Монтефиоре Санта

Po Italijos saule

Versta iš:

Santa Montefiore

LAST VOYAGE OF THE VALENTINA

Simon & Schuster, New York, 2006

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 978-609-01-1116-1

Copyright © 2005 by Santa Montefiore

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Francesco Riccardo Iacomino / „Shutterstock.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Dalia Judita Vabalienė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Dalia Judita Vabalienė

Redaktorė Rūta Pučinskaitė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkė Vita Andriušytė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu savo tetai Naomi Dawson

Įžanga

Italija, 1945-ieji

Kai jie pasiekė rūmus, buvo beveik sutemę. Žalsvai mėlyno dangaus pakraštyje tik virš išsirikiavusių medžių, kur nusileido saulė, driekėsi švelniai oranžinė juosta. Neįveikiamos akmeninės sienos kilo aukštai iki pat pilies bokštų, o pačiame viršuje ant stiebo kadaravo suplyšusi vėliava. Kadaise, pučiama palankesnių likimo vėjų, ji energingai plevėsavo ir buvo matoma iš toli. Dabar šios gebenių apraizgytos sienos atrodė tarsi nuodijama nusenusi princesė, kurios gyvybė kartkartėmis prasiveržia gurguliavimu iš pilvo. Šlovingų dienų prisiminimai, kuriuos kadaise saugojo mūrai, negrįžtamai išgaravo, dabar pūvančios pakampės ir trūnijantys sulaukėję sodai skleidė vien smarvę. Tvyrojo nepakenčiamas dvokas. Vėjas ten neprasigaudavo, tarsi žiema, įsikibusi lediniais pirštais, priešintųsi pavasario šauksmui. Arba žiema užsibuvo tik tuose vieninteliuose namuose, o lediniai pirštai priklausė mirčiai, kuri dabar atėjo išsivesti.

Jie nekalbėjo. Žinojo, ką turi daryti. Susaistyti pykčio, skausmo ir didelio gailesčio buvo prisiekę atkeršyti. Užpakalinėje rūmų dalyje pro langą sklido gelsva šviesa, tačiau įsibrovusio miško tankumynas, peraugę krūmai ir krūmokšniai prie lango prieiti neleido. Teko rizikuoti ir įeiti pro priekinę pusę.

Vyravo tyla, tik vėjas šiureno medžių lapus. Net svirpliai nedrįso drumsti priešiškos aplinkos ir čirpė kalvos papėdėje, kur buvo šilta.

Abu žudikai buvo pratę sėlinti. Jiems teko dalyvauti kare. Dabar vėl susivienijo prieš visiškai kitokį blogį, palietusį juos asmeniškai, sveiku protu nepaaiškinamą blogį, kurį jie atėjo pašalinti.

Be jokio garso įlipo pro nerūpestingai paliktą pravirą langą. Slinko nuo šešėlio prie šešėlio. Tyliai lyg katės. Tamsūs drabužiai susiliejo su naktimi. Priėję kambarį, kur pro durų apačią skverbėsi šviesa, sustojo ir žiūrėjo vienas į kitą. Jų akys spindėjo kaip stikliniai rutuliukai; jose švietė ryžtas. Jokios baimės, tik laukimas neišvengiamo žiaurumo.

Kai atsidarė durys, jų auka pakėlė akis ir nusišypsojo. Žinojo, kodėl jie atėjo. Jų tikėjosi. Buvo pasirengęs ir nebijojo mirti. Pamatys, kad jį nužudę nenumalšins skausmo. Aišku, jie to nesupranta, kitaip nebūtų atėję. Norėjo pasiūlyti jiems išgerti. Norėjo ta akimirka pasimėgauti. Ją pratęsti. Tačiau jie troško viską užbaigti ir nešdintis. Jo draugiškumas kėlė šleikštulį – šypsosi kaip senas draugas. Knietėjo tą šypseną nurėžti nuo veido peiliu. Jis pajuto juos supykdęs ir dar labiau išsišiepė. Šypsosis net mirdamas. Jie niekada neatsikratys nei jo, nei to, ką jis padarė. Ką iš jų atėmė, niekada negrąžins. Jų netektis jam reiškė laimėjimą, o galutinė pergalė bus juos graužianti kaltė.

Auksinėje lempos šviesoje sužibo peilio ašmenys. Jie norėjo, kad jis tai matytų. Norėjo, kad lauktų ir bijotų, bet jis nebijojo. Jis mirs džiaugsmingai, su mielu noru. Mėgausis savo skausmu, kaip mėgavosi jų patirtu skausmu. Jie pažvelgė į vienas kitą, linktelėjo. Jis užsimerkė ir pakėlė smakrą, apnuogindamas baltą kaklą kaip nekaltas avinėlis.

– Žudykit, bet nepamirškit, kad aš jus nužudžiau pirmas, – piktdžiugiavo jis triumfuojančiu balsu.

Kai ašmenys perpjovė gerklę, pasipylusi kraujo srovė aptaškė grindis ir sienas, nudažydama jas sodria tamsiai raudona spalva. Jis sukniubo.

Žmogus su peiliu atsitraukė, o kitas paspyrė negyvėlio kūną. Šis gulėjo aukštielninkas, o kakle žiojėjo bjaurus, gilus pjūvis. Jis tebesišypsojo. Šypsojosi net numiręs.

– Gana! – sušuko žmogus su peiliu, pasisukęs eiti. – Atlikome ką reikėjo. Tai buvo garbės reikalas.

– Man tai buvo daugiau negu garbės reikalas.

Pirmasis portretas

1

Londonas, 1971-ieji

– Ji vėl džiaugiasi to jaunuolio dėmesiu, – pareiškė Vivė, stovėdama ant denio. Nors buvo malonus pavasario vakaras, ji apsisiautė pečius kutuotu šaliku. Giliai įtraukė cigaretės dūmo.

– Vėl šnipinėji, brangioji, – ironiškai nusišypsojo Ficas.

– Sunku nepastebėti, kiek ateina ir išeina tos mergužėlės meilužių. – Vivė primerkė pridengtas akis ir išplėstomis šnervėmis įkvėpė.

– Visi sakytų, kad tu pavydi, – nusiviepė Ficas gurkšteldamas pigaus prancūziško vyno. Per daugelį metų, kai jis dirba Vivės agentu ir yra jos draugas, ji nė kartelio nėra nusipirkusi butelio gero vyno.

– Aš rašytoja. Man reikia domėtis žmonėmis. Alba žavi. Baisi savanaudė, bet nė vienas negali atsispirti jos patrauklumui. Visokią kandį traukia ugnis. Nors, kalbant apie mane, esu visai ne kandis, o veikiau dailiai pasipuošęs drugelis. – Ji perėjo į kitą denio pusę ir atsisėdusi ant kėdės apkabino save plačiomis mėlynos ir rožinės spalvos durtinio rankovėmis tarsi šilkiniais sparnais. – Ir vis dėlto man jos gyvenimas patinka. Vieną dieną pravers mano knygai, kai nebedraugausime. Manau, kad Alba tokia: pasidžiaugia žmogumi, paskui eina toliau. Mūsų atveju aš nueisiu pirma. Iki to laiko jos gyvenimo dramos manęs nebedomins, be to, man nusibos ir Temzė. Nuo drėgmės skaudės senus kaulus, valties girgždėjimas ir bumbsėjimai trukdys miegoti. Tada nusipirksiu Prancūzijoje nedidelę pilį ir pasitrauksiu visuomenei iš akiračio; nusibos ir šlovė. – Ji sukando žandus ir šyptelėjo Ficui. Bet Ficas nebesiklausė, nors tai įėjo į jo pareigas.

– Manai, jie jai moka? – paklausė jis atsiremdamas į turėklus ir žvelgdamas į purviną Temzės vandenį. Šalia ant patiesaliuko miegojo Sprautas, jo senas spanielių veislės šuo.

– Ką tu! – pasipiktino ji. – Valtis priklauso jos tėvui. Jai tikrai nereikia sukrapštyti dvylikos svarų per savaitę už nuomą.

– Vadinasi, ji tiesiog laisvų pažiūrų.

– Kaip ir visi jos kartos. Dabar tai madinga. Man neįdomu. Aš, Ficrojau, gimiau per anksti. Turėjau meilužių, rūkiau kanapes, kai tokios Albos dar neturėjo žalio supratimo, kas tai yra. Dabar renkuosi paprastas cigaretes „Silva Thin“ ir celibatą. Man penkiasdešimt, per sena, kad vergaučiau madai. Viskas taip tuščia ir vaikiška. Geriau susitelksiu į didesnes vertybes. Tu geru dešimtmečiu už mane jaunesnis, Ficrojau, bet matau, kad mados pabodusios ir tau.

– Manau, kad Alba man nepabostų.

– Bet ilgainiui tu, brangusis, jai pabostum. Manaisi esąs žavingas Lotarijas, moterų suvedžiotojas, bet ir Alba ne pėsčia. Ne tokia, kaip kitos merginos. Nesakau, kad bus sunku pasiguldyti ją į lovą, bet išlaikyti – visai kas kita. Ji mėgsta įvairovę. Meilužiai jai neilgam. Mačiau, kaip ateina ir kaip išeina. Visada tas pats: šuoliais pakyla trapu, paskui, kai viskas baigta, kiūtina žemyn kaip primušti šunyčiai. Ji sudorotų tave pietums, paskui išspjautų kaip vištos kauliuką, tai bent būtų smūgis, ar ne, branguti? Lažinuosi, tau neteko to patirti. Tai vadinama karma. Lazda turi du galus. Mokėk už sudaužytas širdis. Šiaip ar taip, tokio amžiaus turėtum dairytis trečios žmonos, o ne laikino jaudulio. Laikas surimtėti. Paskirk širdį vienai moteriai ir nesiblaškyk. Ji karšta, nes pusiau italė.

– Ak, štai kodėl tamsiaplaukė ir medaus spalvos oda.

Vivė klausiamai pažvelgė į jį, o jos siauros lūpos, ištemptos į šypsenėlę, dar susiaurėjo.

– Bet labai šviesios akys, keista… – Jis atsiduso nebejusdamas pigaus vyno skonio.

– Jos motina buvo italė. Mirė Albai tik gimus. Autoavarijoje. Turi bjaurią pamotę ir nuobodą tėvą. Karinis jūrų laivynas, pats supranti. Tebetarnauja, sena griuvena. Įtariu, kad nuo karo laikų vis tos pačios pareigos prie pulto. Kas rytą važinėja iš toliausiai į darbą, baisiai nuobodus. Kapitonas Tomas Arbaklas, ir būtinai Tomas, ne Tomis. Ne taip, kaip tu – dažniau Ficas, o ne Ficrojus, nors man Ficrojus labiau prie širdies, aš ir toliau taip tave vadinsiu. Nieko keisto, kad Alba maištinga.

– Gal jos tėvas ir nuoboda, bet turtinga nuoboda. – Ficas akimis perbėgo šviesų laivą-namelį, kurį švelniai siūbavo potvynis. Arba besimylinti Alba. Nuo tos minties jam iš pavydo nudiegė pilvą.

– Pinigai neatneša laimės. Turėtum žinoti, Ficrojau.

Ficas kurį laiką spoksojo į taurę mąstydamas apie savo likimą, kuris jam lėmė godžias žmonas ir brangiai kainuojančias skyrybas.

– Ar ji gyvena viena?

– Anksčiau gyveno su viena iš įseserių, bet nieko iš to neišėjo. Įsivaizduoju, kad su tokia mergina gyventi nelengva. Dieve jai padėk. Tavo, Ficrojau, bėda, kad per lengvai įsimyli. Jei sugebėtum valdyti širdies reikalus, gyventum kur kas paprasčiau. Galėtum su ja permiegoti ir išmesti iš galvos. O, man laikas! Jūs vėluojate! – sušuko ji, kai jos sūnėnas Vilfridas, tempdamas savo draugę Džordžiją, su didžiausiais atsiprašymais skubiai nusileido pontoniniu tiltu. Kai jie vėluodavo lošti bridžą, Vivė galėdavo įsiusti.

Gyvenamasis laivas „Valentina“ buvo nepanašus į kitus Čeinio alėjoje. Dailiai išlenktas, pakeltas pirmagalys atrodė koketiškai, tarsi gudriai šypsotųsi. Pats namelis buvo nudažytas mėlynai ir baltai, su apskritais langais, balkonu, kuriame pavasarį stovėdavo gėlėmis apsipylę vazonai, o žiemos mėnesiais pro plyšius ištekėdavo lietaus vanduo. Kaip žmogaus veidas išduoda jo gyvenimo kelią, taip ekscentriškas stogo nuolydis ir žavus lyg valdinga nosis jo priekio nuožulnumas bylojo, kad laivas tikriausiai gyveno ne vieną gyvenimą. Todėl svarbiausias „Valentinos“ bruožas buvo jo paslaptingumas. Kaip didi dama, kurios niekada nepamatysi nepasidažiusios, „Valentina“ nenorėjo atskleisti, kas slypi po jos dažais. Tačiau šeimininkė laivą mylėjo ne dėl jo neįprastos išvaizdos ar žavesio ir ne dėl išskirtinumo. Alba Arbakl mylėjo savo laivą visai dėl kitos priežasties.

– Dieve, Alba, tu tokia graži! – atsiduso Rupertas, veidu įsikniaubdamas į jos švelniai pakvepintą kaklą. – Skani kaip cukruoti migdolai. – Alba sukikeno manydama, kad tai – nesąmonė, tačiau negalėjo atsispirti maloniam jo dygios barzdos šerių kutenimui, o jo ranka jau slinko nuo mėlynos zomšos aulinukų aukštyn po „Mary Quant“ firmos sijonu. Raitydamasi iš malonumo pakėlė smakrą.

– Nekalbėk, kvaileli. Pabučiuok.

Tai jis ir padarė stengdamasis jai patikti. Tai, kad jo glėbyje ji atgijo po niūrios vakarienės Čelsyje, teikė jam drąsos. Jis spaudė lūpas prie lūpų žinodamas, kad kol žais su jos liežuviu, ji negalės jo užgaulioti. Alba mokėjo sakyti skaudžiausius dalykus su maloniausia, kerinčia šypsena. Ir vis dėlto jos šviesiai pilkos akys, lyg viržiais apaugusi dykynė ūkanotą žiemos rytą, kėlė keistą gailestį, vyrą nuginkluodavo. Traukė. Žadino troškimą ją globoti, ginti. Mylėti ją buvo lengva, išlaikyti – vargiai įmanoma. Tačiau, kaip ir kiti „Valentinos“ denį minantys pretendentai, jis negalėjo nepamėginti.

Alba atsimerkė, kai jis, atsegiojęs palaidinukę, apžiojo jos spenelį. Ji žvelgė pro stoglangį į lengvus rausvus debesėlius ir sužibusią pirmąją žvaigždę. Pakerėta gęstančios dienos netikėto grožio, akimirką užsimiršo, ir jos sielą tuojau apėmė liūdesys. Užplūdęs jos esybę, pripildė tas šviesias akis deginančių ašarų. Ją graužė skausminga vienatvė ir, regis, niekas nuo jos negelbėjo. Pasibaisėjusi, kad tokia silpnumo valandėlė užėjo ne laiku, ji kojomis apkabino meilužį ir persivertė taip, kad atsidūrė ant viršaus, bučiavo, kandžiojo ir draskė jį it laukinė katė. Rupertas buvo priblokštas, bet įsiaistrinęs dar daugiau nei visada. Jis skubiai perbraukė rankomis per jos nuogas šlaunis ir sužinojo, kad ji be kelnaičių. Jos sėdmenys gulėjo ramiai atkišti jo nekantrių pirštų glamonėms. Paskui jis įsiskverbė į ją, o ji ant jo energingai jojo, atsiduodama tik malonumui, tarsi vyras, kuris tą malonumą teikia, jai visai nerūpėtų. Rupertas žiūrėjo į ją su baiminga pagarba, trokšdamas bučiuoti jos truputį praviras, nubrozdintas lūpas. Ji atrodė pašėlusi, tačiau, kad ir kokia nevaržoma, buvo pažeidžiama ir tai skatino jį siekti artimumo.

Netrukus Ruperto mintis atitraukė jų mylėjimasis. Jis užsimerkė ir pakluso geismui, blaiviai mąstyti apie jos veidą nebegalėjo. Jie vartėsi ir raičiojosi po krūvą nusivilktų, išmėtytų ant lovos drabužių, kol galiausiai garsiai plumptelėjo ant grindų, uždusę, juokdamiesi. Ji spindinčiomis akimis pažvelgė į jo nustebusį veidą ir prunkštelėjo:

– Ko tu tikėjaisi? Mergelės Marijos?

– Buvo nuostabu. Tu – angelas, – atsiduso jis bučiuodamas jai kaktą. Ji pakėlė antakius ir nusijuokė.

– Įsitikinau, kad tu kvailas, Rupertai. Dievas mane už blogą elgesį iš dangaus išmestų.

– Tada man tokio dangaus nereikia.

Staiga jos dėmesį patraukė rudo popieriaus ritinėlis, išlindęs iš medinių lovos lentjuosčių plyšio. Negalėdama jo pasiekti iš ten, kur gulėjo, pastūmė Rupertą ir nuropojo į kitą pusę. Ištiesė į palovį ranką.

– Kas čia dabar? – paklausė jis mirkčiodamas – po jų sueities dar neatsitokėjo.

– Nežinau, – atsakė ji. Atsistojusi čiupo nuo naktinio staliuko pakelį cigarečių, žiebtuvėlį ir numetė viską jam. – Būk geras, uždek vieną. – Paskui atsisėdo ant lovos krašto ir pamažu išvyniojo ritinėlį.

Rupertas nerūkė. Tiesą sakant, cigaretėmis bjaurėjosi, tačiau, nenorėdamas pasirodyti netaktiškas, padarė ko prašomas ir, klastelėjęs šalia ant lovos, ėmė lėtai glostyti jai nugarą. Ji sustingo. Nežiūrėdama į jį tarė:

– Man patiko su tavim, Rupertai. Bet dabar noriu būti viena.

– Kas atsitiko? – paklausė jis nustebęs, kad ji staiga gali tapti tokia šalta.

– Pasakiau, kad noriu būti viena.

Kurį laiką jis nežinojo, ką atsakyti. Taip su juo nesielgė jokia moteris. Jautėsi pažemintas. Supratęs, kad ji neapsigalvos, nenoromis ėmė rengtis, griebdamasis ką tik buvusio intymumo.

– Ar dar pasimatysim? – jautė, kad tai skamba beviltiškai.

Ji suirzusi papurtė galvą.

– Tu eik!

Jis užsirišo batraiščius. Ji vis tiek į jį nepažvelgė. Visą dėmesį skyrė tam ritinėliui. Lyg vyriškis būtų jau išėjęs.

– Na, tai nelydėk, pats išeisiu, – suburbėjo jis.

Ji pakėlė akis ir pro stiklines duris, vedančias link viršutinio denio, ilgai žiūrėjo į rausvą vakaro dangų, pamažu užleidžiantį vietą nakčiai. Negirdėjo nei durų trinktelėjimo, nei sunkių Ruperto žingsnių, kai jis nusiminęs ėjo trapu, girdėjo tik šnabždantį balsą, kurį manė pamiršusi.

– Vaje! Kai kas neatrodo labai laimingas, – burbtelėjo Ficas, kai Rupertas ėjo Čelsio krantinės link ir už gatvės lempų pranyko. Jo pastaba trumpam sukaustė bridžo lošėjus. Sprautas pastatė ausis, pramerkė akis ir atsidusęs vėl užsimerkė.

– Na, ji puikiai su jais susitvarko, brangusis, – pasakė Vivė kišdama už ausies išlindusią šviesių plaukų sruogą. – Ji kaip juodoji našlė.

– Maniau, kad jos savo vyrus suryja, – pasakė Vilfridas.

Ficas, apmąstęs tą nuostabią mintį, trenkė ant stalo kortą.

– Apie ką mes kalbame? – suraukusi nosį pasiteiravo Džordžija.

– Apie Vivės kaimynę, – atsakė jis.

– Kekšę, – sarkastiškai pridūrė laimėjusi kirtį Vivė, braukdama nuo stalo kortas į savo pusę.

– Maniau, jūs – draugės.

– Taip ir yra, Ficrojau. Myliu ją su visais jos trūkumais. Juk kas jų neturi? – Ji nusišypsojo ir nukratė pelenus į žalio fluorito indelį.

– Tik tu, Vive. Tu – tobula.

– Ačiū, Ficrojau, – padėkojo ji, paskui pasisukusi mirktelėjo Džordžijai: – Aš jam už tai moku.

Ficrojus pažvelgė pro nedidelį apskritą langą. „Valentinos“ denyje buvo tylu, ramu. Įsivaizdavo gražiąją Albą, gulinčią lovoje nuogą, išraudusią, besišypsančią, su visais jos kūno kalneliais, linkiais ten, kur reikia, ir trumpam atitrūko nuo lošimo.

– Ficai, atsibusk! – spragtelėjo pirštais Vilfridas. – Kurioje tu planetoje?

Vivė padėjo savo kortas ant stalo ir atsilošė. Užtraukusi dūmą, garsiai išpūtė. Žiūrėdama į jį pavargusiomis nuo gėrimo ir nesaikingo gyvenimo akimis, paaiškino:

– A, toje liūdnoje planetoje, kur daug ir kitų kvailų vyrų!

Alba žiūrėjo į portretą, nutapytą pastele ant rudo popieriaus, ir ją užplūdo jaudulys. Tarsi žiūrėtų į veidrodį, bet tokį, kuris ją gražina. Ovalo formos veidas – kaip jos, ryškūs skruostikauliai, stiprus, valingas smakras, bet akys į josios visai nepanašios. Šios buvo migdolo formos, rusvų samanų spalvos; juoko ir gilaus, nesuprantamo liūdesio mišinys. Jų žvilgsnis kaustė, akys žiūrėjo tiesiai į ją, vėrė kiaurai, ir kai ji judėjo, ją sekė. Alba ilgai į jas žiūrėjo paskendusi svajonėse, prisimindama neišsipildžiusias viltis. Nors lūpose žaidė vos matoma šypsena, veidas spinduliavo laime.

Iš ilgesio Albai maudė paširdžius. Pirmą kartą, kiek save atmena, ji žiūrėjo į motinos veidą. Paveikslo apačioje lotyniškai buvo parašyta: Valentina 1943, dum spiro, ti amo. Pasirašė Tomas Arbaklas. Alba skaitė šiuos žodžius dešimtis kartų, kol jie susiliejo su jos ašaromis. Kol kvėpuoju, tave myliu.

Alba išmoko itališkai vaikystėje. Nebūdingo geraširdiškumo akimirką pamotė Buivolė pasiūlė lankyti italų kalbos pamokas, kad Alba neatitrūktų nuo savo itališkų šaknų, kurias visais kitais atvejais ta moteris stengėsi išrauti. Juk Albos motina buvo tėvo gyvenimo meilė. Ir kokia didelė! Pamotė savo santuokoje nuolat jautė Valentinos šešėlį. Negalėdama ištrinti jos atminimo, stengėsi kiek įmanydama jį prislopinti. Valentinos vardas paprasčiausiai niekada nebuvo minimas. Jie niekada nebuvo nuvykę į Italiją. Alba nepažinojo motinos giminių, o tėvas vengė jos klausimų, todėl ji seniai nustojo klausinėjusi. Vaikystėje turėjo savo pasaulėlį, kuriame visaip stengėsi sulipdyti atskirus faktus. Ji slėpdavosi tame pasaulėlyje ir rasdavo paguodą išgalvotuose vaizduose, kaip jos gražioji motina per karą apsnūdusiame Italijos pajūrio miestelyje susipažino su tėvu ir įsimylėjo.

Tais laikais Tomas Arbaklas buvo gražus; Alba matė nuotraukose. Su jūreivio uniforma jis išsiskyrė iš kitų. Smėlio spalvos plaukai, šviesios akys ir šelmiška, pasitikinti šypsena, kurią paskui Buivolė savo sunkiu, valdingu charakteriu pavertė suirzusio pikčiurnos grimasa. Graužiama pavydo, kad jis nusipirko laivą ir pavadino Valentinos garbei, Buivolė niekada nekėlė kojos ant denio, niekada nevadino laivo vardu, o sakydavo „tas laivas“. „Valentina“ vaizduotėje žadino prisiminimus apie kiparisus, svirplius, alyvmedžių giraites, citrinas ir tokią didelę meilę, kad jokie purkštavimai, trypimai kojomis negalėjo jų sumenkinti.

Tėvo namuose Alba niekada nesijautė sava. Įseserės išoriškai buvo panašios į tėvus, o ji – tamsaus gymio ir atrodė svetimšalė, kaip jos motina. Įseserės jodinėjo, uogavo, lošė bridžą, o ji svajojo apie Viduržemio jūros pakrantes ir alyvmedžių giraites. Jokie riksmai nepadėjo ištraukti teisybės iš pamotės ir tėvo, neprivertė nuvežti į Italiją, kur ji galėtų susipažinti su tikrąja savo šeima. Todėl ji persikraustė į laivą, pavadintą šventu jos motinos vardu. Ten ji jautė Valentinos dvasią, potvynių ir atoslūgių šnabždesyje girdėjo jos balsą, jos meilėje rado prieglobstį.

Ji gulėjo lovoje po stoglangiu, pro jį dabar žibėjo šimtai žvaigždžių ir švietė nebe saulė, o mėnulis. Rupertas čia tarsi niekada ir nesilankė. Alba buvo viena su motina, kuri tyliu balsu kalbėjo iš portreto, glamonėjo dukrą tomis švelniomis, liūdnomis akimis. Be abejonės, šis portretas ištirpdys per daugelį metų susikaupusius ledus, atgaivins tėvo atmintį ir jis apie ją papasakos.

Alba negaišo. Pasirausė netvarkingose spintelėse sau tinkamų drabužių, atsargiai įdėjo į rankinę ritinėlį ir siaurais laipteliais išskubėjo iš laivo. Prieš žengdama trapu suirzusi nuvijo dvi ant stogo dūkstančias voveraites.

Tuo metu Ficas ėjo iš Vivės namų pralošęs bridžą, kauštelėjęs nuo vyno ir apstulbo, kad atsitiktinumas suvedė jo ir Albos kelius. Nepastebėjo, kad ji verkia, o ši nepastebėjo Sprauto.

– Labas vakaras, – žvaliai pasisveikino, ryžęsis užkalbinti, kai jiedu taku pėdino krantinės link. Alba neatsakė. – Esu Ficrojus Davenportas, jūsų kaimynės Vivės draugas.

– Štai kaip, – abejingai atsakė moteris. Ji buvo nudelbusi akis į žemę, per plaukus jų beveik nesimatė. Sukryžiavusi rankas, įbedė smakrą sau į krūtinę.

– Gal jus pavėžėti? Mano automobilis stovi už kampo.

– Ir mano.

– Suprantu.

Ficą stebino, kad ji nė nepakėlė akių. Jis buvo pratęs, kad moterys į jį žiūri, ir laikė save patraukliu, ypač kai šypsosi, be to, buvo aukštas, o tai irgi pranašumas; merginoms patinka aukšti vyrai. Jos nesidomėjimas išmušė jį iš vėžių. Žiūrėjo į jos ilgas kojas, mėlynos zomšos aulinukus ir jautė, kaip nerimas gniaužia gerklę. Jos žavesys visiškai pakirto pasitikėjimą savimi.

– Ką tik pralošiau bridžą, – atkakliai kalbino jis. – Ar žaidžiate bridžą?

– Ne, jei galiu susilaikyti, – atsakė ji. Jis pasijuto kvailai.

– Protingai darote. Nuobodus lošimas.

– Kaip ir lošėjai, – atkirto ji, paskui šyptelėjo, sėdo į dvivietį MGB ir nurūko keliu.

Ficas liko vienas po gatvės žibintu krapštydamas pakaušį, nes nežinojo, ar jam įsižeisti, ar nusijuokti.

Automobilyje viena, kur niekas nemato, Alba raudojo. Ji mokėjo visus apkvailinti savo tariama drąsa, bet savęs neapgausi. Pažįstamas netekties jausmas dabar sugrįžo, tik šį kartą stipresnis. Kiparisų ir alyvmedžių giraičių pasaulėlio nebeužteko. Turėjo teisę žinoti apie savo motiną. Dabar, kai ji parodys portretą, Buivolė bus priversta atsitraukti ir leisti tėvui kalbėti. Kaip tas portretas ten pateko, ji nežinojo. Galbūt jis ten įkišo, kad Buivolė nerastų. Dabar sužinos, nes Alba jai pasakys. Su malonumu. Ji pakeitė pavarą ir pasuko į Talgarto kelią.

Buvo vėlus metas. Jie jos nesitiki. Prireiks geros pusantros valandos, kol pasieks Hampšyrą, nors keliai tušti. Nesimato net katės. Įjungė radiją ir išgirdo Klifą Ričardą dainuojantį: „Tos naktys be tavęs – ilgiausios“, ir pasipylė dar daugiau ašarų. Iš tamsos į automobilio priekines šviesas artėjo motinos veidas. Ilgaplaukė, švelniomis rusvų samanų spalvos akimis ji žvelgė į dukterį su tokia meile ir supratimu, kokios užtektų išgydyti visą pasaulį. Alba įsivaizdavo užuodžianti citrinų kvapą. Neturėjo nė vieno prisiminimo, neprisiminė motinos kvapo. Tik tai, ką įsivaizdavo, o kas žino, kiek ten teisybės.

Nesunku suprasti, kodėl Buivolė nekentė Valentinos. Margo Arbakl grožiu nepasižymėjo. Ji buvo stambi moteriškė tvirtomis kojomis (kurioms labiau tinka auliniai guminiai batai nei bateliai smailiu pakulniu), dideliu užpakaliu, puikiai tinkančiu sėdėti balne, ir strazdanota angliška oda be jokių skaistalų, prausiama muilu „Imperial Leather“. Rengėsi ji baisiai – tvido sijonais ir plevėsuojančiomis palaidinėmis. Turėjo didelę krūtinę, o kadaise buvusio liemens neliko nė užuominos. Alba stebėjosi, ką joje tėvas rado. Galbūt pasirinkti žmoną, Valentinos priešingybę, vertė netekties skausmas. Tačiau ar nebūtų buvę geriau gyventi prisiminimais, negu leistis į tokį apgailėtiną kompromisą?

O dėl bendrų vaikų, ką gi, jie šiuo klausimu ilgai negaišo. Alba gimė 1945-aisiais, tais pačiais, kai mirė jos motina, o Karolina praėjus vos trejiems metams – 1948-aisiais. Apmaudu. Tėvui gedėti beveik nebuvo kada. Ir tikrai trūko laiko pažinti Valentinos dukrą, kurią turėjo mylėti labiau už viską pasaulyje, nes ji buvo gyva prarastos moters dalis. Po Karolinos gimė Henris, paskui Miranda; su kiekvieno vaiko gimimu Alba jautėsi stumiama gilyn į savąjį pušų ir alyvmedžių giraičių pasaulį, o tėvas buvo per daug užsiėmęs nauja šeima, kad pastebėtų jos ašaras. Bet tai buvo ne jos šeima. Dieve, liūdnai mąstė ji, ar jis kada nors atsisėdęs pagalvoja, ką man padarė? Dabar, kai ji turi portretą, jam tai išklos.

Ji išsuko iš A30 kelio ir pasileido siauromis, vingiuotomis nuokalnėmis žemyn. Priekiniai žibintai apšvietė žiedais apsipylusias gyvatvores ir išlindusį triušelį, šis spruko atgal į krūmus. Nuleidusi langą uostė orą it šuo, mėgavosi maloniais pavasario kvapais – jie pasklido automobilio salone kartu su burzgiančio motoro garsais. Įsivaizdavo tėvą, rūkantį popietinį cigarą ir teliūskuojantį brendį didžiulėje pūstašonėje taurėje, kuri jam taip patinka. Margo postringauja apie naują įdomų Karolinos darbą šeimos draugui priklausančioje Meifero meno galerijoje ir paskutines naujienas iš Sandhersto, kur dabar Henris. Miranda vis dar internatinėje mokykloje – visos kalbos tik apie pažymius ir pataikaujančius mokytojus. Kaip baisiai neįdomu ir amžinai tas pats, pagalvojo Alba, viską žinai iš anksto. Jų gyvenimai rieda nustatytais bėgiais jau nuo pat gimimo kaip tobuli traukinukai. „Traukinys važiavo bėgiais ir švilpė, švilpė…“ – dainavo pralinksmėjusi Alba, mąstydama apie savo netradicinį, nepriklausomą gyvenimą, riedantį pačios pasirinktu keliu.

Pagaliau ji pasuko į įvažą, beveik ketvirtį mylios po aukštais variniais beržais kylančią į kalniuką. Dešinėje pusėje laukuose ganėsi du arkliai, jų akys automobilio šviesoje blykstelėjo it sidabrinės. Nemalonūs padarai, galvojo Alba bjaurėdamasi. Keista, kad jiems nuo Buivolės svorio nesulinksta keliai. Įdomu, ar ta moteris ir ant jos tėvo joja kaip ant arklio. Sukikeno nuo tos minties ir greitai ją nuvijo. Seni žmonės tokių dalykų nedaro.

Gurgždindami žvyrą automobilio ratai sustojo priešais namą. Šviesos svetingai kvietė užeiti, bet Alba žinojo, kad jos uždegtos ne jai. Galvojo, kad Margo turi jos nekęsti. Jei ji – nuolatinis motinos priminimas – čia nesipainiotų, Valentinos atminimą ištrinti būtų lengviau. Pastatė automobilį toliau nuo įspūdingo pastato, kuris kadaise buvo jos namai. Su aukštais kaminais senų, visokių oro sąlygų mačiusių plytų ir titnago rūmas atlaiko audras ir stiprius vėjus jau daugiau nei tris šimtmečius. Proprosenelis jį laimėjo prie lošimo stalo, bet per šią aistrą jau buvo pralaimėjęs žmoną. Ji greitai tapo meiluže kažkokio kunigaikščio, ne mažiau aistringo lošėjo, bet turinčio storesnę piniginę, leidžiančią jam mėgautis lošimu. Albai meilužės idėja visai patiko – jos santuokos supratimą pamotė subjaurojo visiems laikams.

Ji sėdėjo automobilyje mąstydama apie paveikslą, o iš tamsos atidūmę trys maži šunyčiai uostinėjo ratus ir vizgino trumpomis storomis uodegėlėmis. Kai pro duris išlindo pamotės veidas, jai nieko kito neliko, tik išlipti ir su ja pasisveikinti. Margo atrodė patenkinta ją matydama, nors šypsena jos akių neužkliudė.

– Alba, kokia maloni staigmena! Reikėjo paskambinti, – pasakė laikydama praviras duris taip, kad oranžinė šviesa užliejo priebutin vedančius laiptelius. Alba atliko pabučiavimo ritualą. Pamotė kvepėjo talku ir kvepalais „Lily of the Valley“. Jai ant kaklo kabėjo storas auksinis medalionas, kuris, nugulęs ant krūtų kalnelio, kilnojosi. Alba šalin vijo automobilyje susikurtą vaizdą, kaip Margo joja ant tėvo, tarsi jis būtų vienas iš jos arklių.

Ji įėjo į koridorių, sienos buvo iškaltos medžiu ir nukabinėtos asketiškais mirusių giminaičių portretais. Tučtuojau užuodė malonų tėvo cigaro kvapą ir jos drąsa išblėso. Jis išėjo iš svetainės su žaliu naminiu švarku ir šlepetėmis. Tėvo plaukai, nors praretėję, išlaikė smėlio spalvą, o sušukuoti nuo kaktos į viršų paryškino šviesias akis, kurios ją nuolat vertindavo. Akimirką Alba sugebėjo nepastebėti apsunkusio kūno, atsikišusio pilvo, paraudusios odos ir nepatenkintai perkreiptos burnos, o matė gražų, jauną žmogų, koks jis buvo per karą. Kai dar neieškojo patogumų ir užsimiršimo nusistovėjusioje kasdienybėje. Kai tebemylėjo jos motiną.

– Ak, Alba, brangioji. Kam turime dėkoti už šį malonumą? – Jis kaip visuomet pabučiavo į smilkinį, o balsas buvo kimus ir gurgždėjo it kiemo žvyras. Geraširdžio, paslaptingo jaunuolio nebebuvo.

– Važiavau pro šalį, – pamelavo.

– Gerai, – pasakė jis. – Eime, išgersim taurelę ir papasakosi, ką sugalvojai.

2

Alba suspaudė rankinę. Jautė ten pūpsantį virvute surištą ritinėlį. Jis reikalavo pripažinimo, bet reikėjo palaukti tinkamos akimirkos. Ir dėl drąsos jai reikėjo išgerti.

– Ko gersi, Alba?

– Norėčiau taurės vyno, – atsakė klesteldama ant sofos. Vienas iš pamotės šunų susirietęs miegojo kitame sofos gale. Jie mielesni, kai miega, pagalvojo sau, – ne tokie panašūs į purvinus graužikus. Pasidairė po kambarį, kur taip dažnai sėdėdavo vaikystėje, o jos įbrolis ir įseserės žaisdavo „velnio lenktynes“ ar žodžių loto, ir pasijuto dar svetimesnė. Ant staliukų, apkrautų emaliuotomis dėžutėmis ir kitais niekučiais, stovėjo įrėmintos nuotraukos, kur ji šypsosi apsikabinusi Karoliną, tarsi jas sietų tvirta, tikra draugystė. Jei nežinotum, atrodytų, kad Alba yra didelės, vieningos šeimos dalis. Ji niekinamai šnirpštelėjo, patogiau įsitaisė ir užsidėjusi koją ant kojos pasigrožėjo mėlynais zomšiniais batais, kuriuos neseniai nusipirko parduotuvėje „Biba“. Margo nugramzdino platų užpakalį į fotelį ir paėmė savo brendį.

– Tai kaip sekasi Londone? – paklausė ji. Neapibrėžtas klausimas, nes nei ji, nei Tomas nežinojo, ką ji ten veikia.

– A, žinote, nieko naujo, – numykė Alba, nes iš tikrųjų ji taip pat nežinojo. Ji ketino tapti Terio Donovano mūza, bet pavėlavo atvažiuoti, ir jis jau buvo išvykęs. Paskambinti ir atsiprašyti jai buvo gėda, taigi viskas taip ir nuplaukė. Pastangos tapti madų žurnalų modeliu dėl motyvacijos stokos žlugo taip pat. Žmonės negailėjo pažadų: tvirtino, kad ji gali būti beveik Džina Šrimpton, įžymybė, tačiau ji nemokėjo nieko padaryti iki galo. Kaip sako Vivė, stenkis, žmogau, ir Dievas padės. Na, kol ji stengėsi, nedidelė sumelė tėvo pinigų leido jai puoštis „Ace“ suknelėmis. Rupertai, Timai ir Džeimsai pasirūpindavo, kad jai nieko netrūktų.

– Tikriausiai nesėdi ištisą dieną tame laive? – šypsodama paklausė Margo. Alba nusprendė įsižeisti. Margo visada buvo netaktiška. Šiurkšti ir nejautri. Iš jos išeitų gera mokyklos direktorė. Jos žemas, manieringas balsas, Albos nuomone, labai tiktų įsakinėti mokinukėms – lieptų susitvardyti, kai jos, pasiilgusios mamų, skęsta ašarose. Ji liepdavo Albai „išjungti vandentiekį“, kai ši, jos manymu, verkdavo dėl menkniekio, neverto dėmesio dalyko. Alba pajuto, kaip dėl viso kadaise nuo pamotės iškentėto pažeminimo kyla apmaudas. Tada prisiminė ritinėlį ir jo buvimas leido jai iškloti paslaptį:

– „Valentina“ dabar dar gražesnė, – tarė ji pabrėždama vardą. – Beje, tvarkydamasi po lova, savo didelei nuostabai…

Kai ji jau buvo beiššaunanti raketą, tėvas ją nutraukė paduodamas taurę raudonojo vyno:

– Čia bordo. Baisiai geras. Išlaikiau rūsyje daugybę metų.

Ji padėkojo ir bandė atnaujinti kalbą, bet jai vėl sukliudė. Šį kartą šaižus, gergždžiantis balsas, drebantis lyg nemokšos virpinamos smuiko stygos.

Ji kaipmat pažino, kad kalba močiutė.

– Manęs į vakarėlį nepakvietėt?

Visi nustebo išvydę tarpduryje Levandą Arbakl su puošnia naktine kepuraite ir chalatu, sunkiai pasirėmusią lazda.

– Mama, – pasibaisėjo reginiu Tomas. Dieną apsirengusi ji atrodydavo normaliai. Su naktine kepuraite ir chalatu, trapi ir drebanti, atrodė tarsi pakilusi iš karsto.

– Na, nenoriu praleisti vakarėlio.

Margo padėjo taurę ir sunkiai šnopuodama pakilo.

– Levanda, čia tik Alba. Užsuko išgerti, – aiškino ji.

Levanda susiraukė, jos smulkus veidelis priminė paukštį su blizgančia akute ir mažyčiu snapeliu.

– Alba? Ar aš pažįstu kokią nors Albą? – Jos balsas, kai ji lenkėsi kišdama pudruotą nosį prie vaikaitės, stiprėjo ir garsėjo.

– Labas, močiute! – nusišypsojo Alba, bet nesiteikė atsistoti.

– Mes pažįstamos? – pakartojo ji kraipydama galvą taip, kad naktinės kepuraitės kraštai net plevėsavo. – Manau, kad ne.

– Mama… – nedrąsiai pradėjo Tomas, bet Margo jį aplenkė.

– Levanda, jau gana vėlus metas. Ar tau nebūtų geriau lovoje? – Paėmusi senutę už alkūnės, ketino palydėti iš kambario.

– Tik ne tada, kai vakarėlis. Nenoriu praleisti. – Ji atsispyrė pastangoms ją išboginti ir atklišino į kambarį. Tomas nervinosi, traukė cigaro dūmą, o Margo, įsisprendusi į šonus, nepatenkinta lingavo galvą.

Levanda atsisėdo ant plataus krėslo, kuriame Tomas skaitydavo sekmadieninius laikraščius. Patogus krėslas buvo pastatytas tiesiai po šviestuvu.

– Tai ar kas nors duos man išgerti? – suniurzgė ji.

– Gal brendžio? – pasiūlė Margo eidama prie staliuko su gėrimais, tuo tarpu jos vyras sukinėjosi vidury kambario.

– Ne, ką jūs! Čia vakarėlis. Žaliasis liūnas būtų pats tas gėrimas. Kaip manote? – Ji pasisuko į Albą. – Žaliojo liūno! – Jos skruostai paraudo.

– Kas tas „Žaliasis liūnas“?

– Mėtų likeris, – burbtelėjo susiraukęs Tomas.

– Prasčiokų gėrimas, – sušvokštė Margo ir įpylė senajai poniai brendžio.

Albai, nors močiutė ją truputį pralinksmino, rūpėjo pasakyti tėvui apie portretą. Nuo vyno ji atsipalaidavo, aprimo nervai. Buvo pasirengusi žvelgti jiems į akis, reikalauti tiesos ir tikėjosi savo pasiekti. Dirstelėjusi į sidabrinį laikrodį ant židinio suprato, kad turi nedaug laiko – tėvas su Buivole norės eiti miegoti.

– Dar ilgai čia sėdėsi? – paklausė močiutės nesistengdama nuslėpti nekantrumo.

– O tu kas per viena? – gavo ledinį atsakymą.

– Čia Alba, mama, – įsiterpė įpykęs Tomas.

Margo padavė Levandai brendžio ir grįžo į fotelį prie savosios taurės. Vienas šunelis įturseno į kambarį ir užšoko jai ant kelių, o ji ėmė glostyti jį didelėmis, įgudusiomis rankomis. Levanda palinko prie Albos.

– Supranti, jie mano, kad aš tuoj pakratysiu kojas, todėl parsivežė namo. – Ji sunkiai atsiduso galvodama apie Pabaigą. – Paskutinė stotelė. Netrukus mirsiu, o jie palaidos mane šalia Huberto. Niekada negalvojau, kad pasensiu. Niekas negalvoja. Nors man ne taip jau ir blogai. Šiek tiek nesusigaudau, bet, nežiūrint į tai, senutei parako dar užtenka! – Ji mauktelėjo brendžio. Staiga susitraukė ir nuliūdo. – Šis kambarys ūždavo nuo vakarėlių, kai mudu su Hubertu buvome jauni. Prisikviesdavome draugų. Aišku, tais laikais turėjome jų daugybę. Dabar visi išmirė arba nuseno. Vakarėliams nebeliko energijos. Kai esi jaunas, manai, kad gyvensi amžinai. Įsivaizduoji galintis nugalėti viską, tačiau Negailestingosios Pjovėjos neįveiksi. Ne, ji ateina ir pasiima mus visus: ir karalius, ir valkatas. Visi atėjus laikui mirštame, tiesa? Į kiekvieno namus ateina šventė, sakydavo Hubertas. Šventė buvo ir mano namuose. Tu ištekėjusi? Koks tavo vardas?

– Alba. – Ji sulaikė žiovulį. Kartais močiutės žodžius sunku suprasti; atrodė, kad ji kalba susikimšusi į burną visą dubenį vaisių, o gal dar ir vieną kitą slyvą. Ji porino kaip didi, sena praėjusių šimtmečių kunigaikštienė.

– Moteris be vyro yra niekas. Be vaikų taip pat niekas. Senatvėje įgyji tam tikros išminties. Esu sena, išmintinga ir džiaugiuosi, kad mano vaikai, kai manęs nebebus, gyvens toliau. Tai teikia didelį pasitenkinimą, kurį gali įvertinti tik pasenęs.

– Ar nemanai, kad reikėtų ir grožio miego? – Alba ištuštino taurę.

– Žinoma, mano mergyte, žinoma. Nors savo amžiuje nematau prasmės daug miegoti. Juk netrukus miegosiu visą amžinybę, man nusibos. Per ilgai miegoti negerai. Dievulėliau, ar jau tiek valandų? – Ji staiga atsitiesė neatitraukdama akių nuo laikrodžio. – Gal ir norėčiau nemiegoti, bet mano kūnas yra įpročių vergas ir aš nebeturiu jėgų su juo kovoti. Buvo malonu susipažinti, – pridūrė paduodama Albai ranką.

– Aš tavo vaikaitė, – priminė nepiktai, bet nekantriu tonu Alba.

– Dievulėliau, tikrai? Tu visai į mus nepanaši. Arbaklų giminėje visi šviesiaplaukiai, o tu labai tamsi ir atrodai kaip užsienietė. – Ji prisikišo dar arčiau.

– Mano motina buvo italė, – priminė močiutei, bet, savo siaubui, pajuto, kad balsas išduoda įtampą ir susijaudinimą. Pažvelgė į kambario viduryje tebestovintį išraudusį tėvą, kuris kaip pamišęs traukė dūmą. Buivolė jausmų neparodė – atsistojo palydėti anytos iš kambario.

Grįžusi Margo nuleido rankas ir sunkiai atsiduso:

– O varge, jai tikrai atsisukę varžteliai. Gal nakvosi pas mus, Alba?

Alba siuto. Margo elgiasi su ja taip, tarsi ji savo pačios namuose būtų viešnia. Nebegalėdama ilgiau tverti, atidarė rankinę ir ištraukė ritinėlį.

– Radau po lova. Tikriausiai buvo paslėptas prieš daugelį metų, – pasakė juo mojuodama. – Čia tėtės nupiešta Valentina. – Jos keistai šviesių akių žvilgsnis buvo prikaustytas prie tėvo. Pastebėjo, kad Buivolės pečiai, kai ji persimetė su vyru nervingais žvilgsniais, nuo įtampos sulinko. Alba įtūžo. – Taip, tėte, portretas puikus. Aš priminsiu, kada tu jį nupiešei. 1943-iaisiais, per karą, kai ją mylėjai. Ar kada nors ją prisimeni? – Paskui pasisukusi į Margo lediniu tonu pridūrė: – Ar leisi jam ją prisiminti?

– Ką tu, Alba… – pradėjo Margo, bet Albos balsas ją pertraukė, ši toliau dėstė per daugelį metų galvoje susigulėjusias mintis. Kaip ir per ilgai išlaikytas vynas, jos apkarto:

– Atrodo, kad jos niekada nebuvo. Niekada apie ją nekalbi. – Ji krenkštelėjo, kad atlaisvintų balso stygas, bet iš širdgėlos jos tiesiog skaudėjo. – Kaip galėjai leisti kitai moteriai išdildyti jos atminimą? Kodėl tu toks bailys, tėte? Kovojai kare, žudei už save daug stipresnius, tačiau tu… tu… tu atimi iš manęs motiną bijodamas supykdyti Margo.

Tėvas su pamote stovėjo tylėdami, lyg įkasti į žemę. Nė vienas nežinojo, ką sakyti. Prie Albos išsišokimų buvo pratę, bet šis atrodė nelauktai tulžingas. Visišką kambario tylą drumstė tik cigaro papsėjimas. Bijojo pajudėti net šunys. Alba žiūrėjo tai į vieną, tai į kitą suprasdama, kad leido išsiveržti nevaldomiems jausmams, bet kelio atgal nebėra. Žodžiai išskrido, jų nesugrąžinsi net ir norėdama. Pagaliau prabilo Margo. Sukandusi dantis, tvardydamasi, pasiūlė vyrui apie tai pasikalbėti su dukterimi. Nepasakiusi labanakt, išėjo iš kambario. Alba apsidžiaugė, kad ji išsinešdina.

Priėjo prie tėvo ir įteikė ritinėlį. Jis paėmė ir ilgai į ją žiūrėjo. Ji įžūliai žvelgė jam į akis. Tačiau jo žvilgsnis nebuvo piktas, tik neapsakomai liūdnas. Toks liūdnas, kad Albai teko nusisukti. Netaręs nė žodžio, jis padėjo cigarą į peleninę ir atsisėdo į platųjį krėslą, kur prieš keletą akimirkų buvo įsitaisiusi jo motina. Ritinėlio neišvyniojo. Tik žiūrėjo į jį ir nykščiu glostė popierių; iš tolimos praeities, iš seniai užversto jo gyvenimo knygos skyriaus jį pasiekė malonus figmedžių kvapas.

Alba akylai jį stebėjo. Matė jauną vyrą jūreivio uniforma kaip fotografijoje: su baltu šaliku, storu paltu ir puošnia kepure. Matė lieknesnį, gražesnį, laimingesnį. Akyse nebuvo to gilaus, nerimą keliančio liūdesio, jaunas narsuolis tryško optimizmu. Nebuvo ir nusivylimo, nes jo širdis tuo metu spinduliavo meilę jos motinai, o ateitis prieš jų akis vėrėsi tarytum nesibaigianti puota.

Pagaliau labai ramiu balsu jis prabilo:

– Šį kartą nuėjai per toli. – Alba pasijuto įgelta. – Yra daugybė dalykų, apie kuriuos neturi nė mažiausio supratimo. Jei suprastum, su Margo taip nekalbėtum. Buvai nedovanotinai nemandagi, ir aš to nepakęsiu. – Jo žodžiai kirto kaip antausis.

– Ne, tai tu nesupranti, – ėmė verkšlenti ji, – aš tik noriu išgirsti apie savo mamą. Turiu teisę žinoti. Tu nesupranti, ką reiškia būti niekieno. Jaustis be šaknų…

Jis žiūrėjo į ją pavargusiu žvilgsniu ir liūdnai lingavo galvą.

– Čia tavo namai. – Suraukė kaktą. – Ar manęs neužtenka? Ne, aišku, ne. Visą gyvenimą tik reikalauji. Tau niekad negana, tiesa? – Jis atsiduso ir vėl nudelbė akis į ritinėlį. – Taip, mylėjau tavo motiną, ir ji tave mylėjo. Bet ji mirė. Negaliu jos prikelti, Alba. Neturiu daugiau ką tau pasakyti. O dėl svetimumo jausmo, tai tavo namai niekada nebuvo Italijoje. Parsivežiau tave į Angliją, kai baigėsi karas. Tavo vieta visada buvo ir yra čia. Jei tau kas nors trukdo, tai ne Margo, o tu pati. Apsižvalgyk. Visą gyvenimą tu tik ėmei ir ėmei neparodydama jokio dėkingumo. Nežinau, ko tu dar nori, ir pavargau besistengdamas tau įtikti.

– Vadinasi, nepasakosi man apie Valentiną? – Ji vos tramdė pykčio ašaras, nes vėl pajuto, kad tėvas ją atstumia, neprisileidžia nei jos, nei motinos. Suprato, kad jį taip elgtis verčia ne sąžinė, o Margo. – Net nežinau, kaip judu susipažinote, – ištarė silpnu balseliu. Matė, kaip sutrikusiam Tomui tvinkčioja skruosto raumenys. – Niekada apie ją nepasakojai. Kadaise buvome tėvas ir dukra. Paskui atsirado Margo ir man nebeliko vietos.

– Tai netiesa, – suurzgė jis. – Margo niekuo dėta.

– Ji vis dar pavydi mano mamai.

– Klysti.

– Reikia būti moterim, kad suprastum moterį, – ciniškai metė Alba.

– Bet, Alba, mieloji, tu dar ne moteris. Tau dar reikia suaugti. – Jis pakėlė paraudusias, drėgnas akis. Jei ne širdį draskanti nuoskauda, ji būtų pajutusi jam gailestį. – Neversk manęs rinktis žmoną ar tave, – pasakė jis tokiu ramiu ir rimtu balsu, kad jai pašiurpo oda, ir staiga pajuto dvelktelėjusį šaltį.

– Nereikia nė klausti, tėve, nes žinau, katrą pasirinksi.

Kai automobilis išnyko už įvažos, Margo, kuri viską girdėjo, trypčiojo prie svetainės durų. Pro plyšį matė Tomą. Jo veidas buvo ištįsęs, papilkėjęs, prislėgtas. Pagal metus atrodė gerokai senesnis. Paskendęs mintyse čiupinėjo ritinėlį. Neišvyniojo. Linktelėjo lyg sau, paskui pakilo ir nuėjo į savo kabinetą, ji girdėjo ten atidarant ir uždarant stalčių.

Atgaivinti praeities jis nenori.

Tą naktį, kai Tomas atsigulė į lovą, Margo nusiėmė akinius ir padėjo knygą.

– Manau, laikas to bjauraus laivo atsikratyti, – tarė ji.

Jis patogiai išsitiesė ir padėjo galvą ant pagalvės.

– Laivas neturi nieko bendra su tokiu Albos elgesiu, – pasakė jis. Jie buvo apie tai kalbėjęsi šimtus kartų.

– Pats žinai, ne tai turiu omenyje. Jis neša nelaimę.

– Nuo kada tu prietaringa?

– Nesuprantu, kodėl ji negali išsinuomoti buto kaip Karolina.

– Siūlai joms vėl apsigyventi kartu?

– Apsaugok Viešpatie, tai buvo katastrofa. Ne, labai neteisinga Karolinos atžvilgiu. Vargšė mergaitė, Alba su ja visą laiką tik kivirčijosi, su tokia gyventi tikras vargas. Karolina vakarais tvarkydavo jos išmėtytus daiktus. Valydavo nuorūkų prikištas vyno taures ir panašiai. Ne, nenorėčiau, kad Karolinai vėl tektų tai patirti; ji nusipelno kai ko geresnio.

– Alba savo laivu visiškai patenkinta.

– Taigi, jei tai nebūtų tas laivas.

– Neketinu laivo atsikratyti. Be to, kaip tai atrodytų Albai? Dar vienas žingsnis ištrinti jos motinos atminimą? – Jis atsiduso.

Margo įdėjo akinius į dėklą, persisvėrė padėti knygą ant staliuko prie lovos. Išjungusi šviesą užsitraukė antklodę iki smakro.

– Neketinu tavęs klausti apie paveikslą. Ne mano reikalas. Tačiau, manau, gaila, kad Alba jį rado. Jai nesveika tiek daug galvoti apie praeitį.

– Praeitį, – tyliai pakartojo Tomas, galvodamas apie paveikslą. Jis markstėsi tamsoje, lyg tikėdamasis išvysti Valentinos veidą: spindintį jaunyste ir ta nesulaikoma energija. Tikėjosi net užuosti malonų figmedžių kvapą, atsklisiantį po tiek metų drauge su seniai pamirštu jausmu, ką reiškia taip karštai mylėti. Akis aptraukė migla, jis įkvėpė. Po šitiek metų, pagalvojo jis. Ir prireikė tam paveikslui išlįsti dabar, kai man beveik pavyko viską pamiršti.

– Ką žadi daryti?

– Apie ką tu?

– Apie laivą.

– Nieko.

– Nieko? Bet…

– Sakau, kad nieko. Dabar žadu miegoti. Nebenoriu apie tai kalbėti, Margo. Laivas lieka, ir Alba – jame.

Alba per plūstančias ir nesustabdomai riedančias ašaras vos galėjo įžiūrėti kelią. Buvo po vidurnakčio, kai ji pastatė automobilį po gatvės žibintu Čeinio alėjoje. Baisiai pyko, kad atidavė tėvui portretą. Galėjo pasilaikyti. Tai būtų buvusi jos paslaptis. Dabar nebeturėjo nieko.

Lėtai nupėdino pontoniniu tiltu prie savo laivo, šniurkščiodama, nepaprastai savęs gailėdama. Norėjo, kad kas nors jos lauktų, kad galėtų prisiglausti prie kokio mielo vyriškio. Ne Ruperto, Timo ar Džeimso, o nepaprasto vyro. Šią naktį nenorėjo likti viena. Žinodama, kad Vivė rašo romanus dažnai iki paryčių, pasibeldė į jos duris. Laukė kokio garso, bet girgždėjo tik laivas, švelniai pliuškeno į pontoninį tiltą atsitrenkiančios upės bangelės, o jiems pritarė tolimas didmiesčio gausmas.

Kai nusiminusi pasisuko eiti, durys atsidarė ir tarpduryje pasirodė išblyškęs Vivės veidas.

– A, čia tu, – pasakė ji, paskui, geriau įsižiūrėjusi, pridūrė: – Dievulėli, verčiau eikš į vidų. – Alba nusekė paskui plevėsuojantį apdarą siauru koridoriumi į virtuvę. Vivės laive irgi buvo juntama drėgmė, tačiau dar tvyrojo ir išskirtinis egzotiškas, užsienietiškas kvapas. Vivė mėgo deginti indiškus smilkalus ir kvapias žvakes, kurių parsinešdavo iš Karnabio gatvės. Alba atsisėdo prie apskrito stalo purpurinės spalvos kambaryje ir užsikvempė ant Vivės pasiūlyto puodelio kavos. – Įpusėjau rašyti labai sunkų skyrių, būtų puiku padaryti pertraukėlę ir pakalbėti su tavim. Nemanau, kad verktum dėl kokio vyro. – Ji ištraukė kėdę ir užsidegė cigaretę. – Paimk vieną, pasijusi geriau. – Alba paėmė „Silva Thin“, o Vivė uždegė žiebtuvėlį. – Tai dėl ko lieji ašaras?

– Radau po lova tėvo pieštą eskizą, kuriame mano motina.

– Na čia tai bent! Ką tu veikei palovyje? – Vivė pernelyg gerai žinojo, kad Alba niekada netvarko savo namuko.

– Jis gražus, Vive, tikrai labai gražus, o tėvas nenori su manim apie tai net kalbėti.

– Štai kaip, – pasakė ji, įkvėpdama dūmą pro burną ir, tarsi slibinas, išleisdama jį pro nosį. – Važiavai tokį kelią vėlų vakarą į Hampšyrą?

– Negalėjau laukti. Maniau, apsidžiaugs, kad radau.

– Kaip tas paveikslas atsidūrė palovyje, lyg jam nebūtų kitos vietos? – Albos motinos istorija ją domino.

– Ak, jis ten paslėpė nuo Buivolės. Ją graužia pavydas, net nenori į laivą kelti kojos, nes tėtis pavadino jį motinos vardu. Kvaila boba!

– Ką tėvas pasakė, sužinojęs, kad jį radai?

Alba išgėrė didelį gurkšnį kavos markstydamasi, nes buvo per karšta.

– Jis ant manęs įsiuto.

– Ką tu! – pasibaisėjusi aiktelėjo Vivė.

– Įsiuto. Pasakiau jam prie Buivolės.

– Na, tada suprantama.

– Norėjau, kad žinotų, jog tėvas paslėpė nuo jos. – Ji piktai sukikeno apnuogindama kreivą iltinį dantį, kuris Ruperto, o gal Timo tvirtinimu, teikė jos burnai žavesio. – Galiu lažintis, kad man išvažiavus jie baisiai susiriejo. Esu tikra, Buivolė klausėsi kiekvieno mūsų pokalbio žodžio. Net girdžiu, kaip ji sunkiai kvėpuoja prikišusi ausį prie rakto skylutės.

– Jis į paveikslą pažiūrėjo?

– Ne. Tik išraudo ir nuliūdo. Jis, Vive, ją tebemyli. Manau, amžinai mylės. Tikriausiai gailisi vedęs Buivolę. Aš tik noriu, kad jis dalytųsi mintimis apie motiną su manim. Bet jis to nedaro dėl Buivolės.

– Ji labai žiauri ir kvaila, – pagiežingai pareiškė Vivė, plekšnodama Albai per delną, – pavydi mirusios moters. – Albos keistai šviesios akys vėl paplūdo ašaromis, ir Vivės širdyje sukirbėjo motiniškas jausmas. Alba buvo dvidešimt šešerių, bet daugeliu atžvilgių dar nesubrendusi. Po pasitikėjimo priedanga slėpėsi meilės trokštantis vaikas. Vivė padavė jai popierinę nosinaitę. – Tai ką, brangioji, ketini daryti?

– Kad nieko negaliu, – nusiminusi atsakė Alba.

– Ak, visada galima ką nors sugalvoti. Atsimink, Dievas padeda tik tiems, kurie dėl savęs stengiasi. Turiu draugą, kuris galbūt galėtų tau padėti, – pridūrė prisimerkusi Vivė. – Jei yra žmogus, kuris moka stebuklingai tvarkyti kitų reikalus, tai tik Ficrojus Davenportas.

3

Ficas miegojo neramiai, sapnavo Albą, o kai ryte pabudo, atmintyje liko jos veidas. Gulėjo lovoje ir akinamas pro užuolaidas srūvančios saulės šviesos vėl gėrėjosi jos išvaizda, ovaliu veidu ir putliomis, jausmingomis lūpomis. Stengėsi negalvoti apie vyrus, kurie bučiavo tas lūpas, todėl tuoj perėjo prie jos neįprastai šviesių akių. Jos buvo gilios, įrėmintos juodomis tankiomis blakstienomis, po gana tankiais antakiais, tačiau šešėliai aplink akis – ne ant odos, bet kažkur iš akiduobių, – darė jos žvilgsnį susirūpinusį. Jį jaudino ir jos eisena. Tos ilgos aulinukais apautos kojos. Glotnios šlaunys iki sijonėlio, vos dengiančio intymią vietą. Pasitikinti laikysena. Tiktų banalus apibūdinimas „jauna kumelaitė“, ačiū Dievui, savo romanuose Vivė tokių vengia. Tą kartą ji elgėsi nedovanotinai nemandagiai. Tačiau jos šypsena su kreivu dantimi buvo tokia kerinti, lyg jam ant odos būtų užvarvinusi šilto medaus ir vienu lyžtelėjimu nulaižiusi.

Apačioje virtuvėje išgirdo Sprautą ir atsiduso. Nenorėjo keltis. Mėgino sugalvoti pretekstą vėl apsilankyti Vivės namuose, kur galėtų sutikti Albą. Gal paskambinti apsimetus, kad reikia aptarti būsimą sandorį su užsieniu, galimybę viešai pasirodyti Prancūzijoje – prancūzams patinka jos knygos, arba pastarojo meto jų pardavimo apyvartą. Vivei lengva įtikti, kol ji kalba apie save, o šiandien jis nusiteikęs klausytis. Jau lenkėsi kelti telefoną, bet šis suskambo.

– Velnias, – sumurmėjo ir pakėlė ragelį.

– Labas rytas, mielasis, – pasigirdo linksmas Vivės balsas.

Fico nuotaika pakilo, pašoko iki lubų.

– Brangioji, – tyliai ištarė jis, – ką tik ketinau tau skambinti.

– O? Kodėl? Tikiuosi, nieko blogo.

– Žinoma, ne, Vive. Juk tu mano įžymiausia klientė.

– Na, neversk manęs spėlioti.

– Prancūzai pageidauja, kad atvyktum. Skaitytojai nori tave pamatyti, – melavo jis stengdamasis neišsiduoti. Nesvarbu, galvojo, vėliau išsisuksiu.

Vivė prakalbo garsiau, pabrėžtinai prarydama priebalsius:

– Ak, mielasis, nuostabu. Suprantama, reikia atlikti pareigą. Negalima versti savo skaitytojus laukti. Pagaliau jie man reikalingi kaip ir aš jiems.

– Puiku, šįryt su jais susisieksiu, – tarė jis ir nutilo, nes Vivė giliai įkvėpė; įsivaizdavo ją traukiančią „Silva Thin“ dūmą raudonoje virtuvėje. – Apie ką norėjai su manim pasikalbėti? – paklausė tikėdamasis kvietimo.

– Ak, vos neužmiršau. – Fico naujienų šešėlyje Alba visai nublanko. – Ateik šįvakar pavakarieniauti. Turiu tau darbo. Manau, jis tau patiks. Vienai sielvartaujančiai panelytei reikia šarvuoto riterio, kuris ją išgelbėtų nuo raganos pamotės ir jūrų vėplio tėvo. Labai tau tinkamas darbelis, be to, ji tau patinka, tiesa? Tik neįsimylėk, Ficrojau.

– Ateisiu, – tarė jis kimiu iš susijaudinimo balsu.

Vivė pavartė ryškiai dažytas akis ir padėjo ragelį. Nemanė, kad daro jam ilgalaikę paslaugą. Viskas baigsis ašaromis.

Alba pabudo jausdama klaikią tuštumą. Atsikėlė, išsivirė puodelį arbatos. Šaldytuve nerado nieko valgomo, tik pusę pintos pieno, porą butelių vyno ir sustatytus buteliukus nagų lako. Rytas buvo vėsus, prie parafininės krosnelės ji šalo. Susisupo į chalatą ir garsiai žiovaudama pasitrynė akis. Kad praskaidrintų sau nuotaiką, nusprendė apsipirkti, vėliau galbūt su Rupertu, dirbančiu Meifere nekilnojamojo turto agentu, papietauti. Gal paskui jis nebegrįžtų į darbą, ir jie iki sutemų prasivoliotų lovoje. Jis labai tiko išvaikyti depresijai ir atgauti pasitikėjimą. Mylėjosi švelniai, mėgaudamasis, tai jam itin sekėsi. Jokio grabinėjimo ar pūtavimo; ji to nekentė, nekentė ir staigių užkariautojų. Rupertas jos neatakavo ir iki šiol nevargino įkyriais telefono skambučiais. Jis tiesiog atsirasdavo, kai jai reikėdavo, jo draugijoje ji pasijusdavo geriau.

Jau ketino jam skambinti, bet pasigirdo smarkus beldimas į duris. Pažino iš karto. Tai buvo Haris Ridas, pravarde Upės Nendrė1. Su griežta mėlyna Upių policijos uniforma ir kepure jis patruliuodavo po Temzę. Taip pat, užsukęs puodelio kavos, ne kartą šildė jos lovą. Tačiau šiandien jo grubaus mylėjimosi jai nereikėjo.

– Sveikas, – tarė ji iškišusi pro duris galvą. Haris buvo aukštas ir lieknas kaip meldas, švelniomis rudomis akimis ir plačia valiūkiška šypsena gražiame, nors šiek tiek prasčiokiškame veide.

– Pamiršau, kaip atrodai rytais, – pasakė geismingai; nusiėmė kepurę ir laikė ją didelėse įdiržusiose rankose.

– Tai todėl beldiesi į mano duris?

– Ar pavaišintum puodeliu kavos sušalusį policijos pareigūną? Bent žinosi, kad esi saugi! – Jis tai sakė ne kartą ir vis dar iš to juokėsi.

– Gaila, neturiu laiko, Hari. Atsiprašau. Truputį skubu. Esu susitarusi, – melavo ji. – Gal užsuktum vakarop, po darbo?

Šaltyje Hario akys sublizgo, jis užsidėjo kepurę ir patenkintas pasitrynė delnus.

– Užbėgsiu taurelės į dienos pabaigą. Po pamainos susitinku su draugais bare „Žvaigždė ir Keliaraiščio ordinas“, gal norėtum prisidėti?

Alba prisiminė Vivės kvietimą papietauti su Ficrojum (kokia ten jo pavardė?) ir turėjo atsisakyti, nors sėdėti tvankumoje su darbą baigusiais mėlynus megztinius vilkinčiais policininkais jai patiko.

– Ne šįvakar, Hari.

– Kada nors aš tave pavažinėsiu. Prisimeni, kai turėjau tave išleisti Čelsi Riče? Jei būtų pagavę, seržantas būtų užkūręs man pirtį.

– Buvo smagu, – pritarė ji, prisiminusi tą pakilų jausmą, kai vėjas kedena plaukus. – Stengsiuosi nesirodyti, nors tavo seržantas gali man patikti.

– Tu jam tikrai patiktum, Alba.

Kaip ir visiems, pagalvojo ji. Kartais toks žavėjimasis vargino.

– Vadinasi, taurelė bus? – pasitikrino, kad ji neužmirštų.

– Jei susitarsim, – nusišypsojo jam, atidengdama kreivą dantį.

Iš malonumo jam pakirto kojas.

– Tokių kaip tu – viena iš milijono.

– Jeigu taip sakai, Hari.

– Iki vakaro. – Ir grįžęs į savo katerį, nušvilpė Temze energingai mojuodamas jai kepure.

Alba vaikščiojo po parduotuves. „Escapade“ Bromtono gatvėje nusipirko palaidinę ir platėjančias kelnes už keturiolika svarų, „Cobbler“ Čelsyje – batų porą už penkis svarus, paskui nuvažiavo į Meiferą pietų su Rupertu. Nerimavęs, kad Albai nusibodo, Rupertas vos galėjo nuslėpti džiaugsmą. Jau buvo netekęs vilties sulaukti iš jos žinelės. Lyg tyčia popiet turėjo susitikti su klientu, todėl antrą valandą jiedu išsiskyrė ir Albai teko lūkuriuoti parke, kol Rupertas vedžiojo žmones aprodydamas namus Beisvoteryje ir kiekvienoje lovoje įsivaizduodamas šviesiaplaukę Albą.

Kai parkas pabodo, pavargusi nuo maklinėjimo po parduotuves Alba, savo pramogai, grįžo namo autobusu. Nekreipė dėmesio į susižavėjusius žvilgsnius, nepyko, kai vyrai bandė užkalbinti, bet, nors truko ilgiau, jai buvo smagiau, negu važiuoti taksi. Patiko stebėti žmones, klausytis jų pokalbių, įsivaizduoti, kaip jie gyvena. Laukė vakarienės pas Vivę ir ateinančio išgerti Upės Nendrės. Jai ir į galvą neatėjo, kad jos gyvenimas tuščias. Turėjo draugų, o kai vakarais prireikdavo draugijos, turėjo meilužių. Savo gyvenimo neanalizavo, nebandė užpildyti dienos kuo nors prasmingu, kapanojosi, ir tiek. Be to, jai trūko užsidegimo. Ji buvo ne tokia, kaip Vivė, kuri jautė gyvenimui alkį ir leido laiką ištisas valandas prie rašomosios mašinėlės kurdama knygas, atspindinčias jos didelį domėjimąsi žmonėmis ir jų silpnybėmis (kai kas sakytų, cinizmą). Alba netroško ištekėti, turėti vaikų, nors buvo dvidešimt šešerių ir „meteliai bėgo“, kaip dažnai primindavo Vivė. Apie ateitį negalvojo. Nesuprato, kad vengia galvoti iš baimės, nes ten tuščia.

Išsimaudžiusi, išsitrinkusi galvą, susisupusi į rankšluostį Alba piešė gėlytes ant kojų nagų, kai priplaukė Upės Nendrės kateris. Iš didelio nekantrumo atvyko per anksti. Po skutimosi jis stipriai kvepėjo, o plaukus buvo sulyginęs šlapiomis šukomis. Atrodė gražiai, Alba džiaugėsi jį matydama. Jam nereikėjo rodyti, kur padėti gėrimai, ėjo tiesiai prie jų ir abiem pripylė po taurę vyno. Pastebėjusi, kad jo žvilgsnis lenda po rankšluosčiu, atsargiai pakeitė pozą. Tam buvo nenusiteikusi, be to, jos laukė sutarta vakarienė. Baigusi paskutinį nagą, atsilošė ant sofos, kad lakas išdžiūtų.

– Šiandien Revelas upėje aptiko ranką, – pranešė patogiai įsitaisęs ant kėdės Haris, tiesdamas ilgas kojas; jautėsi kaip namie.

– Kaip šlykštu, – pasibaisėjo Alba, raukdama gražią nosytę. – Kas tam žmogui nutiko?

– Tikra mįslė, – reikšmingai atsakė jis. – Mūsų darbas ją įminti.

– Ar ta ranka išbuvo upėje ilgai, ar atsidūrė ten neseniai?

– Manau, kad seniai. Jau papuvusi. O kvapas! Nenoriu, kad tau sapnuotųsi košmarai, nors nuo šito, žinoma, yra vaistų… – Jis reikšmingai pakėlė antakį, tačiau Alba nekreipė dėmesio.

– Gal čia Elžbietos laikų nukankinto dvariškio likučiai. Kitą kartą ištrauksite galvą, – nusijuokė ji.

– Ar esi buvusi Taueryje? Ne juokai turėti tokį šalies istorijos liudytoją pačiame miesto centre!

Alba nebuvo lankiusis Taueryje, o istorija jai išvis nerūpėjo. Kokia prasmė kalbėti apie mirusius žmones, kurių nepažinojai? Vienintelė ją dominanti istorija buvo jos pačios.

– Ta galva iššoks, kai mažiausiai tikėsitės, – pasakė ji.

– Arba kai tu mažiausiai tikėsiesi, – prunkštelėjo jis, vėl žvilgsniu slysdamas jos kojomis aukštyn.

Alba svarstė, kaip reaguotų Vivė, jei apipuvusi nukirsta galva iškiltų prie jos laivo šono, ir šypsojosi svajodama pasiųsti ją kartoninėje dėžėje Buivolei.

– Jeigu ją aptiksite, pranešk, – tarė mirktelėdama.

Jie ir toliau plepėjo, net kai Alba užlipo į viršų persirengti pietums. Durų užsidaryti nuo Hario negalėjo, nes miegamasis ir vonios kambarys buvo įrengti ant pakylos, nuo kurios iš vienos pusės prasideda laiptai su baliustrada ir koridorius, vedantis į svetainę. Laikas bėgo, Haris tebebuvo apačioje. Ji išsirinko Zandros Rouds aptemptus šortus, derančius prie aulinukų, ir kašmyro megztinį su mitkalio lopais. Kai Haris gašliai blizgančiomis akimis su taure rankoje užlipo laiptais, veidrodyje atsispindinti Alba juodu pieštuku rūpestingai braukė akių kontūrą.

– Ko čia prie manęs sėlini, – suniurzgė ji.

– Aš tavęs noriu, – pasakė jis kimiu balsu.

– Ak, Hari, maldauju. Einu vakarieniauti. Be to, jau apsirengiau. Juk nemanai, kad vėl nusivilksiu, ką?

– Na, pagalvok, Alba, – mygo jis, priėjęs jai už nugaros ir bučiuodamas kaklą, kur jos plaukai dar buvo šlapi ir susitaršę.

– Galvoju tik apie tą ranką vandenyje, Hari. Pati neromantiškiausia mintis pastaruoju metu.

Haris gailėjosi apie tai prasitaręs. Ji baigė piešti akių kontūrus, įjungė plaukų džiovintuvą, nupūsdama Harį ant lovos, ten jis nuliūdęs ir išsidrėbė.

– Tik greituko, gražuole. Kad lauke nesušalčiau, – jis valiūkiškai nusišiepė ir Alba negalėjo neatsakyti šypsena. Ką padarysi, kad ji tokia geidžiama.

Baigusi džiovinti plaukus, priėjo prie lovos, kur jie bučiuodamiesi truputį pagulėjo. Jo glėbyje jautėsi maloniai. Upės Nendrė buvo dar vienas prieglobstis, kur ji galėjo rasti paguodą. Kai jis rankomis ėmė braukti per šlaunis, ji atsitraukė.

– Dabar jau keliauk, Hari.

– Su kuo vakarieniauji? – paklausė neslėpdamas pavydo. – Tikiuosi, ne su vyriškiu?

– Su kaimyne Vive.

– Rašytoja?

– Rašytoja.

– Na, tada tvarka. Nenoriu, kad patektum į bėdą. Mano darbas – tave saugoti.

– Ir kitus Londono gyventojus. Nuo plaukiojančių galūnių. – Alba nusijuokė, vėl jį pabučiavo ir išstūmė pro duris.

Hario siaubui, kol jis gardžiavosi darbo metu neteisėta taure vyno, atoslūgis pridarė jam bėdos. Netikėdamas savo akimis matė, kaip jo kateris trūkčioja lyg išmestas ant kranto banginis ir negali ištrūkti į laisvę, o šalia plaukioja krykščianti iš džiaugsmo ančių porelė.

– Šūdas! – suriko jis, staiga praradęs humoro jausmą. – Pražuvau.

Tuo metu pontoniniu tiltu leidosi Ficas. Šį kartą jis nešėsi savo vyno. Du butelius gero itališko, raudonojo. Ant žaliai ir baltai išmargintų marškinių vilkėjo švarką, vėjyje plaikstėsi jo smėlio spalvos plaukai. Pamatė Albą ir policininką, stovinčius ant jos laivo denio, ir iš pavydo jam sugniaužė pilvą. Jos ranka, uždėta vyriškiui ant peties, liudijo artimus santykius, ir Ficas svarstė, ar jie nebus ką tik išlipę iš lovos. Vivė yra minėjusi, kad ji turi begalę meilužių. Kai jo veidą iškreipė grimasa, Alba atsisuko ir pamojo apdovanodama žavingiausia šypsena. Ar prisiminė jį iš ano vakaro? Apmaudu, bet pajuto, kad pats jai šypsosi ir rodo iškėlęs butelius.

– Ilgai netrukite, – sušuko jis, – nes nebeliks!

– Mano draugas turi šiokių tokių rūpesčių, – pranešė kviesdama jį mostu. Paaiškino, kad Haris įklimpo purve. – Įstrigo krante kaip vargšelis jūrų vėplys, – nusijuokė atmetusi galvą.

Ficas prisiminė, kad panašiai Vivė apibūdino Albos tėvą, ir jam labai palengvėjo. Jokia moteris apie savo mylimąjį taip nekalba. Hariui buvo nelinksma. Jautėsi pažemintas ir suirzęs, nes Alba nepasakė, kad vakarieniauti ateis ir vyras.

Kol trijulė tarėsi, ką daryti, priplaukė kitas patruliuojantis kateris su labai rūsčios išvaizdos vyriškiu, kuris susiraukęs žvelgė iš po mėlynos uniforminės kepurės. Haris akivaizdžiai susigūžė.

– Na, na, na, tai kas čia dabar?

– Įstrigau, – atsakė Haris ir jau ketino aiškintis, kodėl jis čia atsidūrė, bet Alba jį pertraukė.

– Kokia laimė, seržante, atvykote pačiu laiku. – Seržantas, pažvelgęs į Albos aptemptas kelnes ir aulinukus, atsitiesė, o veido rūstybę pakeitė susirūpinimas. – Mudu su vyru esame labai dėkingi pareigūnui Ridui. – Ji apkabino Ficą per liemenį. Jį staiga išpylė karštis. – Suprantate, aš įsitikinusi, kad pamačiau galvą, taip, galvą, prisiekiu. Be kūno. Plaukiojančią maždaug čia. – Ji parodė į drumzliną vandenį. Pakėlusi akis į seržantą vaidino išsigandusią. – Galite įsivaizduoti, koks siaubas. Galva be kūno.

– Iškviesiu būrį ir patikrinsime, ponia… – Alba susigriebė nežinanti Ficrojaus pavardės.

– Davenport, – įsiterpė Ficas. – Mano pavardė Davenportas. Būsiu labai dėkingas, jei patikrinsite. Nenoriu, kad žmona vėl ją pamatytų.

– Suprantama, pone Davenportai. – Jis žvilgtelėjo į apgailėtiną Hario katerį. – Priimsiu pareigūną Ridą į savo katerį, o kai prasidės potvynis, atsiųsiu atgal. Viskuo pasirūpinsiu.

– Žinoma, visiškai jumis pasitikiu. Dabar noriu vestis žmoną vakarieniauti. Buvo labai malonu su jumis susipažinti, seržante ir policininke… – Jis tyčia užsikirto.

– Ridas, – nenoromis ištarė Haris.

– Aišku. Ačiū jums. – Su tais žodžiais jis išsivedė Albą, palikęs Harį seržanto malonei.

Kai jie išplaukė, seržantas pasisuko į Harį ir supratingai linktelėjo.

– Gražuolė. Jai velniškai pasisekė, kad ištekėjo už stipraus vyro, antraip turėtų daug bėdų.

Haris bejėgiškai stebėjo ją dingstančią kaimynės laive su Ficu.

Vivė ta proga buvo pasipuošusi indiško šilko turbanu. Vilkėjo žydrą durtinį, sėdėjo ir traukė dūmą pro elegantišką juodmedžio kandiklį, jos raudoni nagai buvo tokie ilgi, kad negalėjai atsistebėti, kaip ji sugeba rašyti mašinėle. Paslėpusi šviesius plaukus po turbanu, atrodė gerokai vyresnė, raukšles aplink akis ir burną išryškino netobulas makiažas. Tačiau kai Ficas su Alba įėjo pro duris, jos veidas atgijo, o skruostai natūraliai paraudo.

– Užeikite, brangieji, – tarė pavargusiu balsu ir mostelėjo, leisdama suprasti, kad jaustųsi kaip namie. – Kokį ten triukšmą sukėlėte? Mačiau, Nendrelė įklimpo į purvą. Norėčiau pažiūrėti, kaip jis iš ten išsikapstys. – Ji sukikeno ir lėtai užtraukė dūmą.

Atsidūręs draugijoje moters, kurią stebėjo, apie kurią svajojo, Ficas nervinosi. Jis pritūpė ant aksominės oranžinės sofos tarytum pokalbyje dėl darbo ir žaidė pirštais. Alba klastelėjo ant krūvos ryškių šilkinių pagalvėlių, padėtų ant grindų, parietė po savim kojas ir užsirūkė. Žiūrėjo į Ficą savo keistomis, šviesiomis akimis ir svarstė, kaip jis spręs jos problemą. Laive stipriai kvepėjo smilkalais. Vivė buvo uždegusi žvakes, įstačiusi jas į ryškias stiklines taures ir išdėliojusi po visą nedidelę svetainę. Blausioje šviesoje tyliai grojo muzika. Alba stebėjo Ficą pro dūmus. Patrauklus aristokratiškumu: protingos, kibirkščiuojančios akys, plati, užkrečianti šypsena, aiški žandikaulio ir smakro linija, netvarkingai garbanoti šiaudų spalvos plaukai, regis, seniai nematė šepečio. Akys jai patiko iš karto – doros ir švelnios lyg Demeraros cukrus, gausiai apibarstytas pipirais. Ji nekentė vyrų, kurių gerumas siejasi su minkštakūniškumu. Akivaizdu, kad šis ne iš tokių. Dabar jis nerimavo ir jai jo pagailo. Jos draugijoje vyrai būdavo dviejų tipų: tie, kurie prie jos kimba, ir tie, kurie kibti pernelyg drovisi. Ficas buvo iš pastarųjų, jai labiau patinkančių, kategorijos. Iki šiol ji nesutiko vyro, kuris tiktų trečiajai – abejingųjų kategorijai.

– Taigi, Fricai, – pradėjo ji valdingu balsu, – koks jūsų vaidmuo Vivės gyvenime ir kodėl nesutikau jūsų anksčiau?

– Ficas, – dalykiškai pataisė jis. – Ficrojaus trumpinys. Esu jos literatūros agentas.

Vivė įplaukė į kambarį su vienu Fico buteliu vyno ir trimis taurėmis.

– Branguti, tu kur kas daugiau negu agentas. Jis dar ir mano draugas, – paaiškino ji Albai. – Tyčia jį slepiu. Noriu, kad priklausytų tik man. Dalinuosi šįvakar su tavim tik iš geros širdies, bet neapsigauk, jei jį pavogsi, mano rūstybės neišvengsi. Matai, visada galima pasikliauti Ficrojaus gebėjimu priversti žmogų nusišypsoti, kai reikalai susiklosto anaiptol nelinksmai. Todėl jį ir pakviečiau. Pamaniau, kad tau reikia pralinksmėti.

Ficas susigūžė; nesijautė esąs linksmintojas. Norėjo prabilti, bet džiūvo burna. Galbūt reikalus pataisytų truputis vyno. Ačiū Dievui, atsinešė savo.

– Ak, Upės Nendrė jau pralinksmino, – negalvodama, kaip tai nuskambės, pasakė Alba. Ficas jautėsi pažemintas. – Plyšau iš juoko, kai pamačiau jo kateriūkštį ant seklumos. – Paskui nusišypsojo Ficui plačia šelmiška šypsena, ir jis vėl pasijuto pažemintas. – Mes radome išeitį iš padėties, tiesa? Be mūsų gudrybės jis tikrai būtų praradęs darbą. Baigėsi pasiplaukiojimai iki Vopingo. Man jų trūks.

– Kaip suprasti tas kalbas apie plaukiojančią galvą?

– A, Revelas, jo bendradarbis, Temzėje aptiko plaukiančią ranką. Šlykštu! – Ji pakėlė smakrą ir širdingai nusijuokė. – Pasakiau, kad jei ras galvą, man praneštų. Labai norėčiau pasiųsti ją dėžutėje Buivolei.

– Aha, Buivolė, – atsiduso Vivė sėsdama į krėslą. – Tai ta bjauri pamotė, apie kurią pasakojau.

Alba dėl Vivės paskalų nesuko sau galvos; savaime suprantama, žmonės turi apie ją kalbėti.

– Manau, kad tokių žmonių pažįstu. Nekvaili, bet visiškai nejautrūs.

– Tiksliai, – sutiko Alba, nuspriegdama pelenus į gelsvai žalią peleninę. – Ką su ja darysime?

– Kaip gerai knygai, mums reikia siužeto, – pareiškė Vivė. – Kadangi iš mūsų trijų rašytoja esu aš, tai leidau sau jį sugalvoti.

– Tu niekada neapvili savo publikos, – pajuokavo Ficas ir staiga susigriebė, kad pamiršo paskambinti prancūzams.

– Jei kas nors panašaus kaip tavo knygose, – pasakė Alba, kuri nebuvo skaičiusi nė vienos, – bus tiesiog stebuklinga!

Vivė reikšmingai nutilo, neskubėdama siurbtelėjo vyno, paskui labai iš lėto, liedama priebalsius, prašneko:

– Tu niekada neatsikratysi Buivolės. Ir jei visą laiką kariausi su tėvu, nelaimėsi jo meilės. Na, iš tikrųjų viskas labai paprasta. Savaitgaliui tu su Ficrojumi vyksti į Hampšyrą.

– Su Ficu?

– Su manim? – Ficui net kvapą užėmė iš jaudulio, kad jis dalyvaus.

– Taip. Pristatysi tėvams savo tobulą naują draugą. – Ficas, slėpdamas sąmyšį, giliai įkvėpė. Šis siužetas jam patiko labiau už visus jos kada nors parašytus. – Matai, brangioji, – kreipėsi ji į Albą, – tu visada buvai taisyklių nesilaikantis, nepaklusnus vaikas. Dabar pasirodysi su žavingiausiu, tinkamiausiu, visuotinai priimtinu kavalieriumi. Ficrojus įkūnys viską, kas, jų nuomone, jaunam vyrui tinka. Jis loš bridžą, žais tenisą, glostys šunis, po pietų mielai gurkšnos portveiną su tavo tėvu, diskutuos apie meną, literatūrą, politiką ir jų nuomonės nesiskirs. Koks sutapimas! Jo tėvas taip pat kariavo, ir, pasitaikyk taip, Italijoje! Ar jie buvo pažįstami? Kurioje bazėje? Ficrojus patiks Tomui Arbaklui, o šis bus toks dėkingas už draugystę su jo nesugyvenama dukra, kad praras budrumą. Gal jie šnekučiuosis apie karą traukdami cigarus, kaip vyras su vyru, kai moterys bus jau nuėjusios miegoti. Ir tada jis patikės Ficrojui savo praeities istoriją. Taip, puikiai visa tai įsivaizduoju. – Kad skambėtų įspūdingiau, Vivė prieš save ištiesė ranką išskėstais pirštais: – Vėlus metas. Gaivi, žvaigždėta naktis. Tomas liūdnai susimąstęs. Nėra nieko veiksmingesnio, kai nori paskatinti žmogų išsipasakoti, už prisimeilinimą. Jei kas ir gali iškrapštyti tą seną kvailį iš kiauto ir laimėti jo pasitikėjimą, tai tik tu, Ficrojau. Seras Ficrojus Visagalis. – Ji įsikando cigaretę, tada išpūtė ilgą siaurą dūmelį, aiškiai džiūgaudama dėl sukurto scenarijaus.

Dabar Ficas palinko į priekį, atsirėmė alkūnėmis į kelius.

– Leisk ir man, Vive, žengti vieną žingsnelį, – paprašė įsijausdamas.

– Žinoma, mielasis.

– Kai sužinosiu smulkmenas, lieka padaryti dar vieną dalyką, – rimtai pareiškė jis.

Alba, kuri visą laiką tylėjo ir tik stebėjo, dabar paklausė:

– Ką, Ficai?

– Jei tu tikrai nori žinoti tiesą apie savo motiną, turi vykti į Italiją.

Alba prisimerkė. Nors ši mintis dažnai ateidavo į galvą, ji niekada neįsivaizdavo, kad gali tai padaryti viena. Ji nieko nedarydavo viena. Pagalvojo apie Ficą. Gražus, žavus, geras ir, akivaizdu, ją įsimylėjęs. Ženkime tą žingsnelį, Ficai, mintyse tarė ji. Tu vyksi su manim.

1 Reed – liet. k. „nendrė“ (čia ir toliau – vert. past.).

4

Po vakarienės ir trečio butelio vyno jie išėjo ant denio pagulėti po žvaigždėmis, mirkčiojančiomis iš už storų, juodų debesų. Buvo šalta, todėl susiglaudė po antklode, ir žiūrėjo aukštyn, o ne į vienas kitą. Prisijuokę, paveikti vyno ir vėjuotos nakties grožio, jie neišvengiamai nugrimzdo į melancholiją. Vivė galvojo apie buvusį vyrą, svarstė, ar jos knygos atstoja jai vaikus, kurių neturi. Ficas galėjo galvoti vien apie šalia prisispaudusį šiltą Albos kūną ir tokį svarbų savo vaidmenį jos gelbėjimo plane, o Alba dvasios tuštumą užpildė švelniu motinos veido paveikslu.

– Niekada nepatyriau besąlygiškos motinos meilės, – staiga prabilo ji.

– O aš jos niekam nesuteikiau, – atsiliepė Vivė.

– Aš patyriau, – pasakė Ficas. – Ir tai nuostabiausias dalykas pasaulyje.

– Papasakok man apie tai, Ficai, – paprašė Alba. – Kodėl ji tokia nuostabi? – Krūtinę tarsi užgulė kažkas nematomas, sunkus ir kietas.

Ficas atsiduso. Jam visada atrodė, kad kitaip ir būti negali. Dabar jo vaizduotėje atgijo laikai, kai būdamas mažas puldavo mamai į glėbį paguodos, ir jam nepaprastai pagailo Albos, kuri niekada to nepatyrė.

– Vaikystėje žinai, kad esi motinos pasaulio centras, – pradėjo jis. – Tu jai pats svarbiausias. Tau ji paaukos viską, dažnai ir aukoja, nes tavo sveikata ir laimė jai rūpi labiau negu savo. Užaugęs žinai, kad ir ką darytum, kad ir kaip blogai pasielgtum, ji visada tave mylės. Motinai esi talentingas, protingas, gražus ir ypatingas. Negaliu atsakyti už kitus, tik už save, bet manau, kad taip turėtų būti. Motina yra brangiausia mano draugė. Mano meilė jai taip pat besąlygiška. Bet vaikai yra savanaudžiai. Jie negalvoja pirmiausia apie motiną. O derėtų.

– Būtų gerai, jei turėčiau vaiką, – tyliai pasakė Vivė.

– Tikrai, Vive? Norėtum? – Ficas nebuvo girdėjęs apie jos troškimą turėti vaikų.

– Tai labai gilus ilgesys, Ficrojau, ir dažniausiai aš jo nepaisau. Tačiau, kai naktis tokia graži ir esu su draugais, imu mąstyti apie gyvenimo vertę ir savo mirtingumą. Būtent tada jaučiu, kad kažką labai svarbaus gyvenime praleidau. Bet esu sena ir tos nereikalingos mintys tik ardo dvasią.

– Būtum buvusi gera mama, – patikino Alba. – Norėčiau, kad tėvas būtų vedęs tave, o ne Buivolę.

– Nemanau, kad tavo tėvas būtų man patikęs, – švelniai sukikeno Vivė.

– Taip, manau, nebūtų.

– Tu jį pažįsti? – paklausė Ficas.

– Ne, bet, tarkim, man nepatinka tai, ką žinau apie jį ir jo žmoną.

– Aš susilaikysiu nuo vertinimų iki su jais susipažinsiu.

– Tai tu važiuosi?

Jis norėjo atsakyti, kad dėl jos padarytų viską, tačiau ji tikriausiai buvo girdėjusi tokius žodžius iš daugybės vyrų, todėl pasakė, kad tos progos nepraleistų nė už ką.

Jie gulėjo ant denio, kol žvaigždės pasislėpė, dangų aptraukė debesys, o juos pakeitė įkyri dulksna. Laivas ėmė siūbuoti, nes upė tekėjo greičiau, girgždesys ir trinksėjimas sustiprėjo, taigi Vivė nusprendė, kad eiti miegoti net nebandys, o sės prie stalo ir rašys dar vieną skyrių. Alba jai nesąmoningai atvėrė seną žaizdą. Šią naktį neverta bandyti užsimiršti; tai pavyksta tik dieną. Gulėti lovoje, knaisiotis po praeitį ir graužtis ji neturėjo noro.

Palinkėjusi jiems labos nakties, Vivė grįžo į vidų; žvakės buvo sudegusios, o gramofonas sustojęs. Ore tebetvyrojo smilkalų kvapas, šaldytuve liko dar vienas butelis vyno. Ji nusirišo turbaną, nusivilko durtinį ir susisupo į patogų chalatą. Nusivalydama nuo veido dažus ji tarsi prablaivėdavo. Be makiažo atrodė sena. Ji pažvelgdavo į veidrodį tik kai būtinai to reikėjo, paskui patepė pavargusią odą riebiu kremu, žadančiu stebuklingą poveikį – pasukti laikrodžio rodykles atgal. Jai būtų patikę atsukti laiką. Vėl viską kartotų, bet kitaip.

Mylėti rizikinga. Ji nusprendė, kad kur kas geriau apie meilę rašyti, negu ją išgyventi. Dabar ji per sena turėti vaikų ir pernelyg nepakanti su kuo nors gyventi kartu. Galbūt atsirastų vyras su savo vaikais ir, Dieve saugok, podukra, panašia į Albą. Slapta ji užjautė Buivolę. Alba buvo gyva bėda ir dar tokia savimyla. Tikėjosi, kad Ficrojus mokės valdyti savo jautrios širdies jausmus. Jis nusipelno geresnės negu Alba. Jam reikia patikimo žmogaus, mąstė ji. Turtingos moters, kuri juo rūpintųsi, ne kokios Albos, galvojančios tik apie save.

Ficas lydėjo Albą prie jos laivo. Jis norėjo, kad laivas būtų kitame krantinės gale, tada jie ilgai eitų drauge dulkiant lietučiui ir kalbėtųsi. Norėjo jos paklausti daugybės dalykų. Jos arogancija buvo žavi, bet jį traukė jos trapumas. Norėjo būti jos riteris blizgančiais šarvais. Norėjo iš visų kitų išsiskirti. Norėjo būti vienintelė jos atrama.

Kai jie priėjo prie durų, ji pasisuko į jį ir nusišypsojo ne įprasta vylinga, bet liūdna vienišos mergytės šypsena.

– Pasiliksi? – paklausė ji. – Nenoriu šiąnakt būti viena.

Ficas norėjo ją apkabinti, išbučiuoti tas putlias lūpas, prižadėti, kad jai panorėjus pasiliks čia amžinai, tačiau negalėjo nepaisyti atkaklaus vidinio balso. Jei pasiliktų, būtų toks kaip visi kiti.

– Negaliu, – atsakė.

Alba išplėtė akis. Niekas niekada tokio pasiūlymo nebuvo atmetęs.

– Tik pernakvoti, – paaiškino ji stebėdamasi, kodėl būtent jai tenka toks pažeminimas – taip gėdingai maldauti.

– Anksti rytą turiu susitikimą, o mano portfelis namuose. Apgailestauju, – užsikirsdamas atsiprašė jis, prisiminęs virtuvėje uždarytą Sprautą. – Ne todėl, kad nenoriu, – pridūrė, kai ji pasipiktinusi papūtė lūpas.

– Na, tai labanakt, – nukirto Alba, mesdama jam šaltą naikinantį žvilgsnį, paskui nėrė į vidų ir užsirakino duris.

Ficas grįžo į krantinę ir stengėsi atsiminti, kur pasistatė automobilį. Jautėsi apgailėtinai. Ant Vivės denio ji jam atsivėrė. Jie buvo artimi. Dabar išsiskyrė kaip svetimi. Jis troško grįžti, pabelsti į jos duris ir repetavo, ką pasakys: „Aš geriau pagalvojau… Apsigalvojau… Aš kvailas, kad darbas man svarbiau už tave… Noriu dalintis su tavim lova ir gyvenimu… Beprotiškai tave myliu…“ Buvo girtas, susijaudinęs ir dairėsi savo mašinos. Vakaro pradžia tiek daug žadėjo, nuliūdęs galvojo jis. Dabar tikriausiai ji nebenorės apsimesti, kad aš jos draugas, kai taip negalantiškai atsisakiau pasiūlymo.

Jam buvo šalta, svaigo galva ir niekaip negalėjo rasti automobilio. Paprastai pasistatydavo jį tuoj už kampo, ant geltonosios linijos. Vaikštinėjo sumišęs pirmyn ir atgal tyrinėdamas gatves ir vildamasis, kad automobilis staiga stebuklingai pasirodys. Galiausiai, gerokai pastovėjęs vienoje vietoje, tuščiu žvilgsniu spoksodamas į kelią, pasišaukė taksi. Juk nekulniuosi namo pėstute.

Jis klastelėjo ant odinės sėdynės ir atmetė galvą.

– Prašom į Klarendono Arklides, – nurodė.

Taksi vairuotojas įjungė skaitiklį ir išvažiavo į kelią.

– Truputį sušlapote, – užkalbino keleivį. Naktis jam prailgo.

– Man nesvarbu, – sumurmėjo Ficas. – Dėl jos padaryčiau viską.

– Aa, draugužė, – supratingai linktelėjo vairuotojas. Jis buvo pratęs, kad nelaimingi įsimylėjėliai ant užpakalinės sėdynės išsipasakoja bėdas.

– Kokią didelę galią jos turi mus pavergti. Vienas žvilgsnis, vienas akių mirktelėjimas, ir mes jau praskystame. Minkštimas. Būtent toks ir jaučiuosi – minkštimas.

– Nereikia ant savęs pykti, ponuli. Ji to neverta.

– Dar ir kaip verta, – svajingai atsiduso Ficas. Taksi staigiai pasuko į kairę, su juo pasviro ir Ficas, jo galva ritinėjosi ant užpakalinės sėdynės atlošo kaip melionas. – Ji ne šiaip draugužė. Ne tokia kaip kitos.

– Visi taip sako, – prunkštelėjo taksistas. – Ir aš taip galvojau apie savo pačią. Dabar matau, kad ji graužia mane kaip ir kitų žmonos. Tas, kas išrado meilę, negražiai pajuokavo. Blogiausia, kad kai nuo akių nukrinta šydas, būna per vėlu, esi jau vedęs, o ji sėdi tau ant kupros ir inkščia, koks sumautas jos likimas. Jei ne tie meilės apžavai, joks vyras neitų prie altoriaus. Velniška apgavystė, štai kas ta meilė, ir aš įkliuvau kaip paskutinis mulkis.

– Jūs nesuprantate. Aš kalbu apie Albą Arbakl.

– Gražus vardas Alba.

– Itališkas.

– Jumis dėtas, nepasitikėčiau tais italiūkščiais. Per karą pasirodė nepatikimi. Vis delsė spėliodami, kas gali laimėti, o paskui prisidėjo prie vokiečių. Prakeikti mulkiai. Bet mes jiems parodėm, ir dar kaip parodėm! Pamokėm, ką reiškia negerbti anglų.

– Ji per jauna žinoti apie karą. – Ficas nusviro į kitą pusę, nes taksi pasuko į Klarendono Arklides.

– Kelintas? – paklausė vairuotojas sulėtinęs greitį ir pasilenkęs bandė įžiūrėti pro priekinį stiklą, po kurį monotoniškai cypsėjo valytuvai.

– Žinoma, Antrasis pasaulinis, – suirzo jis.

– Ne, kelintas jūsų namo numeris? – pakartojo vyriškis kraipydamas galvą. Tokiu nakties metu jam visada pasitaiko girtuokliai. Šitas buvo kultūringas, neatrodė įsiutęs, tik prislėgtas.

Ficas atsimerkė. Pasilenkė ir pamatė, kad tiesiai prie aštuntu numeriu pažymėto namo stovi jo automobilis.

– Velniai griebtų! – susiraukė jis. – Kaip, po perkūnais, jis čia atsirado?

Apsvaigęs Ficas neskyrė monetų vertės ir, vairuotojo džiaugsmui, sumokėjo gerokai per daug. Vargais negalais pataikęs raktą į spyną, įsvyravo į vidų. Buvo pernelyg pavargęs nusirengti, taigi nusprendė kelioms minutėms užvirsti ant lovos, kad prablaivėtų galva. Kai atsimerkė, buvo dešimta valanda ryto ir skambėjo telefonas.

Jis pasikėlė ant alkūnės, kad pasiektų telefono ragelį. Atsikrenkštė.

– Ficrojus Davenportas klauso. – Kitame laido gale tylėjo. – Alio?

– Labas, – kimus, prarūkytas Albos balsas.

Ficas staiga atsisėdo, netverdamas iš laimės.

– Labas, – atsiliepė džiugiai. – Kaip jautiesi?

– Noriu miego, – sumurkė ji. Atrodė, kad ji dar lovoje.

– Ir aš noriu. – Paskui prisiminė sakęs, kad anksti turi susitikimą. – Esu nuo aušros ant kojų. Vakaras buvo puikus, nors vynas padarė savo. Mano galvą turbūt pribaigė paskutinis butelis.

– Man baisiausios pagirios, – atsiduso ji. – Vakaro beveik neatsimenu. – Tai buvo melas. Bet Alba nenorėjo prisiminti Fico atsisakymo. Ficą perliejo nusivylimo banga. – Tačiau, – pridūrė mieguistai dūsaudama, – Vivės sąmokslą tikrai atsimenu. Labai geras planas. Ar tu dar sutinki dalyvauti? – Dabar Ficas iškilo ant bangos keteros, o ne kapstėsi jos užgultas ant dugno.

– Būtinai dalyvausiu, – patvirtino jis.

– Gerai. Paskambinsiu Buivolei ir susitarsiu dėl šio savaitgalio. Patikėk, laukia baisi nuobodybė. Būtų gerai drauge iš anksto aptarti mūsų veiksmų planą.

– Sutinku.

– Tarkim, ketvirtadienio vakare.

– Nusivesiu tave pavakarieniauti, – pasiūlė jis, stengdamasis išpirkti kaltę, kad aną vakarą ją nuvylė.

– Ne, pati ką nors paruošiu. Ateik aštuntą.

Alba tebesiuto ant Fico, bet jai jo reikėjo. Be to, Vivės sąmokslas iš tiesų buvo nuostabus. Kai Ficas išgirs apie Valentiną, turės ją lydėti į Italiją, kur ji susipažintų su savo šeima. Ji įsivaizdavo tą sceną. Ašaros, apsikabinimai, paskui jos motinos gyvenimo istorijos, kurių ji taip trokšta. Ir nuotraukos. Galbūt brolių ir seserų, sūnėnų ir dukterėčių, dėdžių ir tetulių. Visi su ja dalinasi prisiminimais. Ji užpildo trūkstamas vietas pati ir grįžta viską sužinojusi. Aplanko kapą, padeda ant jo gėlių ir pagaliau viskas jos pasaulyje susitvarko.

Atėjus ketvirtadieniui Alba pasirūpino, kad taurelės gėrimo Rupertas ateitų pirmas. Jis atvyko anksti su didžiule puokšte raudonų rožių, kurių aromatas padvelkė anksčiau, negu pasirodė jis pats. Alba pasitiko jį prie durų vilkėdama pilkšvai rožinį chalatą, vos dengiantį užpakaliuką. Jos ilgos blizgančios kojos baigėsi pūkuotose rožinėse šlepetėse, iš kurių kyšojo tobuli rožiniai kojų nagai po pedikiūro tą popietę Čelsyje. Ji įkvėpė rožių kvapo drauge su pažįstamu Ruperto odekolonu, suėmė jį už kaklaraiščio ir su trenksmu uždarė duris. Paskui prisiglaudė lūpomis prie jo lūpų, pabučiavo. Rupertas numetė gėles. Paėmusi už rankos, nusivedė jį laiptais aukštyn į savo mažytį miegamąjį po stoglangiu. Pereitą naktį ir beveik kiaurą dieną smarkiai lijo, bet dabar dangus buvo šviesiai mėlynas su atsitiktinai praplaukiančiais rausvais ir pilkais debesėliais.

Ji atsigulė ant lovos, o Rupertas nusimetė drabužius. Apsunkusiais vokais Alba jį stebėjo, jos rusvi išsidraikę aplink veidą plaukai atrodė kaip aureolė. Skruostai buvo paraudę, lūpos pravertos, laukiančios, geidulingos. Nusirengęs jis krito ant jos, užvaldydamas kūną su tokiu godumu, su kokiu liūtas ryja savo grobį. Ji užsimerkė ir ramiai glostė jam plaukus, o jis jos kūnu keliavo žemyn laižydamas odą.

Be penkiolikos aštuonios jie gulėjo susipynusiais kūnais, išraudę ir susitaršę, šypsodamiesi iš pasitenkinimo.

– Baisiai gaila, kad tau reikia eiti, – atsiduso ji.

– Kitą kartą neruošk pietų. Tada galėsime praleisti kartu visą naktį, – pasakė Rupertas.

– Žinau. Pasielgiau kvailai. Verčiau renkimės. Nenoriu, kad Ficas pamatytų mane tokią.

– Kas per vienas, nors jau minėjai, tas Ficas? – paklausė Rupertas, stengdamasis nerodyti pavydo. Šiaip ar taip, jis, o ne Ficas, guli jos lovoje.

– Vivės literatūros agentas, – nerūpestingai atsakė ji, keldamasi ir žiovaudama. – Visai neįdomu, bet darau Vivei paslaugą.

– Suprantu, – pasakė jis įtikintas.

– Jis tuoj ateis ir anksti išeis, paskui galėsiu gerai per naktį pailsėti. Pavargau. Tu tikras žvėris, Rupertai!

Rupertas užsitraukė kelnes, jausdamas, kad jos pučiasi nuo vėl sužadinto geismo.

– Gaila, kad reikia jį uždaryti, – pasakė šypsodamas. – Jis vėl pasiruošęs darbuotis.

– Bet aš negaliu. – Ji žvilgtelėjo į laikrodį ant staliuko prie lovos. Be penkių aštuonios. Jeigu pažįstu Ficą, po kokių trijų minučių jis stovės ant slenksčio, o tuo metu, triumfuodama galvojo ji, iš mano namų išeis Rupertas.

Ficas nupirko gėlių – šlakuotųjų aronų ilgais stiebais ir butelį vyno. Itališko vyno – rengtis jų savaitgaliui, kurį jis pavadino „Italijos atkariavimu“.

Jis pasišlakstė veidą tualetiniu vandeniu ir apsivilko naujutėlius marškinius, rekomenduotus kolegos, didelio madų žinovo. Jautėsi patrauklus. Optimistiškai nusiteikęs. Vien tai, kad Alba jam paskambino, rodo, kad ji jam atleido. Jei dar kartą pasiūlytų, – nors jis labai abejojo, – sutiktų.

Jis nulipo pontoniniu tiltu apmirusia širdimi, tankiai kvėpuodamas, susijaudinęs. Po valandėlės stovėjo prie jos durų. Jau kėlė ranką pabelsti, bet durys atsidarė ir pro jas išžirgliojo Rupertas, mestelėjo jam arogantišką šypseną ir švilpiniuodamas nužingsniavo pontoniniu tiltu į krantinę. Kai Ficas atsisuko, jam šypsojosi Alba. Nors jautėsi įpykęs ir pažemintas, nuo jos spinduliuojančios šypsenos širdis atsileido. Būdamas protingas suprato, kad ji iš anksto suplanavo šią akimirką – parodė jam jo vietą. Parodė, kad jai nerūpi. Tai pavyko. Jautėsi tinkamai pažemintas. Kai jis nusišypsojo įteikdamas jai gėles, jo šypsena buvo drovi.

– O, kokios gražios, – apsidžiaugė ji, – užeik. – Įėjęs pro duris turėjo peržengti ant grindų gulinčias rožes. – Man šiandien laiminga diena, – juokavo imdama jas nuo grindų. – Kuri mergina per vieną vakarą gauna dvi puokštes?

Paleistuvė, toptelėjo Ficui mintis, ir jis nuraudo pasibjaurėjęs, kad gali taip pagalvoti apie Albą.

– Nusipelnai jų abiejų. – Nusprendė neišsiduoti, kad jam ne vis tiek. Nusekė paskui ją koridoriumi į virtuvę. Nesvarbu kieno viršus, atsidusęs galvojo jis, žiūrėdamas į jos dailų užpakaliuką su aptemptais džinsais; ji turi įžūlumo, kuris visada laimi.

Jos nedidelis namelis ant vandens buvo baisiai netvarkingas. Prabėgomis žvilgtelėjo į miegamąjį viršuje. Drabužiai buvo išmėtyti ant senovinės prancūziškos lovos, kiti užmesti ant baliustrados ir driekėsi laiptais žemyn. Spinta atvira, stalčiai ištraukyti, nėriniuotos kelnaitės ir blizgantys šilkiniai apatiniai sijonai kyšojo lyg skubomis praplėštos dovanos. Rausvi bateliai su platforma gulėjo numesti koridoriuje ant grindų, tartum ji ką tik būtų iš jų išlipusi. Svetainėje ant dramblio kaulo spalvos sofų mėtėsi žurnalai. Dulkės nešluostytos ištisas savaites. Virtuvės kriauklėje pūpsojo krūvos lėkščių ir puodelių. Kambarėliai išdažyti rausvai ir melsvai, žemomis lubomis. Juose tvyrojo kvepalų ir parafino kvapas, sumišęs su maloniu lakuotos medienos kvapu. Tačiau net ir netvarkingas laivas, kaip ir pati šeimininkė, turėjo nepaprastai daug žavesio.

Virtuvės spintelėse Alba ieškojo vazų. Neradusi, vieną puokštę pamerkė ąsotyje, o kitą kavinuke, ir visą laiką plepėjo apie Upės Nendrės radinį Temzėje, sakė, gaila, kad nėra galvos, nėra net kitos rankos, paskui abiem pripylė po taurę Fico itališko vyno.

– Kaip miela iš tavo pusės, kad pasirūpinai vynu, – pasakė ji. – Labai laiku.

– Atšvęsim projekto „Italijos atkariavimas“ pradžią, – paaiškino jis keldamas taurę.

Albos šviesios akys patamsėjo, atrodė, kad ji staiga susijaudino.

– Tai puikiausias dalykas, kokį kas nors dėl manęs padarė. Tu tvirtai tiki ir sveikini mano sprendimą atverti senas žaizdas. Padarysi daugiau, negu tėvas ir pamotė. Mudu juos sužavėsime kartu. Tėtis tau atvers širdį. Tu jam patiksi. Vivė sako, kad visiems patinki. Toks jau tu žmogus.

– Nežinau, ar gerai būti tokiu žmogumi. – Jis truktelėjo pečiais. – Dukart buvau vedęs, o man tik keturiasdešimt. Kadaise turėjau daug turto, bet jis atiteko moterims, kurios užkariavo mano širdį. Vis dar jaučiuosi kaltas, kad sudaužiau jų viltis ir sugadinau joms gyvenimą.

– Tu pernelyg geras, – nuoširdžiai tarė ji. – Aš sąžinės neturiu.

– Neatrodo, kad galėtum ką nors įskaudinti.

– Ak, Ficai!

– Na, esu tikras, kad tavo šypsena užgydytų bet kurį skaudulį.

Ji nusikvatojo gerkliniu juoku ir užsidegė cigaretę.

– Ar tu nepaprastai romantiškas? Ar tai tavo nelaimė? – Ji atsisėdo prie stalo pastūmusi į šalį buteliukus su nagų laku. Ficas pasekė jos pavyzdžiu.

– Aš beviltiškai romantiškas, Alba. Kai pametu galvą, kelio atgal nėra. Tikiu meile ir santuoka. Nei viena, nei kita man nesiseka.

– Suprantama, santuoka aš netikiu. Santuokoje būčiau niekam tikusi, o meilė… na, yra daugybė meilės rūšių, ar ne?

Ficas gurkšnojo vyną ir pasijuto geriau.

– Ar kada nors buvai įsimylėjusi, Alba? Tikrai įsimylėjusi. Atstumta?

Pakreipusi galvą ir žvelgdama iš po tankių blakstienų į šoną, ji svarstė.

– Ne, – įsitikinusi tarė ji. – Manau, nebuvau.

– Na, tu jauna.

– Dvidešimt šešerių. Vivė man sako, kad susirūpinčiau, jei noriu turėti vaikų.

– Ar nori vaikų?

Ji suraukė nosį.

– Nežinau. Dar ne. Apskritai vaikus nelabai mėgstu. Jie mieli ir panašiai, bet reikalauja daug dėmesio ir vargina. Malonu į juos pažiūrėti, bet tik minutėlę kitą. – Ji vėl nusijuokė ir Ficas juokėsi kartu. Jos nerūpestingumas buvo žavus. Sau ji buvo neįtikėtinai nereikli. Jis pavydėjo jos lengvumo – niekur jokių pastangų. Tikriausiai būti Alba labai lengva, pagalvojo jis.

– Visai kitaip su vaikais jausiesi, kai turėsi savų, – pasakė kartodamas, ką buvo girdėjęs kalbant kitus.

– Ak, labai tikiuosi. Norėčiau būti gera motina. – Jos balsas nutrūko, ji nuleido akis, liūdnai įsmeigė jas į taurę. – Manau, mano mama būtų buvusi puikus pavyzdys. – Ji pakėlė akis ir liūdnai nusišypsojo. – Bet jau niekada nesužinosiu.

– Sužinosi, – karštai patikino Ficas, imdamas ją už rankos, – nes mes apie ją sužinosime.

– Tikrai taip manai?

– Netrukus žinosime apie ją viską, brangioji.

– Ak, Ficai. Tikiuosi, tu teisus. Norėjau ją pažinti visą savo gyvenimą. – Ji neatitraukė rankos, bet ilgesingai žvelgė jam į akis. – Pasitikiu tavim, Ficai. Žinau, kad manęs neapvilsi.

Ficas ir pats mintyse meldėsi, kad neapviltų.

5

Ankstyvą šeštadienio rytą Ficas užvažiavo „Volvo“ paimti Albos. Ant užpakalinės sėdynės stebėdamas žuvėdras pro stiklą tysojo patenkintas Sprautas. Ficui teko laukti apačioje, kol šeimininkė rengėsi. Girdėjo ją aukštai vaikštančią pirmyn ir atgal, matyt, sprendė, kokiais drabužiais vilktis. Į jos aprangą buvo atkreipęs dėmesį. Viskas apgalvotai pasirinkta ir labai madinga. Nesuprato, kodėl ji taip stengiasi. Atrodytų viliojamai net vilkėdama seną maišą.

Pro svetainės langą jis pažiūrėjo į tylų, nejudantį Vivės laivą. Įsivaizdavo ją ilgu chalatu sėdinčią prie rašomosios mašinėlės, viename iš jos žalsvų indelių rūksta cigaretė. Prisiminė, kaip dažnai sėdėdavo jos denyje stengdamasis įžvelgti, kas vyksta Albos laive, tikėdamasis pamatyti ją akies krašteliu, bent užuominą apie jos buvimą, bet ką. Prisiminė Vivės įspėjimą. Neįsimylėk, Ficrojau, sakė ji. Per vėlu, atsiduso jis.

Jis nenusivylė tuo drauge praleistu vakaru. Tikėjosi paskui išeiti ir važiuoti namo. Bent jau nepasigėrė ir nepametė automobilio. Prisikimšę pilvus jo pagaminto rizoto, šnekučiavosi iki vėlumos. Alba, kad ir buvo žadėjusi, visiškai nemokėjo paruošti užkandžių. Ji pasakojo apie savo vaikystę, bjaurią pamotę ir atskirties jausmą, nuo kurio kenčia visą gyvenimą.

Jis bandė paaiškinti, esą natūralu, kad netekęs pirmosios žmonos jos tėvas stengėsi gyventi toliau. Tragedija galėjo jį palaužti. Liko su kūdikiu ant rankų. Vienam auginti jį būtų buvę neįmanoma. Jam reikėjo Margo. Tėvas pasiryžo kurti naują gyvenimą ir pamiršti praeitį, o Alba buvo tiesiog niekuo dėta aplinkybių auka.

– Toks mano vyriškas požiūris, – pridūrė jis. – Tai nereiškia, kad jis mažiau tave myli, jis tik nenori būti tempiamas atgal į praeitį, galbūt bando nuo jos apsaugoti ir tave.

Alba tylėjo.

– Galimas daiktas, tu teisus, – pagaliau pripažino ji. – Bet tai nekeičia mano jausmų Buivolei. Man tik labai gaila tėvo. Jis slepia liūdesį po paviršutinišku linksmumu. Geraširdis, pilnas entuziazmo tėtukas. Šeštą valandą – taurelė, pusę devynių – vakarienė, dešimtą – taurė viskio ir cigaras kabinete. Visada rūko cigarą labai taupiai – iki pat galiuko. Kol jau beveik dega pirštai. Gelbėjasi nusistovėjusia tvarka. Visada toks pat trijų dalių tvido kostiumas dienos metu, naminis švarkas ir šlepetės vakare. Sekmadienį pietūs valgomajame, vakarienė – didžiajame kambaryje prie židinio. Virėja kiekvieną sekmadienį pateikia vis tą patį kepsnį, nors kai pietų ateina vikaras, gaminama kas nors ypatingo. Ėriuko šlaunis arba jautiena, garuose virtas pudingas arba obuolių apkepas. Tėvas eina pasivaikščioti vakare, grįžęs iš Londono traukiniu septynios trisdešimt; pasiima lazdą ir apžiūri savo dvarą. Pašneka su valdytoju, aptaria fazanus ir medžių sodinimą. Visada viskas tas pats, niekas nesikeičia. Nė krust. Ir štai aptinku paveikslą, kurio jis nebesitikėjo pamatyti. Grąžinu jį į praeitį. Vargšelis nežino, ką su manim daryti. Bet su tavim jis kalbės, aš įsitikinusi. Jis geriau susikalba su vyrais, o tu – jo skonio.

Ficas nežinojo, ar Albos akyse tai teigiamas dalykas, ar ne. Vivė apibūdino Tomą Arbaklą kaip „seną kvailį“, bet jeigu jaunystėje jis dalyvavo kare, dabar turėtų eiti šeštą dešimtį. Jam dar ne vakaras.

Jis atsitraukė nuo lango ir savo minčių, nes tarpduryje pasirodė Alba. Ji mūvėjo laisvomis kelnėmis, vilkėjo smėlio spalvos velvetinį švarką, o po juo – baltą kašmyro megztinį aukšta atlenkiama apykakle. Plaukus buvo sukėlusi į arklio uodegą, palikusi tik sruogą nuo kaktos iki skruostikaulių. Ji nesivargino atsiprašyti už netvarką.

– Aš pasiruošusi. Apsirengiau nuobodžiausiais drabužiais, taigi dabar tinku prie tavęs.

Ficas galėjo įsižeisti, jei pats savęs nebūtų laikęs nuobodžiu. Tačiau jos pastaba dar kartą pabrėžė, kokie jiedu skirtingi ir kad jis negali jai patikti. Bet nenusiminė, nes, šiaip ar taip, jiedu draugai, o tai geriau, negu būti išstumtam už durų krapnojant lietui.

– Gražiai atrodai, – pagyrė nužvelgdamas ją nuo galvos iki kojų.

Ji plačiai nusišypsojo.

– Man patinka, kai tu tai darai, – pasakė eidama durų link.

– Ką darau?

– Nužvelgi mane. Tavo akys tarsi rankos. Kutena.

Lauke buvo šilta. Virš upės šoko pavasarinis vėjas, keldamas raibuliuojančias bangeles. Ore sklandė žuvėdros, klyksmu perskrosdamos nenutrūkstamą transporto gaudesį.

– Ir dar kai kas. Tikiuosi, tavo automobilis atitinka tavo įvaizdį? Ne sportinis? Tėtis į vyrus su sportinėmis mašinomis žiūri įtariai.

– Turiu seną aptriušusį „Volvo“.

– Skamba gerai, – pasakė įsikibdama į parankę. – Turime prisistatyti kaip pora, – pridūrė, kai jis klausiamai į ją pažvelgė.

Alba įsėdo į keleivio vietą, švystelėdama keletą knygų ir rankraštį už nugaros, kad būtų daugiau vietos. Be literatūrinės netvarkos, dar dvokė šunimi.

– Nežinojau, kad turi šunį, – pasakė ji, kai jis įsėdo ir įjungė variklį.

– Sprautą. Jis bagažinėje.

Albos akys išsiplėtė.

– Tikiuosi, jis ne koks nevalyvas žiurkiukas kaip Margo šunys.

– Jis spanielio ir pointerio mišinys.

– Koks skirtumas, – atsiduso ji ir atsisuko pažiūrėti. – A, bus gerai. Ačiū Dievui, solidus šuo. Nekenčiu kiauksėjimo.

– Sprautas loja labai solidžiai, užtikrinu.

– Garbė Aukščiausiajam, kitaip jis turėtų pasilikti, žinoma, nebent sutiktų per arbatėlę suėsti Margo žiurkiukus.

– Neklausyk jos, Sprautai. Ji nėra tokia beširdė.

Girdėjosi, kaip automobilio gale Sprautas kantriai dūsauja.

– Palauk, kai juos pamatysi, suprasi. Buivolei patinka tokie, kuriuos galėtų nešiotis po pažastimi.

– Tikiuosi, ne tavo tėvą!

Alba prunkštelėjo ir žaismingai jam niuktelėjo.

– Baik kvailioti! Ji stipri, bet ne Heraklis!

Važiuodami A30 keliu jie visą laiką šnekučiavosi. Kai išsuko iš pagrindinio kelio ir ėmė vinguriuoti siaurais keliukais tarp gyvatvorių, kaimo kraštovaizdis atsivėrė visu grožiu. Atšilęs oras virpėjo skaisčia, fosforescuojančia atgijusių miškų žaluma, kuri Ficui priminė Vivės lėkšteles. Oras maloniai saldžiai kvepėjo, paukščiai skraidė arba tupėjo ant telefono ryšio vielų – darė pertrauką vykdydami nelengvą lizdų sukimo užduotį. Jie liovėsi kalbėję ir apsidairė. Švelni krašto ramybė buvo gaivus priešnuodis po nervingo, triukšmingo didmiesčio. Ramino sielą. Vertė kvėpuoti giliai, visa krūtine. Ficas jautė, kaip atsipalaiduoja įtempti pečiai, o galva atsikrato visų varginančių minčių apie tai, ką reikia atlikti darbe. Net Alba pasikeitė. Sužaliavusio krašto fone ji atrodė jaunesnė, tarsi jie būtų palikę ne tik miestą, bet ir jos iškreiptas manieras. Ficas sulėtino greitį ir pasuko į alėją. Ji driekėsi apie ketvirtį mylios, apsodinta didingais variniais bukmedžiais, kurių pumpurai jau skleidėsi leisdami švelnius, rausvus lapelius. Dešinėje iki tamsaus miško plytėjo laukas. Arkliai rupšnojo žolę nesivargindami pakelti galvos, pasidomėti pašaliniu triukšmu, o sutūpusių stambių triušių porelė krutino ausis ir atrodė įsitraukusi į rimtą diskusiją. Ficas buvo sužavėtas. Tačiau didžiausią, visiškai netikėtą įspūdį jam padarė namo grožis.

Bičfildo Parkas, didžiulis raudonų plytų ir titnago dvaras buvo nepaprastai stilingas ir žavus. Jo sienas raizgė glicinijos ir raganės, jos lipo ten, kur norėjo. Nedideli švininiai langai smalsiai žvelgė tarsi budrios akys. Stogas buvo nelygus, banguotas, tarytum namo dvasia priešintųsi griežtoms architekto linijoms, tempė ir laisvino namo sąnarius, kad jam būtų patogiau. Vis dėlto pastatas skleidė šilumą.

– Nuostabus namas! – sušuko Ficas, kai automobilis gurgždindamas žvyrą privažiavo ir sustojo priešais priekines duris.

– Jis priklausė mano proseneliui, – paaiškino Alba. – Išlošė jį kortomis. Tik gaila, kad prieš tai pralošė žmoną ir ji tuo namu negalėjo pasidžiaugti. – Alba niekada neleisdavo, kad teisybė pakištų koją gerai istorijai.

– Pralošė žmoną?

– Taip, turtingam hercogui.

– Tikriausiai ji buvo pabaisa.

– Na, matyt, menkas džiaugsmas, jei nebijojo jos pralošti. O, žiurkės! – nusijuokė ji, kai pro duris kiauksėdami išpuolė Margo terjerai. – Jie Margo numylėtiniai. Tik, saugok Dieve, ant kurio neatsisėsk. Kartą senolis dėdė Henris atsisėdo ant močiutės šuns ir jį nuspaudė.

– Nieko sau neapsižiūrėjimas.

– Savaitę niekas nepastebėjo. Jis pakišo šunį po pagalvėle, vargšelį aptiko namų tvarkytoja.

Tuo metu plačiai šypsodami verandoje pasirodė Margo ir Tomas. Margo žemu valdingu balsu, plodama sau per šlaunis pasišaukė šunis. Jos plaukai buvo žili, nerūpestingai susegti ant pakaušio. Nepasidažiusi, oda išvagota raukšlių ir rausva; to ir galima tikėtis iš mėgstančios jodinėti moters.

– Hedžai, ateik čia, – riktelėjo ji. – Malonu susipažinti, Ficrojau, – pridūrė paduodama ranką. Ficas ją spustelėjo. Jos paspaudimas buvo tvirtas, pasitikintis.

– Kokį žavingą turite namą, kapitone Arbaklai, – pagyrė Ficas sveikindamasis su Tomu.

– Vadink mane Tomu, – geraširdiškai nusijuokė šis. – Tikiuosi, keliuose eismas ne itin didelis. Kartais šeštadienio rytą keliauti būna bjauru.

– Nebuvo jokio vargo, – atsakė Ficas. – Atvažiavom be trukdžių.

Tomas, kaip visuomet, pabučiavo Albai į smilkinį ir jai labai palengvėjo, kad jis dėl praeito jų susitikimo nepyksta. Margo įtemptai šypsojosi. Jai slėpti jausmus sekėsi sunkiau.

– Ar neprieštarausite, jei išleisiu Sprautą palakstyti? – paklausė Ficas. – Jis senas ir ypač geras už save mažesniems.

– Nenuvertinkit mažų šunelių, – atsakė Margo. – Jie puikiausiai moka apsiginti.

Ficas pakėlė bagažinės dangtį ir iš jos išsiropštė susivėlęs, sustiręs Sprautas. Visi šunys smalsiai apsiuostė, nors Margo terjerai Sprautu domėjosi labiau negu senasis šuo jais. Jam rūpėjo pakelti prie padangos koją ir apuostyti žvyrą, o ne žaisti su tais kvailais padarėliais, spaudžiančiais nosis jam pauodegin. Ficas paliko bagažinę atvirą, kad Sprautas galėtų ten rasti prieglobstį, kai terjerai per daug įkyrės, ir nusekė paskui šeimininkus į namą.

– Karolina pareis po pietų, o Miranda jau grįžo iš mokyklos. Vargšas Henris yra Sandherste. Jam ten darbo iki kaklo, – pasakojo Margo vesdama svečią per holą į svetainę.

Ficą Albos tėvai maloniai nustebino. Jie niekuo nepriminė jos nupasakotų siaubūnų, atrodė paprasti kaimo žmonės. Svetainė buvo gelsvos ir smėlio spalvos. Jis atsisėdo ant sofos, jo nuostabai, Alba įsitaisė šalia, paėmė jo delną ir suspaudė. Jis pastebėjo, kaip Tomas su Margo susižvalgė. Aišku, kad Alba niekada jokio draugo į namus nebuvo atsivežusi.

– Išgersi, Ficrojau? – paklausė Tomas.

Ficas svarstė, koks gėrimas būtų deramas, ir paprašė viskio su ledu. Tomas, regis, nudžiugęs, nuėjo prie staliuko įpilti. Margo atsisėdo ant oda aptrauktų židinio grotelių, pasiguldė vieną šunį ant kelių.

– Tai kur, Ficrojau, dirbi? – paklausė didele ranka braukdama per šuns nugarą.

– Aš literatūros agentas.

– O! – maloniai nustebo ji.

– Be kitų rašytojų, atstovauju Vivijenai Armitadž.

Išgirdusi pažįstamą pavardę Margo Arbakl pakėlė antakius. Ji buvo gyvas Vivės knygų gerbėjų pavyzdys.

– Dabar ji puikiai rašo, – pasakė moteris. – Daug skaityti neturiu laiko. Namų ūkis ir arkliai suryja mano dienas, bet pasitaikius progai mielai skaitau jos romanus. Tomas mėgsta Vilburą Smitą, tiesa, Tomai?

– Gera literatūra man patinka. Žinote, šiuo metu aš labiau linkęs skaityti biografijas. – Jis padavė Ficui gėrimą. – Juk nėra nieko geriau už tikrą istoriją.

– Ficrojau, – pradėjo Margo, – ar jūs kilęs iš Norfolko Davenportų?

– Taip, – sumelavo Ficas. Jei meluoti, tai drąsiai. Jis spustelėjo Albai ranką, o ši atsakė tuo pačiu. Jai tai patiko.

– Ar pažįstate Haroldą ir Elizabetę?

– Haroldas – mano tėvo pusbrolis, – pasakė Ficas. Apie Haroldą ir Elizabetę nebuvo girdėjęs.

– Aha, tai tavo tėvas yra…

– Džofris. – Vėl melas, bet kodėl turiu liautis, galvojo jis.

– Džofrio nepažįstu.

– Ar pažįstate… Džordžą?

– Ne.

– Deividą? – Teko lošti.

– Taip. – Jos mažos rudos akutės nušvito. – Taip, Deividą tikrai pažįstu. Vedęs Penelopę.

– Žinoma, žinoma, – patvirtino Ficas. – Penelopė – žavi moteris.

– Tikrai žavi. Gaila, kad jie neturi vaikų. – Ji atsiduso ir užjaučiamai šyptelėjo. – Taigi, jūsų tėvai taip pat gyvena prie Kings Lino?

– Ne, tėvas persikėlė labiau į pietus, į Dorsetą. Nors turi jerubių viržyną Škotijoje. Kai buvau vaikas, leisdavome laiką dviejuose namuose ir, žinoma, vasarnamyje Šveicarijoje.

– Slidinėji? – įsiterpė Tomas, kuris mėgo visokį sportą. Pats nesuprato, kas jam daro didesnį įspūdį – jerubių viržynas Škotijoje ar vasarnamis Šveicarijoje.

Tomas atsisėdo į krėslą ir truktelėjo martinio.

– Tikiuosi, Ficrojau, pasiliksite visam savaitgaliui. Rytoj po mišių pastorius ateis pietų. Ar žaidi sieninį?

– O taip, – atsakė Ficas, ir tai buvo tiesa. – Norėčiau pažaisti, bet verčiau ne su pastoriumi. Nedrįsčiau aplošti žmogaus, kurio pusėje Dievas.

Margo nusijuokė. Alba negalėjo atsistebėti. Tėvas iš malonumo net išraudęs. Jiems jis tikrai patinka. Vivė buvo teisi. Ne veltui jos knygos turi didžiausią paklausą.

O Ficas, lyg dar neužtektų juos žavėti, pasilenkė ir pakėlė vieną Margo šunytį.

– Mano mama laikė terjerus, – pasakė glostydamas šunį. – Ji liovėsi važiuoti atostogų vien todėl, kad negalėjo palikti jų vienų. – Margo pakreipė galvą į šalį ir labai supratingai nusišypsojo. – O jūsiškiai, ponia Arbakl, nepaprastai mieli.

– Ak, Ficrojau, tu verti mane jaustis tokia sena. Vadink mane Margo.

– Tik jei vadinsite mane Ficu.

Tuo metu į kambarį atskubėjo Miranda. Aukšta, liekna, tiesiais šviesiais plaukais, surištais į arklio uodegą. Su jojikės batais ir kelnėmis, o apvalus išraudęs veidelis labai suirzęs.

– Vasara vėl paspruko, mamyt, – pranešė tarpduryje šniokštuodama iš nuovargio.

Margo pakilo.

– Mieloji, susipažink su Ficu Davenportu, Albos draugu.

– O, atsiprašau. – Ji skubiai padavė ranką. – Atsiprašau, bet mano kumelė užsispyrusi bėglė.

Ficas jau norėjo pajuokauti apie Užsispyrėlį iš Nensės Mitford „Meilė šaltojo klimato sąlygomis“, bet apsigalvojo; šios užuominos tokia jauna būtybė tikriausiai nesuprastų.

– Gal reikia pagalbos ją susigrąžinti? – pasiūlė. – Sprautui būtų sveika pabėgioti.

– Padėtum? – įsiterpė Margo. – Vaje, Ficai, koks tu geras. Ką tik po kelionės iš Londono.

– Eisiu persirengti drabužiais, kurių negaila išsipurvinti. Paskui visi kibsime į darbą, tiesa, Alba?

– Jis geltonajame kambaryje, – kažkam pasakė Margo, kai jie išėjo į vestibiulį.

Alba atrodė pakraupusi. Tikėjosi palaikyti atvirus vartus ar panašiai. Vaikystėje ją vertė jodinėti ir valyti, bet paaugusi, kai jau galėjo pareikšti savo nuomonę, ji pakėlė tokį skandalą, kad Margo nuo jos atstojo su sąlyga, kad padės darže (tai buvo mažesnė blogybė), – visą vasarą skins ir aižys pupas. Daržovių skynimas nereikalavo didelių pastangų, bet buvo nuobodi pareiga, be to, ji mielai būtų užsiėmusi kitais dalykais – skaičiusi žurnalus, žaidusi su dekoratyvine kosmetika. Jai skirta užduotis bent jau leido būti vienai su savo mintimis. Girdėdavo, kaip kiti laukuose prie namų šūkauja, jų skardūs balsai aidėdavo slėnyje, patenkinta, kad ji ne tarp jų. Bjaurėdavosi darbu su kitais, ypač su šeima. Ji nusivedė Ficą laiptais į viršų ir, kai liko vieni, prapliupo liaupsėmis:

– Ficai, tu aukščiausios klasės! – sušuko jį apkabindama. – Tu juos pakerėjai, ir žinai ką? Dėl tavęs pagerėjo jų nuomonė apie mane. Staiga jie su manim elgiasi kaip su suaugusia. – Ficas mėgavosi jos prisiglaudusiu kūnu, jo liemenį apkabinusiomis rankomis, bet ji atsitraukė.

– Tu ir esi suaugusi, – pasakė jis žiūrėdamas į ją, einančią prie lango. Pažvelgė į savo lagaminą ir nustebo, kad šis jau iškraustytas.

– Tai ponia Bromli. Namų tvarkytoja. Paslaptinga, retai matoma, kaip lauko pelytė, – pridūrė Alba, pamačiusi jo sutrikusį žvilgsnį.

– Ar ji visada iškrausto?

– Žinoma, svečių daiktus. Deja, mano neiškrausto, nors man to reikia labiau negu tau, nes aš netvarkinga. – Ji kimiai nusijuokė. – Jokia lauko pelytė po mano kambarį nesikuičia.

– Ar čia ką nors rasiu? – Jis atidarė stalčių, kur apatinės kelnės ir puskojinės tvarkingai gulėjo šalia tarsi senukų sutuoktinių pora lovoje.

– Geras klausimas. Nežinau, kaip veikia jos smegeninė, aišku, jeigu joje yra smegenų. Ji – atgyvena.

– Bent jau žinau, kur mano apatiniai, – sukrizeno jis, paskui atidarė spintą ir rado ant pakabo užsvertus džinsus.

– Koks būtų siaubas, jei mes iš tikrųjų susieitume. Jie suprastų, kad tu melavai.

– Apie tai negalvojau, – rimtai atsakė Ficas, bet Alba kikeno, lyg tai būtų visiška nesąmonė.

– Susitiksime apačioje, – krestelėjo arklio uodegą. – Aš nepersirengsiu, neketinu vaikytis tos prakeiktos kumelės purvinuose laukuose. Tikrai, Ficai, tai jau nebeįeina į tavo pareigas. Žinai, kad miške ji laiko tuos velnio paršus?

– Paršus?

– Taip, šernus. Šešias šernes ir du kuilius beveik akro dydžio aptvare. Mano, kad uždirbs už juos pinigų. Jie amžinai ištrūksta į laisvę ir patikėk, jei tamsią naktį susitiksi Borisą, tikrai neapsidžiaugsi. Jis baisus. Didesnių pautų kaip jo neteko matyti. – Ji žaismingai pakėlė antakius.

– Neversk manęs jaustis nepilnaverčiu, – prunkštelėjo Ficas.

– O tu neversk manęs lakstyti paskui tą sumautą arklį. Manau, pernelyg įsijautei į vaidmenį.

Alba išdidžiai išplaukė iš kambario. Ficas persirengė džinsais ir pilku megztiniu. Alba teisi – jam baisiai patinka vaidinti. Visai nesunku. Tomui ir Margo lengva įtikti. Nesunku ir laikyti Albos ranką ar apsimesti, kad jos širdis priklauso jam. Tačiau liūdna, kad tai tik vaidinimas, o po savaitgalio jis ją išleis Čeinio alėjoje ir grįš į Klarendono Arklides vienas. Reikia tikėtis, jam pavyks nemažai išpešti apie jos motiną, tada ji keliaus į Italiją, kur pati sužinos daugiau. Jis bus atlikęs savo užduotį ir jai nebereikalingas. Teks ir toliau keturiese lošti bridžą pas Vivę, kęsti vaizdą, kai pontoniniu tiltu švilpaudamas nusileidžia Rupertas, tikėdamasis nepakartojamo Albos svetingumo, o jo paties artimumas išgaruos kaip virš Temzės kabantis rūkas. Nuvijęs tą mintį tolyn, išėjo iš kambario. Šiuose namuose jis – Albos mylimasis, tad pasistengs, kad realybė to nesužlugdytų. Nevirs ištižėliu, kol nėra būtinybės.

Margo ir Miranda laukė hole su Alba. Margo buvo apsirišusi skarele, apsimovusi rudas velvetines kelnes. Alba stoviniavo prie lango, tuo tarpu pamotė ir įseserė aptarinėjo tvorą ir nepaprastą Vasaros sumanumą.

– Tikra bėda, – garsiai dejavo Margo. – Peteris turės patikrinti kiekvieną tvoros colį ir sutvirtinti silpnas vietas. Negalim leisti jai pabėgti. Vieną dieną išpuls ant kelio ir sukels avariją! Štai ir Ficas, – jos rausvą veidą nušvietė plati šypsena, – koks šaunuolis!

– Jūsų paslaugoms, – atsakė jis. – Be to, tokia graži diena. Gaila ją leisti užsidarius kambary.

Mirandos skruostai, kai jis nukreipė į ją akis, nuraudo.

– Tikiuosi, ji toli nenubėgo, – sumurmėjo mergina ir pasisukusi nuėjo paskui motiną į lauką.

Alba vartė prieš Ficą akis.

– Tu beprotis, – meiliai pasakė ji. – Sakiau, kad jiems patiksi, ką? Esi jų tipo žmogus.

Ficas suprato, kad tai ne komplimentas.

Pagauti Vasarą buvo nelengva. Ji pasileido alėja ir nuklydo beveik ant kelio tarp gyvatvorių, kur dabar godžiai pešė krūminius builius. Iš pradžių nurodymus davė Margo. Net Alba privalėjo dalyvauti rate, kad užspeistų arklį į kampą. Trintis prie vartų Albai nebuvo vilties. Ji metė Fricui įtūžusį žvilgsnį; jei jis nebūtų pasisiūlęs pagelbėti, jie svetainėje tebegurkšnotų vyną. Sprautas ir terjerai lodami lakstė aplinkui Vasarą, bet ši tik mostelėjo galva ir pergalingai nušuoliavo tolyn. Kai Margo planas nepavyko, vadovavimą perėmė Ficas. Jam svarbiausia buvo ne Vasara, o Alba, kuriai troško įtikti. Liepė jai grįžti į lauką ir laikyti plačiai atvertus vartus. Paskui jis, Miranda ir Margo, užuot gaudę, ragino užsispyrusią kumelę savanoriškai tursenti atgal į lauką; ėjo prie jos artyn, išsirikiavę į eilę ir ištiesę rankas. Kumelė instinktyviai nuo jų traukėsi. Pamažu jiems pavyko gyvulį parginti. Mirandos nuostabai, Vasara risčia pasileido į lauką, o Alba džiaugsmingai užvėrė paskui ją vartus. Tai truko ilgai, bet Alba šypsojosi nuo ausies iki ausies. Dėl to buvo verta stengtis.

Kai Margo pasveikino Ficą, šis paaiškino išaugęs su arkliais.

– Bet gerai apžiūrėčiau tvorą, – pasakė nutaisęs žinovo balsą. – Kadaise turėjome kumelę, bet ji pabėgo. Persidūrė koją į spygliuotą vielą. Prasidėjo infekcija. Bjaurus dalykas.

– O varge. To būtinai reikia išvengti. Gaila, kad Alba ne jojikė; galėtumėt abu prieš pietus pasijodinėti.

Alba įsikibo Ficui į parankę. Mirandos žavėjimasis Ficu neliko jos nepastebėtas.

– Norėčiau jam aprodyti apylinkes, – pasakė.

– Miranda aprodys, jei norėtum pajodinėti, – kaip įprasta netaktiškai siūlė Margo.

Alba įsiuto. Tu nori Fico Mirandai, piktai galvojo. Ficas pajuto, kad Alba šalia jo pasišiaušė, ir mandagiai atsisakė.

– Būtų labai malonu. Tačiau gal kitą kartą. – Paskui šūktelėjo Sprautui: – Judinkis, senuk. Eime, patikrinsime laimingąjį Borisą.

– Laimingąjį? – raukdama nosį paklausė Alba.

– Na, žinoma, – atsakė jis, reikšmingai pakeldamas antakius.

– A, – nusišypsojo ji, – žinoma.

Margo žiūrėjo, kaip Alba su Ficu eina į vaismedžių sodą, paskui pasuko į namus.

– Koks žavus jaunuolis, – tarė dukteriai.

– Albai sekasi, – atsiduso Miranda. – Jis patrauklus, tiesa?

– Patrauklus, – sutiko Margo, – bet ne jos skonio. Pasak Karolinos, jai patinka gražuoliukai ir madingai apsirengę.

– Sakyčiau, jo grožis vyriškas.

– Tikiuosi, supranta, kas jo laukia, – nusijuokė Margo ir pakraipė galvą. – Ji užsispyrusi mergiotė. Bet ir jis ne trapi gėlytė. Aukštas, petingas, stiprus. Esu tikra, sugebės ją sutramdyti.

– Džiaugiuosi, kad ji susirado tinkamą žmogų.

– Oi, tikrai. Padorų vaikiną.

– Bet jis gerokai už ją vyresnis, tiesa?

– Ir ačiū Dievui! Nė vienas bendraamžis su ja nesutartų.

– Manai, jis ją ves?

– Kas ten žino, kaip bus su ta Alba.

– Ką gi, pajodinėsiu viena. – Miranda rengėsi eiti.

– Eisiu su tavim, – pasisiūlė motina. – Albai aš nereikalinga.

Margo atsisuko pažiūrėti į sodą, bet jų nebebuvo. Atsidususi nuėjo į namus persirengti.

Alba su Ficu grįžo per pietus. Veidai įraudę, akys žiba. Alba vedžiojo po valdas: sodus, teniso ir sieninio aikšteles, paskui arklides. Parodė jam tuščią baseiną, prikritusį lapų, prūdą, kur tarp viksvų ir meldų plaukiojo antys ir nendrinės vištelės. Paskui jie nuklydo į mišką, kur Borisas su džiaugsmu pademonstravo savo turtus ir kaip puikiai jais naudojasi. Miške jie net pastebėjo porą elniukų ir girdėjo kosintį elnią. Skleidėsi katilėliai, turtingi gamtos kvapai tvindė orą ir kėlė dvasią. Tomas negalėjo atsistebėti. Alba viena niekada neidavo pasivaikščioti. Džiaugėsi, kad ji didžiuojasi savo namais ir noriai juos rodo. Ficas daro gerą įtaką, laimingas galvojo tėvas.

Ficas sužavėjo Arbaklus be vargo. Miranda jį stebėjo, o jos paaugliškame kūne virptelėjo kažkas tamsaus, primityvaus ir maloniai jaudinančio. Margo netvėrė džiaugsmu, kad Alba susirado normalų vyrą, turintį normalų darbą. Žmogų, kurį galėjo suprasti. Žmogų iš jos pasaulio. Tomas laukė popietės cigaro išsilavinusio vyro draugijoje. Jam buvo malonu matyti dukrą tokią laimingą ir ramią, nes ramybė Albai buvo svetima. Tas aną vakarą užsukęs įpykęs vaikas, pažėręs saują kaltinimų, dingo. Tačiau apie vieną šeimos narį Alba ir Ficas nepagalvojo.

6

Į svetainę įklibikščiavo Levanda Arbakl. Margo apėmė siaubas, o Tomas pakilo užleisti motinai geriausios vietos patogiajame krėsle. Levanda dienas leisdavo pasislėpusi savo kambariuose viršuje, bet pajutusi ore tvyrant kažką įdomaus, kaip kad šuo užuodžia pietus, nusileido žemyn patikrinti, kas vyksta. Ji vilkėjo elegantišku trečiojo dešimtmečio tvido kostiumėliu. Jis karojo ant kūno – su metais ji susitraukė ir mažai valgė, tad išsišovė kaulai. Keista, kad jie neišlindo pro odą.

– Mama, čia Ficrojus Davenportas, – supažindino Tomas. Ficas pašoko ant kojų. Nusilenkė ir paspaudė jai ranką. Šalia jo ji atrodė lyg mažytis žvirbliukas.

– Kas jūs? – paklausė lėtai ir išdidžiai, prikausčiusi prie jo rūstų žvilgsnį.

Čia įsiterpė Margo:

– Levanda, jis Albos draugas.

– A… – Ji pakėlė smakrą. – Albos draugas. Paskui pasisuko į Albą. – Vėl grįžai! Labai gerai. – Alba sėdėjo kaip sėdėjusi. Visi tylėjo. Laukė, kol senoji įsitaisys skaitymo krėsle. – Ar tu, Ficrojau, vedęs?

Margo vėl bandė įsikišti. Toks nesmagumas.

– Ne, – ramiai atsakė Ficas.

– Puiku! Gali vesti Karoliną ar Mirandą. Atrodai padorus vaikinas.

Alba suėmė Ficą už rankos ir garsiai įkvėpė.

– Jei jis ką nors ves, tai tik mane, – pabrėžtinai pareiškė ji, kaip Vivė suliedama priebalsius.

– O kas tu tokia? – pakartojo klausimą Levanda, šį kartą Albai.

– Dėl Dievo meilės, močiute, aš Alba. Man reikia cigaretės. – Ji pakilo ir išžygiavo iš kambario.

– Aš taip pat norėčiau cigaretės, – pasakė Ficas skubėdamas paskui Albą.

Jiems išėjus, senoji sumišusi mirkčiojo.

– Ką nors ne taip pasakiau?

– Mama, tai tikrai ne dėl to, kad nepažinai savo anūkės, – suniurzgė Tomas paduodamas jai brendžio.

– Ak taip, tos juodosios, – pasakė ji ramiai ir nutilo, nes stengėsi suvokti, kodėl mergina tokia tamsi, kai visi Arbaklų giminėje šviesūs. – Man viskas susimaišė. – Ji pasisuko į Margo. – Ar ji tavo?

– Ji mūsų, Levanda! – šūktelėjo sutrikusi Margo. Viskas taip puikiai sekėsi, kol nepasirodė kvaištelėjusi Tomo motina.

– Graži mergaitė, – pasakė ji nenutuokdama, kad įžeidė marčią.

Tada vos girdimai prabilo Tomas:

– Mergaitės motina mirė, kai ji gimė. Tu tikriausiai atsimeni?

Levandos žandikaulis atvėpo ir iš jos išsiveržė dejonė.

– Ak taip, Valentina, – sušnabždėjo, tarsi bijodama tarti tą vardą. Lyg jis būtų šventas. – Visiškai pamiršau. Kokia aš kvaiša. – Jos akys staiga sublizgo, o pilki skruostai įgavo rausvą atspalvį. – Atleiskit man. Vargšė mergaitė, – Levanda palingavo galvą. – Kokia istorija. Baisi, baisi istorija.

– Manau, laikas valgyti, – pareiškė atsitiesdamas Tomas. – Miranda, eik ir pasakyk virėjai, kad mes pasiruošę. Jei pamatysi Albą, pasakyk ir jai. Eime į valgomąjį.

Miranda išėjo iš kambario, o Margo padavė Levandai ranką. Kaip dauguma senų žmonių, kurie nenori pripažinti, kad sensta, ji ranką atstūmė ir sunkiai atsistojo.

– Patikėk, man nieko neatsitiks, – burbtelėjo ji ir išklibikščiavo į vestibiulį. Eidama į valgomąjį pajuto ore tvyrantį labai skanų, šiltą, sodrų ne šių kraštų kvapą. Leido juslėms juo mėgautis. – Figos, – aiktelėjo ji ir atsiduso. – Šimtą metų nevalgiau figų!

– Jai blogiau, – sumurmėjo vyrui Margo. – Tomas truktelėjo pečiais. – Kaip nepatogu. Ką pagalvos Ficas? Klausinėti tokių dalykų!

– Albai jis labai patinka, – pasakė Tomas. – Kaip šaunu.

– Nepaprastai šaunu, Tomai. Tikiuosi, Levanda jo neatbaidė.

– Jis iš kietesnio molio, negu tu manai, Margo. Paminėsi mano žodį. Alba jam taip pat labai patinka.

Margo parodė vyrui sukryžiuotus pirštus.

– Tik melskim Dievą, – pasakė eidama vestibiulin, o jai iš paskos turseno šuniukai.

Margo pasirūpino, kad Levanda sėdėtų tarp Tomo ir Mirandos, Ficą su Miranda pasisodino prie savęs. Virėja patiekė skanios ėrienos su keptomis bulvėmis ir pupelėmis, ypatingas vaišes, nes Alba atsivežė vaikiną. Levanda buvo priversta pasitaisyti ir tylomis knebinėjo maistą, tačiau beveik neatitraukė akių nuo Albos. Nespoksojo taip, kaip spokso žmonės autobuse, bet žiūrėjo smalsiai, su užuojauta. Alba stengėsi nekreipti dėmesio; juk močiutė sena. Kadaise ji buvo šviesaus proto ir pasakodavo nuostabias istorijas apie sau brangius žmones. Ji juos vadino vaivorykštėmis. Jei ne draugai, mano gyvenimas būtų kaip nuobodus tuščias dangaus skliautas, sakydavo ji. Paskui nuoširdžiai sušukdavo: „Dieve sergėk!“ Alba svarstė, ar dar liko vaivorykščių, ar dabar ji egzistuoja po tuščiu dangumi, kurio taip bijojo.

Ficas ir toliau žavėjo jos tėvą su pamote išgalvotais melais ir berniukiška šypsena. Kartą kitą, jam užsimiršus, išlindo tiesa, prieštaraujanti jo melui, bet jis tai užglaistė anglams būdingu miglotu lemenimu, apsimetant, kad dalykas neaiškus, ir tai buvo ne mažiau žavu. Niekas nieko nesuprato. Alba jį stebėjo ir vis labiau žavėjosi. Jis nusivijo ją po netaktiškų močiutės kalbų ir jiedu surūkė tą pačią cigaretę. Jei ne jis, labai galimas daiktas, būtų šokusi į automobilį ir movusi atgal į Londoną. Niekada nesiteikdavo kentėti, kai aplinkybės imdavo ją slėgti. Ficas sugalvojo, kaip išsisukti, viską pavertė juokais. Ji pažadėjo jam dukart sumirksėti, kai tik Levanda pasakys ką nors šiurkštaus ar įžeidžiamo. Dabar ji laukė, bet močiutė nieko nesakė.

Virėja atbildėjo su didžiuliu garuojančiu saldžiu pudingu. Levanda viltingai pakėlė galvą, paskui jos siauri pečiai iš nusivylimo sulinko.

– Maniau, valgysime figas, – pasipiktino ji.

– Figas? – susiraukė Margo.

– Figas, – pasigirdo atsakymas.

– Čia troškintas pudingas, – paaiškino Margo. – Gal kiekvienas įsidės pats? – Ji linktelėjo virėjai, ši padėjo lėkštę ant bufeto.

– Aš tikrai vestibiulyje užuodžiau figas. O tu neužuodei? – Levanda kreipėsi į sūnų.

– Ne, – atsakė Tomas. Tačiau sutrikęs raukė antakius, nes pastarąsias porą savaičių galėjo prisiekti užuodžiąs tą su niekuo nesupainiojamą vaisių kvapą. Aromatas atgaivino ant lentynos seniai padėtus prisiminimus. Apie karą, Italiją, gražią jauną moterį ir siaubingą tragediją.

– Baisiai nusivyliau, – aimanavo ji. – Tiek metų neturėjau burnoje figos!

– Labai apgailestauju, Levanda. – Margo krūtinė smarkiai kilnojosi. – Gausiu tau figų, kai kitą kartą apsilankysiu „Fortnume“.

Levanda padėjo savo išdžiūvusią rankelę ant sūnaus rankos, bet spoksojo į stalą.

– Tikrai užuodžiau figas. Aš nesikraustau iš proto!

Alba dukart sumirksėjo Ficui ir nusišiepė. Tačiau Fico tai nepralinksmino. Senosios sumišimas kėlė tik gailestį.

Po pietų jie persikėlė į svetainę, kur buvo patiekta kava su mažais sviestiniais pyragaičiais. Šuniukai sugulė Margo prie kojų, o Hedžas įsitaisė savo privilegijuotoje vietoje jai ant kelių. Levanda nuėjo pailsėti, ir į draugiją vėl grįžo klegesys. Tomas pasiūlė sužaisti trijų partijų bridžą. Alba sėdėjo ant sofos ir rūkė, o Ficas prisidėjo prie šeimos. Viskas ėjosi pagal jų numatytą planą, ir nors ji labai norėjo Ficą atitraukti, žinojo, kad tai būtų neprotinga; pagaliau, jis puikiai lošia, o bridžas – vienas mėgstamiausių tėvo lošimų.

Kai tik jie baigė partiją, grįžo Karolina. Margo su Ficu smulkiai, su malonumu aptarinėjo žaidimą, analizavo klaidingus ėjimus ir kaip reikėjo lošti. Mergina įžengė plačiai šypsodama.

– Ak, kaip gera būti namuose, – susijaudinusi džiūgavo ji bučiuodama tėvus, glostydama šunyčius. Apkabino Mirandą ir Albą, padavė ranką nepažįstamajam. – Aš įsimylėjau! – pranešė švytėdama ir klestelėjo ant kėdės sukryžiuodama po ilgu sijonu kojas. – Jo vardas Maiklas Hadsonas Hjumas. Jis tau patiks, – karštai tikino motiną. – Mokėsi Itone, paskui Oksforde. Labai gabus. Dabar dirba Sityje.

Margo atrodė patenkinta.

– Kaip puiku, mieloji. Kada su juo supažindinsi?

– Labai greitai, – atsakė duktė, blyškia ranka nubraukdama nuo peties plaukus. – Jo tėvai gyvena Kente. Dažniausiai savaitgaliais ten važiuoja. Jis nepaprastai gerai žaidžia tenisą, tėveli, ir žada mane išmokyti žaisti golfą. Sako, jau dabar jam aišku, kad mokėsiu gerai smūgiuoti.

– Puiku, – geraširdiškai nusijuokė Tomas.

– Ar jo motina Dafnė? – pasiteiravo Margo primerkusi akis ir mintimis dėdama Maiklą Hadsoną Hjumą į gražią, tvarkingą dėžutę su užrašu „Padorus žmogus“.

Karolina išplėtė akis, dar plačiau išsišiepė.

– Taip! – pradžiugo ji. – O tėvas – Viljamas.

Margo pakėlė smakrą ir linktelėjo.

– Dafnė su manim mokėsi. Kartu lankėme lenktyninių arklių klubo stovyklą. Ji buvo dieviška jojikė.

– O taip, iki šiol tokia. Dalyvauja jojimo varžybose, – didžiuodamasi pasakė Karolina.

Margo neatrodė, kad dabar tinka paminėti, jog Dafnė kabinosi vaikinams ant kaklo ir turėjo pravardę Kiškutė, nes, kaip jie grubiai aiškino, „ji dulkinasi kaip triušis“.

– Aš tikrai nekantrauju vėl su ja pasimatyti.

– O, pasimatysi, – pasakė Karolina. – Labai greitai.

Alba jautė, kad Maiklas ketina pasipiršti. Žinant Hadsonų Hjumų papročius, jis atvažiuos tėvo prašyti Karolinos rankos. Elgsis teisingai, kaip, be abejo, darė visą gyvenimą. Kaip elgiasi Karolina ir Miranda. Ji užtraukė dūmą ir lėtai jį išpūtė, o jos vokai iš nuobodulio apsunko. Iš snaudulio pažadino Ficas, paspaudęs jai ranką.

– Eime pasivaikščioti, – tyliai pasiūlė jis. Kol jie manęs nepaklausė, ar pažįstu Hadson Hjumus, pamanė, suprasdamas, kad neatsispirs pagundai meluoti pažįstąs, ir privirs košės ateičiai. Paskui jis paniuro. Jei jam pavyks duoti Albai, ko ji nori, ateities nėra: jiedu niekada nebus drauge.

Tą vakarą persirengdamas pietums ir suglostydamas vėjo sutaršytus plaukus, Ficas suvokė, kad stengiasi žavėti Arbaklus ne vien dėl to, kad juos apkvailintų, bet nori jiems patikti nuoširdžiai. Tai joks vaidinimas. Taigi, jis melavo – dėl pramogos – žaidė su Buivolės silpnybe pažinoti daugybę žmonių. Tačiau tikrai stengėsi sudaryti gerą įspūdį apie save. Norėjo, kad geros nuomonės apie jį būtų ir Alba. Širdyje vylėsi, kad padėdamas rasti motiną jis sutaikys ją su tėvu, o ji atsilygins jam meile.

Buvo įsimylėjęs iki ausų. Negalėjo atplėšti nuo jos žvilgsnio – ji taip traukė dėmesį. Jos seserys tik patvirtino, ką jis visada įtarė, – ji nepakartojama. Jų gyslomis tekėjo tas pats Arbaklų kraujas, tačiau abiem stigo ir Albos grožio, ir jos paslaptingumo. Sukūręs Albą, Dievas šabloną sudaužė. Ficas spoksojo į savo atvaizdą. Ar Alba kada nors galėtų jį pamilti? Ar ji nesupranta, kad jį kankina? Ar jo širdis kada nors išsilaisvins? Ar bus jos paliktas analizuoti veiksmų, kaip daro po bridžo partijos? Svarstyti, kad, jei būtų žaidęs truputį geriau – truputį gudriau, būtų galėjęs laimėti?

Per vakarienę jis sėdėjo tarp Mirandos ir Karolinos. Jų klausydamasis prisiminė duonos skonį ir koks prėskas jis be druskos. Mirandai ir Karolinai trūko gero žiupsnio druskos. Bet jie su Alba vaikštinėdami buvo aptarę, kad Maiklo Hadsono aplinkos vyrams karštakošės moterys nepatinka. Karštakošės moterys juos gąsdina. Jiems patiems stinga druskos. Jis žiūrėjo į Albą kitapus stalo. Atrodė pavargusi ar nuobodžiaujanti, jos keistos akys – dar šviesesnės žvakių šviesoje ir paslaptingesnės. Ji sėdėjo šalia tėvo, bet jiedu beveik nesikalbėjo. Šį vakarą jam žūtbūt turi pasisekti.

Po vakarienės išmušė jo valanda. Palietęs Fico petį Tomas pakvietė į kabinetą stiklo portveino ir cigaro. Ficas spėjo dukart mirktelėti Albai, ji atsakė tuo pačiu, bet jos veidas pranašavo pralaimėjimą.

– Man jau nusibodo moterų draugija, – pasakė Tomas, pildamas abiem po taurę portveino. – Šis gana geras, – pridūrė ir padavė taurę Ficui. – Cigarą? – Jis atidarė tabokinę, išėmė cigarą, prieš duodamas pauostė. – A, kaip skaniai kvepia. – Ficas manė, kad nerūkyti būtų nemandagu. Be to, atsirado galimybė su juo susidraugauti.

Keletą minučių jie praleido ruošdami savo cigarus.

– Karo metais surūkiau tiek daug cigarečių, – kalbėjo Tomas, – kad po to, kai tas velniškas reikalas baigėsi, pamėgau cigarus. Supranti, nenorėjau, kad cigaretės primintų karą.

Jis atsisėdo į aptrintą odinį krėslą. Ficas padarė tą patį. Šviesa buvo blausi. Jis apsidairė, pažiūrėjo į knygas spintose už stiklo, dauguma buvo senos, gražiai įrištos, aišku, paveldėtos. Pasišnekučiavus gerą dešimtį minučių, Ficas nukreipė kalbą norima linkme.

– Mano tėvas kariavo. Karas jį pakeitė. Po jo toks ir liko.

– Kur jis buvo?

– Italijoje. – Ficas pastebėjo, kad Tomas smarkiai suraukė kaktą. Ilgą laiką tylėjo teliūskuodamas taurėje portveiną.

– Kur?

– Neapolyje.

Tomas niūriai linktelėjo.

– Neapolis, tikras pragaras.

– Jis sako, kad niekad nepamirš skurdo. Nusivylimo. Tokio nužmogėjimo, ištvirkimo. Pažeminimo. Tai, ką teko matyti, neduoda jam ramybės net dabar.

– Aš Neapolio nepasiekiau. – Tomas garsiai nurijo didelį vyno gurkšnį. – Tarnavau laivyne.

– Štai kaip, – pasakė Ficas.

– Buvau MTK kapitonas. – Ficas linktelėjo. Buvo skaitęs straipsnį apie motorizuotus torpedinius katerius. Jie puldinėdavo priešo pakrančių apsaugos laivus Lamanše, Šiaurės jūroje, Viduržemio ir Adrijos jūrose. – Nepakartojamas jausmas skrosti bangas keturiasdešimt mazgų per mylią greičiu. Mes pasirodydavome ir dingdavome per keletą sekundžių, kol mūsų taikiniai susigaudydavo, kas į juos pataikė. Tikras stebuklas, – dėstė jis, paskui ištuštino taurę. – Nemėgstu apie tai galvoti šiais laikais. Tai – užversta knyga. Vyras turi ištverti savo skausmą pats vienas, ar ne?

– Nesutinku, Tomai, – drąsiai prieštaravo Ficas. – Esu įsitikinęs, kad vyras turėtų kęsti skausmą tik kitų vyrų draugijoje. Kartu kovojame, kartu rūkome. Puikus paaiškinimas, kodėl moterys po pietų išeina iš valgomojo. Palieka vyrams laisvę parodyti savo pažeidžiamumą. Čia nieko gėdingo.

Tomas išpūtė dūmą, stebėdamas vyrą sudrėkusiomis akimis, vyrą, kuris, regis, sutramdė jo dukterį.

– Niekada nemaniau, kad pamatysiu Albą su tokiu vyruku kaip tu.

– Nemanėte? – geraširdiškai nusijuokė Ficas. Kodėl? – Dabar jis nevaidino.

– Tu protingas. Turi gerą galvą ant pečių. Supratingas ir motyvuotas. Turi neblogą darbą. Esi iš geros šeimos. Kodėl Alba susidomėjo tokiu kaip tu?

– Nežinau, kokiais vyrais ji paprastai domisi, – pasakė Ficas, stengdamasis neįsižeisti.

– Vyrais, kurie jai reikalingi tik trumpam, ne nuolat.

– Su ja linksma, – pasakė Ficas, stebėdamasis, kad tikras tėvas, nors netiesiogiai, daro užuominą apie jos palaidą gyvenimą. – Ji ne tik graži, Tomai, bet ir įdomi, energinga, paslaptinga. Intriguojanti. – Jis sunkiai atsiduso ir užtraukė cigaro dūmą. – Nenuspėjama.

Tomas supratingai linktelėjo ir tyliai nusijuokė.

– Kaip ir jos motina, – pasakė jis, tarsi Fico kambaryje nebebūtų. – Ji taip pat buvo paslaptinga. Tą pirmiausia joje ir pastebėjau – paslaptingumą. – Jis dar įsipylė portveino. Buvo aišku, kad apgirtęs. Ficui dilgtelėjo širdį kaltės jausmas. Negražu kišti nosį į žmogaus praeitį, pasinaudojant jo silpnumu. Tačiau Tomas kalbėjo pats. Lyg jam reikėtų išsipasakoti. Lyg gėrimas palengvintų troškimą išsakyti gėlą.

– Kas kartą, kai žiūriu į Albą, matau Valentiną. – Jo burna trukčiojo, o veidas ištįso ir papilkėjo. – Valentina, – pakartojo jis. – Man darosi silpna vien paminėjus jos vardą. Po šitiek metų. Kodėl dabar tas figų kvapas? Žinai, mano motina neišprotėjo. Aš jį užuodžiau taip pat. Malonų ir šiltą vaisių kvapą. Figų. Taip, Alba – motinos duktė. Bandau ją apsaugoti… – Jis pakėlė akis, dabar pilnas ašarų. – Ji buvo legenda. Aplinkui visi žinojo jos vardą. Kalbos apie jos grožį sklido toli už tos mažos užburtos įlankėlės ribų. Valentina Fioreli, la bella donna d’Incantellaria. Keistas, nedidelis užutėkis – Inkantelarija. Žinai, Incanto reiškia „burtai“. Užburta, užkerėta vieta, tarsi kas būtų ją užkeikęs. Visi tai jautė, bet tik mano širdis kentėjo. Ak, kad viskas būtų susiklostę kitaip… Karas žmonėms krečia pokštus. Tas laikinumo, atsitiktinumo, sustojusio laiko pojūtis sugriebė ir mane. Visada buvau nutrūktagalvis, bet Valentina privertė visiškai užsimiršti. Buvau kitas žmogus, Ficai.

– Laikas skausmo neišgydo, Tomai. Tik palengvina su skausmu gyvenimą.

– Reikia tikėtis. Yra dalykų, kurie mane persekios iki paskutinės dienos. Tamsių dalykų, Ficai. Tu nesuprasi. – Jis užtraukė dūmą ir kalbėjo toliau. – Matai, žmogus yra savo patirčių suma. Negaliu atsikratyti karo. Jis neduoda ramybės pasąmonei. Jį sapnuoju. – Jo balsas virto šnabždesiu. – Nesapnavau Valentinos daugybę metų. Paskui, aną naktį… supranti, tas paveikslas. Susapnavau ją, kad ji gyva.

– Bet jums liko Alba, – pasakė Ficas.

– Alba, – atsiduso Tomas. – Alba, Alba, Alba… Tu prižiūrėsi Albą, tiesa? Negalima gyventi praeitimi.

– Aš ją prižiūrėsiu, – pažadėjo Ficas, trokšdamas tokios galimybės.

– Su ja nelengva. Supranti, ji paklydusi. Visada tokia buvo. – Jo akys ėmė merktis. Norėjo jas atplėšti, nugalėti mieguistumą. – Tu geras vyras, Ficai. Labai man patinki. Nežinau dėl to Hamiltono Houmo ar Harbaldo Hjumo… – Jis atsikrenkštė. – Tačiau dėl tavęs nekyla abejonių, Ficai.

– Jei neprieštarausite, eisiu miegoti, – taktiškai pareiškė stodamasis Ficas.

– Prašom. Neleisk man tavęs užlaikyti.

– Labanakt, Tomai.

– Labanakt, vaikine. Saldžių sapnų.

Ficas grįžo į svetainę, bet moterys buvo išėjusios, šviesos užgesintos. Jis pažvelgė į laikrodį ant židinio: sidabrines rodykles pro langus apšvietė mėnesiena. Rodė pirmą valandą nakties. Nepajuto, kad jau vėlu. Laikas pralėkė taip greitai. Gailėjosi, kad prarado brangias akimirkas su Alba. Tačiau įvykdė savo misiją. Dabar žino, iš kur kilusi Valentina. Žemėlapyje rasti Inkantelariją nebus sunku. Šiek tiek atkaklumo, ir labai lengvai sužinos visa kita.

Jis išėjo į lauką patikrinti Sprauto. Dangus buvo juodas, nusagstytas žvaigždėmis, kabojo skaisčiai spindintis mėnulis. Kai atidarė bagažinę, Sprautas pastatė ausis ir pavizgino uodegą, bet galvos nepakėlė – buvo toks pavargęs. Ficas meiliai jį paglostė.

– Geras šuo, – pasakė tuo švelniu balsu, kokiu visada kalbėdavo su savo senu bičiuliu. – Jei tik tu žinotum, ką reiškia neturėti vilties, duotum man kokį nors patarimą. Bet nežinai, ar ne, Sprautai?

Sprautas patenkintas garsiai atsiduso. Ficas jį apklojo šilta antklode ir, meiliai pažiūrėjęs, uždarė bagažinę.

Jis lėtai užlipo laiptais, su kiekvienu laiptu vis sunkesne širdimi. Netrukus savaitgalis baigsis ir Albai jis bus nebereikalingas.

Ficas ėjo koridoriumi. Norėjo pabelsti į Albos duris. Papasakoti, ką sužinojo. Tačiau nenutuokė, kuris jos kambarys, o namas buvo toks didelis, kad negalėjo pradėti spėlioti. Atsidarė savo miegamojo duris ir įjungė šviesą. Lovoje sujudėjo Alba.

– Išjunk, – sumurmėjo neatmerkdama akių.

– Alba, – žioptelėjo Ficas išjungdamas šviesą.

Staiga jam dingtelėjo, kad per klaidą pataikė į jos kambarį. Galbūt pasigėrė kaip ir jos tėvas.

– Labai atsiprašau!

– Nebūk kvailas, – atsiliepė ji mieguistu balsu. – Eikš į lovą. – Paskui sukikeno į pagalvę: – Juk tai tavo lova. Buivolė būtų priblokšta.

– A, – pasakė suglumęs Ficas.

– Ar tu vėl ketini nuo manęs išsisukti?

– Aišku, ne. Tik pagalvojau…

– Dėl Dievo, baik galvoti. Kur vyrą nuveda galvojimas? Tik jau ne į mano lovą. Paskubėk, man šalta. Tavo pižama po pagalve. – Ji garsiai nusižiovavo.

Ficas skubiai išsinėrė iš drabužių ir, kai jo akys priprato prie tamsos, ištraukęs iš po pagalvės pižamą, ją apsivilko ir įlipo į lovą. Svarstė, ką jam daryti toliau, bet prabilo Alba:

– Jei mane apkabinsi, Ficai, prižadu nesikandžioti. – Jis pasivertė ant šono ir ją prisitraukė. Po atsismaukusiais virš kojų medvilniniais marškiniais jos kūnas buvo lieknas ir šiltas. Jam užkaito kraujas, tačiau valdydamas savo jausmus ją apkabino. Ji patenkinta atsiduso.

– Ką sužinojai, brangusis? – Niekada anksčiau „brangiuoju“ jo nevadino.

– Kad tavo motina Inkantelarijoje buvo nepaprasta gražuolė. Kad tu labai į ją panaši. – Alba pasivertė ir pakišo galvą jam po smakru. – Tavo tėvas ją prisimena kas kartą žiūrėdamas į tave.

– Ką jis dar sakė?

– Kad jį tebeskaudina vien jos vardo paminėjimas.

– Ar todėl nenori apie ją kalbėti?

– Tai nereiškia, kad jis, Alba, nenori tavęs įsileisti, jam tiesiog per skaudu. Būtum mačiusi jo veidą – iš liūdesio papilkėjęs.

– Vargšas tėtis. – Ji nusižiovavo.

– Tu, mano brangioji, ilgiesi tos, kurios niekada nepažinojai. Tėvas ilgisi moters, kurią pažino ir mylėjo. Jo skausmas daug didesnis už tavąjį, ir jei jis nori pasilaikyti skausmą sau, turi jam leisti.

– Ak, Ficai, leisiu. Nes dabar galiu visa kita daryti pati. Ačiū. – Pakštelėjo jam į skruostą ir po valandėlės ėmė lygiai ir giliai kvėpuoti.

Ficas gulėjo nemiegodamas, svarstė, kas bus toliau. Jam neatėjo į galvą, kad jis Albai jau kitoks nei kiti vyrai. Ji niekada negulėjo su vyru nesimylėdama. Pirmą kartą patyrė malonumą be būtinybės už tai susimokėti kūnu. Pati to net nesuprato; buvo per giliai paskendusi jo glėbyje, kad suvoktų savo veiksmus.

Kai Ficas išėjo, Tomas truputį svyrinėdamas priėjo prie stalo. Padėjo taurę ir užgesino cigarą, paskui ištraukė stalčių, kur buvo padėjęs tą ritinį. Jį pakėlė, perbraukė nykščiu per popierių svarstydamas, ką daryti toliau. Praėjo tiek daug metų, pamažu tie metai jį keitė, dabar jis savęs jauno, nerūpestingo, lengvabūdžio įsimylėjusio drąsuolio beveik neatsiminė. Tarytum vikšras jis išriedėjo iš kokono, bet virto kandimi, nors susiklosčius kitoms aplinkybėms galėjo virsti drugeliu. Žinojo, kuo tapo, bet vis dėlto neturėjo jėgų, o gal noro, keistis. Lengviau buvo įlįsti į kiautą ir ten pasislėpti.

Grįžo į krėslą ir išvyniojo ritinį. Išvydo Valentinos veidą ir jam suspurdėjo širdis; turėjo giliai įkvėpti. Jis Valentiną pajuto. Akis aptraukė migla, ėmė mirksėti, kad netrukdytų ašaros. Koks nesuvaržytas grožis! Kokia paslaptis! Jam svaigo galva nuo jį užplūdusių prisiminimų, kurie taip ilgai buvo įkalinti. Užsimerkė ir įsivaizdavo jos besišypsantį veidą. Kokia kerinti ta šypsena! O tos daug ką slepiančios juodos akys! Akys, kurios traukė nežemišku žavesiu. Tomui veidu riedėjo ašaros, ir jis suprato, kad ji jo nepaleidžia. Alba deglu apšvietė tamsoje slapčiausią jo širdies kertelę, ir ką gi, ji tebebuvo tokia kaip anksčiau. Paskui vėl padvelkė tas pažįstamas kvapas. Iš pradžių vos juntamas, bet kai Tomas akimis vedžiojo po eskizą, pasklido malonus figų aromatas, dabar užliedamas jį skausmingais prisiminimais. Tada miglą praplėšė šviesa, ir ten, prieplaukoje, stovėjo ji – viliojanti ir akinamai graži… Valentina Fioreli, la bella donna d’Incantellaria…

7

Italija, 1944-ųjų pavasaris

Leitenantas Tomas Arbaklas pasuko torpedinį katerį į ramų Italijos Inkantelarijos uostą – netikėtą brangakmenį, pasislėpusį tarp raudonų uolų ir urvų Amalfio pakrantėje. Jūra buvo skaidri, safyro spalvos. Lengvos bangelės skaisčioje ryto šviesoje mirgėjo lyg deimantai. Jo akys apžvelgė pasagos formos įlanką, uostą to žavaus viduramžių miestelio, kuriame švytėjo besišildantys saulėje balti ir smėlio atspalvio namai su atvirais langais ir kalinėto metalo balkonais, išpuoštais pelargonijomis ir raudonaisiais gvazdikais. Mozaikinis bažnyčios kupolas kilo į patį dangų, o tolumoje aukštyn šovė stačios kalvos, nuo kurių sklido pušų kvapas. Žydros žvejų valtys gulėjo ištrauktos ant smėlio tarsi banginiai, laukiantys potvynio, kuris nuneštų juos atgal į jūrą. Jis prisimerkė ir pasitaisė kepurę. Prieplaukoje stovėjo būrelis mojuojančių žmonių.

– Ką pasakysite apie šitą vietą, sere? – paklausė leitenantas Džekas Harvėjus, stovėdamas šalia ant tiltelio.

Džekui ant peties tupėjo mažas rausvas voveriukas, kuris jį lydėjo visur – nuo Šiaurės Afrikos, kur gailų mirties ir nykumos dvelksmą švelnino pigūs Kairo ir Aleksandrijos viešnamiai, iki Sicilijos, kurioje net vokiečių meseršmitų bombos neatšaldė jo nuotykių pomėgio. Brendanas, pavadintas seno Čerčilio bičiulio raudonplaukio Brendano Brekeno garbei, gyveno Džeko kišenėje, nepaisydamas autoritetingų tvirtinimų, kad karas užtruks. Jis buvo išsikovojęs vietą šioje mūšių iškamuotoje aštuonių vyrų šeimoje savo nepalenkiama dvasia ir stipriu išlikimo instinktu. Tapo vilties simboliu ir priminė namus.

– Gražu, Džekai, – atsakė Tomas. – Tarsi laikas čia būtų sustojęs kokius tris šimtus metų. – Po karo tamsybių akinama ramybė ir šviesa atrodė neįtikėtina. – Gal mes danguje?

– Sakyčiau, geriau nebūna. Taip žalia ir ryšku. O kas, jei čia truputį pasibūtume?

– Turi omenyje, paatostogautume? Įtariu, tokiame mieguistame miestelyje veiksmo daugiau negu visoje Viduržemio jūroje. Tyli kiaulė gilią šaknį knisa, – sukrizeno Tomas, dviprasmiškai pakeldamas antakį. – Man nepakenktų vonia ir padorus valgis.

– Ir moteris. Man reikėtų moters, – pridūrė Džekas, braukdamas liežuviu per išdžiūvusias lūpas, prisiminęs prisirpusias mergužėles, kurias dulkino per atostogas Kaire. Kai nekariavo, jam rūpėdavo tik Brendanas ir penis, nors nebūtinai tokia tvarka.

– Gerai sakai, – pritarė Tomas, nes jo mintys dažnai nuklysdavo pas Šerlę, kuri siųsdavo jam prikvepintus meilės laiškus ir maisto paketus. Šerlę, kuriai po sueities apsvaigęs pažadėjo vesti, jei liks gyvas, ir kuri jo tėvams būtų nepriimtina marti, nes jos tėvas paprastas statybininkas. – Mums visiems būtų neprošal! – pasakė jis, prisimindamas Šerlę.

Kadangi sąjungininkų pajėgos persikėlė į šiaurę, karo veiksmų jūroje buvo gana nedaug. Dabar Tomas turėjo patruliuoti Italijos pakrantėje, saugoti atviras sąjungininkų tiekimo linijas. Jis vadovavo septyniasdešimties pėdų ilgio vosperiui, pravardžiuojamam Merilina, jau daugiau nei trejus metus: pirmiausia bazavosi Aleksandrijoje, paskui Maltoje, Šiaurinėje Afrikos pakrantėje Bone ir galiausiai, po įsiveržimo į Italiją, Augustoje. Jis ir jo kateris buvo karo sūkuryje: padėjo persikelti į Šiaurės Afriką ir kas naktį patruliavo Mesinos sąsiauryje per išsilaipinimą 1943-iųjų liepą Sicilijoje. Paskui talkininkavo slaptoms specialiųjų tarnybų operacijoms, į kurias įėjo slaptųjų agentų ir ginklų gabenimas į Kretą ir Sardiniją. Tomas pasižymėjo drąsa ir beatodairiškumu ypač sunkiomis 1942-ųjų dienomis, kai viską niokojantis Maltos puolimas pasiekė aukščiausią tašką – beveik sunaikino visą laivų remonto įrangą ir praktiškai visus Maltoje laikomus lėktuvus. Torpediniai kateriai buvo nedideli ir greiti, mėnulio šviesoje galėjo plaukti nematomi, prasiskverbti pro minų užtvaras ir uostų gynybines apsaugas, o prasmukę iš arti torpeduoti priešo laivus ir sprukti į nakties tamsą. Adrenalino antplūdis būdavo milžiniškas. Po vyresniojo brolio Fredžio mirties Tomas jautėsi gyvas tik tada, kai tekdavo vaikščioti lyg peilio ašmenimis. Kaltės jausmas, kad Fredis mirė, o jis gyvas, sumažėdavo, kai apie tai galvoti neturėdavo laiko.

Jis neteko draugų kaip ir visi, bet joks praradimas nebuvo toks skausmingas kaip netekus Fredžio, į kurį visada žiūrėjo su pagarba, troško būti į jį panašus ir mylėjo ištikimo šuns meile. Be galo veržlus ir kupinas siekių Fredis buvo ypatinga asmenybė. Jo laukė didinga ateitis, o ne niūrus kapas jūros dugne tarp „Hurricane“ nuolaužų. Taip, Fredis atrodė nemirtingas. Jei mirtis pasiglemžė Fredį, vadinasi, bet kada gali pasiglemžti kiekvieną. Tai Tomo sieloje paliko gilų, negyjantį randą.

Tomas būtų sekęs Fredžio pavyzdžiu, stojęs į karines oro pajėgas, jei nebūtų įsikišusi motina, su ašaromis prieštaraudama, kad du sūnūs aviacijoje reikštų, lyg juos abu siųstų Dievui, „o aš jus jam grąžinti dar nepasirengusi“. Ji neleido. Taigi Tomas išėjo iš Kembridžo ir stojo tarnauti laivyne. Tada Fredžiui pavydėjo; dabar nebepavydi. Kažkur po jo kateriu, toje negailestingoje jūros platybėje Fredžio kūnas guli nublokštas į amžinybės tėkmę.

Kateris nuburzgė į uostą. Virš kalvų kabėjo ankstyvo ryto migla. Tomas įkvėpė pušų ir eukaliptų sakų kvapo kaip kokio priešnuodžio nusibodusiam druskingam jūros kvapui. Būrys miestelio gyventojų stovėjo mojuodami, kviesdami kitus, žmonės rinkosi kaip smalsių avių banda. Jis pamatė mažą berniuką, keliantį ranką fašistų papročiu atiduoti pagarbą, bet motina skubiai tą ranką numušė ir suėmė sūnų į glėbį. Prieplaukoje stovėjo išsiblizginęs ir išsidabinęs il sindacco, miestelio meras, šalia jo – vietinis karabinierius purvina žalsvai rusvos spalvos uniforma su didelėmis prakaito dėmėmis po pažastimis. Panašus į nupenėtą kalakutą, išpūtęs krūtinę, jis veržėsi į priekį oriai taisydamasis kepurę. Nors ir karo metas, jo pilvas buvo toks storas, kad kabėjo virš kelnių. Nė vienas nuo tada, kai išsilaipinę sąjungininkai nuvijo vokiečius į šiaurę, nematė jokių karo veiksmų. Dabar buvo pats laikas pareikšti savo valdžią ir susigrąžinti savivertės jausmą.

Brendanas, kaip buvo išmokytas, pasislėpė ir susirietė Džeko kišenėje. Staiga Tomas pastebėjo gražią merginą juodais plaukais ir didelėmis droviomis akimis. Jo žvilgsnio negalėjo nepatraukti rusvi jos krūtų iškilumai, kurie matėsi pro gilią suknelės iškirptę. Ji stovėjo minioje, bet kartu tarsi truputį nuošalėje. Buvo tokia miela, kad išsiskyrė iš kitų. Veidai aplinkui liejosi į vieną, tačiau jos veidas švietė aiškus ir tobulas kaip vakarė žvaigždė nakties danguje. Ji šypsojosi ne plačia kvailoka miestelėnų šypsena, bet švelniai, šiek tiek lenktomis lūpomis, truputį prisimerkusi. Tik šypsenos užuomina. Tokia nepaprasta, kad jos grožiu buvo sunku patikėti, tarytum ji būtų jo fantazijos vaisius, o ne mergina iš kūno ir kraujo. Būtent tada Tomas Arbaklas ją ir įsimylėjo. Ten, mažo Inkantelarijos žvejų miestelio krantinėje, savo noru atidavė jai širdį. Jis pasisuko pasisveikinti su meru. Kai vėl norėjo pamatyti merginą, jos nebebuvo.

Meras oficialiai paspaudė jiems ranką ir pasveikino itališkai. Nepastebėjo iš kišenės išlindusios rausvos Brendano galvytės: šis lyg jautė, kad dabar jie sąjungininkų teritorijoje ir čia nėra aukšto rango kariškių, kurie neleistų jo laikyti. Neatitraukdamas nuo mero akių Džekas įgrūdo voverę atgal į patamsį. Tomas nutarė minioje merginos neieškoti. Priminė sau, kad privalo sutvarkyti reikalus ir, jei bus sumanus, tvarkys tol, kol ją suras.

Meras buvo išvaizdus žilaplaukis karamelinės spalvos oda. Žemo ūgio, bet kad atrodytų aukštesnis, laikėsi labai tiesiai. Liekna figūra slėpė jo amžių, jam turėjo būti apie penkiasdešimt, ant kiek pakumpusios nosies virš tvarkingų ūsiukų nešiojo akinius apskritais stiklais. Uniforma buvo švari, išlyginta, be to, Tomas pastebėjo rausvus, manikiūro išdailintus nagus, lyg meras leistų daugiau laiko grožio salone, o ne gatvėse arba prie darbo stalo. Jis aiškiai buvo pernelyg pedantiškas ir pasipūtęs; dabar, išėjus vokiečiams, jautėsi svarbiausiu miestelio žmogumi.

Karabinierius pakėlė ranką atiduodamas jūreivišką pagarbą, o jo burna persikreipė kvaila, savimi patenkinta šypsena.

– Latarulas jūsų paslaugoms, – prisistatė jis, suvokdamas, kad stelbia merą. Tomas atsakė į karišką pasveikinimą. Jo italų kalba nebuvo tobula, tačiau dar mokykloje buvo įgijęs tvirtus jos pagrindus, o per pastaruosius dvejus metus teko daug bendrauti itališkai, nors veiksmažodžius dažniausiai sakydavo bendratimis. Latarulas jį spėjo suerzinti. Tipiškas italų karabinierius. Lėtas, apsnūdęs ir tikriausiai nekompetentingas. Jie visi kyšininkai, paperkami kaip pati mafija, bet nieko čia nepadarysi, turint omenyje jų uždirbamus grašius. Karo metais, kai civiliai vos prasimaitindavo, nieko keisto, kad klestėjo juodoji rinka, kurioje daugiausia pardavinėjo vogtas prekes, tiekiamas sąjungininkų kariuomenei, o vietinė valstybės tarnyba iš to turėjo naudos. Puolančioji armija šiai beviltiškai kovai neturėjo laiko.

Tomas paaiškino, kodėl jie čia, – esą juos pasiekė informacija apie ginklų sandėlius, kuriuos atsitraukdama paliko vokiečių armija. Jį pasiuntė ištirti ir užtikrinti, kad ginklai nepakliūtų į priešo rankas. Tomas paprašė palydėti į La Marmelos ūkį. Meras pritariamai linktelėjo.

– Latarulas nuveš jus į kalnus. Turim transportą, – išdidžiai pasakė jis apie vienintelį miestelio automobilį. Visi kiti, išskyrus markizą, keliaudavo arklio traukiamais vežimais, dviračiais arba pėsčiomis. Markizas, gyvenantis didingoje vienatvėje rūmuose ant kalvos, turėjo seną prabangią Lagondą, kuria siųsdavo tarną į miestelį apsipirkti, kai ko nors pritrūkdavo. Pats markizas pasirodydavo labai retai. Jis net nelankė bažnyčios – dvare turėjo nuosavą koplyčią, kur vietinis kunigas tėvas Dinas kartą per mėnesį už nedidelį užmokestį jam duodavo komuniją. – Perduodu jus Latarului, – tarė meras. – Jei dar ko nors prireiktų, prašom sakyti, nesivaržykite. Mano pareiga, o ir asmeninis noras, padaryti jūsų viešnagę čia kiek įmanoma malonesnę. Geros jums dienos.

– Iš tikrųjų bus lyg atostogos, – šnipštelėjo Tomas Džekui, kai meras pasisuko ant savo gerai išblizgintų pakulnių. Latarulas pasikasė kirkšnį ir šūktelėjo miniai, kad praleistų karininkus. Du aukšti vyrai su laivyno uniformomis tame mažame miestelyje atrodė daugiau negu įspūdingai. Džekas žingsniavo paskui Tomą akimis ieškodamas gražių jaunų moterų, iš kurių tik vienos ar dviejų viliojančios akys patraukė ir sulaikė jo dėmesį, bet netrukus jis buvo skubiai įsodintas į švokščiantį, kosintį kaip senas astmatikas tarnybinį automobilį.

Jie trinksėjo siauromis akmenimis grįstomis gatvelėmis, vos nesuvažinėjo išlindusios katės, ši, nepratusi prie tokio triukšmo, šoko atgal slėptis. Kelias pradėjo kilti aukštyn ir vingiuoti, jie iš ramios įlankėlės patraukė į kalvas. Tomas norėjo paklausti apie merginą, kurią matė prieplaukoje. Latarulas tikriausiai žino, kas ji tokia. Savo žavesiu ji buvo sustabdžiusi laiką taip, kad visa aplinkui ją nuščiuvo ir nejudėjo, tik švelnus vėjelis lengvai, it puikaus šilko siūlus, kedeno jos plaukus.

Jiems kylant aukštyn siauru dulkėtu keliuku, Latarulas visą laiką plepėjo. Jam buvo didelis malonumas pasakoti istorijas apie savo didvyriškumą kovojant su plėšikaujančiais banditais.

– Esu matęs Lupą Bjanką, – tyliai pasakė jis. – Žiūrėjau tiesiai jam į akis, ilgai ir griežtai. Jam buvo aišku, kad manęs neįbauginsi… Latarulas nebijo nieko. Tada žinote, ką jis padarė? Su pagarba man linktelėjo. Su pagarba! Kol esate mano globoje, jums Lupo Bjanko nėra ko bijoti.

Tomas ir Džekas apie Lupą Bjanką – Baltąjį Vilką – žinojo viską. Tik jo ir kitų stiprių vyrų dėka sąjungininkams sėkmingai pavyko išsilaipinti Sicilijoje. Tačiau jie žaidė su velniška ugnimi, nes Lupas Bjankas buvo kruvinas nusikaltėlis. Žmonės juo žavėjosi ir bijojo, apie jį kalbėdavo patyliukais, lyg net sienos turėtų ausis ir galėtų juos išduoti. Žinoma, Latarulas tvirtino niekada nerėmęs vokiečių. Musolinis tikras kvailys, kad rėmė vokiečių pusę.

– Jei Mazinis ir Garibaldis dabar pažvelgtų į mūsų šalį, apsiverstų karste, – sunkiai atsidusęs pasakė jis, bet Tomas žinojo, kad, karo eigai pakrypus į fašistams palankią pusę, Latarulas ten spruktų kiek įkabindamas.

Jie pravažiavo laukus su alyvmedžių giraitėmis, vynuogynų treliažais, kur dirva nuo karštos Italijos saulės buvo išdžiūvusi ir suskilusi, nedidelę fermą su pavėsyje susispietusiomis liesomis ožkomis, kurios uostinėjo žemę ieškodamos kokio lapelio žolės, keistą, išbadėjusį šunį. Apdriskę vaikai žaidė su akmenukais ir pagaliais, o jų iš pažiūros nusibaigusi motina, atsiraičiusi iki alkūnių rankoves, geldoje skalbė drabužius; jos veidas nuo pastangų buvo įraudęs ir išpiltas prakaito. Tomas nusprendė kitą kartą prieš išlipdamas į krantą pasiimti popieriaus ir pastelių, kad menininko ranka įamžintų matytus idiliškus vaizdus. Savo potyrius jis užtvirtindavo tapybiniais darbeliais. Tačiau jam skaudėjo širdį dėl nekaltų žmonių, kurių gyvenimus sužlugdė karas, ir jo mintys vėl nukrypo į paslaptingą merginą. Nupieš ir ją. Atgrasaus karo fone ji buvo nepaprastai graži.

Surado ginklų sandėlį. Jis buvo ne toks didelis, kaip Tomas tikėjosi. Daugumą ginklų, be abejo, pavogė vietinė mafija. Apleistoje daržinėje liko paslėptos tik rankinės granatos, kulkosvaidžiai ir kiti nedideli ginklai. Beveik neverti rūpesčio. Padedami entuziastingojo Latarulo, kai kuriuos ginklus jie sukrovė į automobilio galą.

Kai nusiėmę kepures, šluostydamiesi nuo kaktos prakaitą stovėjo, Latarulas pasiūlė paviešėti.

– Nusiprausite, užkąsite, išgersite stiklą marsalos. Galiu pristatyti jums panų, jei tik pageidausite. Fioreli užeiga – geriausias miestelio restoranas. Jis nepaminėjo, kad vienintelis miestelyje.

– Užkąsti būtų neblogai, – atsakė Tomas, nekreipdamas dėmesio į Džeką, kuris baisiai išplėtęs akis rodė, kad labai pageidaujamos būtų ir moterys. – Ar nori užsikrėsti gonorėja? – sušnypštė jis, kai atsitolinęs Latarulas nebegalėjo girdėti. – Kaip manai, kiek kareivių ten lankėsi?

– Tikrai turi būti ir sveikų moterų, – maldavo tas.

– Tavo reikalas, bet aš neprasidedu.

– Mano rankai reikia poilsio, – sukikeno Džekas, rodydamas suprantamą judesį. – Pastebėjau porą mergyčių krantinėje, kai atvykome. Mačiau, kad dega noru. Galbūt kekšės. Galėčiau išbandyti laimę. Man visada sekėsi lošti. – Jis prisiminė kvepalų ir cigarečių dūmų kvapą, tvyrojusį prieš karą nuolat lankomame Londono klube „Four Hundred“.

Tomas mąstė apie tas tamsias paslaptingas akis, o širdyje kirbėjo nerimas. Tikėjosi, kad ji ne prostitutė. Verčiau būtų ištekėjusi ir nepasiekiama negu taip gėdingai smukusi. Brendanas, lyg protestuodamas prieš kekšes, vėl iškišo galvą iš Džeko kišenės.

– Kaip nori. Galėtume šiek tiek pasibūti. Kodėl ne? Visiems reikia ištiesti nutirpusias jūroje kojas.

– O toms panoms reikia jūreiviško padulkinimo, – pridūrė išsišiepęs Džekas, spausdamas savo slėpsną.

Latarulas vairavo dulkėtu keliu žemyn, ginklai gale subarškėdavo lyg dėžė su įrankiais kas kartą, kai automobilis pataikydavo į duobę ar atsitrenkdavo į akmenį. Staiga pasigirdo garsus automobilio signalas, sužviegė stabdžiai, švystelėjo balta spalva, blykstelėjo metalas, persigandęs Latarulas sušuko: Madonna! ir staigiai sukdamas nudardėjo nuo kelio. Oriai burgzdama sustojo balta Lagonda. Iš jos išlipo smulkutis vairuotojas ir perkreiptu iš pasibjaurėjimo veidu nusipurtė dulkes. Jo nepriekaištingai tvarkinga pilka uniforma ir kepurė negalėjo paslėpti sudžiūvusio, seno kūno, kuriam būtų labiau tikę gulėti karste. Latarulas išsvyravo ant kelio išraudusiu nuo įsiūčio veidu. Paleido seriją keiksmų. Vairuotojas tik žiūrėjo į jį, tarsi šis būtų kelyje pasitaikęs įkyrus vabalas. Šnirpštelėjęs užsimerkė, pakraipė galvą. Paskui pasisuko, įlipo į automobilį ir nuvažiavo. Jo nosis kyšojo tik truputėlį aukščiau vairo. Buvo aišku, kad saulė jam akimirką apžilpino akis ir privertė nukrypti į kelio vidurį.

– Kas jis? – paklausė Tomas, kai Latarulas sumaniai išvairavo automobilį į kelią.

– Markizo liokajus, – atsakė šis, paskui piktai purkštelėjo ir nusispjovė. – Štai ką apie jį manau! – pridūrė nusišiepęs, tarsi spjūviu būtų laimėjęs nedidelę pergalę. – Jei tarnauja markizui, tai mano esąs didelis ponas. Kadaise Montelimonių šeima buvo šiose vietose pati galingiausia, dosniausia, bet markizas jos gerą vardą suteršė. Žinote, ką apie markizą kalba? – Jis prisimerkė, paskui papurtė galvą. – Nenorėkit žinoti! – Nors Tomas su Džeku buvo gana smalsūs, juos ėmė miegas, o pilvai iš alkio grojo maršus. Latarulas sušnarpštė ir prieš važiuodamas vėl nusispjovė ant kelio murmėdamas užgauliojimus, kuriuos mielai būtų išsakęs liokajui.

Grįžo į krantinę ir kitų įgulos narių padedami sukrovė ginklus į katerį. Krakeris, storiausias iš aštuoneto komandos, pražiojo didelę burną ir užtraukė savo mėgstamą ariją iš „Rigoleto“ – nuo jos gavo ir pravardę Rigsas. Iš pažiūros buvo grubokas, raudonskruostis, retėjančiais rausvais plaukais, bet dainavo baritonu kaip tikras dainininkas.

– Mano, kad taip privilios panų, – pasakė Džekas, leisdamas Brendanui užbėgti rankove ir atsitūpti ant peties.

– Tai jo vienintelis šansas, – pareiškė kitas. – Paskui teks dainuoti po jų balkonais. – Jie skaniai pasijuokė, bet Rigsas dainavo toliau. Jis buvo matęs, kaip sudrėksta jų akys tais liūdnais vakarais, kai per stebuklą likdavo gyvi, ir muzika buvo vienintelis išsigelbėjimas nuo baimės.

Palikę du įgulos narius ant denio saugoti katerį, kiti patraukė į netoliese esančią Fioreli užeigą. Mediniai stalai buvo išnešti ant kelio, čia pat stovėjo asilas išsišovusiais kaulais su dviem pintinėmis ant nugaros ir pavargęs markstėsi saulėkaitoje. Du seniokai sėdėjo prie stalo ir gurkšnodami terpentinu atsiduodantį vietinį džiną žaidė šaškėmis, apdriskę vaikai murzinais veidais lakstė su pagaliais, jų spygavimas ramiame popietės ore atsimušė rikošetu. Prie atvirų durų kabėjo valgiaraštis. Vėsiame viduje sėdėjo du padavėjai ir klausėsi radijo, laukdami lankytojų. Kai pasirodė du karininkai ir Latarulas su keturiais įgulos nariais iš paskos, vienas iš kurių garsiai dainavo, padavėjai pašoko ir nuvedė juos prie lauko stalų su didžiausiu entuziazmu, kokio nerodė nuo pat vokiečių pasitraukimo.

Latarulas, sėsdamasis su Tomu ir Džeku, nustebo išvydęs Brendaną, kuris tais sunkiais laikais būtų galėjęs tapti gardžiu kąsneliu.

– Nenuleiskit nuo jo akių, – patarė, savo gėdai, jausdamas, kaip burnoje renkasi seilės. Voverienos kumpis iš tiesų būtų labai skanus. – Imakolata visada turi maisto. Kai visa šalis kenčia nuo bado, Imakolata surengia ištaigingą mėsos ir žuvų puotą. Pamatysite! Jėzus pavertė vandenį vynu ir pamaitino penkis tūkstančius tik su keliais kepaliukais duonos ir keliomis žuvimis. Imakolata – šventoji.

Netikėtai iš vidaus sugriaudėjo balsas.

– Tai Imakolata Fioreli, – slaptai šnipštelėjo Latarulas, nusiimdamas kepurę ir šluostydamas prakaituotą kaktą. – Šis restoranas yra variklis, kuris verčia miestelį suktis. O ji valdo padėtį. Aš tai suprantu, meras supranta, tėvas Dinas supranta. Net vokiečiai suprato, kad verčiau su ja nesiginčyti. Matote, ji yra šventosios palikuonė.

Tomas ištiesino pečius. Šiaip ar taip, jis britų laivo vadas; kas čia baisaus, kad didžiagerklė italė plūsta savo tinginius darbuotojus?

– Senjora Fioreli, – pašoko Latarulas su didžiausia pagarba, – leiskite jums pristatyti du puikius britų laivyno karininkus. – Jis pasitraukė į šalį, o smulkutė moterėlė pakėlė galvą, ir į juos sužiuro gilios, protingos kaštonų spalvos akys. Prisimerkusi ji mąsliai tyrinėjo jų veidus, tarsi vertindama, kiek jais galima pasitikėti, koks jų būdas. Tomas su Džeku atsistojo dar labiau sumažindami jos ūgį, bet atkreipė dėmesį, kad tvirtu charakteriu ji lenkia juos abu sudėjus drauge.

– Tu labai dailus, – pasakė ji Tomui tyliu balsu, visiškai nepanašiu į ankstesnį rėkimą. Akys, du karoliukai, nužvelgė jį nuo galvos iki kojų, lyg ji būtų siuvėja ir matuotų, kuris kostiumas jam tiktų geriausiai. – Aš tau pagaminsiu spaghetti con zucchini2 ir treccia di mozzarella3. – Ji pasisuko į Džeką. – Bet gerieji Inkantelarijos žmonės privalo užrakinti savo dukteris, – pasakė ji, įkvėpdama pro išplėstas šnerves oro. Džekas nurijo pastabą, o Brendanas spruko atgal į kišenę. – Tau iškepsiu frittelle4, – pridūrė su pasitenkinimu linktelėdama. – Kadaise šioje vietoje virė gyvenimas. Karas jį sugriovė. Žmonės vos gali prasimaitinti, apie pietus restorane nėra ką ir galvoti. Meldžiu Dievo geresnių laikų. Kad greičiau baigtųsi kraujo praliejimas. Kad liūtas gulėtų šalia ėriuko. Kviečiu jus abu vakarienės į savo namus. Šiame šalies kampelyje tebegyvuoja kultūra, būdinga ištisoms kartoms. Išlaikyti senamadiški papročiai. Gaminsiu pietus pati, o paskui galėsime pakelti taures už taiką. Latarulas jus atves. Galėsite išsimaudyti upėje ir pamiršti karą.

– Jūs gera moteris, – pasakė Tomas.

– Aš tik nuolanki šeimininkė, o jūs mano mieste.

Tomui ji anaiptol neatrodė nuolanki; išdidumas buvo nupaišytas jai ant veido.

– Be to, jūsų buvimas čia pagelbės bendruomenei. Jūsų išleisti pinigai bus labai reikalingas indėlis į krašto ekonomiką. Kad ir kaip ji smukusi. Dabar, ponai, sunkūs laikai. Jei esate tokie turtingi, kaip gražūs, visi džiaugsimės.

– Ar turite dukterų? – šelmiškai paklausė Džekas.

Ji prisimerkė ir iš aukšto, nors buvo mažiausiai trimis pėdomis už jį žemesnė, pažiūrėjo valdingu žvilgsniu.

– Jei ir turiu, būtų kvaila ją supažindinti su tavim ir tavo vovere.

– Kuo čia dėtas Brendanas? – paklausė jis kišdamas ranką į kišenę paglostyti žvėrelio. – Brendanas apie panas nusimano.

– O mano duktė nusimano apie voveres, – nusijuokė ji, tačiau juokas skambėjo graudžiai ir slogiai lyg liūdnas varpų gaudesys.

Ak, pagalvojo Latarulas, voverienos kumpis; apsilaižė ir jam kaip šuniui nutįso seilė.

Neilgai trukus restoranas buvo pilnas gražių merginų lėlių veideliais, dažytais kokiomis tik įmanoma prasimanyti makiažo priemonėmis, pasipuošusių gražiausiomis suknelėmis ir šukuosenomis. Krūtys pro gilias suknelių iškirptes bangavo it kremo spalvos kapučino. Jos visiškai neslėpė troškimo suvilioti anglus. Tie jūreiviai joms būtų bilietas ištrūkti iš skurdaus ir ankšto miestelio. Gundomai rijo juos akimis, kikeno ir prisidengusios delnais šnabždėjosi, užsidėjusios koją ant kojos begėdiškai demonstravo blauzdas ir kulkšnis, nepadoriai kilnojo sijonus.

Džekas spoksojo išvertęs akis, o Brendanas įsitaisė ant peties, kad geriau įsižiūrėtų. Prieš gražųjį voveriuką jos negalėjo atsilaikyti, ir netrukus Džeką apgaubė kvepalų aromatas, o rusvos rankos siekė žvėriuką glostyti.

– O, Brendanas – mano sėkmės talismanas, – kikendamas aiškino joms laužyta italų kalba.

Jam nenusileido Rigsas – užlipo ant kėdės ir, visų džiaugsmui, iš jo galingų plaučių išsiveržė arija. Dainuodamas dramatiškai skėsčiojo rankomis, lyg stovėtų Kovent Gardeno scenoje.

Pamažu vėrėsi langinės, ir iš už jų pasirodė miestelio gyventojai, suvilioti iš Fioreli užeigos sklindančios sielvartingos „Rigoleto“ muzikos, aidinčios ramiame popiečio ore. Merginos nurimo, grįžo prie savo kėdžių ir sėdėjo parėmusios rankomis galvas, kupinomis liūdesio akimis. Tomas užsidegė cigaretę, stebėjo tą vaizdą pro dūmų šydą. Vėl galvojo apie gražiąją merginą, kurią matė prieplaukoje, svarstė, kodėl ji neatėjo. Kitos merginos buvo gražuolės – Džekas vos galėjo suvaldyti nerimą kelnėse, – tačiau Tomo jos nedomino. Kai klausytojų daugėjo, akimis sekė jų veidus vildamasis, kad ji pasirodys. Tačiau teko nusivilti.

Bedantis senis ėmė pritarti koncertina. Rigsas dainavo dar dramatiškiau, jo akyse pasirodė ašaros, jis užsimiršo, nes muzika ir žodžiai be jokios gėdos leido jam išsakyti savo skausmą. Dabar karas atrodė kažkur toli, tačiau jų sielose išdegino žymę. Jie niekada nepamirš jame patirto siaubo. Likę gyvi nešios randus, kol jų sielos, palikusios kūnus, prisidės prie išėjusių anksčiau kaip Fredis Arbaklas.

Kai Rigsas baigė, Tomas pareikalavo linksmos dainos, kurią galėtų dainuoti visi. Rigsas nusausino nuo veido prakaitą servetėle, išgėrė didelį gurkšnį vandens ir su įkarščiu užtraukė La donna e mobile… o netrukus smuklė virpėjo nuo balsų, plojimų ir trypimo kojomis.

2 Spagečių su cukinijomis (it.).

3 Mocarelos pynę (it.).

4 Blynelių (it.).

8

Tomas ir Džekas vakarieniauti pas Imakolatą Fioreli nenorėjo, o Brendanas nervinosi labiau už juos. Mieliau būtų vėl valgę užeigoje, kur yra šokių aikštelė. Su Rigsu ir bedančiu koncertinos muzikantu, aišku, vyktų linksmybės. Būtų moterų, ištroškusių meilės ir jaudulio. Džekas širdo, kad Tomas priėmė jos kvietimą.

– Kodėl negalėjai pasakyti „ne“?

– Būtų buvę nemandagu, – nedrąsiai aiškino Tomas. – Šiaip ar taip, ji valdo miestelį, kol meras leidžia laiką grožio salone.

– Ji net dukterų neturi!

– Turi vieną, ji valgo voveres. – Tomas kaukštelėjo dantimis Brendanui, šis pažvelgė į jį iš aukšto.

Rigsas ir kiti vaikinai linksmai juos išlydėjo, šaipydamiesi iš jų nenoro eiti. Latarulas pramiegojo visą popietę užsirakinęs kabinete, užsitraukęs ant akių kepurę ir užsikėlęs ant stalo kojas; dabar buvo žvalus kaip niekada.

Jie važiavo vingiuotais keliukais aukštyn tylėdami. Latarulas bandė užmegzti pokalbį, bet abu vyrai buvo paskendę mintyse: Džekas galvojo apie moteris, kurias dulkintų grįžęs į smuklę, Tomas – apie jo širdį pavergusią gražiąją nepažįstamąją. Latarulas atkakliai plepėjo, nekreipdamas dėmesio, jie klausosi ar ne.

Pagaliau jis sustabdė mašiną šalia kreivo alyvmedžio. Kelio į namą nebuvo, tik gerai išmintas takelis.

– Imakolata Fioreli jums parodys upę, – pasakė jau uždusęs Latarulas. – Be to, ji turi muilo! – džiūgavo jis.

Tomas žinojo, kad muilo galima gauti tik juodojoje rinkoje, o dauguma italių skalbimui naudoja pemzą, pelenus ir alyvuogių aliejų.

Jis pažvelgė žemyn į jūrą. Ji plytėjo iki miglose skęstančio horizonto ir dingo tolybėse. Jei ne Jūrų laivyno uniforma ir neišdildomi sielos išgyvenimų pėdsakai, būtų galėjęs ir užmiršti, kad pasaulyje vyksta karas. Užmiršti, kad ten, kur jūra skalauja Afrikos krantus, vanduo nusidažęs krauju tų, kurie, kaip jis pats, kovojo prieš tironiją, už laisvę, už taiką. Vaizdas buvo žavingas ir pirštai ilgėjosi jį įamžinti pastelėmis; būtų gera pasistatyti molbertą čia pat, ant kalvos tarp pilkų alyvmedžių. Jei ne karas, susirastų tą merginą, pasodintų ją čia, bekraščio dangaus fone. Ir neskubėdamas pieštų. Jūros alsavimas su cikadų čirpimu grotų nepakartojimą melodiją pavargusiai, gęstančiai dienai, o jie atsigultų ir mylėtųsi. Tačiau dabar karo metas ir reikia atlikti savo darbą.

Netrukus pasimatė kuklus smėlio spalvos kaimo namelis su paprastu pilkų čerpių stogu. Storos glicinijų šakos dengė sienas, jų violetiniai žiedai stambiomis kekėmis sviro žemyn, o maži paukšteliai siuvo tarp jų pirmyn ir atgal, žaisdami tik jiems vieniems suprantamą žaidimą. Atrodė, kad namas kiparisų pavėsyje, pusiau pasislėpęs už vazonų su hortenzijomis, aukštų šlakuotųjų aronų, levandų krūmelių ir daugybės nasturtų, žiūri į atvykėlius slapta, nedrąsiai. Kai jie prisiartino, staiga pateko į nematomą kvepiantį debesį. Aromatas buvo malonus, gardus, juo negalėjai nesimėgauti.

– Kas čia taip kvepia, sere? – paklausė Džekas, išplėstomis šnervėmis uostydamas orą.

– Nežinau, bet kvapas dieviškas, – atsakė sustojęs Tomas. Jis įsirėmė rankomis į šonus ir įkvėpė. – Toks stiprus, kad net galva svaigsta. – Pasisukęs į Latarulą, paklausė jo itališkai.

– Nesuprantu, apie ką jūs kalbate. Aš nieko neužuodžiu, – papurtė galvą šis.

– Aišku, užuodi, – nukirto Tomas.

– Niente, signor5. – Jis padarė nemalonią grimasą ir patraukė pečiais. – Kur jau!

– Tu tikriausiai praradai uoslę, vaikine. Negi nejauti to skonio?

Anglo veide atsispindėjo toks netikėjimas, kad Latarulas nutarė nesiginčyti. Jis silpną kvapą jautė, bet nieko neįprasto. Kalvos buvo kupinos kvapų, čia gyvendamas prie jų pripranti, nebejauti.

– Užuodžiu figas, – nenoromis pasakė jis. Paskui jo žuvišką veidą vėl iškreipė grimasa, jis patraukė pečiais ir šį kartą kilstelėjo rankas delnais į viršų.

– Kaip Dievą myliu! Štai kas! – nudžiugo Tomas. – Tikrai figų kvapas, ar ne? – paklausė jis Džeko.

Šis linktelėjo, nusiėmė kepurę ir nusišluostė nuo kaktos prakaitą.

– Figos, – pakartojo jis. – Tiesiai iš Dievo sodo.

Latarulas su augančiu smalsumu juos stebėjo ir kraipė galvą. Imakolata Fioreli žinos, ką daryti, galvojo jis nusiimdamas kepurę ir eidamas prie durų.

Imakolata Fioreli niekada nerakindavo durų, net šiais pavojingais karo laikais. Stipraus charakterio moteris jautėsi prilygstanti bet kuriam vyrui, net vyrui su durtuvu. Latarulas įkišo galvą į vidų ir ją pašaukė.

– Siamo arrivati6, – pranešė jis, paskui kaip drovus mokinukas, sukiodamas rankose kepurę laukė.

Tomas pažvelgė į Džeką ir užvertė akis. Gerokai palaukus, pasirodė Imakolata vėl juodu apdaru, tarsi visą laiką tęstųsi gedulas. Ant jos kaklo kabėjo didelis sidabrinis kryžius, dailiai išpuoštas pusbrangiais akmenimis.

– Užeikite, – ranka pamojo ji.

Viduje namas buvo vėsus ir tamsus. Uždarytos langinės leido prasiskverbti pro plyšius tik menkiems šviesos spindulėliams. Svetainė buvo nedidelė, asketiška, su nušiurusiomis sofomis, sunkiu mediniu stalu ir plytelėmis grįstomis grindimis. Bet, kad ir paprasta, buvo jauku, šie namai buvo matę ir gera, ir bloga. Pirmiausia Tomui krito į akis sienas ir kampus puošiančios mažytės relikvinės, kryželiai ir religinė ikonografija. Prieblandoje sidabras ir negausūs paauksinimai blizgėjo ir švietė lyg ne iš šio pasaulio.

– Valentina! – Imakolata nebegriaudėjo, bet žemu balsu maloniai kvietė, kaip kviečiame mylimą žmogų. – Turime svečių.

– Ponios vyras žuvo kovodamas Libijoje, – patyliukais pasakė Latarulas. – Jos keturi sūnūs taip pat kariauja, nors du yra sulaikyti britų, o kur yra kiti du, niekas nežino. Valentina yra jauniausia ir iš visų jos vaikų brangiausia. Pamatysite.

Tomas klausėsi, nes iš lauko girdėjosi tyli Valentinos daina. Prieš jai įeinant pasklido stiprus figų kvapas ir Tomui iš malonumo apsvaigo galva. Jis žinojo dar jos nematęs. Jautė. Niekas nė nekrustelėjo, tik šilkinis vėjelis įsmuko pro duris – ženklas, kad prasidės kažkas stebuklingo. O paskui pasirodė ji – balta suknele, kuri saulės šviesoje tapo beveik peršviečiama. Apmirusia širdimi jis stebėjo jos ploną liemenį, švelnų klubų išlinkimą, dailias kojas ir kulkšnis, pėdas paprastuose sandaluose. Jos grožis stulbino dar labiau negu tada, kai jis išlipo į krantą. Bijojo net sumirksėti, kad ji vėl neišnyktų. Bet ji šypsojosi ir tiesė jam ranką. Jos odos prisilietimas dar labiau paaštrino jaudulį ir jis išgirdo save itališkai mikčiojantį:

– E un piacere7.

Jos šypsenėlė buvo pasitikinti ir supratinga, lyg vyrai, kurie ją išvydę netenka žado ir kurių širdys apmiršta, jai ne naujiena. Imakolatos balsas nutraukė apžavus, kambarys staiga vėl atgijo, o Tomas svarstė, ar jis vienintelis pastebėjo tą pokytį.

– Valentina jums parodys upę, kur galite nusimaudyti, – pasakė Imakolata, skubėdama prie komodos, ant kurios stovėjo įrėminta vyriškio fotografija, apstatyta nedidelėmis degančiomis žvakėmis, ir aptrinta juoda Biblija šalia. Tomas numanė, kad vyriškis – jos velionis vyras. Ji ištraukė iš komodos mažą daiktelį, suvyniotą į rudą popierių ir, prieš uždarydama stalčių, padavė jį dukteriai.

– Privalome būti civilizuoti net karo metais, – rimtai pasakė ji, linktelėjimu rodydama, kad jie eitų prie upės. Ten tikriausiai muilas, sumetė Tomas.

Valentina apsisuko ir išėjo iš kambario. Tomas pastebėjo jos neįprastą eiseną: pėdas statė į išorę, pilvas įtrauktas, užpakalis atstatytas, klubai siūbuoja. Žengė gyvai, nepakartojamai, Tomui atrodė, kad gražesnės eisenos jam neteko matyti. Norėjo būti su ja vienas, be Džeko; šis atrodė taip pat apimtas pagarbios baimės. Abu vyrai sekė jai iš paskos žemyn stačiu takeliu, tokiu siauru, kad ėjo žąsele.

Oras buvo karštas, tvankus, pilnas uodų. Figų kvapas neišnyko, nors Tomas nematė nė vieno figmedžio, tik eukaliptus, citrinmedžius, pušis ir kiparisus. Kalvos šlaitas skambėjo nuo ritmiško nesiliaujančio svirplių čirškimo, ypač garsaus prie jo nepratusiems. Takas buvo gerai išmintas, žemė blyški ir išdžiūvusi, nusėta akmenimis, pušų spygliais ir kankorėžiais. Protarpiais, kad neslystų, jame buvo įtaisyti mediniai laipteliai. Pagaliau pro medžius Tomas pamatė upę. Ji buvo labiau panaši į upeliūkštį, bet užtektinai plati plaukioti. Tekėjo nuo kalvos gurgėdama aplink uolas ir nugludintus akmenis, trumpam sustodama pailsėti skaidrioje sietuvoje prieš įtekėdama į jūrą. Ten jie turėjo maudytis.

Valentina atsigręžė ir nusišypsojo. Šį kartą jos šypsena buvo plati, šelmiška.

– Mama tikriausiai apie jus labai geros nuomonės, – pasakė ji. – Bet kam savo brangaus muilo neduoda.

Tomas buvo priblokštas, kad motina leido jai eiti vienai su dviem nepažįstamais vyrais. Ji iš tikro apie juos geros nuomonės. Valentina atkišo mažą paketėlį.

– Imkite ir patirkite malonumą. Viso nesumuilinkite.

Tomas paėmė muilą vėl suirzęs, nes šalia stovintis Džekas, be abejonės, ketino sugadinti šią akimirką nevykusiu juokeliu.

– Ar prisidėsi prie mūsų? – šelmiškai šypsodamas paklausė šis.

Valentina paraudo ir papurtė galvą.

– Paliksiu jus maudytis vienus, – mandagiai atsakė.

– Neik! – žioptelėjo Tomas, suprasdamas, kad žodis jam ištrūko iš nevilties. – Palūkėk, kol maudysimės, paskui pasilik su mumis pasikalbėti. Mes nieko nežinome apie Inkantelariją. Gal galėtum šiek tiek apie ją papasakoti.

– Aš sėdėdavau ir sergėdavau brolius, – mostelėjo ji į krantą, patekusį į saulės spąstus. – Jie labai taškydavosi.

– Tai pasėdėk ten dėl mūsų, – atkakliai prašė Tomas.

– Seniai nematėm moterų draugijos. Ypač tokių gražių merginų, – pridūrė Džekas.

Kitu atveju Tomas kaip paprastai būtų pasitraukęs į šalį ir leidęs Džekui siekti jos palankumo grubiu sąmoju ir vulgariu humoru. Šiaip ar taip, merginos žavėdavosi Džeku, o ne juo. Bet šį kartą neketino jam atiduoti pirmenybės.

– Mamai nepatiktų, jei žinotų, kad būsiu viena su besimaudančiais vyrais.

– Esame britų karininkai, – pasakė Tomas, stengdamasis toks ir atrodyti – pasitempė, oficialiai linktelėjo. Taip būtų elgęsis Fredis. – Jūs tikrai saugiose rankose, panele.

Ji apsimestinai droviai nusišypsojo, nuėjo atsisėsti ant kranto ir sėdėjo nusisukusi, kol jie rengėsi. Išgirdusi pliuškenimąsi, atsigręžė.

– Nuostabu! – džiūgavo Džekas, kai šaltas vanduo atvėsino jo įkarštį. – To man ir trūko!

Tomas patrynė delnais muilą, nusimazgojo rankas. Jautė, kad ji nenuleidžia nuo jo akių. Tos akys buvo rudos, bet saulėje atrodė beveik žalsvai geltonos, medaus spalvos. Kai pažvelgė į viršų, ji jam nusišypsojo. Neabejotinai koketiškai. Pasisukęs pamatė, kad Džekas paniręs po vandeniu. Vadinasi, šypsojosi tik jam vienam.

Išsimaudę sėdėjo vienais apatiniais, džiovinosi. Tomas svajojo ten pat nupiešti Valentiną, jos saulės nušviestus plaukus ir veidą, truputį palenktą į priekį galvą, akis, žiūrinčias į juos iš padilbų, kad nereikėtų markstytis nuo saulės. Ji atrodė drovi. Pokalbiui vadovavo Tomas ir Džekas. Jie klausinėjo apie miestelį. Ji ten užaugusi.

– Tai miestelis, kuriame visi apie vienas kitą viską žino, – pasakė ji, o Tomas neabejojo, kad net Londono dydžio mieste visi apie ją žinotų.

Išdžiūvę ir atsigavę po maudynių jie apsirengė ir grįžo siauruoju takeliu į viršų. Valentina juos uždegė – abu juto begalinį energijos antplūdį, norą gyventi.

Namuose nosį kuteno ir apetitą žadino valgių kvapai. Imakolata nuvedė juos per kambarius į vynuogynais apaugusią, jazminais kvepiančią terasą. Už jos ant žolės lesinėjo keli viščiukai, prie medžio pririštos ganėsi dvi ožkos. Stalas buvo padengtas. Viduryje stovėjo pintinė su duona, šalia varinis indas su alyvuogių aliejumi. Latarulas grįžo į miestą, prižadėjęs po vakarienės juos parvežti. Jis pasiūlė kitą rytą grįžti į Marmelą su kitais vyrais ir parsigabenti likusį laimikį. Tomas abejojo, ar bus ką parsigabenti; Latarulu jis pasitikėjo ne daugiau nei godžiu šunimi, saugančiu kaulą. Jam tai nerūpėjo. Ligi kaklo įgriso patruliuoti pakrantėse. Dabar veiksmas persikėlė į šiaurę, Montekasiną. Argi jam su nedideliu kateriu ir saujele vyrų varžytis su banditais? Korupcija įsišaknijusi italų kultūroje kaip ir mačizmas. Jis pažvelgė į Valentinos profilį ir nutarė, kad ir kas atsitiktų, išgalvoti priežastį kuo ilgiau čia pasilikti.

Imakolata liepė jiems užimti savo vietas maldai. Ji meldėsi žemu, iškilmingu balsu sukinėdama pirštais ant kaklo kabantį kryželį. Padre nostro, figlio di Dio…8 Jai baigus, Tomas patraukė Valentinai kėdę. Ši pažvelgė į jį švelniomis rudomis akimis ir padėkojo šypsena. Jis norėjo, kad ji kalbėtų, bet stalui vadovavo motina ir būtų buvę nemandagu jos nepaisyti.

– Mano sūnus Falkas buvo partizanas, pone Arbaklai, – pasakė ji. – Dabar čia nebėra su kuo kovoti. Kai turi keturis sūnus, nieko keisto, kad mano šeima atstovauja beveik kiekvienai šio karo frakcijai. Laimė, neturiu komunisto. To nepakęsčiau! – Ji pripylė taures marsalos – saldaus spirituoto vyno, paskui pakėlė taurę tostui. – Į jūsų sveikatą, džentelmenai, ir už taiką. Tegu gerasis Viešpats grąžina mums taiką.

Abu karininkai pakėlė po taurę, o Tomas pridūrė:

– Už taiką, ir linkime jums geros sveikatos, ponia Fioreli. Ačiū už šį puikų valgį ir jūsų svetingumą.

– Daug neturiu, bet puikiai suprantu, kaip gyvename, – atsakė ji. – Dabar pasenau ir esu įsitikinusi, kad teko matyti daugiau, negu jūs kada nors pamatysite. Kokią užduotį čia atliekate?

– Nieko rimto. Atsitraukdama vokiečių armija paliko ginkluotės. Tačiau nedaug jos tėra.

Imakolata niūriai linktelėjo.

– Banditai, – pasakė ji. – Jų visur pilna. Bet manęs apiplėšti nesiryžta. Net galingajam Lupui Bjankui įsibrauti į mano mažą tvirtovę būtų nelengva. Net jam.

– Tikiuosi, ponia, esate saugi. Turite gražią dukterį. – Užsiminęs apie Valentiną, Tomas pasijuto raustąs. Staiga jos saugumas jam tapo svarbiau už viską pasaulyje. Valentina nuleido akis. Imakolatai, regis, jo pastaba patiko ir pirmą kartą ji teikėsi nusišypsoti.

– Dievas buvo maloningas, pone Arbaklai. Bet grožis karo metu gali būti tikras prakeikimas. Darau, ką galiu, kad ją apsaugočiau. Britanijos karininkų draugijoje dėl savo saugumo mums nėra ko bijoti. – Ji pakėlė pintinę su duona. – Valgykite. Niekada nežinai, kada vėl teks valgyti.

Tomas paėmė rupios duonos gabaliuką, padažė į alyvuogių aliejų. Nors sunkiai sukramtoma, duona buvo skani. Imakolata valgė pasigardžiuodama. Akivaizdu, kad dėjo daug pastangų gamindama makaronus, juos paruošė su žuvų padažu. Kitokio maisto ant stalo buvo nedaug, tačiau, kaip ir aną rytą smuklėje, ji surengė puotą, kokios jie galėdavo tikėtis tik prieš karą. Lyg paskatinta kviestinės vakarienės, ji prabilo apie auksines dienas, kurias jos šeima leido Romos imperijos valdymo metais.

– Tai buvo civilizuoti laikai. Stengiuosi dėl dukters, kad ta kultūra išliktų mano namuose, kad ir kas vyksta šalyje. – Ji ėmė pasakoti apie protėvį grafą. – Žinote, jis kovojo drauge su Karačiolu prieš Nelsoną ir Burbonus.

Tomas puse ausies klausėsi, bet jo mintys sukosi apie tylinčią Valentiną.

– Kiek laiko čia būsite? – pasiteiravo ji, kai po pietų jie sėdėjo apsnūdę nuo vyno, prisikimšę pilvus.

– Tiek, kiek užtruks perkrauti ginklus, – atsakė Tomas.

– Suprantate, jų yra gerokai daugiau. Kalnuose pilna šautuvų, granatų. Jūsų pareiga, kad jie nepakliūtų į blogas rankas, tiesa?

– Žinoma, – atsakė Tomas raukdamas antakius.

– Todėl privalote pasilikti. Ši vieta gali atrodyti žavinga, bet kiekviename šešėlyje slypi blogis. Matote, žmonės nieko neturi. Nieko. Jie žudys už trupinį duonos. Šiais laikais gyvybės vertė menka.

– Mes liksime, kol būsime reikalingi, – užtikrino jis, nors suprato, kad prieš tokį blogį, apie kurį ji kalba, mažai ką gali nuveikti.

Kai besileidžianti saulė nudažė dangų raudoniu, jie sėdėjo šnekučiuodami po vynuogėmis. Imakolata uždegė žvakes, aplinkui jas skrajojo drugiai ir uodai, mažais sparneliais plasnodami vis arčiau pražūtingos liepsnos. Tomas ir Džekas rūkė, abu aštriai jautė Valentinos buvimą. Kai ji kalbėjo, jie klausėsi. Net Džekas, kuris nelabai suprato, kas sakoma, sėdėjo atsilošęs, o jos švelnus, malonus balsas jam varvėjo kaip saldus sirupas. Pokalbyje pirmenybė atiteko Tomui – itališkai jis kalbėjo kur kas sklandžiau už Džeką. Tačiau Džekas tikrai turėjo laimės talismaną, nes pajutęs, kad vakarop ir jo saulė leidžiasi, pasišaukė ant peties atsitūpti Brendaną. Kaip buvo numatęs, voveriukas patraukė Valentinos dėmesį ir, gyvūnėlio laimei, ji nerodė nė mažiausio noro jį suvalgyti.

– Ah, che bello!9 – tiesdama ranką grožėjosi ji. Tomas stebėjo, kaip jos laibi rudi pirštai glosto rausvai gelsvą kailiuką, ir vaizduotėje jau matė tuos pačius pirštus, glostančius jį. Bijojo žvilgtelėti į Džeką, kad šis reikšmingai nepakeltų antakių. Bet Džekas irgi buvo pakerėtas jos meilumo ir puikiai suprato, kad prie šio stalo jo nešvankiems juokeliams ne vieta.

Apie pusę vienuoliktos su dulkių debesiu atbirbė automobilis.

– Tikriausiai Latarulas, – pasakė Tomas. – Jis laukė progos šnektelėti su Valentina, bet pokalbiui vadovavo Imakolata. Valentina dėl to, regis, neprieštaravo. Galbūt, turėdama tiek daug brolių, ji įprato būti šešėlyje.

Verandoje pasirodė Latarulas išrasojusia kakta, dėmėtais nuo prakaito smėlio spalvos marškiniais. Jo pilvas nuo karščio buvo išsipūtęs kaip negyvas paršas, o aplink galvą zyzė uodai. Bjauru pažiūrėti. Tomui ir Džekui jis pranešė, kad kiti laivo įgulos nariai šoko smuklėje visą vakarą.

– Dainininkas linksmino visą miestelį! – džiūgavo jis. Sprendžiant iš prakaituotų marškinių, storasis karabinierius irgi šoko.

Tomą užplūdo panikos banga. Kada jis vėl pamatys Valentiną? Padėkojęs Imakolatai už svetingumą, pasisuko į jos dukterį. Tamsios Valentinos akys žvelgė į jį taip atidžiai, tarytum skaitytų jo mintis. Jos lūpų kampučiai pasitempė droviai šypsenėlei, o skruostai paraudo. Tomas ieškojo žodžių, bet kokių žodžių, bet niekas neatėjo į galvą. Jo minties siūlas nutrūko jos žvilgsnyje. Saulė paskendo jūroje, o žvakių šviesoje jos rudos akys atrodė aukso spalvos.

– Būtų malonu vėl su jumis pasimatyti, – galiausiai ištarė jis gergždžiančiu balsu. Valentina jau norėjo atsakyti, bet įsikišo motina.

– Gal ateitumėte ryt vakare į festa di Santa Benedetta10? – pasiūlė ji. – Šventojo Paskalio bažnytėlėje. Paliudysite stebuklą ir Dievas gal duos jums laimės. – Šiurkščiomis rankomis ji sukinėjo ant kaklo kabantį kryželį. – Valentina jus palydės, – pridūrė ji.

– Mama turi vaidinti, aš būsiu viena, – pasakė nuleisdama akis Valentina, lyg jai būtų gėda kviesti. – Labai norėčiau, kad ateitumėt.

– Su malonumu jus lydėsiu, – pasakė Tomas, sužavėtas jos drovumo. Šioje ekskursijoje jis dalyvaus vienas.

Įsėdus į automobilį, Džekas prapliupo komentuoti.

– Ta Valentina tikrai pribloškianti! – pasakė jis. – Net Brendanui patiko, o jis labai išrankus!

– Pamečiau galvą, Džekai, – rimtai pareiškė Tomas.

– Tai verčiau nesnausk, – prunkštelėjo šis. – Mes čia ilgai nesišlaistysime.

– Bet turiu ją vėl pamatyti.

– Kas iš to? – Džekas nutaisė beviltišką kaip Latarulo miną ir iškėlė į dangų rankas. – Nieko iš to neišeis, sere.

– Galbūt. Bet turiu žinoti.

– Dabar ne laikas įsimylėti. Tik jau ne italę. Be to, jos motina man kelia šiurpą.

– Man rūpi ne motina.

– Sakoma, kad jei nori gauti merginą, pirmiausia pažiūrėk į jos motiną.

– Valentinos grožis niekada neišblės, Džekai. Jis išliks. Net tu tai supranti.

– Ji nepaprastai graži, – sutiko jis. – Elkis kaip išmanai, bet kai viskas baigsis ašaromis, neateik man paverkti ant peties. Turiu galvoti apie svarbesnius dalykus. Jei šį vakarą nepasidulkinsiu, iškrušiu Brendaną!

Tačiau grįžę į miestelį nė vienas iš jų nenorėjo šokti. Verčiau klaidžiojo pajūriu. Pora senukų sėdėjo savo valtyse ir taisė bures, žibintai apšvietė jų raukšlėtus, bedančius veidus. Geriau įsižiūrėjus paaiškėjo, kad savo tikslams jie naudoja vogtą audeklą. Kažkas, pritariamas koncertinos, dainavo „Torna a Sorrento“, graudulingas balsas liūdnai aidėjo gatvėse. Visos žydros langinės buvo užvertos ir Tomui liko tik spėlioti, kas už jų vyksta, – gyventojai miega ar slapta žvalgosi pro plyšius. Nepanorę grįžti į valtį, jie žingsniavo įkalne siaura gatvele. Pasirodė jauna moteris. Džeko veidas nušvito. Ji buvo viena iš tų, kuri Džekui aną rytą patiko. Ilgais, garbanotais plaukais, ruda oda ir laisva, svajinga šypsena. Atrodė miela.

– Eime, pamatysite, ką Klareta jums parodys. Atrodote nuvargę. Italės garsėja svetingumu. Leiskite sau jį patirti. Eime.

Džekas pasisuko į draugą.

– Užtruksiu penkias minutes, – pasakė jis.

– Tu išprotėjai.

– Pats esi beprotis. Aš bent grįšiu sveika galva.

– Bet gal nesveiku pimpalu.

– Būsiu atsargus.

– Man nereikia nesveiko svarbiausio įgulos nario. Neturiu kuo tavęs pakeisti.

– Žmogui reikia pasidulkinti. Tikrai naudosiu gumytę. Tau iš „Jimmy“ gumyčių jokios naudos. Be to, padėsiu krašto ūkiui. Kiekvienam reikia užsidirbti pragyvenimui.

Tomas žiūrėjo, kaip Džekas pranyksta už namo durų. Atsirėmęs į sieną užsirūkė. Vienišas tuščioje gatvėje jis vėl galvojo apie Valentiną. Pamatys ją kitą vakarą per Šventosios Bernadetos iškilmes. Negalėjo prisiversti galvoti, kas bus toliau. Jei ją nupieštų, turėtų kai ką prisiminimui. Pasiimtų su savim. Iš ilgesio jam gniaužė širdį. Jis buvo skaitęs meilės eilėraščių ir Šekspyrą, bet niekada netikėjo, kad tokio stiprumo jausmai būna tikrovėje. Dabar sužinojo.

Po kelių minučių plačiai šypsodamas išniro Džekas, dar tebesisagstė praskiepą. Tomas numetė nuorūką ant žemės ir sutrynė koja į akmenis.

– Eime, – pasakė jis. – Grįžtam į laivą.

Ryte pabudę jie išvydo stebuklingą vaizdą. Kateris buvo išpuoštas gėlėmis. Raudonomis ir rožinėmis pelargonijomis, vilkdalgiais, gvazdikais ir lelijomis. Gėlėmis išmoningai apkaišyti turėklai, tarsi konfeti pribarstyta ant denio. Sargyboje budintis Rigsas užmigo. Nieko nematė, tik sapnavo Kovent Gardene gausiai susirinkusią publiką, kuri plojo jam sudainavus Rigoleto ariją. Tomas turėjo baisiai supykti. Užmigti einant sargybą – rimtas nusižengimas, galintis kainuoti jiems visiems gyvybę. Tačiau tos skaisčios, ryškiaspalvės, tyros gėlės suminkštino jam širdį. Prisiminęs Valentiną, jo laukiantį vakarą, pliaukštelėjo nusikaltusiam jūreiviui per nugarą ir pasakė:

– Jei pagausi nusikaltėlius, kurie tai padarė, nieko nelaukdamas su jais permiegok.

5 Nieko, pone (it.).

6 Atvykome (it.).

7 Labai malonu (it.).

8 Tėve mūsų… (it.)

9 Koks gražus! (it.)

10 Šventosios Bernadetos šventė.

9

Tą rytą, kaip buvo pranašauta, nuvykę į sandėlį ginklų jie neberado. Latarulas dejavo ir traukė pečiais.

– Banditai! Reikėjo mums atvažiuoti anksčiau, – kalbėjo linguodamas galvą. Paskui, norėdamas užsitarnauti jų palankumą, nes suprato, kad pagrindinis įtariamasis yra jis pats, paminėjo daugiau sandėlių, apie kuriuos ką tik sužinojęs.

Tomas nusijuokė. To jis ir tikėjosi. Šiaip ar taip, čia – Italija. Svarbiausia – reikėjo dingsties pasilikti dar vieną dieną, ir Latarulas tą dingstį suteikė. Jis paplekšnojo karabinieriui per nugarą.

– Tai turėsime surasti kitus, kol Lupo žmonės nesuskubo, ką?

Išvykus Latarului, abu vyrai nužingsniavo į smuklę išgerti. Ten rado sėdinčius saulėkaitoje Rigsą ir kitus, apsuptus merginų. Rigsas itališkai mokėjo tik operą, bet merginoms to užteko – visos kartu su juo juokėsi, glamonėjo jam skruostus ir glostė plaukus… didžiam gražesnių įgulos narių nusivylimui.

– Kas sakė, kad jis niekada dainavimu neužkariaus moters? – krizeno Tomas. – Kertu lažybų, jis gali turėti bet kurią iš šių merginų, kokios panorėtų.

– Jei dar neturi, – pridūrė Džekas. – Atėjau su savo laimės talismanu suskaidyti draugijos. – Dabar Brendanas tupėjo ant peties nuolat.

– Galėtų būti įdomu, – garsiai mąstė Tomas. – Balsas varžosi su žiurke!

– Kiek kartų turiu tau sakyti, kad Brendanas – ne žiurkė! – supyko Džekas.

– Žiurkė su uodega.

– Ak, bet ne jūsų reikalas, ką jis gali su ta uodega padaryti, – klastingai atšovė jis.

Tomas suraukė nosį.

– Nenoriu žinoti, ką tam vargšui žvėreliui tenka iškęsti.

– Užteks pasakyti, kad jis nepasotinamas!

– Viešpatie, tavo iškrypėliškumui nėra galo!

Imakolata per pietus nepasirodė. Pasak padavėjo, rengėsi Šventosios Bernadetos šventei, giliai religingoms apeigoms, kurios reikalauja daug energijos. Tačiau rekomendavo jiems valgyti jūrų ežių. Tomas ir Džekas niekada nebuvo ragavę jūrų gyvių, bet mintis praryti tuos blizgančius vidurius suko pilvą jiems patiems. Kai jiems atnešė šį patiekalą, viena mergina parodė, kaip valgyti. Įgudusiomis rankomis ji perpjovė vieną pusiau, ant dar virpančių vidurių išspaudė citrinos sulčių, paskui susėmė juos šaukštu ir įsidėjo į plačiai išžiotą burną.

– Che buono!11 – džiaugėsi ji nusilaižydama nuo lūpų dažus.

– Pasakysiu jai, ką dar galėtų įsidėti į burną, – rėžė Džekas. Jūreiviai triukšmingai nusikvatojo, o sutrikusi mergina nesuprato, ką jis pasakė, ir juokėsi kartu.

Netrukus jie vėl tapo miestelio pramoga. Tomui buvo nesmagu valgyti prie būrio seilę varvinančių žiūrovų. Po kiek laiko pasirodė manieringas išsikvepinęs meras, kuris juos nuvarė kaip ūkininkas karves. Spragtelėjęs pirštais, pasikvietė padavėją.

– Jūrų ežių, – užsisakė, rydamas seiles, besikaupiančias nuo vaizdo anglų lėkštėse.

Kai meras atsargiai šaukštu įsivertė į burną pirmąjį kąsnį, pasirodė Latarulas su balto popieriaus voku. Tomas jį paėmė ir susiraukė. Jo pavardė buvo užrašyta rašalu, labai dailia rašysena. Keletą minučių spoksojo į voką mėgindamas atspėti, nuo ko jis. Latarulas žinojo, bet nepasakė. Nenorėjo sugadinti anglui staigmenos. Stovėjo karštyje, skuduru šluostydamas murziną kaktą, trokšdamas nusnūsti.

– Dėl Dievo, Tomai, atplėšk, – nenustygo iš smalsumo Džekas.

Tomas atplėšė voką ir ištraukė elegantišką atviruką su tamsiai mėlyname fone išraižyta markizo Ovidijaus di Montelimonės pavarde. Žemiau buvo taip pat dailiai užrašytas kvietimas arbatėlės į Montelimonės rūmus.

– Tas įžymusis markizas? – nustebęs paklausė Latarulo.

– Taip, aristokratas, kuris gyvena ten ant kalvos. Tas, kurio vairuotojas bandė mus vakar užmušti.

– Ko jam iš manęs reikia?

Latarulas truktelėjo pečiais ir nutaisė abejingą miną.

– Na jau! – atsakė jis nepaaiškindamas.

Tomas pasisuko į Džeką. Šis pamėgdžiojo karabinierių:

– Na jau. Važiuojam ir sužinosim. Gal jis nori atsiprašyti už savo vairuotoją.

– Tada turėtume kvietimą priimti, – atsakė Tomas, kišdamas atviruką atgal į voką. – Čia tik mandagumas. Tačiau manau, kad tai dingstis prisistatyti. Pažįstu tokių žmonių. Mėgsta apie save pašnekėti, pasakoti, kokie jie įžymūs.

– Sako, jis turi namo dydžio vyno rūsį. Vokiečiai jo neaptiko. Vien dėl jo verta apsilankyti, – pasakė Latarulas, sausu liežuviu braukdamas per suskirdusias lūpas. – Verčiau jus palydėsiu. Be to, jūs nežinote kelio.

Tą popietę visi trys iškeliavo dulkėtu keliu. Truputį pavažiavęs, Latarulas pasuko į aukštą kalvą, kur už staigaus posūkio vingiavo kelias. Medžiai pamažu brovėsi į kelią, ir automobiliui važiuoti pasidarė beveik neįmanoma. Jis grūmėsi kaip dusulio ir vėmimo kamuojamas senas ligonis, kol pagaliau juodi įspūdingi vartai nurodė įvažą į Montelimonės rūmus. Ilgus metus neprižiūrimi jie aprūdijo, apsilupo ir apaugo. Atrodė, miškas iš lėto užkariauja rūmų prieigas, žaliais čiuptuvais kabinasi į vartus, ir vieną dieną namas išnyks, nugalėtas stipresnės už jį gamtos jėgos.

Jie įvažiavo nuščiuvę nuo atsivėrusio vaizdo. Pats pastatas buvo gražus, bet apiręs dėl priežiūros stokos ir negailestingo laiko poveikio. Gausūs glicinijų žiedai sviro vieni ant kitų, tarsi rūmai stengtųsi paslėpti dūlėjimą ištaigingu rūbu. Sodai buvo sulaukėję. Visur drąsiai pasisėjo gėlės, bet niekas negalėjo užkirsti kelio piktavalėms piktžolėms, kurios jas pamažu dusino.

Latarulas pastatė automobilį priešais fasadą su įmantriais frontonais ir lipdiniais, kylančiais iki bokštų, bokštelių ir suplyšusios vėliavos, vos plazdančios vėjyje. Tuojau pat atsidarė plačios durys, tyliai žiojėjo. Sulinkęs, juodai apsitaisęs senis iškilmingai stovėjo ir jų laukė. Tomas su Džeku iškart atpažino markizo vairuotoją.

– Ištikimas kaip šuo, – pasakė Latarulas neslėpdamas bjaurėjimosi. – Dirba markizui dešimtmečius. Jei reikėtų, parduotų už jį savo auksinius dantis. Ką jis žino, niekam nerūpi – viską nusineš į kapą. Jau greitai!

– Neužsilenks, kol rūsiuose paslėpta tiek vyno, – juokdamasis Tomas tarė Džekui. – Tas vynas palaiko jo gyvastį.

Tada Latarulas, nesupratęs, ką jie kalba angliškai, pasakė tą patį itališkai.

Jie išlipo iš automobilio, Albertas juos pasveikino šaltai, be menkiausio šypsenos ženklo. Atrodė, jis nesišypsojo daugybę metų. O gal niekada. Jie nusekė paskui jį į tamsų koridorių per ūksmingą kiemą, kur tarp grindinio akmenų augo žolė, paskui į pagrindinį namo pastatą. Kai jie ėjo per kambarius, išpuoštus vienas už kitą gražesniais lipdiniais, melsvomis ir rausvomis sienų puošmenomis, jų žingsnių aidas atsiliepė aukštose lubose: baldų, sugeriančių garsą, nebuvo, o gobelenai jau seniai išnykę. Marmurinius židinius dengė šaltos grotelės, aukštų langų stiklus aptraukė pelėsis. Pastate tvyrojo nykuma, lyg jie vaikščiotų tarp vaiduoklių.

Galiausiai priėjo vieną iš nedaugelio kambarių, kuriame gyvenama. Ten krėsle sėdėjo apie septyniasdešimties metų amžiaus orus džentelmenas, supamas didžiulės puikiai įrištų knygų bibliotekos, didelio gaublio ir dviejų milžiniško dydžio paveikslų. Jo žili plaukai buvo sušukuoti ir nekrito ant dar gražaus veido su tiesia romėniška nosimi ir tamsiomis akvamarino spalvos akimis. Buvo nepriekaištingai apsirengęs: išlygintais marškiniais ir tvido švarku, su tvarkingai parišta kaklaskare. Jo kilmė buvo aiškiai šiaurietiška – šviesi oda ir išdidi lyg princo laikysena.

– Sveiki atvykę, – tarė jis tobula anglų kalba, pakildamas nuo kėdės. Išniręs iš tamsos, ėjo prie jų paspausti rankos. Linktelėjo Latarului, paskui, didžiam karabinieriaus nusivylimui, liepė Albertui nusivesti jį į virtuvę, pavaišinti duona ir sūriu. Mostu pakvietė atsisėsti.

– Kaip jums patinka mano miestelis, leitenante Arbaklai? – paklausė jis pilstydamas arbatą į rūpestingai išdėliotus puodelius ant sidabrinio padėklo. Porcelianas buvo plonas ir elegantiškas, dailiai ištapytas vijokliais. Toks arbatos servizas visiškai netiko apšiurusiame kambaryje.

– Žavingas, markize, – mandagiai atsakė Tomas.

– Tikiuosi, turėjote laiko pasižvalgyti po apylinkes. Šiuo metų laiku kalvos ypač gražios.

– Tikrai taip, – pritarė Tomas.

– Miestelyje gyvena paprasti žmonės, menko išsilavinimo. Motina man samdė mokytoją anglą, paskui išsiuntė mane į Oksfordą. Ten praėjo laimingiausios mano gyvenimo dienos. – Jis pabarbeno ilgais pirštais į krėslo ranktūrius. Tomui jie priminė koncertuojančios pianistės pirštus. Paskui išgirdo jo švokščiantį atodūsį. Tikriausiai astmatikas ar serga kita plaučių liga. – Miestelio žmonės pilni prietarų, – toliau kalbėjo jis. – Nors gyvena dvidešimtame amžiuje, apsėsti viduramžiškų atgyvenų. Gyvendamas čia, ant kalvos, laikausi atokiai. Man gerai matyti vandenynas ir uostas. Matau, kas atvyksta, kas išvyksta. Žinote, lauke ant terasos turiu teleskopą. Nedalyvauju jų ritualuose. Tačiau kai žmonėms rūpi tik ritualai, išvengiama kitų bėdų, o pietiečiai labai religingi. Aš čia augau su broliais ir seserimis, nors dabar nežinau, kur jie gyvena, ar dar gyvi. Skaudus tarpusavio vaidas pervėrė mūsų šeimos širdį. Man liko šie rūmai. Jei būčiau vedęs, gal rūmais būtų pasirūpinusi moteris, bet, deja, nevedžiau ir niekada nevesiu. Namas visiškai griūna, mane verčia trauktis vis giliau į vidų, kol liks tik šis kambarys. Jis nepasidavė vokiečiams, bet pasiduos laikui. Metai negailestingi. Ar jūs vedęs, leitenante Arbaklai?

– Ne, nevedęs, – atsakė šis.

– Karas netinkamas metas meilei, tiesa?

Priešingai, pagalvojo Tomas, bet pasakė kitaip.

– Esu laimingas, kad nepalikau Anglijoje žmonos. Jei žūsiu, manęs gedės tik motina. – Prisiminus Fredį jam nudiegė širdį. Bent gerai, kad ir Fredis neturėjo žmonos, vaikų. Staiga pasijuto prislėgtas, norėjo, kad markizas išdėstytų susitikimo tikslą. Kambaryje buvo tamsu, oras pridvisęs. Kvapas lyg senoje kriptoje.

– O jūs, – markizas pasisuko į Džeką, – matau, tebeturite savo kailiniuotą draugelį. – Džekui iš nuostabos atvipo žandikaulis. Brendanas, kaip maisto sandėliuke nutvertas išdykęs mokinukas, lėtai išropojo iš kišenės. – Jei keliausite į krašto gilumą, nors nemanau, kad keliautumėte, verčiau jį slėpkite. Krašte baisus badas. Žmonės už maistą pardavinėja savo dukteris.

– Brendanas, markize, atlaikė baisesnius dalykus negu alkani italai, – paaiškino Džekas su jam nebūdinga pagarba. Markizą gaubė ramaus orumo aura.

– Judu turbūt draugavote dar prieš karą, – tarė jis.

– Mokėmės kartu Kembridže, – pasakė Tomas.

– A, Kembridžas. Tai jūs mano konkurentai! – Žiūrėdamas tiesiai į Tomą jis nusijuokė. Tačiau juokas nepalietė markizo akių.

Markizas nenorėjo kalbėti apie karą. Nepasiteiravo, ko Tomas ir Džekas atvyko į Inkantelariją; turėdamas teleskopą viską matė ir žinojo, tad klausti jam tikriausiai nebereikėjo. Jis kalbėjo apie savo vaikystę rūmuose, retas išvykas į miestelį, kuriame niekada nebendravo su kitais vaikais. Lyg gyventume už stiklo, sakė jis. Galėjome stebėti, kas vyksta, bet niekada nebuvome to vyksmo dalis.

– Kiek laiko pas mus viešėsite? – staiga paklausė jis.

Tomas pagalvojo, kad dabar būtų tinkamiausia akimirka nutaisius abejingą miną patraukti pečiais kaip Latarulas, bet atsakė, kad tikriausiai bus atšaukti į bazę iš ryto.

– Karas yra bjaurus reikalas, – pareiškė stodamasis markizas. – Dabar jie įstrigo Montekasine. Ar jūs tikrai manote, kad sąjungininkai laimės? Jie suklys. Kiek bus be reikalo prarasta puikių jaunų vyrų. Žmonės niekada nepasimoko iš istorijos, tiesa? Mes ir toliau skaudžiai apsirinkame, darydami tas pačias klaidas, kurias darė tėvai ir seneliai. Manome, kad padarysime pasaulį geresnį, tačiau pamažu jį naikiname. Eime, parodysiu teleskopą.

Pro apipelėjusias stiklines duris jie išėjo į terasą markstydamiesi nuo saulės. Tomas pajuto gaivų orą tarytum vėsaus vandens pliūpsnį, tai atgaivino pojūčius. Jis apsidairė. Kadaise išpuoselėtas sodas tikriausiai nuėjo kalva žemyn iki vaizdingo ežero, bet šis dabar plytėjo užakęs tarsi negili bala. Jis įsivaizdavo moteris puošniomis suknelėmis, su skėčiais, klaidžiojančias po dvi tarp gluosnių, žiūrinčias į savo gražius atvaizdus vandenyje. Tikriausiai tokį kvapą gniaužiantį grožį sunaikino laikas ir aplaidumas. Dabar ši vieta niekam nerūpėjo. Merdėjo kaip ir namas. Kaip tvankiame kambaryje kosėjantis senas markizas, iš paskutiniųjų besilaikantis šeimos tradicijų.

Markizas priėjo prie prietaiso, kuris stovėjo nukreiptas į uostą. Pažiūrėjo pro jį, kai kur pasuko, kai ką paspaudė, paskui užleido vietą Tomui.

– Ką pasakysite? – paklausė nušvitusiu iš malonumo veidu. – Įspūdinga, tiesa?

Tomas matė miestelį labai aiškiai. Gatvėse buvo ramu. Jis nukreipė žvilgsnį į savo laivą. Patikimą senąją Meriliną. Jo vyrukai slampinėjo, dykinėjo be jokios drausmės. Suvaldyti juos čia ilgesnį laiką jis nesugebės. Nuo minties apie išvykimą jam suspaudė širdį. Ką tik susipažino su Valentina. Dabar jos ieškodamas atidžiai apžiūrėjo prieplaukos rajoną, bet jos ten nesimatė.

– Įspūdinga, – sausai pakartojo. Mielai pasikeistų su markizu vietomis, kad būtų šalia jos.

Atėjo Džeko eilė.

– Ar žiūrite į žvaigždes? – paklausė šis.

Markizas netvėrė džiaugsmu, kad jo klausia, ir leidosi į ilgiausią pasakojimą apie žvaigždynus, meteorus ir planetas su ryškesniu itališku akcentu, nes jam neberūpėjo, kaip jis kalba.

Tomas stovėjo padėjęs rankas ant turėklų, žiūrėjo žemyn į popiečio saulėje blizgančią jūrą. Jam palengvėjo, kai pasirodė Latarulas nuo duonos ir sūrio išvirtusiu iš kelnių pilvu. Albertas atrodė dar labiau panašus į skeletą – lyg nevalgęs kelis šimtmečius.

– Jau eisime, – pasakė Tomas, taip ir neišsiaiškinęs kvietimo tikslo.

– Buvo labai malonu, – nusišypsojo markizas, spausdamas jam ranką.

Kai jie jau rengėsi išeiti, gerai išmintu siauru takeliu, vedančiu į terasą iš nematomos per kiparisus ir krūmokšnius vietos, atkeliavo berniukas. Jis buvo nepaprastai gražus: plataus veido, šviesiai gelsvomis garbanomis ir tamsiai rudomis akimis, spindinčiomis lyg perlai. Pamatęs juos, atrodė nustebęs, bet pažino Latarulą ir mandagiai su juo pasisveikino.

– Tai Neronas, – pristatė markizas. – Argi jis ne gražus? Tomas ir Džekas susižvalgė, tačiau veidai išliko ramūs. – Jis mano pasiuntinukas. Stengiuosi padėti visuomenei. Man gyvenime pasisekė. Esu turtingas žmogus. Nesusilaukiau nei sūnų, nei dukterų, kuriems dalinčiau savo turtą. Dabar sunkūs laikai. Karas vyksta ne tik mūšio lauke, bet kiekvieną dieną kiekviename Italijos mieste, miestelyje ir kaime. Kovojama dėl išlikimo. Neronas nebadaus, juk taip, branguti. – Jis meiliai pataršė berniukui plaukus. Kai Neronas nusišypsojo, jie pamatė, kad jam trūksta dviejų priekinių dantų.

– Keistas vyrukas, – tarė Tomas, kai jie išvažiavo.

– Pasiuntinukas, tai bent! – pasišaipė Džekas angliškai, kad karabinierius nesuprastų. Klausiamai pažvelgė į Tomą. – Neronas – neįprastai atrodantis berniukas. Tokios spalvos žmonių pietinėje dalyje labai reta.

– Su tuo markizu ne visai aišku, – pasikasė pakaušį Tomas. – Man kelia įtarimą, ką jis veikė Oksforde. Laimingiausios jo gyvenimo dienos, nejaugi? Kurių velnių mus kvietėsi? Puodelio arbatos? Paklausyti nuobodžios istorijos apie jo šeimą ir žvaigždes?

– Nežinau. Įtartina, – pakraipė galvą Džekas.

– Viena aišku. Jis turėjo velniškai rimtą priežastį šiandien mus pasikviesti, ir svarbiausia – mes, šiaip ar taip, jo lūkesčius patenkinome.

11 Kaip skanu! (it.)

10

Šešėliai ilgėjo, vakaro ore sustiprėjo pušų kvapas. Inkantelarijos gyventojai ėjo iš namų ir rinkosi priešais Šventojo Paskalio bažnytėlę. Tvyrojo laukimo atmosfera. Tomas, kaip liepė Imakolata, stovėjo prie vaistinės ir vis labiau nerimaudamas laukė Valentinos. Pastebėjo, kad daugelis miestiečių laiko žvakutes, kurios bailiai mirkčiojo gęstant dienos šviesai. Murzinas kuprius nardė po minią tarytum turintis aiškų tikslą mėšlavabalis – visi norėjo paliesti jo kuprą, kad visur lydėtų sėkmė. Tomas anksčiau tokio vaizdo nebuvo matęs ir jam buvo įdomu. Pagaliau minia tarsi prasiskyrė – link jo šokėjos eisena plaukė Valentina. Vilkėjo paprastą juodą, baltomis gėlėmis margintą suknelę, plaukus sukėlusi į viršų ir padabinusi saulutėmis. Ji nusišypsojo, o jam apmirė širdis – tokia šilta ir artima buvo jos veido išraiška. Tarytum jie seniai būtų atskleidę vienas kitam savo jausmus, įsimylėjėliai ilgą laiką.

– Džiaugiuosi, kad atėjai, – pasakė priėjusi. Padavė ranką ir jis ją paėmė. Paskui pasielgė impulsyviai: prispaudė jos delną sau prie lūpų ir pabučiavo. Ilgai žiūrėjo į ją, mėgavosi jos oda ir jau pažįstamu figų kvapu. Nuleidusi galvą ji susijuokė. Jis dar nebuvo girdėjęs jos juokiantis. Ir pats sukikeno, nes juokas veržėsi jai iš vidaus, lyg ją kutentų.

– Aš taip pat džiaugiuosi, kad atėjau, – pasakė jis, nenorėdamas paleisti jos rankos.

– Mama yra viena iš parenti di Santa Benedetta12, – pasakė ji.

– Kas tai?

– Viena šventosios palikuonių. Todėl ji ir sėdi prie altoriaus, kad liudytų stebuklą.

– Kas turi įvykti?

– Jėzus verks krauju, – paaiškino ji; jos balsas skambėjo iškilmingai, o šypsena ištirpo dėl giliausios pagarbos.

– Tikrai? – Tomas netikėjo. – O kas, jei neverks?

Jos akys išsiplėtė iš siaubo.

– Tada ateinančiais metais mums nesiseks.

– Kol vėl įvyks stebuklas?

– Teisingai. Kad išreikštume pagarbą, uždegame žvakes.

– O kad lydėtų sėkmė, liečiate kuprą.

– Žinai daugiau, negu maniau, – pasakė vėl juokdamasi.

– Spėju iš išsilavinimo.

– Eime, reikia prasibrauti į priekį. – Paėmusi jį už rankos vedėsi per minią.

Buvo jau tamsu, kai bažnytėlės durys atsidarė. Ji buvo maža ir paprasta, papuošta Kristaus gimimo ir nukryžiavimo freskomis. Jis įtarė, kad viską bent kiek vertingą išvogė vokiečiai ar plėšikautojai, todėl ant altoriaus tebuvo pigios žvakidės ir paprasta balta staltiesė. Už jo marmurinė Kristaus ant kryžiaus skulptūra liko nepaliesta.

Sunki tyla, kupina baimės, netikrumo ir laukimo virpino orą kaip nutylančio smuiko garsai. Tomas netikėjo stebuklais, bet stebuklo laukimo dvasia apėmė ir jį, jautė, kad jo širdis drauge su tikinčiųjų širdimis plaka greičiau. Juto į save smingančius daugybės akių žvilgsnius, net ir priešiškus, nes kai kurie parapijiečiai manė, kad dėl jo dalyvavimo stebuklas gali neįvykti. O gal jiems nepatiko, kad Valentina susidomėjo anglu. Jis pastebėjo, kaip pagyvenusios moterys piktai žvilgčioja į Valentiną, paskui su panieka nusisuka. Tikėjosi, kad jo atėjimas Valentinos nesukompromituos.

Nors buvo smalsu, jis norėjo, kad iškilmės baigtųsi, – tada galėtų nusivesti Valentiną į ramią vietelę, kur jie pabūtų vieni. Tuo metu, kai jis vaizdavosi jų pirmąjį bučinį, sunkios medinės durys vėl atsidarė ir vėjo gūsis įnešė tris mažas moterėles, apsirengusias ilgomis juodomis suknelėmis, su permatomais šydais. Kiekviena laikė rankoje po degančią žvakę, apšviečiančią raukšlėtą veidą, tai kėlė baugios paslapties įspūdį. Imakolata ėjo pirmoji, kitos dvi krypavo už jos kiek atsilikusios, lyg pamergės niūriose vestuvėse. Jų galvos buvo nuleistos, o Imakolata ėjo išdidžiai pakėlusi galvą, žiūrėdama mažomis akelėmis į altorių, jausdama savo svarbą. Net tėvas Dinas ėjo joms iš paskos čiupinėdamas rožinio karoliukus, murmėdamas maldas. Jį lydėjo mažas bažnytėlės choristas, atsargiai švytuodamas smilkytuvu. Oras pakvipo smilkalais. Visi atsistojo.

Procesija pasiekė altorių ir trys šventosios Bernadetos giminaitės susėdo į pirmąjį suolą. Iš vienos pusės atsistojo tėvas Dinas ir berniukas. Niekas nekalbėjo. Nebuvo jokio įžanginio pasveikinimo, jokios giesmės ar muzikos, tik laukimo tyla ir nematoma maldos galia. Tomo akys, kaip ir kitų, buvo įsmeigtos į statulą. Jis negalėjo patikėti, kad marmurinė statula kraujuos iš tikrųjų. Tai būtų triukas. Jis suprastų. Niekas jo neapkvailins. Visi stebėjo. Nieko neatsitiko. Miestelio laikrodis išmušė devynias. Parapijiečiai stovėjo sulaikę kvapą. Dabar bažnytėlėje buvo labai karšta ir Tomas suprakaitavo.

Paskui tai įvyko. Tomas kelis kartus sumirksėjo. Tikriausiai jis tai tik įsivaizduoja. Labai su visais kitais troško pamatyti, o dabar jam prasidėjo haliucinacija. Pasisuko į Valentiną, ši persižegnojo ir kažką tyliai murmėjo. Kai vėl pažvelgė į Kristų, jo beaistriu veidu riedėjo kraujas, raudonas kraujas per baltą marmurą nuo smakro lašėjo ant grindų.

Imakolata pakilo ir iškilmingai linktelėjo. Liūdnai, monotoniškai suskambo bažnyčios varpas, kunigas, mažasis berniukas ir trys šventosios Bernadetos giminės žąsele išėjo.

Miestelyje pratrūko džiūgavimas. Muzikantai grojo, minia viduryje prasiskyrė į ratą. Jaunos moterys, dar neseniai tokios drovios, dabar šoko tarantelą kaip apsėstos. Minia plojo ir pritariamai šūkčiojo. Tomas stovėjo sužavėtas ir taip pat plojo. Viduryje linksmybių pasirodžius Valentinai, pasigirdo vyrų plojimai ir švilpimas, bet moterų žvilgsniai buvo stebėtinai pikti. Tomas pagalvojo, kad pavydas jas bjauroja. Jų paprastai gražūs bruožai groteskiškai deformavosi lyg kreivų veidrodžių atrakcione. Valentina atsidūrė rato viduryje ir liko šokti viena. Ji šoko grakščiai, palaidi plaukai skriejo aplink jos galvą, ji trypė ir sukosi greitos muzikos ritmu. Tomas nustebo: ištrūkusi iš motinos šešėlio ji atrodė nuostabiai artima bendruomenei. Jos kūno judesiuose nebuvo jokio varžymosi – šokant pasikėlęs sijonas atidengdavo jos glotnias įdegusias kojas ir šlaunis. Iš gilios suknelės iškirptės lyg pieniško šokolado desertas pasirodydavo krūtų apvalumai, ir Tomas pasijuto apimtas geismo. Jos mergaitiškas žavesys jungėsi su kunkuliuojančiu seksualumu, ir tai jam atrodė nepaprasta.

Stebėjo sukaustytas nuostabos; Valentina žiūrėjo tiesiai į jį. Jos tamsios, besijuokiančios akys tarsi skaitė jo mintis, nes ji šokdama prisiartino ir paėmė jį už rankos.

– Eime, – sušnabždėjo jam į ausį, ir jis leidosi vedamas iš aikštės siauromis gatvelėmis prie jūros. Jie ėjo paplūdimiu susikibę už rankų vis tolyn, už uolų, kol priėjo mažą, atokią įlankėlę. Ten mėnulio šviesa ir švelnus bangų pliuškenimas atvėrė tuščią smulkių akmenėlių paplūdimį, kur pagaliau jie galėjo pabūti vieni.

Tomas negaišo laiko kalboms. Apkabino ranka jos dar karštą ir drėgną nuo šokio kaklą ir ją pabučiavo. Ji karštai atsakė į bučinį praverdama lūpas, užsimerkusi, su giliu pasitenkinimo atodūsiu. Iš miestelio vis dar girdėjosi muzika, aidėjo tolumoje lyg linksmas bičių dūzgimas. Karas vyko tarsi kitoje planetoje – nuo tikrovės jie buvo toli. Jis apkabino, priglaudė ją prie savęs taip, kad jautė jos liauną kūną, kaip lengvai jis paklūsta. Ji neatsitraukė, kai jis, įsikniaubęs šiurkščiu veidu į jos kaklą, liežuvio galiuku ragavo jos prakaito druską, traukė į save silpną figų kvapą. Ji atlošė galvą atidengdama kaklą, kad jo lūpos galėtų bučiuoti pasmakrę, jos švelnią odą. Jis pajuto, kad susijaudinimas įtempia kelnes. Bet ji neatsitraukė. Jo pirštai prabėgo aksomine oda, kur iš suknelės veržėsi krūtys. Paskui suėmė jas į saujas, nykščiu paglostė sustangrėjusį spenelį ir ji tyliai, lyg būtų atsidusęs vėjas, aiktelėjo.

– Facciamo l’amore13, – sumurmėjo ji.

Jis nesvarstė, ar jie turi teisę mylėtis, ar galantiška paimti ją tiesiog paplūdimyje, kai jie pažįstami tik porą dienų. Buvo karo metas. Žmonės elgėsi neprotingai. Jie buvo įsimylėję. Galėjo niekada nebesusitikti. Jis su savim gali pasiimti tik jos nekaltybę. Tikėjosi, kad jei dabar su ja suartės, ji jo lauks. Pasibaigus karui, jis grįš ir ją ves. Meldė Dievą ją globoti, kol galės globoti pats.

– Tu tikrai to nori? – paklausė jis.

Ji neatsakė, tik lūpomis brūkštelėjo jam lūpas. Norėjo. Jis greitai paėmė ją ant rankų, paplūdimiu nusinešė į priedangą ir paguldė ant akmenukų. Fosforescuojančioje mėnesienoje jie mylėjosi.

Gulėjo apsikabinę, kol horizonte dangų nudažė raudoni aušros spinduliai. Tomas pasakojo apie savo gyvenimą Anglijoje. Gražų namą, kuriame vieną dieną jie abu gyvens, vaikus, kuriuos augins. Kalbėjo apie savo meilę jai. Kad iš meilės galima per akimirką netekti galvos, su džiaugsmu atiduoti širdį.

Jie grįžo pro uolas. Šventė buvo pasibaigusi, miestelis nurimęs ir paslaptingas. Tik benamė katė slinko palei sieną tykodama pelių. Prieš palydėdamas namo, jis iš katerio pasiėmė dėžutę su tapybos reikmenimis.

– Leisk, Valentina, tave nupiešti. Nenoriu pamiršti tavo veido.

Ji nusijuokė ir pakraipė galvą.

– Che carino!14 – Pasakė švelniai ir paėmė jį už rankos. – Jei tu nori. Sek paskui mane. Žinau gražią vietelę.

Jie užkopė takeliu prie uolų, paskui ėjo dulkinu keliuku per mišką. Ore tvyrojo čiobrelių, eukaliptų ir pušų kvapas, o lapuose čirpė svirpliai. Pasitaikiusi ant kelio salamandra kaip kulka nulėkė slėptis į tankumyną, kai jie ėjo pro šalį. Paukščių čiulbėjimas skelbė rytą. Netrukus miškas užleido vietą citrinmedžių giraitei. Iš jos jie matė jūrą, lygią it lydytas sidabras, žaižaruojančią už grupelėmis augančių kiparisų.

Ant nedidelės kalvelės stūksojo apleistas, per šimtmečius nuo jūros vėjo ir druskos aptrupėjusių plytų apžvalgos bokštas. Kvapą gniaužianti vieta. Iš jos matėsi per daugelį mylių aplinkui. Valentina parodė savo namą, juokėsi prisiminusi lovoje apsikamšiusią motiną, nenutuokiančią, į kokį nuotykį leidosi duktė. Ji atsisėdo priešais apžvalgos bokštą, – švelnus vėjelis kedeno jos plaukus – ir leidosi piešiama. Eskizą jis darė aliejinėmis pastelėmis su malonumu tyrinėdamas jos veidą, perteikdamas jį ant popieriaus kuo gražiau. Norėjo nupiešti jos mįslingumą, tai, kuo skyrėsi nuo kitų. Lyg ji žinotų nuostabią paslaptį. Tai buvo didelis iššūkis, o jis norėjo viską atlikti gerai, kad jiems išsiskyrus galėtų žiūrėti į piešinį ir prisiminti ją tokią, kokia ji dabar.

– Vieną dieną papasakosime savo vaikams apie šį rytą, – pasakė jis pagaliau laikydamas priešais save popierių ir prisimerkdamas. – Jie pažiūrės į šį portretą ir pamatys, kokia graži moteris jaunystėje buvo jų mama, kai tėvas ją įsimylėjo.

Ji švelniai nusijuokė, o veide švietė meilė.

– Koks tu kvailiukas, – pasakė ji, tačiau iš to, kaip į jį žiūri, jis suprato, kad ji taip visai nemano.

Iškėlė piešinį ir jai parodė. Jos skruostai iš nuostabos suliepsnojo, o veidas surimtėjo.

– Tu maestro, – aiktelėjo ji, užsidengdama pirštais burną. – Labai gražu, senjore Arbaklai.

Tomas nusijuokė. Ji niekada nebuvo ištarusi jo vardo. Po tokio suartėjimo „senjoras Arbaklas“ skambėjo oficialiai ir kvailai.

– Vadink mane Tomiu, – paprašė.

– Tomis, – ištarė ji.

– Namiškiai mane vadina Tomiu.

– Tomis, – pakartojo mergina. – Man patinka. Tomis. – Ji pakėlė akis ir žiūrėjo į jį tarytum pirmą kartą. Švelniai pastūmusi jį vėl ant žolės pati ant jo atsigulė.

– Ti voglio bene15, Tomi, – pasakė. Kai atsitraukė, jos akys įgavo gintaro spalvą. Ji perbraukė ranka jam per kaktą, plaukus, paskui ilgu bučiniu palytėjo tarpuakį. – Ti amo16, – sušnibždėjo. Vis šnibždėdama ti amo, ti amo, lytėjo lūpomis kiekvieną jo veido lopinėlį, norėdama įsiminti, lyg žymintis savo teritoriją žvėris.

Jis nenorėjo jos lydėti namo. Bijojo skausmingos akimirkos, kai ji išnyks iš akių. Kai jam teks nueiti. Jie nedrįso nusileisti kalvos šlaitu nuo apžvalgos bokšto, abu bijodami to baisaus išsiskyrimo, kurį jiems primes jūra. Tvirtai laikė vienas kitą glėbyje.

– Kaip galiu taip karštai mylėti, Valentina, kai tiek neilgai tave pažįstu?

– Dievas man tave atsiuntė.

– Nieko apie tave nežinau.

– Ką nori žinoti? – ji liūdnai šyptelėjo pirštais tyrinėdama jo veidą. – Man patinka citrinos ir šlakuotieji aronai, aušros kvapas ir nakties paslaptis. Mėgstu šokti. Kai buvau maža, norėjau būti šokėja. Bijau būti viena. Bijau būti niekas. Niekam nereikalinga. Mane žavi mėnulis; galiu sėdėti spoksodama į jį ir svajodama kiaurą naktį. Su juo jaučiuosi saugi. Neapkenčiu šio karo ir myliu jį, nes jis man atsiuntė tave. Bijau per daug mylėti. Būti įskaudinta. Gyventi kentėdama, kad ką nors myliu ir negaliu turėti. Be to, mane gąsdina mirtis ir nebūtis. Kad mirsiu ir suprasiu, jog Dievo nėra. Kad mano siela klaidžios pragaro prieangyje, kuris yra nei gyvenimas, nei mirtis. Mano mėgstama spalva – skaisčiai raudona. Mėgstamas akmuo – deimantas. Norėčiau pasipuošti gražiausių deimantų vėriniu, sužibėti bent vieną vakarą, kad pajusčiau, ką reiškia būti dama. Mano mėgstamiausia pasaulio dalis – jūra. Mano mėgstamiausias vyras – tu.

Tomas nusijuokė.

– Nieko sau suvestinė. Pabaiga man patiko labiausiai.

– Ar norėtum sužinoti ką nors dar?

– Tu lauksi manęs, tiesa? – paklausė jis rimtai. – Aš pas tave grįšiu, pažadu.

– Jei Dievas yra, Jis supras mano širdį ir man tave sugrąžins.

– Viešpatie, Valentina, – atsiduso jis ir angliškai pasakė: – Ką tu man padarei?

Grįžo prie jos namų tylėdami, jis paskutinį kartą ją pabučiavo.

– Nesakau „sudie“, – tarė jis. – Sakau „iki pasimatymo“. Ilgai netruks.

– Žinau, – sušnibždėjo ji. – Pasitikiu tavimi, Tomi.

– Aš rašysiu.

– O aš bučiuosiu popierių, ant kurio parašei.

Pratęsti atsisveikinimą būtų buvę labai skaudu, todėl ji nubėgo takeliu žemyn, nuskubėjo į namą neatsigręždama. Tomas suprato ir apsisuko eiti. Staiga rytas neteko gaivumo, tarsi saulę būtų uždengę debesys. Kaimo vietovė prarado žavesį. Paukščių giesmės nebeskambėjo taip melodingai, o svirplių čirškimas daužė jo ausų būgnelius tarytum cimbolai. Ją priminė vien ant odos išlikęs figų kvapas ir jo nupieštas portretas. Su tokiu širdies sunkumu, kurį buvo patyręs tik kartą gyvenime, kai žuvo mylimas brolis, jis pamažu nužingsniavo į uostą. Grįžo į laivą. Grįžo į karą.

12 Šventosios Bernadetos giminių (it.).

13 Pasimylėkime (it.).

14 Kaip miela! (It.)

15 Tu mielas (it.)

16 Myliu tave (it.)

11

Bičfildo Parkas, 1971-ieji

Tomas pabudo, kai hole išmušė laikrodis. Skaudėjo nugulėtą kaklą, sumišęs mirkčiojo. Valandėlę nesusigaudė. Kur jis? Turėjo būti laive, bet po juo – kieta žemė. Pamažu išryškėjo kabinetas. Buvo šalta. Tamsu, tik ant stalo dega lempa. Dieve, kiek dabar laiko? Pažiūrėjo į rankinį laikrodį. Trečia valanda ryto. Pažvelgė į rankoje laikomą portretą. Valentinos veidas toks pat, koks buvo tą dieną ant kalvos. Jam pavyko pagauti tai, kuo ji skyrėsi iš kitų, viską, ko galbūt niekada negalėjo išreikšti žodžiais. Net tokią charakterio savybę, kokios nesitikėjo ją turint. Net tai. Kaip jis anksčiau nepastebėjo?

Susivokė, kad per miegą verkė. Skruostai buvo šlapi nuo ašarų. Verkė per sapną. Suvyniojęs portretą į ritinėlį sunkiai atsistojo. Užrakins seife ir niekada į jį nebežiūrės. Ji mirusi. Kokia prasmė viską prisiminti? Verkti per miegą, lyg būtum vaikas? Viskas jau praeityje, kur ir turi būti. Jis sunkiai nukabino tėvo portretą, slepiantį seifą, kurį įrengė Margo po jų vedybų.

Ji pagalvoja apie viską. Margo. Paėmęs raktą, atidarė seifą. Aksomu išklotoje ertmėje gulėjo dėžutės su juvelyriniais dirbiniais ir dokumentai. Valandėlę jis laikė portretą rankose. Dalis jo nenorėjo perkelti to mielo veido į tamsios dėžės gilumą. Tarsi ją vėl guldytų į karstą. Tačiau suprato, kad privalo tai padaryti. Kad elgiasi teisingai. Į portretą nebepažvelgė – padėjo į pačią seifo gilumą. Jo nebematydamas pasijuto geriau. Taip nebesikamavo.

Vėl pakabino tėvo portretą, žengė žingsnį atgal ir žiūrėdamas į jį pasitrynė smakrą. Niekas nežinos. Galbūt pamirš net jis pats.

Kai Ficas pabudo, Alba buvo vonioje. Jis gulėjo mirkčiodamas blausioje šviesoje, ir nors užuolaidos buvo storos, jautė, kad diena giedra ir saulėta. Pasirąžė, pasidėjo po galva rankas. Truputį nusivylė, nes pabudęs nerado šalia prisiglaudusio šilto Albos kūno, bet nutarė, kad taip gal ir geriau. Jie nesimylėjo. Nedarė nieko, tik drauge miegojo, kaip draugai. Girdėjo, kaip ji niūniuoja valydamasi dantis. Jautėsi kvailai. Kaip jam elgtis?

Alba išėjo iš vonios kambario dar su naktiniais marškiniais, susivėlę plaukai krito ant veido, o jos ilgos rusvos kojos buvo erzinamai apnuogintos. Prieš grįždama į lovą ji tingiai nusišypsojo.

– Pasinaudojau tavo dantų šepetėliu, – pasakė ji. – Tikiuosi, neprieštarauji. – Ji vėl guli lovoje, išsivaliusi dantis jo šepetėliu; tai labai intymu porai, kuri miega atskirai. Jis atsikėlė ir nuėjo pats pasinaudoti vonios kambariu.

Grįžęs negalėjo atspėti, ar ji tikisi, kad jis vėl atsiguls, ar apsirengs, bet šią problemą turėjo išspręsti per sekundę. Alba gulėjo padėjusi galvą ant pagalvės jam šypsodama. Jo delsimas ją linksmino.

– Vyrai paprastai neslankioja apie lovą, kai aš joje guliu, – nusijuokė. – Tau, Ficai, patinka merginos, ką?

Ficas įlipo į lovą suirzęs dėl jos patyčių. Nelaukęs kvietimo, suėmė už kaklo ir karštai prispaudė lūpas prie jos lūpų. Ji nesipriešino, džiaugsmingai pabučiavo. Tyliai sudejavusi apsivijo jį rankomis. Ta dejonė grąžino jam dvasinę pusiausvyrą ir jis vėl pasijuto vyru. Braukdamas po naktiniais marškiniais jai per koją aptiko, kad ji be kelnaičių.

– Buvai nuoga visą naktį? – paklausė glostydamas jos sėdmenis.

– Niekada nemūviu kelnaičių, – atsakė ji. – Jos tik kliudo.

– Niekada? – Dieve, aš toks senamadiškas, pagalvojo.

– Niekada, seneli! – sukikeno jam į kaklą.

– Myliuosi kaip jaunuolis, patikėk, – nusijuokė jis.

– Įrodyk darbais, o ne žodžiais, jaunuoli.

Ficas stengėsi negalvoti apie vyrus, kurie pergulėjo su Alba. Stengėsi įsivaizduoti ją tyrą ir nesuteptą. Vargiai sekėsi, nes Alba mėgavosi nesuskaičiuojamos daugybės vyrų draugija. Išmoko mėgautis seksu. Sekso poreikis kilo iš jos karštos žemiškos prigimties, kurios ji visai nesidrovėjo. Kad ir kaip Ficas stengėsi rodyti iniciatyvą, lyg mylėtųsi su nepatyrusia mergina, ji raitėsi ir aimanavo tarytum femme du monde, kokia buvo iš tikrųjų.

– Brangusis, pabučiuok truputį aukščiau, taip… ten… liežuviu… švelniau… švelniau… lėčiau, dar lėčiau. Ten. Taip!

Jai patiko sakyti, ko ji nori, ir aikčioti iš malonumo, kai jis tą norą patenkindavo. Turėjo pripažinti – lovoje ji nuostabi. Techniškai tobula. Tačiau po visko, kai jie gulėjo išsekę, šnopuodami, besidaužančiomis širdimis, šlapi nuo prakaito, Ficas negalėjo nejausti, kad kažko trūksta. O taip, užteko visko: įgūdžių, patirties, išmonės. Tačiau technika be tikro jausmo jam buvo niekas. Mylėjimąsi ypatingą daro aistra. Ficas Albą mylėjo, bet ji neabejotinai buvo jam abejinga.

Po kurio laiko Alba nutipeno ant pirštų galų koridoriumi į savo kambarį tikėdamasi malonumo susidurti su Buivole ir išvysti jos suglumusį veidą. Ficas liko nusiminęs. Nepatenkintas. Tarsi būtų valgęs skanią spurgą, priėjęs jos viduriuką ir neradęs jokios uogienės. Jis atidavė Albai visą širdį, o ji žaismingai juokdamasi paskolino jam kūną. Prisiminė Vivę ir pagalvojo, ką ji į tai pasakytų. „Tu tikras kvailys! – piktai sušuktų ji. – Sakiau, kad neįsimylėtum. Alba tave sukramtys ir išspjaus, kai būsi nebereikalingas.“ Taip ji elgėsi su kiekvienu prieš jį buvusiu vyru. Bet jis kitoks. Tai pripažino net jos tėvas: „Kodėl Alba pasirinko tokį kaip tu?“ Iš tiesų, kodėl? Juk jis – žmogus ilgalaikiams santykiams.

Jis apsirengė tvarkingai, nes laukė bažnyčia, po mišių sekmadienio pietų buvo pakviestas pastorius. Ficas svarstė, kaip reikalai susiklostys grįžus į Londoną. Ar jai patinka tik vaidinti? Gal jis jai reiškia kai ką daugiau? Elgiuosi lyg boba, subarė save veidrodyje, lygindamasis plaukus. Kad ir kiek šukomis ar šepečiu juos šukavo, vilgė vandeniu, jie neklusniai garbanojosi, ir reikėjo su tuo susitaikyti. Teks pastoriui priimti jį tokį, koks atrodo.

Išleidęs iš automobilio Sprautą palakstyti po sodus, jis grįžo ir išgirdo valgomajame kalbant. Įėjo, o Margo jį širdingai pasveikino.

– Ar gerai miegojai, Ficai? Tikiuosi, lova buvo patogi. Nesušalai?

– Labai patogi ir, aišku, nebuvo šalta. Tikrai nešalta, – atsakė jis, patenkintas, kad čia nėra Albos, kuri verstų jį šypsotis.

– Puiku. Arbata ir kava štai ten, – parodė ji į bufetą. – Kiaušinienė su kumpiu, skrebučiai. Jei norėtum virto kiaušinio, virėja tau paruoš. Tik paprašyk.

– Ne, puikiausiai tiks kiaušinienė. Tikra puota. – Jam užuodus sūrų kumpį, burnoje prisirinko seilių.

– Turime stebuklingą virėją. Nežinau, ką be jos daryčiau. Ji pas mus jau daugelį metų. Buvo Levandos ir Huberto virėja, kai Tomas buvo dar mažiukas, ar ne, Tomai?

Šis sėdėjo prie didelio apskrito stalo, skaitė laikraščius ir gurkšnojo kavą, stengdamasis neklausyti tuščių žmonos ir dukterų šnekų, pakėlė paraudusias akis ir linktelėjo. Ficas tuojau pat pastebėjo, kad jis atrodo pavargęs ir nesveikas. Veidas papilkėjęs, tarsi visas kraujas būtų sutekėjęs į jo raudonas puskojines.

– Labas rytas, Ficai, – pasisveikino jis – Tikiuosi, miegojai puikiai.

– Taip, ačiū, – atsakė Ficas, jausdamas, kad šeimininkas nenori kalbėtis. Jis pasisuko į Margo, o Tomas vėl galėjo pasislėpti už laikraščio.

Netrukus, kai Karolina neužsičiaupdama pasakojo apie savo mylimąjį, įėjo Alba. Trumpiausiu pasaulyje sijonėliu, raštuotomis pėdkelnėmis ir zomšiniais ilgaauliais iki kelių. Ficui ji atrodė nuostabi, paskui jis prisiminė, kad ji niekada nemūvi kelnaičių, ir pajuto kelnėse erekciją. Dabar niekaip negalėtų pakilti nuo stalo. Ne tik piktinantys drabužiai, bet ir visa jos laikysena skelbė iššūkį. Neilgai trukus paaiškėjo kodėl. Jis nukreipė žvilgsnį į pamotę. Margo stovėjo atvipusiu žandikauliu, neįprastai nuščiuvusi. Alba nužirgliojo prie Fico, suėmė rankomis jo galvą ir aistringai įsisiurbė į lūpas. Dabar, kaip Margo, neteko žado ir jis. Tik Tomas tebeskaitė laikraštį nejausdamas pasikeitusios atmosferos.

Pagaliau, kai Alba įsipylė kavos, Margo išrėžė savo pasipiktinimą.

– Mano miela, – pradėjo ji tonu, kuris Ficui kėlė mintį, kad ji kadaise tarnavo armijoje ar bent jau policijos pajėgose. – Juk neisi į bažnyčią taip apsirengusi.

– O, aišku, eisiu, – atsakė kuo ramiausiai Alba. Ficui kiaušinienė su kumpiu staiga tapo beskonė. Jis gurkštelėjo kavos ir laukė prasidedančio skandalo.

– Ne, neisi, – nukirto Margo, grėsmingai pabrėždama kiekvieną skiemenį. Tačiau Alba buvo nebe vaikas ir tokia kalba tik paskatino ją elgtis dar blogiau.

– Kodėl? – paklausė atsigręždama su kavos puodeliu ir sėsdamasi prie Fico. – Tau nepatinka?

– Patinka ar nepatinka, eiti taip apsirengus nedera. Bažnyčioje netinka.

– Manau, Dievas mane myli tokią, kokia esu, – atšovė Alba, tepdama ant skrebučio sviestą.

– Pastoriui Vederbonui nepatiks.

– O ką jis darys? Išmes mane iš bažnyčios? – Ji ginčijosi.

Ficas pabandė tarpininkauti. Didelė klaida.

– Brangioji, – narsiai įsiterpė jis, – gal, jei apsivilktum paltą, patiktų ir tau, ir Margo. – Jam toks sprendimas atrodė visai geras. Margo nesutiko.

– Atleisk, Ficai, bet tai nekelia pagarbos. Mūsų šeima šiame kaime labai gerai žinoma, turime kitiems parapijiečiams rodyti pavyzdį.

– Ak, dėl Dievo! – sušuko Alba. – Kam įdomu, kaip aš apsirengusi! Nebuvau bažnyčioje šimtą metų. Turėtų džiaugtis, kad atėjau.

– Kol esi mano namuose, mergyt, laikysies mano taisyklių. Jei nori šlaistytis pusnuogė, gali tai daryti Londone, tame savo laive, bet ne čia, kur mus gerbia.

Ficas susigūžė. Suprato, kad paminėjus laivą Alba įsius. Jis sulaikė kvapą. Alba papūtė lūpas ir kurį laiką čiaumojo skrebutį. Buvo tylu. Karolina su Miranda bandė įsikišti į ginčą, padėti motinai.

– Ar tau būtina eiti į bažnyčią? – paklausė Karolina.

– Galėtum pajodinėti Vasara, – pasiūlė Miranda.

– Į bažnyčią eisiu ir eisiu apsirengusi kaip noriu. Tai niekieno kito, o tik mano reikalas.

Dabar Margo griebėsi vyro pagalbos – traukė jį iš už laikraščio lyg iš šarvų besispyriojantį vėžlį.

– Padėk man, Tomai!

Tomas atsitiesė.

– Kas atsitiko?

– Ar matai, kaip tavo duktė apsirengusi?

Alba nepakęsdavo, kai Margo pabrėždavo, kad ji tik tėvo duktė, – nors pati nuo pamotės stengėsi atsiriboti ragais ir nagais.

– Man atrodo, kad labai gražiai, – pasakė Tomas.

Alba tiesiog nesitvėrė džiaugsmu. Tėvas retai būna jos pusėje.

– Ar gerai jautiesi, Tomai? – paklausė Margo. – Tavo veidas keistos spalvos.

– Gal paltas pastoriui Vederbonui ir labiau patiktų, – pareiškė jis neatsakydamas į žmonos klausimą, nes jautėsi tikrai blogai.

– Ak, gerai, apsivilksiu paltą, – patenkinta nusileido Alba. – Gal galėtum, Margo, jį paskolinti? Manau, mano atsivežtinis bus netinkamas kaip ir sijonas. – Įsidėjo paskutinį skrebučio kąsnį į burną. – Skanumėlis! – sušuko ji.

Jie susirinko vestibiulyje: Miranda ir Karolina su paprastais rudais paltais ir skrybėlėmis, Margo – tvido kostiumu ir didele gėlės formos sage ant krūtinės. Tomas vilkėjo kostiumą, o Ficas, nors ne vietinis, apsirengė labai tinkamai – neryškiai žalias švarkas, ramių spalvų kaklaraištis ir minkšta fetrinė skrybėlė. Alba atbildėjo laiptais vilkėdama Margo paskolintą beformį kupranugarių vilnos paltą. Užsisegiojo, kad nuramintų Buivolę, bet bažnyčioje ketino atsisagstyti. Priėjusi prie Fico paėmė jį už rankos. Paskui sušnibždėjo į ausį:

– Kai matysi, kad meldžiuosi, galvosiu, kaip mudu mylimės!

Ficas prunkštelėjo. Margo nepritariamai šnirpštelėjo – jau ko ji nekentė, tai šnibždėjimosi.

Tomas važiavo automobiliu su žmona ir dukterimis, o Ficas vežė Albą savuoju „Volvo“ kartu su lekuojančiu Sprautu, iškišusiu galvą pro užpakalinį langą.

– Tikiuosi, Alba pastoriui Vederbonui nebus staigmena, – pasakė Margo stengdamasi sušvelninti padėtį.

– Ji nepadoriai atrodo net su tavo paltu, mamyte, – sučiulbo nuo užpakalinės sėdynės Karolina.

– Ficas toks gražus, – pratrūko Miranda. – Jam taip tinka skrybėlė.

– Ir ką jis Alboje mato? – paklausė Karolina. – Jie tokie skirtingi.

– Būkime dėkingi, kad jis su ja prasideda, – pasakė Margo, žvilgtelėdama į vyrą, paskui taktiškai pridūrė: – Gal ji ir nesilaiko visuomenės normų, bet yra labai linksma. Esu tikra, kad su ja nenuobodu.

– Gal ji linksma, bet niekas taip neįsiunta, kaip Alba, – pasakė Karolina. – Tikiuosi, Ficas žino, ką daro.

– Galvą guldau, kad jis dar nematė jos supykusios! – pritarė Miranda.

– Dieve, vargšeliui padėk, – atsiduso Margo. Ji vėl žvilgtelėjo į vyrą. Bet jis buvo už daugelio mylių.

Bičfildo bažnyčia buvo tokia, kokios galima tikėtis: keistai graži ir labai sena. Pastatyta iš plytų ir titnago, su medine varpine, kurioje Fredis Timblas, Hana Galovei ir Veritė Fortrait ėjo labai geidžiamas varpininkų pareigas daugiau nei trisdešimt metų. Margo kuo rimčiausiai prisiėmė kaimo pirmininkės pareigas. Ji buvo įtraukta į sąrašą kartą per mėnesį puošti bažnyčią gėlėmis ir stengėsi, kad jos puošyba būtų prašmatniausia. Tai buvo ne juokai, nes Meiblė Henkok turėjo nuostabų darželį ir visada stebindavo išradingomis puokštėmis. Kai ateidavo Meiblės eilė, einant į bažnyčią Margo sukdavo vidurius, kol ji įsitikindavo, kad paprasta kaimo moterėlė jos nepranoko.

Kai jie atvyko, suskambo varpai, kviesdami gražiausiais rūbais pasipuošusius kaimiečius į pamaldas. Parapijiečiai bendraudavo po mišių, kai būna sukalbėtos maldos ir apvalyta sąžinė. Alba paėmė Fico ranką ir nusekė paskui tėvą ir pamotę. Kai jie nematė, atsisagstė paltą.

– Ką tu darai? – susirūpino Ficas. Jis nenorėjo klausytis dar vieno barnio.

– Madų pamokėlė pastoriui, – atsakė ji.

– Ar nemanai, kad turėtum…

– Ne, – atrėžė ji. – Man nerūpi, ką galvoja Buivolė. Dėl Dievo, man dvidešimt šešeri. – Jis negalėjo su ja ginčytis. – Taip tu galėsi matyti mano kojas, – pridūrė šaipydamasi. – Noriu jausti, kaip į jas žiūri.

Blykstelėjo viliokliška šypsena, ir jis negalėjo jai nenusišypsoti. Buvo žavi. Jo širdis atsileido, bandė ankstesnį tuštumos jausmą pamiršti. Gal kitą kartą, kai jie mylėsis, bus kitaip. Galbūt ji nervinasi ir tas aikčiojimas bei raitymasis tėra paprasčiausia priedanga.

– Nesirūpink. Galvosiu tik apie tavo kojas, – pasakė jis, kai jie įžengė į vidų pro dideles medines duris ir ėjo šonine nava.

Bažnyčia buvo pilna žmonių. Tik priekinis suolas tuščias, paliktas Arbaklams, kaip kiekvieną sekmadienį. Tomas praleido žmoną ir dukteris pirma savęs atsisėsti. Jis linktelėjo Ficui – taip linkteli vyras vyrui duodamas nebylų bendrininkavimo ženklą – ir atsisėdo, palikdamas dvi kraštines vietas jam ir Albai.

Alba sėdėjo, nuo šlaunų praskleidusi paltą. Grožėjosi raštais ant savo cukruotų migdolų spalvos pėdkelnių, pirktų už keturiasdešimt pensų Armijos ir laivyno parduotuvėje. Jautė, kad Ficas į jas žiūri, ir vėl išgyveno jųdviejų meilės aktą. Tačiau geriausiai įsiminė jo bučinį. Jis buvo švelnesnis už visus anksčiau patirtus. Pernelyg intymus. Ji sutriko. Išsigando. Tačiau bučinys jai patiko. Gal jis ir vėl taip pabučiuos. Gal tada ji sugebėtų suvaldyti tą kvapą gniaužiantį pojūtį, kokį jaučia kaskart važiuodama didžiuliu greičiu per tiltą už Kings Vorčio.

Staiga į navą įlėkė pastorius Vederbonas. Jis tikrai įlėkė – sutana plevėsavo lyg nuo suolų pūstų baisiausias vėjas. Kupeta žilų plaukų, ilgų, susivėlusių, šokinėjo įsivaizduojamame vėjyje, kaip ir drabužiai. Veidas švytėjo entuziazmu, akys degė, plati burna šypsojosi. Alba augo prie rūstaus, pasipūtusio pastoriaus Bolto. Ji nesitikėjo, kad jo pakaitas bus panašus į pamišusį mokslininką. Jo balsas, aidu atsimušantis nuo sienų, hipnotizavo. Nė vienas žmogus nekrustelėjo. Tarsi visi būtų jo stulbinančios asmenybės užkerėti. Alba skubiai užsitraukė ant kelių paltą. Jis pažvelgė į ją, ir nuo žvilgsnio sunkumo ji aiktelėjo.

– O Dieve! – sušuko ji.

– Ačiū, panele Arbakl, už paaukštinimą pareigose, – pasakė jis, o per salę nubangavo tylus, nervingas parapijiečių krizenimas. Alba išraudo kaip burokas, nuleido akis. Susivaldžiusi pažiūrėjo į pamotę.

Margo veidas spinduliavo gilų, neblėstantį susižavėjimą. Čia jis stovi priešais tuos kaimietėlius, bet pietaus su mumis! – išdidžiai galvojo ji sau. Būtinai reikia, kad Meiblė sužinotų apie pastoriaus svečiavimąsi jos namuose. Suprantama, čia juk nieko blogo, tikino ji save suprasdama, ko nori. Vaikiškas lenktyniavimas – ne nuodėmė.

Alba atėjo į bažnyčią vien tam, kad trumpu sijonėliu paerzintų Buivolę ir pasipuikuotų „savo vaikinu“. Neketino klausytis. Nė vienos minutės. Dievas nebuvo laukiamas svečias jos gyvenime. Jei apie Jį apskritai pagalvodavo, tai nejausdama jokios kaltės. Su Juo ji užaugo kaip ir visi toje nedidelėje Bičfildo kaimo bendruomenėje. Tačiau vėliau Jo nebereikėjo. Aišku, suprato, kad yra kažkokia aukštesnė jėga. Kažkur aukštybėse jos motina. Žinoma, ne karste negyva, ne po žeme, ne graužiama kirminų. Esama kažkokio dvasios gyvenimo, bet ji dėl to nesuko galvos labiausiai dėl to, kad jei motina ją matytų, be abejonės, nepritartų jos pakrikusiam dekadentiškam gyvenimo būdui; tai vertė Albą jaustis labai nelaiminga ir savimi bjaurėtis. Ne, geriau gyventi dabartimi. Vis dėlto pastorius Vederbonas laimėjo jos dėmesį. Ji neatitraukė nuo jo akių nė sekundę. Dideliais žingsniais jis vaikščiojo po navą – jo rankos plasnojo, apdaras plaikstėsi, plaukai draikėsi, tarsi gyventų savarankišką gyvenimą, – su tokia charizma, kad net ji, didžiausia čia esanti skeptikė, patikėjo, jog jo lūpomis jai kalba Dievas.

Ji nebegalvojo apie seksą. Nebenagrinėjo Fico bučinio. Pirmą kartą gyvenime Alba Arbakl galvojo apie Dievą.

12

Pasibaigus pamaldoms pastorius Vederbonas stovėjo priebažnytyje ir spaudė rankas vienas paskui kitą išeinantiems maldininkams. Margo atsidūrė už Meiblės Henkok. Ji įsitempė iš pavydo, kai pastorius gyrė Meiblės prieš savaitę sukurtas gėlių kompozicijas, ir negalėjo jo nenutraukti, nes mirtinai norėjo, kad Meiblė sužinotų apie pastoriaus pietus jos namuose.

– Ak, žinoma, be jos mes negalėtume apsieiti.

– Ir be jūsų, ponia Arbakl, – diplomatiškai pridūrė pastorius.

– Sielą gaivinančios pamaldos, – atsilygino komplimentu Margo.

– Džiaugiuosi, kad Alba šiandien apsilankė mišiose.

– Taip, atvažiavo su savo naujuoju vaikinu praleisti savaitgalio. Mes visi labai tikimės, kad šis vaikinas ilgam. Džiaugiuosi, kad geriau su ja susipažinsite per pietus. Ateikite, kai tik būsite laisvas. – Ji pergalingai nusišypsojo Meiblei.

– Galva neišneša, kaip rengiasi šių laikų jaunimas, – pasakė kraipydama galvą Meiblė ir nuėjo.

Margo pasisuko ir pamatė, kad su pastoriumi sveikinasi Alba: paltas atsagstytas, skvernai plevėsuoja atidengdami trumpą sijonėlį ir raštuotas pėdkelnes. Ji pritykino, kad įsikištų. Nuleistų viską juokais. Kodėl ta kvaiša neužsisagstė palto? Prisiartinusi Margo suprato, kad pokalbis sukasi apie tą baisiąją audeklo juostelę, ir, jos nuostabai, vikaras labai entuziastingai reiškė savo palankią nuomonę.

Albos sijonėlis sudomino ir nematomus varpininkus: Fredį Timblą, Haną Galovei ir Veritę Fortrait. Atlikę aukštos kvalifikacijos darbą, kurio, deja, dauguma bendruomenės narių deramai neįvertina, jie susėdo aukštai virš išeinančių maldininkų ant medinių suolų atsipūsti ir aptarti pamaldų. Negaišo laiko prie pamokslo, nesigrožėjo gėlėmis ir nekritikavo kaimo veikėjų, kuriuos kuo geriau pažino, tuo mažiau gerbė, bet tiesiai ėmėsi Albos.

– Iš ponios Arbakl veido matėsi, kad jai labai nepatinka, – tarė Veritė, kuri niekam nerasdavo gero žodžio. – To sijono ir aulinių negalėjo paslėpti net ilgas paltas. Ir taip išsipuošus eiti į bažnyčią!

Fredis žavėjosi Margo daugelį metų. Jam ji buvo tikra ledi. Dosni, viską mokanti, ori – tikra aukštuomenės dama. Patiko, kaip ji kalba, tas aiškus senamadiškas žodžių tarimas, kuris ją Bičfilde išskyrė iš visų kitų. Kartą ar du ji malonėjo su juo kalbėtis. Pagyrė jo skambinimą varpais, sakė, kad jis atlieka labai svarbų darbą. „Varpai visus tinkamai nuteikia maldai“, – sakė ji. Prisiminė kiekvieną jos žodį. Tačiau nuo to laiko, kai jį užtiko „Vištos kojose“ slapta geriantį ir rūkantį su keturiolikmete Alba, jos nuomonė apie jį suprastėjo. Tada ji įlėkė susiraukusi, įpykusi ir išbogino paauglę iš aludės. „Ponas Timblai, jūs mane nuvylėte!“ – sušuko ji. Vis dar skaudu prisiminti. „Maniau, jūs garbingesnis žmogus. Ji vaikas, o jūs vedate ją iš kelio!“ Ištempė Albą už ausies. Po mėnesio ar vėliau, kai Alba vėl slapčia atslinko, sakėsi netekusi visų malonumų: jokių saldumynų, jokių išvykų, o kiekvieną atostogų dieną dar reikia jodinėti ant nirtaus Mirandos ponio. Ir su išdykėliška šypsena pridūrė, esą taip įskausta kojos, kad vos gali jas suglausti. „Jei iš manęs išaugins kekšę, tai taip senajai Buivolei ir reikia!“ – garsiai kvatojo ji. Nuo tada jie tapo atsargesni ir slėpdavosi už kampo.

– Alba visada peržengdavo ribas, – atsiliepė jis į Veritės kritinę pastabą. – Ponia Arbakl kenčia seniai.

– Ak, kalta tik Albos jaunystė. Džiaugiasi gyvenimu, vargšelė, – pasakė Hana, turinti Dievo dovaną kiekviename matyti gera. – Man ji atrodė puiki. Graži mergina ir turi mielą vaikiną. – Hana pačiupinėjo savo žilą kuodelį, ar neišsidraikęs. Ji buvo apkūni, tvarkingai apsirengusi moteris, mėgstanti sekmadieniais pasipuošti. Žinojo, kad netrukus skambinti varpais bus per sena. Vieneri dveji metai ir bus per sunku lipti siaurais laiptais. – Galbūt ji už to šaunaus vaikino ištekės ir surimtės. Galiausiai jie visi surimtėja. Mano anūkė…

Veritės nedomino Hanos anūkė. Veritė buvo pikta, nes vaikų neturėjo, turėjo tik seną vaidingą vyrą, su kuriuo bėdos daugiau negu su kūdikiu.

– Ai, jis tuoj bus atleistas, – kandžiai pasakė ji. – Pažįstu tokias kaip Alba. Keičia meilužius kaip kojines!

– Verite! – pasibaisėjo Hana.

– Verite! – pakartojo Fredis. Kartais jos pamiršdavo, kad jų draugijoje yra vyras.

– Nemandagu taip apie ją kalbėti šioje vietoje! – sušnypštė Hana. – Tu nieko apie tai nežinai!

– Žinau, – atrėžė Veritė stodamasi ir taisydamasi klostytą sijoną. – Edita girdi viską, kas dedasi Parke. Įpilk jai truputį chereso ir viską turėsi kaip ant delno. Man nereikia nė klausti. – Ji papūtė lūpas nepatenkinta, kad buvo priversta išduoti Editą, kuri jau penkiasdešimt metų Bičfildo Parke dirba virėja. Suprantama, dabar ji negalėjo liautis kalbėjusi. – Matote, ten vyksta baisūs skandalai. Edita sako, kad Alba ir ponia Arbakl visą laiką surėmusios ietis, o tas kapitonas Arbaklas lyg strutis įkišęs galvą smėlin. Jis jaučiasi kaltas, sako ji, kad Alba neturi tikros motinos. Aišku, ne jo kaltė, bet našta gula ant jo pečių. Pagal metus jis atrodo daug senesnis, ar jums taip neatrodo? Poniai Arbakl labiau rūpi jos pačios dukterys. Ką padarysi, savas kraujas yra savas kraujas, ar ne tiesa? Su savo dukterimis ji neturi jokio vargo. Ne taip, kaip su Alba.

– Edita turėtų laikyti liežuvį už dantų, jei nori sau gero! – pasakė neįprastai aštriu tonu Hana.

– Ji labai taktiška. Pasakoja tik man.

– O tu pasakoji visiems kitiems! – pasakė Hana, kišdama rankas į palto rankoves. – Na, einu pietų.

– O aš traukiu į „Vištos kojas“, – pasakė siausdamasis sena skrandute Fredis.

– Pastorius Vederbonas šiandien pietauja Parke. Įdomu, kaip jam patiks Alba. Nemanau, kad jie iš anksčiau pažįstami.

– Na, – įgėlė eidama prie durų Hana, – kas viską sužinos, jei ne tu, Verite!

Bičfildo Parke Margo visus susodino prie stalo. Virėja visą rytą plušėjo prie rostbifo, Jorkšyro pudingo, kepintų bulvių, kurios visada būna ypač traškios, ir daugybės daržovių al dente. Padažas buvo tirštas ir rudas, jos pačios receptas, kurio ji niekam neatskleidė, net kelis kartus jo prašiusiai Veritei Fortrait.

Virėja buvo užgrūdinta. Praleidusi daugiau nei pusę savo amžiaus pas Arbaklus, matė visko: ir Albos pykčio priepuolius, ir bernus, su kuriais ji paauglystėje bučiuodavosi už sodo gyvatvorės, per teniso turnyrus ir ponių klubo stovyklas, kurias pamotė rengdavo Karolinai ir Mirandai. Tačiau ta audeklo skiautė, kurią Alba segėjo per pusryčius, išmušė ją iš vėžių. Iš po vadinamojo sijono Albos ilgos kojos tuose batuose atrodė nepadoriai, vulgariai. Nieko keisto, kad ponia Arbakl neleido jai eiti į bažnyčią neprisidengusiai. Taigi virėjai buvo baisus smūgis, kai pietauti atvykęs gerasis pastorius jos aprangą nuleido juokais. Argi jis ne dvasininkas?

Iš tikrųjų, kai virėja patarnavo apsimesdama, kad jai nerūpi, o jie dėjosi pupas ir bulves, ji negalėjo negirdėti keisto pokalbio nuotrupos. Pastorius buvo pasodintas tarp ponios Arbakl ir Albos – šeimininkė padarė didelę klaidą, galvojo virėja, nes kai Alba sėsdavosi, jos sijonėlis visai išnykdavo. Tarytum ji sėdėtų vien su kelnaitėmis. Negerai šventam žmogui žiūrėti į merginos šlaunis. Juolab apie jas kalbėti.

– Kai buvau jaunas, vyras iki vestuvių moters šlaunų, aišku, negalėjo matyti, – pasakė jis.

Alba kikeno tuo provokuojančiu juoku. Kimiu ir tyliu kaip kamino dūmai. Virėja jos flirtu pasibjaurėjo.

– Nepakęsčiau tokio suvaržymo. Be to, su tais ilgaauliais jaučiuosi laimingiausia pasaulyje. Einu ir visas pasaulis tarsi priklauso man, – pareiškė ji. – Žinot, jie iš itališkos zomšos.

– Norėčiau tokių batų. Tik kaip jie atrodytų po mano apdaru?

– Nemanau, kad svarbu, ką dėvi po apačia. Galima nevilkėti visai nieko ir niekas apie tai nežinos. – Abu nusijuokė.

Virėja žvilgtelėjo į ponią Arbakl, kuri kalbėjosi su Ficu. Ot jis tai žavingas! Protingas, malonus, geras. Vakar vakare net atėjo pas ją į virtuvę padėkoti už tokią „ištaigingą puotą“, kaip jis maloniai pavadino. Ji pastebėjo, kad pastorius įsidėjo keturias bulves. Ne tik dairosi į moteris, bet ir turi gerą apetitą. Jos laikais pastorius buvo kuklumo ir santūrumo įsikūnijimas. Nepritariamai šnirpštelėjusi, patraukė indą su bulvėmis, kad jis neįsidėtų penktosios.

Kapitonas Arbaklas pagyrė virėją už pietus. Ji kapitoną labai mylėjo, pažinojo beveik visą gyvenimą. Kai jis grįžo po karo su tuo mažu kūdikėliu ant rankų, jai plyšo širdis. Kaip jis galėjo vienas susitvarkyti su tokiu mažu padarėliu? Sielvartas buvo pakeitęs jo veidą. Atrodė senas, nebe tas jaunas šeimos maištininkas. Iš tokio nieko gero nelauk, bet buvo žavus velniūkštis. Tas Tomis, kaip jį tais laikais vadino, nusišypsojęs galėjo išsisukti iš bet kokios padėties. O po karo nebe. Buvo pasikeitęs. Sielvartas jį pakeitė. Jei ne mažoji mergytė, glaudžiama ant rankų, jis galėjo netekti valios gyventi ir greitai numirti. Taip atsitinka. Virėjai teko girdėti. Jie kalbėdavosi apie Valentiną patyliukais, tarsi minėti jos vardą tokiu liūdnu metu reikštų jį suteršti. Gražios būta. Sakė, kad tikras angelas. Paskui į namus atėjo naujoji ponia Arbakl, ir šventas Valentinos vardas namuose daugiau niekada nebuvo minimas. Bent tiesiogiai. Nieko keisto, kad Alba maištavo. Virėja nepatenkinta šnirpštelėjo, o kapitonas, pamanęs, kad tai dėl jo per daug įsidėtų bulvių, vieną slapta padėjo atgal.

Virėja perėjo prie Fico. Jis kvepėjo santalmedžiais. Užuodė tą kvapą, nustelbiantį jos patiekalų aromatą. Ficas jai patiko. Bet jiedu su Alba tikrai labai keista pora. Akivaizdu, kad vienas kitą myli. Ficas Albą prajuokindavo. Tai buvo kelias į jos širdį, nors virėja abejojo, ar jis ten pateko. Žinojo, kur ji yra, nusitaikė tiesiai į ją, tačiau, kaip ir visi kiti Albos gerbėjai, josios širdies giliai dar nejaudino. Virėja tai matė iš Albos akių. Laikui bėgant gal jis ją užkariaus, jei turės pakankamai ištvermės. Nors Alba, kaip sako kapitonas Arbaklas, nėra ilgų nuotolių bėgikė. Girdėjo vieną vakarą jį kalbantis su žmona – sielojosi dėl Albos meilužių, palaido jos gyvenimo būdo, troško, kad ji ištekėtų ir surimtėtų. Šiaip ar taip, jai sekasi. Kai Ficas įsidėjo paskutinę bulvę, ji visai nepyko.

Vėliau popiet, kai virėja vaikščiojo po namus norėdama pasakyti šeimininkams, kad šaldytuve vakarienei paliko šaltos mėsos ir mišrainės, užtiko tėvo kabinete besirausiančią Albą. Virėja stovėjo gėrimų kambaryje ir netverdama iš smalsumo sekė Albą pro durų plyšį. Suprato negerai daranti, bet negalėjo susivaldyti.

Alba atsargiai atidarinėjo tėvo stalo stalčius, kilnojo popierius, susiraukusi juos peržiūrinėjo. Aiškiai nerado, ko ieškojo. Iš padilbų vis žvilgčiojo į holo duris, bijodama, kad kas nors įėjęs jos neužkluptų. Kartkartėmis nustodavo raustis ir sustingdavo kaip išgąsdinta katė, paskui atsipalaiduodavo ir ieškojo toliau. Virėja stovėjo it užkerėta. Ko ji gali ieškoti?

Staiga virėja taip pat sustingo, nes kambaryje švystelėjo šešėlis. Tarpduryje stovėjo ponia Arbakl, jos stambi figūra užstojo iš vestibiulio plūstančią šviesą. Alba staigiai atsistojo ir žioptelėjo. Minutėlę jos tik spoksojo viena į kitą. Ponios Arbakl veidas išdavė kunkuliuojantį, bet valdomą įniršį. Dabar virėja net ir norėdama negalėjo išeiti. Būtų išdavęs menkiausias judesys. Iš baimės jai pašiurpo oda.

Galiausiai ponia Arbakl labai ramiu balsu prabilo:

– Ko nors ieškai, Alba?

Virėja, kuriai matėsi tik Albos profilis, pastebėjo, kad ši klastingai išsiviepė. Užsikvempė ant tėvo stalo ir iš pieštukinės išėmė pieštuką.

– Radau, – lengvabūdiškai pasakė. – Tai žioplė. Buvo man prieš nosį visą laiką.

Ponia Arbakl nepatikliai žiūrėjo, kaip podukra pro ją sprunka iš kambario.

Pagaliau Margo pajudėjo. Ramiai nuėjo prie stalo ir ėmė jį tvarkyti. Uždarė paliktus pravirus stalčius, sustūmė į tvarkingą krūvelę vyro laiškus ir vėl juos padėjo ant bloknoto su sugeriamuoju popieriumi. Jos sumanios rankos judėjo lėtai ir rūpestingai, ji nesiliovė tvarkiusi, kol neįsitikino, kad viskas yra taip, kaip turi būti. Kapitonas buvo pedantas. Laivyne praleisti metai išmokė daiktus laikyti tvarkingai. Paskui jos ranka pakibo virš vieno stalčiaus. Ji sukando žandą lyg svarstydama, ką daryti. Kažkas ją prie stalčiaus traukė. Gal ji ieško to paties daikto kaip Alba? Po kurio laiko atitraukė ranką ir išėjo tyliai uždariusi paskui save duris.

Kai virėja pamatė ponią Arbakl svetainėje, ši sėdėjo ant sėdynės su grotelėmis ir kaip niekur nieko šnekučiavo su Karolina. Nusišypsojo virėjai, padėkojo už pietus ir palinkėjo gero vakaro. Virėja susidomėjo ne juokais. Puikiai žinojo priešiškus Albos ir ponios Arbakl santykius, bet dabar suprato, kad niekas rimtai neįvertino to priešiškumo mastų.

Parėjusi namo virėja rado Veritės žinutę. Ar jai skambinti? Virėja pasipūtusi šnirpštelėjo. Ta Veritė, pyktelėjo ji. Vėl jai reikia mano recepto. Neduosiu. Nė už ką neduosiu.

Alba su Ficu išvyko netrukus paskui virėją. Tomas pabučiavo Albą į smilkinį, o Ficui tvirtai paspaudė ranką.

– Tikiuosi, vėl pasimatysime, – pasakė jis.

– Ir aš tikiuosi, – atsakė Ficas. – Džiaugiausi čia praleista kiekviena minute. Dabar, kai susipažinau su Albos šeima, suprantu, iš kur tas jos žavumas.

Tomas tyliai nusijuokė. Minutėlę pasijuto jaunu leitenantu, besijuokiančiu storame seno kapitono kailyje. Buvo pamiršęs, kaip gera juoktis. Paplojo Ficui per nugarą ir staiga išvydo jam besišypsantį Džeką. Pamirkčiojus vaizdas dingo. Nesikalbėjo su Džeku nuo karo laikų. Nežinojo, kur gyvena, jei apskritai dar gyvas. Pasisuko į verandą ir prisiminė, kaip su mažyte Alba ant rankų lipo tais laipteliais, gyvenimui subyrėjus į šipulius. Ir vis dėlto ar ne tas ryšulėlis jo glėbyje įkūnijo viltį ir šviesą, kai viskas aplinkui buvo beviltiška ir tamsu? Žiūrėjo į ją, lipančią į automobilį. Jie pamojavo ir nurūko.

Automobilyje Alba liejo įniršį.

– Jis jį paslėpė! – sušuko ji. – Apžiūrėjau to stalo kiekvieną stalčių. Arba paslėpė, arba sunaikino. Verčiau niekada nebūčiau jam davusi. Kvailė!

– Nemanau, kad sunaikino, Alba. Netikiu, juk vakar apie ją taip kalbėjo, – bandė ją nuraminti Ficas. Be to, jos tėvas jam tikrai patiko. Jis visai nebuvo senas pirdžius. Dar gana jaunas žmogus. Turėtų būti pačiame jėgų žydėjime. Tačiau, kaip ir daugelio išgyvenusiųjų karą, jo jaunystę sujaukė negandos. – Ar tu jo prašei?

Alba, atrodo, nustebo.

– Ne, – atsakė ji. – Mes apie ją nekalbame. Kaskart, kai paminėdavau jos vardą, kildavo baisus skandalas, viskas per Buivolę. Įtariu, kad jis paslėpė portretą saugioje vietoje, iš kur gali paimti ir retsykiais vienas pats pasižiūrėti. Vargu ar slėptų savo stale. Margo per sekundę jį rastų. Juo turėtume dalintis mudu abu, – ramiai pasakė ji. – Ji priklauso man ir tėčiui. Ne Buivolei, Karolinai, Mirandai ar Henriui. Turėtume apie kai ką pasikalbėti prie židinio su taure vyno. Tai galėtų būti ypatingos akimirkos. Tačiau per Buivolę viskas virtę bjauria paslaptimi, o aš jaučiuosi pažeminta, nes esu tos paslapties produktas.

Jie važiavo tylėdami, kiekvienas stengėsi sugalvoti, kaip išsikapstyti iš tos baisios makalynės, kurią netyčia savo mirtimi sukūrė Valentina. Saulė už jų leidosi dažydama dangų spindinčiu auksu, o švelniai rausvi debesėliai plaukė per jį it žąsų pūkai. Sprautas automobilio gale palaimingai miegojo.

– Važiuosiu ir pati ją susirasiu, – pasislinkusi žemiau ant sėdynės ir sukryžiavusi rankas pareiškė Alba.

– Gerai, – atsakė Ficas. – Aš tau padėsiu…

– Tikrai? – nutraukė ji dar jam nebaigus sakinio. – Nori pasakyti, kad važiuosi su manim? – sukruto ji apsidžiaugusi.

Ficas sukrizeno.

– Ketinau pasiūlyti pagalbą, kaip susirasti tą vietą žemėlapyje.

– Ak, – nusivylė ji.

Kai jie atvažiavo į Čeinio alėją, Ficas sustojo po gatvės žibintu. Nežinojo, ko tikėtis. Jiems nebereikia vaidinti. Gali grįžti prie įprastinių santykių. Ar jam vėl teks leisti vakarus pas Vivę prie bridžo ir tik ilgesingai žiūrėti į Albos langus, kankintis, kai jos gerbėjai vaikščios trapu su glėbiais rožių ir pasitenkinimo šypsenomis?

– Jei čia pastatysi automobilį, gausi baudą, – įspėjo ji.

– Neketinu čia stovėti, – atsakė jis.

Ji susiraukė.

– Kodėl ne?

Ficas atsiduso.

– Nenoriu tavimi dalintis, Alba.

– Manimi dalintis?

– Taip, nenoriu dalintis su Rupertu, Upės Nendre ar kuriuo kitu draugu. Jei aš su tavimi, noriu, kad būtum tik su manimi.

Ji džiaugsmingai nusijuokė.

– Tada, mielas Ficai, padarysiu tau išimtį. Galėsi mane turėti vien sau.

Ficas ir vėl pajuto tą nemalonią tuštumą. Ji kalbėjo nerimtai. Per daug lengvabūdiškai.

– Sakai, kad su kitais nesusitikinėsi?

– Na, žinoma. Kuo tu mane laikai? – Atrodė įsižeidusi. – Ar tau neatėjo į galvą, kad ir aš nenoriu tavęs dalintis?

– Na, ne, – sutriko jis.

– Tai pastatyk automobilį saugioje vietelėje ir einam į vonią drauge maudytis. Sprautas, jei bus geras, galės žiūrėti. Ko labiausiai norėčiau, tai taurės vyno vonioje, ir jei tau įdomu, anksčiau vonia nesidalinau su niekuo. Su tavimi ir Sprautu bus pirmas kartas.

Ficas pasijuto kaltas.

– Atsiprašau, – pasakė jis bučiuodamas ją į skruostą.

– Atsiprašymas priimtas. – Paskui ji juokėsi tuo užkrečiamu juoku, kuris veržėsi jai iš pilvuko. – Tik pagalvok, mudu tapome pora, kurią visą savaitgalį vaidinome. Ar gyvenimas ne juokingas?

13

Alba pasielgė, kaip buvo žadėjusi, – pranešė visiems kitiems vyrams, kurie džiaugėsi jos lovos šiluma, kad dabar turi vaikiną ir su jais susitikinėti nebegalės. Rupertas susisielojo. Jis staiga išdygo prie jos laivo su glėbiu gėlių maldaudamas už jo tekėti. Timas aprėkė ją per telefoną, metė ragelį, o paskui pasiuntė dovaną iš „Tiffany“ kaip atsiprašymo ženklą, tikėdamasis, kad ją priims ir už jo tekės. Džeimsas, paprastai santūrus ir švelnus, vieną vakarą pasirodė su tėvo duotu šautuvu, šaudė į ant jos stogo lakstančias voveres tol, kol atvyko Vivės iškviesta policija ir jį išsivedė. Alba nerūpestingai numojo į tai ranka, įsipylė dar vieną taurę vyno ir nusivedė Ficą į viršų pasimylėti.

Ficas nekreipė dėmesio į Vivės įspėjimus ir aklai siekė savo meilės objekto. Daugumą naktų leido „Valentinoje“, nes Alba nepakentė būti viena. Ji mėgavosi naktimis, kai jie nesimylėjo, kai galėjo susirangyti šalia, būti apkabinama, jausti ant odos jo kvėpavimą, girdėti į ausį murmantį jo balsą. Šiaip ar taip, jis buvo daugiau negu meilužis, nes tie meilužiai – pigiau grybo. Jis buvo jos draugas. Niekada nebuvo turėjusi tokio draugo kaip Ficas.

Alba pasiėmė jį apsipirkti į „Mr. Fish“ Bjučampe ir įkalbėjo įsigyti naujus marškinius.

– Tavo drabužiai kaip iš viduramžių, – pasakė ji, kai jis rengėsi pietums restorane „Drones“. – Jie pernelyg gerai tiko Bičfildo Parke, net pykau. Galvą guldau, kad Buivolė taikė tave Karolinai. Senų marškinių nedeginsiu, gal prireiks.

Ficui jos šaipymasis nepatiko. Ar ji nesupranta, kad jie tuoksis?

Jie nuėjo į Endžio Varholo popmeno parodą Teito galerijoje ir, stengdamasis neatsilikti nuo mados, Ficas jai nupirko naują „Led Zeppelin“ plokštelę, kurioje buvo jos mėgstama daina „Stairway to Heaven“. Vakarais jie eidavo į „Tramp“ arba „Annabel“ ir šokdavo iki aušros. Vienintelis dalykas, kuris vertė jį šokti iki paryčių, buvo naujieji aptempti Albos šortai. Ji rytais galėjo nesikelti, nors auštant dažnai užsukdavo Upės Nendrė ir kantriai lūkuriuodavo apačioje. Tačiau Ficui reikėjo į darbą. Vivė nedavė ramybės dėl knygos pristatymo kelionės, į kurios maršrutą, atrodė, bus įtraukta ne tik Prancūzija. Be to, jis turėjo anksti keltis, kad Haid Parke pavedžiotų Sprautą.

– Atrodai išvargęs, Ficrojau, – pastebėjo Vivė dalindama kortas.

– Nusikamavęs, – atsakė jis. Vivė negalėjo nematyti, kaip su pasipūtimu pakilo jo lūpų kampučiai.

– Praeis, – įgėlė ji, krėsdama pelenus į žalią indelį.

– Ką nori žaisti? – paklausė Vilfridas. – Silpną ar stiprų, be švietalo?

– Silpną, – atsiduso Vivė. – Rytais tebematau užsukantį Upės Nendrę.

– Aš ja pasitikiu, – pasakė nedvejodamas Ficas. – Ji turi teisę neatsisakyti draugų. – Ficas būtų norėjęs paaiškinti, kad ji miegojo su vyrais dėl to, kad jautėsi vieniša. Dabar turi jį ir vienatvės nebejaučia.

– Turiu daugybę draugių, bet Džordžija neprieštarauja, ar ne, brangioji? – įsiterpė Vilfridas, rūšiuodamas savo kortas ir trindamas smakrą.

– Esu įsitikinusi, kad tarp jų nėra panašios į Albą, – pasakė Vivė. Džordžija įsižeidė: kad ir kaip būtų neigusi, slapta norėjo turėti draugių, panašių į Albą.

– Neketinu jos aptarinėti prie kortų stalo. Tai negalantiška, – pasipriešino Ficas. – Vienas būgnas.

– Kitaip užgiedojai, – suirzo Vivė. – Pasuoju.

– Čirvas, – tarė Džordžija.

– Pasuoju, – atsiduso Vilfridas.

– Trys be švietalų. Aš ją gerbiu, – pasakė Ficas.

Vivė piktai purkštelėjo.

– Žmonės ne visada tokie, kokie atrodo, Ficrojau. Kaip rašytoja stebiu žmones visą laiką. Alba su įvairiais žmonėmis vis kitokia. Ji – aktorė. Garantuoju, pati nežino, kas slypi po jos ta bravūra.

– Ar ji vyks į Italiją ieškoti motinos? – pasiteiravo Džordžija.

– Manau, kad taip, – atsakė Ficas.

– Ką ji tikisi rasti? – paklausė Vilfridas, kuris išgirdęs tą keistą pokalbį apie Albos motiną nesusigaudė.

– Labai geras klausimas. Manau, Alba gerai neapgalvojo. Kalbame apie tai, kas buvo prieš trisdešimt metų. Per trisdešimt metų daug kas gali atsitikti. Jos motinos šeima galėjo net persikelti kitur. Bet įtariu, kad ji ieško prisiminimų, istorijų, patvirtinančių, kad motina ją mylėjo. Pamotės šeimoje ji niekada nesijautė sava. Nori pritapti, pažiūrėti į gimines ir atpažinti juose savo bruožus.

– Esi nepagydomas romantikas, Ficrojau. Ketini vykti su ja? – paklausė Vivė prisimerkdama, nes Džordžija laimėjo kirtį.

– Ne, – atsakė jis. – Šitai ji privalo padaryti pati savarankiškai.

– Neįsivaizduoju, kad ji būtų ką nors dariusi savarankiškai, – pridūrė Vivė.

– Kur ta vietovė? – paklausė Vilfridas, kuris dėjosi pažįstąs Italiją, nes Oksforde studijavo meno istoriją.

– Maždaug valanda kelio į pietus nuo Neapolio, Amalfio pakrantėje. Mes jau radome žemėlapyje. Ji praneš apie tai tėvui šį savaitgalį.

– O tavo vaidmuo šioje dramoje išlieka? – paklausė Vivė.

– Tai jau nebe drama, Vive, – atšovė Ficas. – Tai gyvenimas.

Tą vakarą Bičfildo Parke Margo ir Tomas nusirengė prieš miegą. Lauke smarkiai lijo, stambūs lediniai lašai krito ant palangės tarsi akmenys.

– Velniškai šaltas pavasaris, – tarė Tomas žiūrėdamas pro drabužinės lango užuolaidas. Kai jam pavyko pro savo atvaizdo atspindį įžiūrėti tamsoje skendintį sodą, šlapią ir blizgantį nuo iš namo sklindančios šviesos, jis staiga prisiminė tą vakarą, kai grįžo su mažyte Alba. Tada irgi lijo.

– Tikiuosi, nepašals; nušaldytų visus pradėjusius skleistis pumpurėlius, – atsiliepė Margo. – Pastaruoju metu buvo taip šilta, o dabar – še tau. Šioje šalyje niekada negali žinoti. – Ji išlipo iš sijono ir stovėjo su apatiniu, nusisegdama vėrinį. – Ar nepamiršai pasakyti Piteriui, kad apžiūrėtų Boriso kanopą? Pastebėjau, kad jis šlubuoja.

Tomas atsitraukė nuo lango ir užskleidė užuolaidas.

– Tikriausiai susižeidė, visą dieną bevaikydamas po gardą kiaules, – pasakė jis, dėdamas ant kėdės sulankstytas kelnes. Staiga mintyse jam iškilo Džekas su ant peties tupinčiu judriu ir žaismingu Brendanu. Džekas juokėsi iš jo sąmojo, šypsena buvo plati, užkrečianti.

– Ką sakei? – Apatinis Margo sijonas nukrito ant grindų.

– Nieko, mieloji, – atsakė jis atsisagstydamas marškinius.

– Žinai, skambino Meiblė, priminė, kad šį sekmadienį puošti bažnyčią gėlėmis mano eilė. Lyg aš galėčiau pamiršti! – Nusimetusi liemenėlę ir kelnaites ji nėrė į baltus naktinius marškinius. Paskui atsisėdo prieš veidrodį ir šukavosi plaukus, beveik visai žilus. Žilumas Margo nerūpėjo. Ji pasitepė rankas kremu „Pond’s“, o jo perteklių nusišluostė į veidą. – Iš tikrųjų Meiblė visada kišasi į kitų reikalus. Turėtų kandidatuoti į mero postą ar panašiai. Tada jos talentas visur kištis duotų kokios naudos. Atvažiuoja Alba su Ficu, – pridūrė ji. – Per šį mėnesį trečią kartą, – kalbėjo toliau, kai Tomas nereagavo. – Manau, Ficas yra tiltas per drumstą vandenį, kaip tau atrodo?

Kai Tomas įėjo į miegamąjį, jo veidas buvo paraudęs, o akys degė.

– Ar gerai jautiesi, mielasis? – paklausė suraukusi antakius Margo. – Tau bloga? – Pastarosiomis dienomis jis buvo kaip nesavas.

– Aš visiškai sveikas, – atsakė jis. – Pasimylėkim.

Margo nustebo. Jie nesimylėjo šimtą metų. Neatsiminė, kada paskutinį kartą. Visada galva pilna rūpesčių. Vasara, Borisas, vaikai, Alba, kaimo šventė, gėlės bažnyčiai, Moterų institutas, o kur dar visi jų renginiai. Mylėtis tiesiog nebuvo kada.

Jie palindo po paklodėmis. Margo būtų norėjusi paskaityti. Buvo įveikusi pirmuosius sunkius skyrius ir knygos veikėjai jau virto gyvais žmonėmis. Nuolankiai atsidususi ji išjungė šviesą ir atsigulė. Tomas išjungė šviesą savo pusėje, pasivertė ją pabučiuoti.

– Ar mes tam ne per seni? – susigėdo ji.

– Paseno tik mūsų kūnai, Margo, – sušnabždėjo jai į kaklą. – Mūsų dvasia tikrai dar jauna.

Jo balse girdėjosi neviltis, tarsi jam reikėtų jos pritarimo. Margo pajuto jo sieloje baisią sumaištį. Jis pasikeitė nuo to laiko, kai Alba atvyko su motinos portretu. Tie prisiminimai pamažu kaupėsi it dumblas skaidraus tvenkinio dugne. Dabar Alba perbraukė per dumblą pirštais ir išvažiavo, o vanduo susidrumstė. Kai jie mylėjosi, Margo negalėjo atsikratyti minties, kad Tomas galvoja apie Valentiną.

Alba klausėsi barbenančio į stoglangį lietaus. Buvo patenkinta ir laiminga. O Ficas ne. Jis vis dar nesugebėjo prie jos priartėti.

– Kaip galima būti dar artimesniems? – pykdavo ji spausdamasi prie jo šiltu kūnu. Bet jam reikėjo ne to. Nesitikėjo, kad Alba supras. Galbūt jos tokia prigimtis, bet jis jautė, kad giliai jos esybėje yra dalis, kurios jis nepažįsta. Negalėjo nejusti, kad Alba vaidina. Nelaikė jos paviršutiniška, žinojo apie slaptą jos širdies gelmę, bet nemokėjo tos gelmės pasiekti. Reikia laiko, ramino save.

– Brangusis, važiuok su manim, – maldavo ji, glostydama jam krūtinę.

– Aišku, važiuosiu, – atsakė manydamas, kad kalbama apie savaitgalį.

– Ne, aš turiu omenyje Italiją.

Stojo ilga pauzė. Ficas, laukdamas kaip ji reaguos, giliai įkvėpė oro.

– Žinai, kad negaliu.

– Dėl Sprauto?

– Ne.

– Dėl darbo?

– Ne vien tik.

– Vivė neprieštarautų. Galėtum pasakyti, kad ten organizuosi jos knygos pristatymą. Neabejoju, kad Inkantelarijoje yra knygynas.

– Galvos dėl to neguldyčiau.

– Juk tu mane myli? – Tonas buvo įsižeidusios.

– Žinoma, myliu. Bet, Alba, tai turi padaryti viena. Aš tik kliudysiu.

– Nieko panašaus, nekliudysi. Man tavęs reikia, – maldavo ji nepalenkiamai užsispyrusiu tonu.

Ficas atsiduso.

– Brangioji, aš net nemoku itališkai.

– Tai kvailiausias atsikalbinėjimas, kokį man teko kada nors girdėti. Tikėjausi, kad kas jau kas, bet tu būsi man ištikimas. – Ji nuliūdusi atsisėdo ir užsidegė cigaretę.

– Su ištikimybe tai neturi nieko bendro. Esu tau ištikimas šimtu procentų. Žiūrėk į tai kaip į nuotykį.

Ji žiūrėjo į jį, tarsi jis būtų padaręs baisiausią dalyką.

– Aš taip tavim nusivyliau, Ficai. Maniau, kad tu kitoks.

Dabar atėjo jo eilė įsižeisti.

– Kaip aš galiu viską mesti ir lakstyti su tavim po Italiją? Turiu savo gyvenimą, ir nors tu esi pačiame jo centre, yra darbų, kurių negaliu palikti kitiems. Norėčiau ilgų atostogų su tavim gražioje vietoje. Bet dabar joms ne laikas.

Ji pakilo, puolė į vonią ir trenkė durimis. Ficas žiūrėjo į stoglangį, kurį čiurkšlėmis talžė lietus. Nuo to laiko, kai jie susipažino, vengė ją liūdinti. Buvo matęs jos pyktį ir sąmoningai stengėsi jo nesukelti. Per daug bijojo jos netekti. Dabar, kai ji širdo vonios kambarėlyje, suprato, kad jo negebėjimas su ja giliau suartėti susijęs su tuo jo apsimetinėjimu. Jie nebuvo vienas kitam iki galo atviri. Tenkindamas kiekvieną užgaidą, darė jai meškos paslaugą – skatino valdyti kitus, ją gadino. Kad jų savitarpio santykiai gražiai susiklostytų, reikėjo nuoširdumo.

Ji išėjo vilkėdama rožinės spalvos chalatą, įsispyrusi į pūkuotas rožines šlepetes.

– Aš nepratusi, kad su manim kas taip elgtųsi, – aikštingai pareiškė ir tvirtai suspaudė lūpas. Sukryžiavusi ant krūtinės rankas, rūsčiai į jį žiūrėjo. – Jei neketini manęs palaikyti, kodėl su manim gyveni?

– Vien todėl, kad atsisakau vykti su tavim į Italiją, nereiškia, kad tavęs nemyliu, – aiškino jis, bet ji neklausė.

Įniršusi Alba nieko negirdėjo, tik savo pačios balsą.

– Tai svarbiausias žingsnis, kurį žengsiu savo gyvenime. Negaliu patikėti, kad žmogus, tvirtinantis, jog mane myli, nenori eiti kartu. Manau, mums toliau neverta būti drauge, – ašaringai pasakė ji.

– Negalima skirtis dėl smulkmenų, – samprotavo jis, o iš nusivylimo jam suko pilvą.

– Štai kaip. Manai, kad tai smulkmenos. Motina yra svarbiausias žmogus mano gyvenime. Surasti ją bus svarbiausias mano kada nors padarytas darbas. Man jis anaiptol ne smulkmena.

– Smulkmena, kad dėl to ginčo skirtumės. Alba, turi suprasti, kad pasaulis nesisuka apie tave. Tu graži, nuostabi, bet didžiausia savanaudė, kokią man teko kada nors sutikti. Jei tau nusileisiu, būsiu neteisus prieš save ir prieš tave. Jei nori skirtis, aš tuojau pat išeinu, labai apgailestaudamas.

Albos lūpos suvirpėjo, ji pažvelgė į jį iš po blakstienų. Ji spaudė, bet jis nenusileido. Jie visada nusileisdavo.

– Taip, noriu, kad išeitum.

Jis liūdnai palingavo galvą.

– Žinau, kad iš tikrųjų to nenori. Tai tik išdidumas, ar ne?

– Išeik!

Jis apsirengė, susikrovė savo turtelį, o ji stebėjo. Jie nekalbėjo. Pasišiaušusioje Temzėje laivas siūbavo ir girgždėjo, kas kelios sekundės atsimušdamas į guminę padangą, saugančią Vivės laivą nuo „Valentinos“. Ficą staiga ėmė pykinti. Jis tikėjosi, kad jei neskubės, ji gali apsigalvoti. Nors labai norėjo kitokio sprendimo, buvo per daug išdidus, kad maldautų, ir per daug principingas, kad paklustų jos valiai. Iš laivą šildančių krosnelių į drėgmę kilo parafino kvapas, nes lietus nesiliovė pilti kaip iš kibiro. Mintis atsidurti tokiu oru lauke vidury nakties jį baugino. Buvo be automobilio, neturėjo skėčio. Nuo lietaus kentės Sprautas. Jis buvo patogiai įsikūręs apačioje, šiltoje Albos virtuvėje.

– Ką gi, tada, manau, sudie, – pasakė jis duodamas jai paskutinį šansą apsigalvoti, bet jos lūpos buvo tvirtai suspaustos į vieną ryžtingą brūkšnį. – Išeisiu pats.

Alba girdėjo jį uždarant duris, paskui viskas nutilo, išskyrus nykų laivo girgždėjimą ir jos pačios gailią raudą. Krito ant lovos ir užsidengė veidą rankomis.

Jos dėmesį atitraukė lašų barbenimas. Jis buvo garsesnis ir retesnis, negu lietaus lašų ant stoglangio. Atitraukusi nuo veido rankas, pamatė protėkį stoge. Vanduo krito ant kilimėlio stambiais lašais kaip didelės ašaros. Ji pakilo iš lovos – kūnas buvo apsunkęs, lyg jį slėgtų šarvai. Iš vonios kambario paėmė kibirą ir padėjo po plyšiu. Atsimušę į kibirą lašai garsiai skardeno, paskui, prisipildžius vandens, pliumpsėjo. Ji norėjo, kad Ficas būtų šalia. Jis žinotų, ką daryti. Paprastai jai remontuodavo Haris Ridas, Rupertas arba net Lesas Pringlas iš Čelsio jachtų ir valčių bendrovės, jis kasdien atvykdavo pripildyti vandens bako. Bet Hario ar Ruperto jai nebereikėjo. Reikėjo Fico.

Nuliūdusi įlipo į lovą ir susirietė ant elektrinės antklodės, kuri dėl drėgmės pradėjo garuoti. Tikino save, kad iš ryto jis gal atsiųs gėlių ar dovaną iš „Tiffany“. Leis jam grįžti ir viskas vėl bus gerai. Ji nebus viena. Likusią nakties dalį miegojo šviesoje.

Ficas užlipo ant trapo ir pajuto nugarą merkiančius lietaus lašus. Patraukė švarką iki smakro ir susigūžė. Sprautas muistėsi, liūdnai inkštė. Krantinėje buvo ramu. Užklysdavo ir pravažiuodavo automobiliai, tačiau taksi nesimatė. Pareiti namo pėsčiomis jis negalėjo – buvo už daugelio mylių. Neturėjo kito pasirinkimo, tik belstis į Vivės duris. Teko gerokai palaukti, kol užsidegė šviesos. Tą naktį ji nerašė. Kai pasirodė prie durų, atrodė nustebusi.

– Ak, maniau kad čia Alba, – pasakė mieguistu balsu. Be makiažo atrodė visiškai kitokia. Bet jam dar nepradėjus aiškinti, greitai įleidusi pro duris ir užtrenkusi jas lietui, ji pridūrė: – Nekartosiu, kad taip ir sakiau, aš ne piktdžiugiauju, taip, gali pernakvoti. Sprautas gali miegoti virtuvėje. Tik vienas dalykas. Dėl Dievo, iš ryto nesiųsk jai gėlių; tai baisiai banalu, o aš žinau, kad tu teisus.

Alba pirmiausia nusivylė, paskui įsiuto, kai kitą dieną nieko iš Fico negavo. Nei gėlių, nei dovanų, nesulaukė ir telefono skambučio. Laukė su chalatu, nesivargino apsirengti. Neketino su niekuo matytis, o jei Ficas vis dėlto ateitų, bus mažiau ką nusirengti. Ji gulėjo ant lovos ir nusiraminimui raudonai lakavosi nagus. Galiausiai po trečios dienos suprato, kad jis neketina užmegzti ryšio, bent jau kurį laiką. Jai reikės važiuoti į Bičfildo Parką vienai.

Tėvas ir pamotė į jos sprendimą keliauti Italijon reagavo lygiai taip, kaip ji tikėjosi. Šį kartą apie tai pranešti ji pasirinko per pietus. Buvo atėjusi Levanda, apsivilkusi šilkine suknele, su perlų vėriniu, kurį jai kadaise dovanojo Hubertas vedybų metinių proga. Jos trumpalaikė atmintis buvo visai niekam tikusi, bet iš tolimos praeities ji atsiminė viską, tartum tai būtų įvykę vakar, ir su didžiausiu malonumu smulkiai nupasakodavo, iš kur ji tai žino. Virėja pagamino bulvių apkepą su mėsa, patiekė su pupelėmis ir morkomis, Tomas atkimšo butelį vyno. Paklausta apie Ficą Alba melavo.

– Jis turėjo išvykti į Prancūziją su reikalais. Organizuoja Vivės knygos pristatymą. Prancūzijoje ją labai skaito.

Margo manė, kad jie susikivirčijo. Alba nebeatrodė tokia valdinga kaip paprastai.

Valgant pudingą, nelaukdama, kol išeis virėja, Alba tėškė stulbinamą naujieną.

– Vykstu į Italiją susirasti savo motinos šeimą, – pareiškė ji.

Margo atrodė pritrenkta. Henris, Karolina ir Miranda sulaikė kvapą.

– Štai kaip, – pasakė Tomas.

– Kadangi jūs nenorite man apie ją papasakoti, jaučiu, kad teks sužinoti pačiai. Kaip sako Vivė, stenkis, žmogau, ir Dievas padės, taigi tikiuosi ir jo pagalbos. Esu tikra, kad pastorius Vederbonas pritartų. – Jos tonas buvo lengvabūdiškas.

– Brangioji, – pradėjo Margo, stengdamasi neparodyti sutrikimo, – ar tu tikrai nori raustis po praeitį?

– Taip, žinoma, – atsakė Alba.

– Tikrai geriau palikti taip, kaip yra.

– Kodėl? – ji paklausė su nebūdingu jai romumu.

– Kadangi… – Margo užsikirto.

– Kadangi, – įsikišo jos vyras, – viskas įvyko labai seniai. Tačiau, jei tu to nori, mes negalime tavęs stabdyti. Galime tik patarti to nedaryti. Tavo pačios labui.

– Negalėsiu būti laiminga, jei negrįšiu prie savo šaknų, – paaiškino Alba, pati stebėdamasi savo susitvardymu.

– Ar žinai, kur tos šaknys? – paklausė jis.

– Inkantelarijoje, – atsakė ji.

Staiga jam apsvaigo galva.

– Inkantelarijoje, – atkartojo Levanda. Visas stalas sužiuro į senąją damą. – Inkantelarijoje rasi tik mirtį ir liūdesį.

– Ar norėtum dar vienos riekelės vaisinio pyrago? – pasiūlė jai su lėkštute Margo. Paskui, pastebėjusi vis dar neišėjusią iš kambario virėją, paprašė: – Malonėkite mums atnešti daugiau grietinėlės. – Žinojo, kad sidabrinis ąsotėlis pilnas, bet nieko kito nesugalvojo. – Manau, nederėtų to aptarinėti patarnautojų akivaizdoje, – pasakė ji vyrui. – Tiesą sakant, nemanau, kad apskritai turėtume tai aptarinėti. Alba supranta mūsų jausmus. Jos šeima yra čia. Kam trenktis tokį kelią į Italiją, kad atkapstytum visus praeities šešėlius?

Albai nusibodo.

– Einu gulti, – pakilo ji. – Su jūsų palaikymu ar be jo, vis tiek važiuosiu. Tik pamaniau, kad turiu jums pranešti. Šiaip ar taip, tėti, ji buvo tavo žmona!

Tomas žiūrėjo į išeinančią iš kambario dukterį. Užuot jautęs baisią neviltį, pajuto palengvėjimą. Nukrito atsakomybės našta. Ji nebe vaikas. Jei nori važiuoti, negali jos sustabdyti.

Po pietų Tomas nuėjo į kabinetą surūkyti cigaro ir išgerti taurės brendžio. Sėdėjo odiniame krėsle žiūrėdamas į tėvo portretą, kol vaizdas tapo neryškus, o akys ėmė blizgėti. Už orios Huberto Arbaklo povyzos gulėjo Valentinos portretas, didžiulė paslaptis.

Vis dėlto ji nebuvo užmiršta. Tomas stengėsi užmiršti, tačiau nepavyko. Dabar jį vėl pasiekė figų kvapas, tarsi ji pasilenkė prie jo kėdės pabučiuoti jį į smilkinį. Iš nostalgiškų jo minčių miglos iškilo apžvalgos bokštas, ir pagaliau jis grįžo į Inkantelariją.

14

Italija, 1945-ųjų gegužė

Kai laivas atskubėjo į mažytį Inkantelarijos uostą, Tomą užplūdo jausmai. Jis pažvelgė į kalvos viršų, kur dangaus fone ryškėjo senojo apžvalgos bokšto siluetas. Prisiminė Valentiną tokią, kokia tada buvo. Vėjyje besidraikančiais plaukais, kupinomis liūdesio akimis, po mylėjimosi išraudusiais skruostais. Tokią ją regėdavo ir sapnuose. Viliojančią, paslaptingą it šviesos spindulį, kurio neįmanoma sulaikyti.

Jiems išsiskyrus, jis kovojo užimant Elbės salą, paskui buvo perkeltas prie Adrijos. 1944 metų rugpjūčio 15 dieną vadovavo torpedų kateriui įsiveržiant į pietų Prancūziją, tai buvo mažiau žinomas garsiojo išsilaipinimo Normandijoje tęsinys – operacija D. Tuoj po brolio mirties Tomui nerūpėjo, ar jis žus, ar liks gyvas. Jis beatodairiškai pasinerdavo į kovą kaip tie narsuoliai, kurie nevertina savo gyvybės. Paskui sutiko Valentiną ir staiga gyvenimas tapo vėl brangus. Per kiekvieną susirėmimą jį apimdavo siaubas. Kaskart po priešo krovininių laivų atakos jis persižegnodavo ir dėkodavo Dievui už dovanotą dar vieną dieną, nes kiekviena diena neišvengiamai artino prie jos. Noras gyventi buvo toks stiprus, kad jis tapo dar drąsesnis, bet jo drąsa prarado nutrūktgalviškumo atspalvį.

Paskui Tomą pasiuntė į Genujos įlanką patruliuoti pakrantėje. Valentinai rašė kada tik galėdamas. Rašyti itališkai mokėjo menkai, bet net ir prastai valdydamas gramatiką bei turėdamas ribotą žodyną sugebėjo perteikti savo širdies ilgesį. Rašė, kaip žiūri į jos portretą, kurį buvo nupiešęs ant kalvos prie aptrupėjusio stebėjimo bokšto, kur jų patirta meilė sujungė juos nenutraukiamu ryšiu. Rašė apie jų ateitį. Jis tuoksis su ja gražioje Šventojo Paskalio bažnytėlėje ir parsiveš į Angliją, o ten padarys viską, kad ji gyventų kaip karalienė, kad jai nieko netrūktų. Iš jos laiškų negaudavo. Tik iškvėpintus laiškus ir siuntinius iš Šerlės. O vieną rugsėjo vakarą, sėkmingai paskandinęs priešo krovininį laivą, grįžo į bazę Leghorne ir rado jo laukiantį laišką. Iš užsienio, adresuotas vaikiška, suraityta rašysena. Italijos pašto ženklas.

Ilgai žiūrėjo į voką apmirusia širdimi. Labai norėjo, kad laiškas būtų nuo Valentinos. Kas kitas gali jam rašyti iš Italijos? Paskui jo optimizmas išgaravo. O kas, jei šiame laiške jį atstūmė? Kaip jo jautri širdis pakels tokią netektį? Čiupinėjo laišką susiraukęs iš susirūpinimo. Paskui giliai atsikvėpė ir atplėšė voką.

Rašyta buvo tik ant vienos lapo pusės, ant plonyčio kaip drugelio sparnai popieriaus su 1944-ųjų rugpjūčio data.

Brangusis Tomi. Mano širdis taip pat tavęs ilgisi. Kas dieną stoviu prie apžvalgos bokšto ant kalvos, tikėdama pamatyti tavo laivą, įplaukiantį į mūsų uostą. Kas dieną nusiviliu. Turiu tau naujieną. Norėjau palaukti, kol susitiksim, bet per tą karą dėl tavęs bijau. Bijau, kad gali žūti nesužinojęs. Todėl parašysiu laiške ir tikiuosi, kad jį gausi. Aš laukiuosi. Mano širdis kupina džiaugsmo, nes nešioju kūdikį, kurį abu pradėjome iš meilės. Mama sako, kad jis bus palaimintas, kadangi pastojau per Šventosios Bernadetos šventę, kai Viešpats parodė mums savo meilę liedamas kruvinas ašaras. Meldžiuosi, kad laimingai grįžtum iš šio karo, kad Dievas tave man grąžintų, kad pažintum savo sūnų ar dukterį. Laukiu tavęs, mano meile. Tau ištikima Valentina.

Tomas skaitė laišką keletą kartų vos galėdamas patikėti, kad netrukus į pasaulį ateis jo vaikas. Įsivaizdavo Valentiną su apvaliu pilvuku, spindinčiomis būsimos motinystės šviesa akimis. Paskui širdį persmelkė nerimas: toje mažoje įlankėlėje ji tokia pažeidžiama. Susijaudinęs atsistojo, perėjo per kambarį įsivaizduodamas visokiausias baisybes, kurios gali jai nutikti be jo globos. Troško būti su ja, bet negalėjo. Jo darbas šiaurėje, o karas tebesiautėja lyg miškų gaisras. Ar pašaukti nekaltą kūdikį į tokį žiaurų pasaulį yra teisinga?

– Ko toks nusiminęs? – paklausė Džekas, sėsdamas greta.

– Gavau iš Valentinos laišką, – neatsitokėdamas iš nuostabos kraipė galvą jis.

– Kas atsitiko?

– Ji nešioja mano kūdikį, Džekai.

– Jėzau Kristau! – žioptelėjo Džekas. Ilgokai pasvarstęs, rimtai paklausė: – Ką, velniai griebtų, darysi?

– Ją vesiu, – nedvejodamas atsakė jis.

Džekas klausiamai į jį pažvelgė.

– Šiek tiek rizikinga, ką? Tu jos net nepažįsti!

– Žinau apie ją viską, ką reikia žinoti. Jai patinka citrinos, jūra ir skaisčiai raudona spalva. – Jis švelniai nusišypsojo prisiminęs jos vaikišką monologą. – Tai bent trenkė į tarpuragį – iš pradžių meilė, dabar ši žinia!

– Neįsivaizduoju, kad Levandai ir Hubertui ji patiktų!

– Patiks labiau negu Šerlė!

– Nežinau. Tavo tėvas užkietėjęs snobas ir nepasitiki užsieniečiais, ypač italais…

– Jiems teks susitaikyti.

– Dabar, kai nebėra Fredžio, tu jų turto paveldėtojas.

Tomas truktelėjo pečiais.

– Kokio turto? Namo? Tai juk ne kokia grafystė, kurią tėvui svarbu perduoti įpėdiniui!

– Bet jis žiūri į Bičfildo Parką labai rimtai. Ne juokai valdyti tokį dvarą.

– Ji išmoks. Aš ją išmokysiu.

– Po šimts velnių. Tu – tėvas! – Džekas stebėdamasis kraipė galvą. Paskui įdėmiai į jį žiūrėjo – ne kaip pavaldinys, o kaip vaikystės draugas. Prakalbo tyliu balsu, nuo užplūdusių jausmų jo akys apsitraukė migla. – Karas tave pakeitė, Tomi. Kadaise mudu buvom labai panašūs. Tyčiojomės iš taisyklių Itone, žlugdydavom pamokas, bastėmės pasipūtę, lyg mokykla būtų mūsų nuosavybė. Panašiai buvo ir Oksforde, tik mažiau laužėm taisykles. Paskui tas prakeiktas karas. Suvyriškėjom, ką? Niekada negalvojom, kad surimtėsim. Hubertas velniškai tavim didžiuotųsi, jei žinotų. Kai viskas baigsis, aš jam papasakosiu.

Tomas sunkiai atsiduso ir paėmė Džeko pasiūlytą cigaretę.

– Tačiau tu buvai tas, kuris apsukdavo galvas visoms merginoms, man tekdavo nuo turtuolio stalo tik trupiniai!

– Bet tu, Tomi, gavai tokią, kokios norėjai.

– Šį kartą pasisekė.

– Tu jos vertas, – pasakė Džekas, nors ir būgštavo. Valentina nemoka angliškai, išaugo mažame provincijos miestelyje, kuriame vos keli šimtai gyventojų. Kaip, Tomo manymu, jai pavyks susitvarkyti markizo rūmų dydžio namuose? Atsidurs tarp santūrių, snobiškų britų, kurių požiūris į klases aršesnis negu dešimties Imakolatų. Svajonėse viskas atrodė labai romantiškai, bet tikrovė užgrius su įvairiausiomis problemomis, į kurias jis neatsižvelgia. Šiaip ar taip, dabar ne laikas jas svarstyti. Mergina nuo jo pastojo, o jis garbingas žmogus. Pasielgs teisingai. – Tu panašus į Fredį labiau, negu aš maniau, Tomi, – pasakė galiausiai Džekas. Jo akys išdavė karo įtampą, paprastai užmaskuojamą humoru.

Tomui jaudulys neleido kalbėti, gerklėje įstrigo skausmo gumulas. Jis atsitiesė ir krenkštelėjo.

– Kreipkitės į mane „sere“, leitenante Harvėjau, – tarė Tomas, slėpdamas jausmus.

Džekas vaikystės prisiminimus, kurie prasiveržė pro jo susilpnėjusias gynybines pajėgas, nustūmė į šalį.

– Klausau, sere, – atsakė jis.

Tačiau abu vyrai tebežiūrėjo vienas į kitą berniūkščių akimis.

Dabar, kai Tomas nedideliu motoriniu laivu įplaukė į mažytį uostą, jis nebebuvo torpedinių katerių vadas. Karas baigėsi. Juos demobilizavo, o jis gavo darbą Gynybos ministerijos administracijoje. Džekas, Rigsas ir kiti vaikinai išvyko namo. Brendanas stebuklingai atlaikė ne tik karą, bet ir Džeko gilią kišenę, ir Rigso arijas iš „Rigoleto“. Tomas ketino grįžti į Angliją su Valentina ir vaiku, kai tik jie susituoks.

Apie šią akimirką jis svajojo keletą pastarųjų mėnesių. Iš Valentinos buvo gavęs laiškelį, kad ji sėkmingai pagimdė mergytę. Vardo neminėjo. Jis ramiai atšventė su Džeku. Taurelė, cigaretė ir ašaros, kurių prieš draugą nesigėdijo. Skubiai atrašė. Susijaudinęs liejo savo meilę ir pasididžiavimą netaisyklinga italų kalba, painiodamas laikus ir veiksmažodžius. Net jo rašysena, paprastai aiški ir tvarkinga, šokinėjo aukštyn žemyn.

Dabar jis įsivaizdavo dukterį ant motinos rankų ir troško kuo greičiau jas abi apkabinti. Rankoje laikė keletą jos laiškų, išblukusių ir susitrynusių kaip numylėtas vaiko žaisliukas. Jie kvepėjo figomis, tuo neišsklaidomu jos kvapu, kuris gebėjo nustelbti rūgštų mirties kvapą. Įkvėpęs Inkantelarijos pušų ir eukaliptų aromato, nostalgiškai prisiminė, kai pirmą kartą pažvelgė į šį žavingą miestelį su Džeku ir Brendanu šalia, tada nežinodamas, kiek daug tas miestelis reikš jo širdžiai. Jis tapo kitu žmogumi, ir ne vien karas pakeitė jo dvasią. Valentina pažadino instinktą globoti ir aprūpinti šeimą. Jis turi vaiką ir jautė kur kas didesnę atsakomybę negu kada nors anksčiau.

Laivas sustojo prieplaukoje ir Tomas su nedidele manta išlipo vis dar vilkėdamas pabodusia mėlyna laivyno uniforma. Iš po kepurės apžvelgė mieguistą uostą, užlietą šiltos pavasario saulės. Iš pradžių jo niekas nepastebėjo. Pro jo akis praslinko eilė namukų su geležiniais balkonais, papuoštais, kaip ir anksčiau, skaisčiai raudonomis pelargonijomis, ir nedidelė Fioreli užeiga. Nuo sentimentalių prisiminimų jį atitraukė palikę tinklus žvejai, iš pavėsio išeinančios moterys, traukiančios arčiau savęs vaikus, ir visi primerkę akis įtariai į jį žiūrėjo. Tada senis, anuomet grojęs koncertina, jį atpažino. Bedė į Tomą artrito iškreiptu pirštu, o jo raukšlėtas veidas, kai bedantė burna prasižiojo šypsenai, visai subliūško.

– C’el ‘inglese!17 – sušuko jis. Tomo širdis netvėrė džiaugsmu – jį prisiminė.

Ištarti senio žodžiai rikošetu atsimušė pajūryje, nes miestiečiai platino naujieną.

– ‘E tornato, l’inglese!18

Netrukus dulkėta gatvelė buvo pilna žmonių. Jie plojo ir mojavo. Mažasis berniukas, kuris tą pirmą kartą sveikino jį fašistų mostu, dabar pridėjo ranką prie kaktos, kaip darė Latarulas. Tomas jam nusišypsojo ir atsakė tokiu pat sveikinimu. Šį kartą motina jam neužtvojo, bet išdidi paglostė galvytę. Berniukas išraudo ir suspaudė kojas, nes susijaudinęs užsinorėjo siusiuko.

Paskui Tomo žvilgsnis vėl nukrypo į Fioreli užeigą. Padavėjai stovėjo lauke išsižioję su padėklais rankose, kurios neseniai laikė šautuvus. Senieji, kurie čia buvo visą laiką, susimąstę šypsojosi prisimindami dainavimą ir rudąjį voveriuką. Prie užeigos buvo tylu, o aplinkui jį šurmuliavo minia ir augo kaip jūros bangos. Atrodė, kad kuklus pastatėlis sulaikęs kvapą laukia įvyksiančio stebuklo. Tada pasirodė ji. Tomo širdis pašoko ir sustingo it apmirusi – nei kilo aukštyn, nei leidosi žemyn, bijojo, kad sujudėjus kerai išsisklaidys ir Valentina išnyks tarsi vaivorykštė.

Padavėjai pasitraukė į šalį. Valentina nė akimirką nenuleido nuo mylimo žmogaus akių, ėjo prie jo savo nepakartojama guvia eisena. Prie krūtinės laikė prispaudusi trijų mėnesių kūdikį, susuktą vien į ploną baltą antklodę. Jos skruostai degė iš pasididžiavimo, o lūpose žaidė šypsenėlė. Tik jai priėjus arčiau akyse jis pamatė žvilgančias ašaras.

Tomas nusiėmė kepurę ir pastebėjo, kad jo rankos dreba. Valentina stovėjo priešais jį. Išvydęs į jį žiūrintį kūdikį, susigraudino. Tarp viso to siaubo ir liejamo kraujo buvo tyra, nekalta siela. Tarsi Dievas siųstų skaisčią šviesą į labai tamsią vietą. Mažylės veidelis buvo miniatiūrinis motinos veido atspindys, išskyrus akis, šviesiai pilkas kaip jo, neįprastas prie tamsių plaukų ir rusvos odos. Ji mojavo maža rankele. Tomas ją palietė ir leido suimti savo pirštą. Jis nusišypsojo. Paskui pakėlė akis į Valentiną. Miestiečiai it prikaustyti tebežiūrėjo, kai Tomas pasilenkė ir pabučiavo Valentiną į kaktą. Ilgai neatitraukė lūpų, kvėpdamas jos nepakartojamą kvapą, ragaudamas jos odos druską.

Staiga virš plojančių ir džiūgaujančių miestiečių nugriaudėjo balsas:

– Eikit šalin. Čia ne cirkas. Tai ne jūsų reikalas. Eikit, užteks žiopsoti. Judam, judam. – Aiškiai Latarulo balsas. Iš lėto, nenoromis žmonės ėmė skirstytis. Jie visi stebėjo didėjantį Valentinos pilvą, liudijo jos ilgesį, o dažnai ir neviltį. Kai jie grįžo pokaičio miego, žvejai prie savo burių ir tinklų, vaikai prie žaidimų, pasirodė Latarulas; įkaitęs, suprakaitavęs jis kasėsi kirkšnį.

– Senjore Arbaklai, – tarė jis, kai Tomas nenoromis atitraukė lūpas nuo Valentinos kaktos. – Daugelis abejojo, ar jūs grįšite. Džiaugiuosi galėdamas pareikšti, kad aš ne iš tokių. Ne, niekada jumis neabejojau. Noriu pagirti ne vien jūsų būdą, bet ir senjorinos grožį. Trojos Elena nebuvo tokia graži, bet pažiūrėkite, kaip ji veikė vyrus. Jei nebūtumėt grįžęs pas senjoriną Fioreli, man būtų tekę labai stebėtis ir, beje, gerokai patuštinti kišenę.

Tomas įsivaizdavo juos visus sėdinčius kavinėje ir lažinantis, grįš jis pas ją ar negrįš.

Jie patraukė į Fioreli užeigą. Viduje tarsi mažas orus šikšnosparnis sėdėjo Imakolata. Apsirengusi juodai nuo galvą gaubiančio šaliko iki batelių ji vėdavosi juoda, gėlėmis išsiuvinėta vėduokle.

Pamačiusi Tomą, padėjo vėduoklę ant stalo ir ištiesusi rankas ėjo prie jo lyg prašanti išmaldos akla moteris.

– Žinojau, kad Dievas tave išsaugos Valentinai, – pasakė ji, o akelės paplūdo ašaromis. – Palaiminta ši diena. – Jis leido jai meiliai paplekšnoti jam per skruostus, bet atsitraukus jie peršėjo ir išraudo. – Sėskis, Tomasinai. Tu tikriausiai pavargęs. Išgerk ir man viską papasakok. Trys iš keturių mano sūnūs grįžo į mano prieglobstį. Dievas panoro pasiimti Ernestą. Tegu ilsisi jo siela ramybėje. Dabar, kai grįžai, mano laimei nieko netrūksta.

Tomas atsisėdo. Nedaryti taip, kaip Imakolata liepia, neįmanoma. Ji valdinga moteris, pratusi, kad jai paklustų. Be to, nesipriešinti vertė Tomo padėtis. Ji didžiai religinga, o jis apvaisino jos dukterį ne santuokoje. Bijojo ir pagalvoti, ką ji apie tai pasakys. Jo nuostabai, sutiko jį šiltai. Tačiau jau pirmas klausimas atskleidė jos tikrąjį tikslą.

– Taigi, – pasakė ji stebėdama padavėją, pilantį į dvi taures vyno, – grįžai, kad vestum mano dukterį?

Tomas atrodė susigėdęs.

– Ketinau oficialiai prašyti jūsų leidimo, – atsakė jis.

Imakolatos veidas užjaučiamai persikreipė.

– Kai tokia Dievo valia, nereikia prašyti kieno nors leidimo. – Jos balsas buvo švelnus, kaip jaunos merginos.

Jis paėmė Valentiną už rankos.

– Aš žinojau, kad mums lemta susituokti nuo pirmos akimirkos, kai ją pamačiau.

– Suprantu, – rimtai linktelėjo ji. – Mano dukra labai graži ir ji pagimdė tau dukterį. Albą.

– Alba? Gražus vardas, – pasakė jis nenorėdamas apsistoti prie klausimo, kaip reaguos į vardą jo tėvai. Gal antras vardas galėtų būti Levanda.

– Alba Imakolata, – pridūrė Valentina. Gal ne, pagalvojo Tomas. Džiaugėsi, kad jų pokalbio negirdi Džekas.

– Šis vaikas man labai ypatingas, – pareiškė Imakolata, stverdamasi už krūtinės. – Ji mano širdyje užima ypatingą vietą.

– Ji panaši į savo motiną, – pasakė Tomas.

– Bet jos akys – tėvo. Aiškiai matyti, kieno ji vaikas. – Imakolata perbėgo pirštais per kūdikio veidelį. – Matai, jos akys labai šviesiai pilkos į melsvumą. Kaip jūros sekluma, kada ji rami. Privalai palaikyti ją ant rankų, – pridūrė linktelėdama dukteriai. Valentina padavė jam kūdikį. Tokio mažo vaiko jis nebuvo laikęs ir ne visai žinojo, ką daryti. Pasirodo, tai ne taip ir sudėtinga, mažoji Alba neverkė. – Matai, – pasakė Imakolata, – pažįsta tėvelį.

Tomas ilgai žiūrėjo į savo vaiką vos galėdamas patikėti, kad jame jo ir visos giminės genai, netgi Fredžio. Mergytė visai į jį nepanaši. Visai nepanaši į Arbaklus, tik akys iš tikrųjų kaip jo. Ji buvo tokia pažeidžiama. Tokia bejėgė. Tačiau pamilo ją todėl, kad ji labai panaši į savo motiną. Ji Valentinos dalis ir todėl brangesnė už viską pasaulyje.

– Tuoksitės Šventojo Paskalio bažnytėlėje, – porino Imakolata. – Pakviesiu tėvą Diną pietų rytoj, kad susipažintum. Tu ne katalikas? – Tomas papurtė galvą. – Nesvarbu. Kai tokia Dievo valia, niekas nesvarbu. Jus sujungė meilė ir svarbu tik tai. Iki vestuvių gyvensi smuklėje. Viršuje turiu jaukų kambarį.

Tomas perkėlė žvilgsnį nuo mažosios Albos prie Valentinos, o jos švelnios, rusvų samanų spalvos akys jam meiliai nusišypsojo. Tą nebylaus ryšio akimirką jie vienas kitam pasakė viską, ką reikėjo pasakyti.

Latarulas sėdėjo lauke it sarginis šuo, pasiryžęs kąsti kiekvienam, kas drįstų įeiti. Neužilgo Foreli užeigą sudrebins šventinė muzika, mąstė jis. Sukvies visą miestelį, bus šokiai. Valentina mėgsta šokti. Mažytė smuklė visų nesutalpins, todėl jie išsilies į gatvę ir šoks ten šviečiant mėnulio pilnačiai. Imakolata parinks vestuvėms palankią dieną prie jūros, kuri juos suvedė.

Valentina paguldė Albą į pintinę, o Tomas ją nunešė į vežimą, jų laukiantį po akacija, su įkinkytu stambiu, romiu arkliu. Latarulas siūlėsi juos vežti pats, išdidžiai pareiškęs, kad miestelio automobilis jo žinioje, bet Tomas mandagiai atsisakė. Nenorėjo dalintis Valentina su kitais, o mažiausiai – su Latarulu, kuris stipriai dvokė tik jam būdingu prakaitu.

– Gali užvažiuoti paimti manęs po pietų, – pasakė jis nevalyvam karabinieriui, o šis sumišęs linkčiojo.

Jie jam pamojavo, kai arklys truktelėjo. Skubėti nebuvo kur. Nereikėjo skubiai grįžti. Turėjo visą dieną, jei tik panorės. Lėtas arklio kanopų caksėjimas atsimušė į ramų, šiltą orą ir akino mieguistą miestelį begėdiškai spoksoti. Net vaikai liovėsi žaidę, kad pažiūrėtų į dardantį vežimą, kol jis pamažu nutolo ūksmingoje, siauroje įkalnėje. Latarulas atkišo apatinę lūpą ir pridėjo drėgną servetėlę prie kaktos. Negalėjo suprasti, kodėl jie atsisakė automobilio. Tikėjosi, kad niekas negirdėjo, kad anglas nepriėmė jo pasiūlymo. Che figura di merda!19 Kaltas išpuikimas, apparenza20.

Valentina paėmė Tomo ranką, priglaudė prie skruosto ir meiliai pabučiavo.

– Pagaliau mes vieni.

Gerokai vėliau ramią popiečio tylą sudrumstė negarsus motoro burzgimas. Tomas tuojau pat pagalvojo apie Latarulą ir nusiminė. Paskui suprato, kad automobilis leidžiasi nuo kalvos jų link ne iš miestelio, iš kurio jie išvažiavo. Valentina pasuko arklį į kelio pakraštį ir vežimas sustojo. Burzgimas stiprėjo, ir iš už posūkio oriai išlindo balta, blizganti markizo Lagonda. Metalinis radiatorius švytėjo saulėje, o du apskriti priešakiniai žibintai blykčiojo tarytum didelės varlės akys. Tokios elegantiškos mašinos išvaizda ir techninės savybės negalėjo nedaryti įspūdžio. Sužavėtam Tomui prieš metus vos neįvykusios avarijos prisiminimas nutolo ir išblėso. Motoras veikė be pertrūkių, jo mechaninis burzgimas buvo panašesnis į ritmingą dainelę: tik-a-tik-a-tik-a-tik. Automobilis sulėtino greitį. Prie vairo skrybėlės šešėlio pridengtu veidu sėdėjo panašus į griaučius Albertas. Automobilio brezentinis stogas buvo nuleistas, todėl jį galėjai matyti visu gražumu. Jo pilka uniforma buvo švarutėlė kaip ir automobilis, o rankos su baltomis pirštinaitėmis laikė vairą, tarsi vadeliotų didingą žvėrį. Buvo taip aukštai iškėlęs nosį, kad smakras beveik išnyko. Nenusišypsojo ir nepamojo, nors staiga išblyškęs rūstus veidas liudijo, kad jis Tomą pažino, ir iš nuostabos vargiai suvaldė automobilį. L’inglese grįžo.

17 Ten anglas! (It.)

18 Sugrįžo anglas! (It.)

19 Kokia gėda! (It.)

20 Noras pasirodyti (it.).

15

Tomas neskubėjo susipažinti su kitais Valentinos šeimos nariais. Norėjo nusivežti ją prie senosios apžvalgos aikštelės, kur kadaise jiedu mylėjosi. Todėl jie pasuko arklį į citrinmedžių laukus. Pusę kelio snūduriavęs ir automatiškai klapsėjęs kanopomis gerai pažįstama įkalne arklys dabar pabudo ir su nebūdingu guvumu dairėsi aplinkui. Kiparisų, rozmarinų ir čiobrelių kvapas gaivino ir jo jusles, nes staiga tapo eiklus, iš pasitenkinimo prunkštė kvapiame ore. Tomas negalėjo suvaldyti aistros. Bučiavo Valentinai kaklą, krūtinę, kur gili suknelės iškirptė atidengė stangrius jos krūtų iškilumus, švytinčius rusva medaus spalva. Perbraukė pirštais per jos ilgus banguotus plaukus ir įkvėpė šilto figų aromato. Ji juokėsi tuo tyliu, kretančiu juoku, apsimetė, kad ginasi, nes gali kas nors juos pamatyti.

– Vienintelis, kuris gali mus pamatyti, yra senasis markizas, – pasakė jis, įsikniaubdamas jai į kaklo linkį. Valandėlę įsivaizdavo išlepusį markizą glotniais aukštyn sušukuotais plaukais, pavandenijusiomis akimis žiūrintį pro teleskopą, bet tuojau pat tos minties atsikratė. Prieš metus iš dūlančių senio rūmų jis išėjo aiškiai sunerimęs. Dabar užteko įsivaizduoti jo veidą, kad tas nerimas grįžtų. Valentina įsitempė ir surimtėjo.

– Nenoriu, kad kas nors mus matytų, Tomi, – pasakė ji, paskui atsigręžė užmesti akį į šešėlio priedangoje tebemiegančią dukterį. – Tu mane iš čia išsiveši, tiesa? – Jos akyse atsispindėjo baimė.

Jis paglostė jai skruostą, palingavo galvą ir suraukė antakius.

– Žinoma, išsivešiu. Kai tik susituoksime, išvyksime į Angliją. Ko tu bijai?

– Vėl tave prarasti, – kimiai atsakė ji.

– Kol gyvas, niekada tavęs nepaliksiu, – rimtai pasakė jis. – Vienintelė priežastis, kodėl per šį karą likau gyvas, esi tu. Turėjau tave, dabar ir Albą, dėl jūsų verta gyventi, ir man gyvybė tapo brangi kaip niekada. Rūpinsiuosi tavimi, pažadu.

Ji nusišypsojo, jos akys vėl nušvito.

– Žinau, kad rūpinsiesi. Neįsivaizduoji, kaip tave myliu. Kaip meilė skaudina.

– Ir mane skaudina, – pasakė jis, o prieš akis jiems iškilo kalva su senoviniu apžvalgos bokštu, kuris atrodė lygiai toks pat kaip ir praeitą pavasarį. Kaip pasikeitė mano gyvenimas, galvojo Tomas, ir kaip pasikeičiau aš pats. Džekas buvo teisus. Aš nebepanašus į jį. Mano gyvenimas turi tikslą. Visada bėgau nuo atsakomybės, bet atsakomybė mane pavijo ir aš už tai dėkingas.

Jis nunešė krepšį su mažąja Alba prie aptrupėjusio bokšto. Ji tebemiegojo atmetusi rankutes, pakreipusi ant šono galvytę. Atrodė angeliškai, tarytum miegantis Rafaelio kerubas. Galėjo būti ir ant debesėlio, o jei pasivertus pasimatytų sparneliai, jis nė kiek nenustebtų.

– Ji visai kaip tu, – pasakė jis, jiems susėdus pavėsyje. Lengvas vėjelis nešė kvapnų aromatą nuo kalvų drauge su gaiviu jūros kvapu, ir Tomas jautė, kad per visą gyvenimą niekada nebuvo patyręs tokio lengvumo, tokios laimės.

– Tikiuosi, neišaugs panaši į mane, – atsakė ji, bet Tomas papurtė galvą.

– Ji būtų labai laiminga, jei taptų tokia kaip tu, Valentina.

– Nenoriu, kad kartotų mano klaidas.

– Bet tu labai jauna. Kokios gali būti klaidos? – Jis nusijuokė, o ji droviai nusišypsojo.

– Visi klystame, ar ne?

– Taip. Bet…

– Labiausiai man gyvenime pasisekė, kad sutikau tave, – apsivijo jį rankomis.

Jie atsigulė ant žolės ir bučiavosi. Kad ir kaip jis troško pasimylėti, jam atrodė, kad šalia miegančio kūdikio tai daryti nedera. Suprato, kad tą patį jaučia ir Valentina, nes jai ant kaktos ir nosies susirinko prakaito karoliukai, pasunkėjo alsavimas, tačiau tolesniems veiksmams jo neskatino.

Jie buvo kartu iki atėjo metas keliauti į Imakolatos namus. Gulėjo apsikabinę gęstant dienai. Albai pabudus, Valentina priglaudė ją prie krūties. Tomas susijaudino. Nebuvo matęs žindomo kūdikio. Valentina atrodė švytinti, romi, nepasiekiama. Maitindama kūdikį ji priklausė ne jam, o Albai. Jis dar kartą pajuto jos nežemišką prigimtį. Šią savybę, kuri darė ją nepasiekiamą, jis pažino prieš metus. Kentėjo dėl savininkiškumo jausmo. Nesvarbu, kad ji kartoja jį mylinti arba kad maitina jo vaiką. Jautėsi, tarsi širdį būtų sugniaužusi ranka.

– Jėzau, Valentina, – prabilo jis angliškai, – tu su manim išdarinėji keisčiausius dalykus! – Ji pakreipė galvą į šoną ir nesuprasdama žiūrėjo. – Tu tokia graži, – prašneko itališkai, – aš tik noriu tave turėti amžinai.

Dabar atėjo jos eilė iš jo pasijuokti.

– Tu manęs nepažįsti, Tomi.

– Tau patinka citrinos, tamsa, jūra ir skaisčiai raudona spalva. Kai buvai maža mergytė, norėjai būti šokėja. Matai, – džiaugėsi jis, – viską apie tave prisimenu.

– Bet manęs nepažįsti.

– Mums vienas kitą pažinti prieš akis visas gyvenimas. – Jis atmetė ant peties jos plaukus, kad jie neuždengtų veido. – Toks bus svarbiausias mano gyvenimo planas.

– Mes turėsime daugiau vaikų, – pasakė ji glostydama žindančios Albos kaktytę. – Noriu, kad Alba turėtų broliukų ir sesučių. Nenoriu, kad būtų viena. Aš per šį karą buvau viena. Tikiuosi, ji augs taikiame pasaulyje, – staiga jos akys prisipildė ašarų. – Karas paverčia vyrus gyvuliais, o moteris apgailėtinomis būtybėmis. Noriu, kad ji matytų žmonėse tik gera. Kad nebūtų ciniška. Mokėtų pasitikėti ir nenusiviltų. Noriu, kad tvirtai žinotų, kas ji tokia. Pasikliautų savimi. Kad jai nereikėtų priklausyti nuo kitų. Kad būtų nepriklausoma ir laisva. Tokia ji ir bus Anglijoje, ką?

Tomas sumišo.

– Aišku, bus. Dėl to mes ir kovojome, Valentina. Už taiką. Kad vaikai kaip Alba galėtų be baimės augti laisvoje, demokratinėje visuomenėje.

– Tu labai drąsus, Tomi. Norėčiau būti tokia drąsi kaip tu.

– Tau nereikia būti drąsiai, nes aš esu čia, kad tave apginčiau. – Jis perbraukė pirštais jai per skruostą, ašaros ant jo buvo palikusios blizgančius, šlapius pėdsakus. – Alba augs nepažindama karo siaubo. Bet mes jai papasakosime apie žuvusius drąsius vyrus, kad ji įvertintų savo laimingą dalią. – Paskui ramiu liūdnu balsu pasakojo apie Fredį, dalijosi prisiminimais, kuriuos patikėdavo tik Džekui. – Mano brolis žuvo, Valentina. Jis buvo karo lakūnas. Negalėjai įsivaizduoti, kad jį numuš. Tik ne Fredį. Jis buvo nesutramdomas, didesnis už gyvenimą. Tačiau Maltoje žuvusiųjų buvo tiek, kad galiausiai jis tapo tik vienu iš daugelio. Neturėjau galimybės pasakyti jam sudie. Mirtis – individualus reikalas, Valentina. Žmogus visada miršta vienas. Norėčiau tikėti, kad yra Dangus. Norėčiau tikėti, kad jis dabar pas Dievą. Iš tikrųjų jo kūnas guli jūros dugne, aš negaliu jo pagerbti.

Valentina palietė jo ranką.

– Suprantu, brangusis Tomi. Mano tėvas ir brolis Ernestas irgi žuvo. Žuvusiųjų – daugybė, bet skaičiai menka paguoda, ar ne? Mama tėvui pastatė altorėlį, o dabar kitą – Ernestui. Žvakės žiba dieną ir naktį; kaip jų dvasios, taip ir jie nepranyksta iš namų. Tebegyvena mūsų atmintyje. Tai viskas, ką galime padaryti. Tu pagerbi brolį jį prisimindamas, Tomi. Privalai man apie jį pasakoti. Papasakoti viską, ką atsimeni, nes tik prisimindami mes tęsiame jų gyvenimą. – Jos veide atsispindėjo branda ir išmintis, kurių anksčiau jis nepastebėjo. Keista, bet jos žodžiai paguodė; Džekui to nepavykdavo padaryti.

Galiausiai Tomas išalko, Valentina suskato grįžti namo dėl Albos. Jie vėl sėdo į vežimą, o arklys, snaudęs gumbuoto kipariso pavėsyje, nenoromis pėdino dulkėtu keliu.

Valentina įspėjo Tomą, kad jos broliai grįžo iš karo. Liudvikas ir Paolas, tie, kurie buvo britų belaisviai, dabar bus draugiški, nes karas pasibaigė, o nelaisvėje su jais buvo gerai elgiamasi. Tačiau Falkas nebus draugiškas. Jis buvęs partizanas, aiškino ji, niūrus, ūmus ir nerimastingas.

– Jis sudėtingas žmogus, – pasakė ji. – Visada toks, nuo pat vaikystės. Mama aiškina, kad jis – pirmagimis ir tikėjosi būti mylimas labiau už kitus, bet nusivylė ir ėmė pavydėti. Turi žmoną Beatą ir penkiametį sūnelį vardu Totas. Atrodo, kad moters meilė ir tėvą dievinantis vaikas turėtų suminkštinti jo širdį, bet nesuminkštino. Jis šaltas ir įtarus kaip visada.

Tomas dėl susitikimo su Falku nerimavo. Mirus tėvui šis tapo šeimos galva. Vis dėlto, svarstė jis, kokių galėtų būti su juo sunkumų? Jie kovojo toje pačioje pusėje. Jei kas ir turėtų jo nemėgti, tai tie kiti du, kurie buvo vokiečių pusėje.

Prisiartinus prie namo jį vėl apgaubė figų kvapas, priminė jo pirmąjį apsilankymą prieš metus. Imakolata išlėkė lyg šikšnosparnis, mirkčiodama nuo šviesos, grąžydama rankas. Ji akivaizdžiai buvo susijaudinusi.

– Kur jūs buvote? Negalėjau nieko daryti, tik nerimavau.

– Mama! – subarė Valentina. – Mes nuvežėme Albą į apžvalgos aikštelę.

– Falkas nerimavo. Priūžė galvą visokių nesąmonių.

– Atsiprašau, senjora, – teisinosi Tomas, padėdamas Valentinai išlipti iš vežimo. – Norėjome praleisti popietę vieni.

Tuo metu išėjo Falkas ir atsistojo šalia motinos. Jis atrodė kietas vyras, atšiaurus, per šitiek metų kovų užgrūdintas, tamsiai rudomis giliomis akimis ir stora vėjo nugairinta oda. Neabejotinai išvaizdus – ilgi, garbanoti plaukai ir mąsli kakta. Tomas tuojau pastebėjo, kad jis aukštas ir plačiapetis; eina šlubuodamas, tikriausiai dėl sužeidimo audringoje praeityje, kai buvo partizanas. Jiems susigrūmus, vargu ar pavyktų išnešti sveiką kailį. Tomas bandė šypsotis, bet tas vyras, atrodąs vyresnis negu trisdešimties, tik susiraukė.

– Privalai būti atsargus, – suurzgė jis, o jo storas balsas girgždėjo it smėlis. – Karas gal ir baigėsi, bet kalnuose pilna banditų. Žmonės dar badauja. Tau sunku įvertinti, kokie mes laimingi Inkantelarijoje. Už jos – tamsus ir pavojingas pasaulis.

Tomas suirzo, kad Falkas laiko jį naiviu.

– Patikėk, mes buvome visai saugūs, – šaltai atkirto.

Falkas nusijuokė.

– Tu nepažįsti šių kalnų. Aš juos pažįstu geriau už savo penkis pirštus. Rasiu kelią aplink kiekvieną uolą ir krūmą užmerktomis akimis. Nustebtum, kiek ten tūno demonų. Kartais jie visai nepanašūs į demonus.

Valentina palietė Tomo ranką ir tarė:

– Neklausyk jo. Ten, kur buvome, nėra demonų. Vieninteliai demonai, klajojantys po šiuos kraštus, gyvena Falko galvoje.

Tomas pasilenkė prie vežimo ir ištraukė pintinę su kūdikiu. Valentina nusekė paskui brolį į namus.

– Valentina žino, apie ką aš kalbu, nors yra užsispyrusi kaip mulas.

Tomas jau šoko Valentinos ginti, bet, pamatęs skausmingą Imakolatos veidą, pasirinko taikų variantą. Padavė Falkui ranką.

– Karas baigėsi. Nepradėkime čia naujo.

Falkas kietai suspaudė lūpas, bet ranką paspaudė. Tomas pajuto šiurkščią sukietėjusią odą, tačiau tvirtame rankos paspaudime slypėjo tai, kas liudijo, kad šis žmogus yra sau šeimininkas. Jis nesišypsojo, tamsios akys buvo neišskaitomos ir Tomas negalėjo atspėti jo minčių. Imakolata, užgožta dalyvaujančio sūnaus, nebebuvo visagalė matriarchė kaip anksčiau. Nekilo jokios abejonės, kad ji žiūri į jį su pagarba, jei ne su baime. Tačiau buvo patenkinta, kad jie paskelbė paliaubas.

– Dievas jus suvedė per Valentiną. Valgykime ir būkime draugai.

Netrukus susirinko likusieji šeimos nariai – Liudvikas ir Paolas, kurie tebegyveno su motina ir buvo tikros vyresniojo brolio priešingybės. Jei kovų nuvargintas partizanas buvo niūrus ir šaltas kaip žiemos naktis, tai jie – it šilti vasaros saulės spinduliai. Buvo sunku juos atskirti, nes abu nedidukai, raumeningi ir atletiški, rudomis kaip sesers akimis ir suktomis išdykėliškomis šypsenomis. Ne tokie patrauklūs kaip vyresnysis brolis, bet įdomūs, o jų juokas prasimušė į veidus ir juose išskaptavo gilias žavingas raukšles. Buvę kovotojai prieš sąjungininkus paspaudė Tomui ranką, paplojo per petį juokaudami, kad atsikratė atsakomybės už Valentiną, esą jis išgelbėjęs ją nuo margaspalvės eilės neturtingų italų, pretendentų į jaunikius.

Vakarienės atvyko Beata su Totu. Maloni moteris, žinoma, nieko neišmananti apie vyro veiklą karo metu. Kadangi buvo paprasta kaimietė, jai mažai kas rūpėjo – tik vaikas ir valgio gaminimas. Prisibijodama užsieniečio ji net nepadavė jam rankos, tik nuleidusi akis atsisėdo už ilgo stalo po vynmedžiu, kur pernai vakarienei vadovavo Imakolata. Jos sūnelis sėdėjo šalia, atsirėmęs į motiną, saugomas jos globojančios rankos. Kaip romus žvėrelis Beata dairėsi ir mirkčiojo klausydamasi pašnekesio, bet pati prie kalbančiųjų neprisidėjo. Falkas į ją pažvelgdavo retai ir, aišku, su ja nekalbėjo. Matyt, Beata šio valdingo, pernelyg užsispyrusio žmogaus buvo sutrinta į dulkes. Tomas džiaugėsi laiku atvykęs gelbėti Valentinos nuo panašaus likimo.

Imakolata nuspalvino jų diskusiją religija. Atrodė, kad Dievo balsas eina tiesiai jai į ausį, nes ji tiksliai žinojo, kokie Jo ketinimai, kodėl Jis leido karą, net kodėl atėmė iš jos vyrą ir sūnų. Visa ko prasmę ji aiškino tik Dievo valia. Galbūt ne taip skaudu, kada tiki Dievo valia kaip vaikas, kuris neklausinėdamas pasitiki tėvų veiksmais. Tomas vos galėjo atpažinti moterį, kuri rėkė ant Fioreli užeigos darbuotojų, o dabar virto tyliai kalbančia, nuolankia moterimi, tarsi susitraukusia savo sūnaus šešėlyje. Jei Latarulas dabar ją pamatytų, linksmai pagalvojo, jos nebebijotų.

Baigus valgyti Valentina su Beata nukraustė lėkštes ir nunešė į virtuvę. Totas nusekė iš paskos nešdamas mažesnius, nesunkius indus. Jis buvo gražus vaikas: didelėmis rudomis akimis, dailia burna su linksmai pakeltais putnių lūpų kampučiais. Neabejotinai mylėjo močiutę, kuri glostė jam veidelį ir meiliai, su iškilmingu rimtumu jį bučiavo.

Buvo tamsu. Aplink žibintus plasnojo drugiai, iš krūmų ir medžių skambėjo svirplių choras. Tomas užsidegė cigaretę ir stebėjo šaltame ore dūmą, kuris, nuo jūros papūtus vėjeliui, vingiavo ir draikėsi. Girdėjo, kaip virtuvėje juokiasi Beata su Valentina. Prie stalo niekas nesijuokė, Imakolata rodėsi seniai praradusi humoro jausmą. Girdėti jų linksmumą buvo smagu. Įsivaizdavo, kad jos kalbasi apie vaikus, dalijasi dienos įspūdžiais, o gal šaiposi iš vyrų, ką gali žinoti. Pastebėjo, kad Valentina kažkodėl pykdo Falką. Žiūrėjo į ją prisimerkęs, o akyse atsispindėjo neapykantai artimas nepasitenkinimas. Valentina, jos garbei reikia pripažinti, nekreipė į jį dėmesio. Kai jis bandė ją suniekinti, ji linksmai atsikirsdavo, vartė akis. Tomas ja didžiavosi. Prisiminė, kaip ji šoko per Šventosios Bernadetos šventę; tuomet ji taip pat parodė stebinantį narsumą. Jis žiūrėjo į ją mieguistomis akimis pro dūmus ir suprato, kad ji teisi – jis beveik jos nepažįsta.

Pagaliau šeimyna išsiskirstė miegoti. Imakolata atsiklaupė prie vyro ir sūnaus altorėlių, sukalbėjo maldas. Energingai persižegnojusi, palinkėjo jiems labos nakties. Paskui paėmė Tomą už rankos ir padėkojo už sugrįžimą.

– Tu išsiveši mano Valentiną į geresnę vietą, – iškilmingai pasakė ji glostydama ranką švelniais, putniais pirštais. – Rytoj susitiksi su tėvu Dinu. Kuo greičiau vesi, tuo geriau.

Valentina santūriai pabučiavo sužadėtinį į skruostą, bet iš jos akių žiburėlių Tomas suprato, kad ji trokšta įsileisti jį į lovą.

– Iki rytojaus, mano meile, – sušnibždėjo ji ir išnyko patamsyje.

Jam pasigirdo, kad automobiliu, priklausančiu visam miesteliui, atvažiuoja Latarulas, ir priėjo prie lango. Terasoje rūkė Falkas, vienas naktinių gyvūnų ir svirplių draugijoje. Atrodė susirūpinęs, nes sėdėjo užsikvempęs ant stalo, o vieno žibinto liepsna baigė paskutinius vaško likučius. Beata buvo išėjusi į savo namus – kelias per alyvmedžių giraitę neilgas, aiškiai nušviestas mėnesienos. Tomas svarstė, kodėl Falkas neiškeliavo su žmona ir sūnumi.

Latarulo nebuvo nė kvapo. Tikriausiai jis girdėjo tolumoje jūros šniokštimą arba ausyse, kaip ir sapnuose, jam tebeskambėjo prieš mėnesius numestų bombų aidas. Atsitraukė nuo lango. Nenorėdamas prisidėti prie Falko, atsisėdo tamsoje ir užsidegė cigaretę. Žiūrėjo į mirksinčias žvakes, kurių šviesoje žėrėjo paauksuotos Imakolatos altorėlių ikonos. Netrukus iš terasos pasigirdo balsai. Jie buvo prislopinti, tačiau kapoti. Matyt, vyko karštas ginčas. Atpažino Valentinos balsą. Pasislėpęs patamsyje jis žiūrėjo į terasą, kurioje ji stovėjo priešais brolį iškėlusi rankas ir protestuodama piktai šnypštė. Jie kalbėjo taip greitai ir tyliai, kad Tomas negalėjo suprasti nė žodžio. Įtempė ausis, bet pokalbio vis vien nesuprato. Staiga Falkas pašoko, atsirėmė į stalą ir įpykęs išrėžė jai sakinį, o jo rankos buvo panašios į dvi dideles liūto letenas. Ji, tarsi piktoji dvasia, atsimokėjo tuo pačiu: smakras pakeltas, veidas išdidus, akys dega. Tomas dar kartą prisiminė jos šokį gatvėje šventės vakarą. Tada jos akys degė taip pat.

Paprastai santūri Valentina tryško aistra, kurią retai parodydavo. Įtūžusi ji atrodė dar gražesnė, ir Tomo gyslose užvirė kraujas matant jos liepsnojantį žvilgsnį ir išdidžią, niekinamą šypseną – dabar, menkoje gęstančios žvakės šviesoje, viskas atrodė dar ryškiau. Sulaikęs kvapą juto svaiginantį jausmą, kad įsimyli iš naujo. Svarstė, ar jie barasi dėl jo. Galbūt Falkas pyksta, kad ji pamilo užsienietį. Tomui užteko proto likti nepastebėtam; šiaip ar taip, ilgai netrukus jie bus toli nuo Inkantelarijos ir jos nepatenkinto piktojo brolio.

Pagaliau Latarulo automobilio dundėjimas pranešė apie karabinieriaus atvykimą. Tomas pašoko ant kojų ir nėrė pro duris. Nenorėjo Falkui ir Valentinai išsiduoti girdėjęs jų ginčą.

Automobilyje Latarulas su didžiausiu malonumu pasakojo apie savo paties vestuvių dieną.

– Tik gaila, – pasakė be jokio gailesčio balse, – kad žmona mane paliko. Asmeninė tragedija, kuri nieko, išskyrus mane, neužgavo. – Tomas nesiklausė. – Karas mane išmokė, kad yra kur kas reikšmingesnių ir svarbesnių dalykų už moteris.

Grįžęs į užeigą Tomas nusirengė gulti. Imakolata šalia praustuvės buvo pastačiusi didžiulį ąsotį su vandeniu. Jis paėmė gabalėlį muilo ir prisiminė smagias maudynes upėje su Džeku. Įsivaizdavo Valentiną tokią, kokią pamatė pirmą kartą: su balta mergiška suknele, gražiai prigludusia prie jos jauno liekno kūno. Prisiminė, kaip už jos šviečianti saulė išryškino kojų siluetą.

Jis gulėjo nemiegodamas, įsmeigęs akis į lubas perkratė ką tik matytą sceną, svarstė jos galimas pasekmes. Lauke tarp kiparisų šoko vėjelis, žaismingai šiureno prie jo lango dvelkdamas jūros druska. Buvo karšta ir nepatogu, kankino nerimas bei didelis noras apsaugoti Valentiną ir jų vaiką. Niekas man neuždraus išsivežti jas į Angliją, pyktelėjo jis, net jei reikėtų sprukti vidury nakties lyg kokiam nusikaltėliui.

16

Tėvas Dinas turėjo stiprų, šiurkštų kaip lokio balsą. Jis sklido iš jo apvalaus pilvo gilumos. Veidas beveik visas buvo apaugęs tankiais žilais plaukais, jie nuo smakro ir skruostų krito ant krūtinės susivėlusiomis sruogomis, panašiomis į mažytes letenėles. Kai jis kalbėdavo, barzda trukčiojo lyg gauruotas gyvūnas, o ne paties užsiauginta puošmena. Ji anaiptol neatrodė švari ir Tomas aiškiai jautė, kad, neduok Dieve, per arti priėjus į nosį muštų nemalonus kvapas. Virš barzdos tėvo akys buvo stebėtinai įdėmios, skvarbios, įdomaus žalio atspalvio – šviesios, mirguliuojančios tarsi saulėkaitoje apsamanojęs tvenkinys.

Kunigas atvyko dviračiu. Keista, bet jo ilgas juodas apdaras nekliuvo tarp stipinų ir nesukėlė baisios avarijos. Dviračiu įveikęs kalną jis atšlepsėjo ant terasos pūškuodamas ir šniokštuodamas. Tačiau kai Imakolata pasiūlė vyno, jo veidas pragiedrėjo, matoma skruostų dalis nusidažė slyvų spalva.

– Garbė Švenčiausiajai Mergelei ir visiems šventiesiems, – pasakė žegnodamas priešais save orą. Tomas pagavo Valentinos žvilgsnį, bet jos veidas reiškė iškilmingą pagarbą.

Tomas pažvelgė į Falką, prisiminė jo piktą vakarykštį ginčą su seserimi. Tėvo Dino akivaizdoje jis buvo nekalbus ir nuolankus, bet veidas toks pat susiraukęs. Beata stovėjo su Totu. Tomas įsivaizdavo, kad vaikui senio barzda turėtų patikti. Vaikai greitai pastebi komiškus dalykus ir iš jų juokiasi. Labiausiai jiems patinka juoktis iš žmonių, kol tėvai nepamoko, kad nemandagu spoksoti ir rodyti pirštu. Paolas ir Liudvikas buvo neįprastai rimti. Tėvo Dino atvykimas juos visus pakeitė. Tomas dėl savo nepagarbių minčių staiga pasijuto kaltas. Šiaip ar taip, šis žmogus vadovaus jų santuokos ceremonijai.

– Prisimenu jus iš Šventosios Bernadetos šventės, – pasakė tėvas Dinas paduodamas Tomui ranką.

– Tai buvo nepaprastas įvykis, – atsakė šis, stengdamasis atsiliepti deramu tonu. – Man buvo garbė jame dalyvauti.

– Tai buvo tikras stebuklas, – pasakė šventikas, – o stebuklai mums primena Dievo visagalybę. Žmonių susipriešinimo laikais svarbu prisiminti, kad Dievas galingesnis už mus, kad ir kokie tobuli mūsų ginklai, kad ir kokios stiprios kariuomenės. Dievas save parodė Kristaus ašarų krauju ir vėl parodys, kai mes švęsime – o tai darome kasmet, – tą šventą, visų švenčiausią stebuklą.

– Vėl bus šventė? – paklausė Tomas Valentinos.

Už ją atsakė tėvas Dinas, kuris visada taip darydavo, kai buvo kalbama apie Viešpatį.

– Kitą antradienį. Gal Dievas norės palaiminti jūsų vestuves ir jūsų bendrą ateitį, – iškilmingai pareiškė jis. Paskui jo kakta trumpam apsiniaukė. – Jūs į pasaulį pašaukėte vaiką.

– Visi vaikai yra Dievo palaima, tėve, – įsikišo Imakolata, pakėlusi smakrą. Dėl Imakolatos giminystės linijos, jos tiesioginių saitų su šventąja Bernadeta, kuri pirmoji liudijo stebuklą prieš 254 metus, tėvas Dinas ją labai gerbė.

– Tikrai visi vaikai yra Dievo palaima. Tačiau, – jis vėl susiraukė ir žiūrėjo tiesiai į Tomą, – Dievas turi palaiminti jūsų santuoką, kad jūsų vaikas taptų švento ryšio, o ne nuodėmingo neatsargumo vaisiumi. Bet juk Dievas atleidžia. Karo metu šiuo klausimu kartais neįmanoma laikytis Dievo nurodyto kelio. – Paskui jis nusijuokė drebindamas orą. – Ne visada lengva sekti Dievo keliu. Jei būtų lengva, visi eitume tiesiai į Dangų ir man čia neliktų darbo.

– Tomasinas yra garbingas jaunuolis. Supratau tai vos jį pamačiusi. Ne toks kaip jo draugas.

– Ar tas su vovere? – nusijuokė Valentina.

Tėvas Dinas atrodė suglumęs.

– Tas su vovere, – patvirtino Imakolata. – Valgykime ir gerkime už jų ateitį, ir dėkokime Viešpačiui, kad ji neįsimylėjo jo.

Po to, kai tėvas Dinas sukalbėjo be reikalo ilgą maldą, Tomas atsisėdo šalia sužadėtinės priešais kunigą. Prisiminė Džeką – tikėjosi, kad šis nepamiršo išsiųsti laiško jo tėvams, kuriame jis pranešė apie grįžimą į Italiją ir ketinimą parsivežti nuotaką su vaiku į Bičfildo Parką, kai tik susituoks. Nė truputėlio nesijaudino, kad tėvai gali nepritarti jo pasirinkimui. Jis per karą liko gyvas, ir to visiškai pakako pateisinti bet kokį tariamai netinkamą nuotakos pasirinkimą.

Tomas paėmė Valentiną už rankos. Iš pradžių, blaškydamasi tarp pagarbos kunigui ir naujai patirto noro slapta bendrauti su Tomu, stengėsi ją ištraukti. Paskui pasidavė ir leido Tomui ją stipriai laikyti po stalu, kur niekas nemato.

Staiga iš tėvo pilvo pasigirdo tylus gurgimas. Tėvas Dinas tęsė pokalbį kaip niekur nieko. Tačiau Imakolatos veidas sušvelnėjo, nes ji stengėsi sutramdyti juoką. Pilvas suaimanavo vėl. Iš pradžių tyliai, paskui garsiau, vėl tyliau ir galiausiai garsiai suburbuliavo. Kunigas nesmagiai pasimuistė kėdėje. Imakolata pasiūlė dar vyno. Kitu atveju jis būtų atsisakęs. Diena buvo karšta, saulė kepino, popietės išglebimas jau skverbėsi į smegenis ir trukdė susikaupti. Bet jis atkišo taurę, o Imakolata įpylė. Kai pilvo urzgimas ne tik padažnėjo, bet ir pagarsėjo, vargšas kunigas ištuštino taurę vienu mauku. Ant jo kaktos ir nosies pasirodė prakaito karoliukai, šviesoje jie spindėjo. Jis kalbėjo vis garsiau, barzda neramiai šokinėjo, kai jis sukiojo galvą iš vienos pusės į kitą, „mažos letenėlės“ kabinosi už sutanos. Pokalbis apie nepaprastą Dievo galybę ir jo tikslus nukrypo į labiau žemiškus dalykus, pavyzdžiui, į kumpį ir slyvas. Urzgimas iš pilvo nesiliovė, kol pagaliau nekaltas Toto balselis išreiškė tai, ką troško pasakyti visi.

– Tėve Dinai, – kreipėsi jis su išdykėliška šypsena.

– Ką, mano vaikeli? – pro sukąstus dantis paklausė kunigas.

– Ar tu prarijai šunį?

Tomas nustebo, kad Falkas ėmė kvatoti. Tėvas Dinas atsiprašė ir išnyko troboje, iš kurios dar ilgai nesirodė. Imakolata giliai atsiduso.

– Vargšas tėvas Dinas, – pasakė ji. – Jis per daug dirba.

– Ir per daug valgo, – pridūrė Liudvikas.

– Valgyti šunį – nevykęs sumanymas, – tarė Paolas, – nevirškina!

Broliai ėmė juoktis. Falkas garsiai išmaukė vyną, paskui atbula ranka nusišluostė lūpas.

– Man gaila to vargšelio, kuris eis į tualetą po jo, – pasakė jis, o broliai vėl prapliupo kvatoti.

– Užtenka! – sudraudė Imakolata, o jos tonas priminė Tomui tą kietą senutę, kurią prieš metus sutiko Fioreli užeigoje. – Jis Dievo tarnas. Reikia gerbti!

Tačiau įsijuokusių vyrų niekas negalėjo sustabdyti.

Po pietų tėvas Dinas sėdo ant dviračio ir skubiai išvyko, nors Imakolata taktiškai jam siūlė krėslą pavėsyje su vaizdu į jūrą, kur jis galėtų ramiai leisti popietę kontempliuodamas. Svirduliuodamas ant dviračio jis nuriedėjo žemyn ir dingo iš akių; Tomas su Valentina tikėjosi, kad jis nusigaus į miestelį laimingai, o ateinančią savaitę po Šventosios Bernadetos šventės bus sveikas ir juos sutuoks.

Vėliau Valentina maitino Albą, o Tomas, išsitraukęs popieriaus ir pastelių, jas piešė. Popietės karštis atslūgo, o šviesa baigiantis dienai ir artėjant vakarui nebebuvo tokia aštri, spalvos sodresnės. Nuo jūros dvelkė švelnus vėjelis, nešdamas gaivius kvapus iš kalnų, žadėdamas ateitį kitoje, tolimoje pakrantėje. Alba, aprengta plona balta suknyte, gulėjo motinai ant pilvo ir čiulpė pieną iš jos pritvinkusios krūties. Valentina glaudė ją prie savęs, kartkartėmis palenkdama galvą pažiūrėti į mylimą kūdikį. Jos veido išraiška buvo švelni, kupina meilės mažai būtybei, kuri per ją atėjo į pasaulį. Akyse spindėjo pasididžiavimas, o liūdesys, Tomo atvaizduotas aname portrete, dingo. Kupina optimizmo dvasia stiprino nežemišką jos grožio prigimtį ir ji buvo dar labiau nepasiekiama; pjedestalas, ant kurio Tomas ją užkėlė, buvo toks aukštas, kad jos galva išnyko debesyje.

Tomas kalbėjo apie jų ateitį. Jis apsakė jų namą, kuriame ji gyvens, ir kaimą, kuriam ji vadovaus.

– Bičfilde tave mylės, – pasakė įsivaizduodamas susižavėjusius ir pavydžius žvilgsnius, kai jis pristatys ją šeimai ir draugams. – Nemanau, kad Bičfildo žmonės yra matę tikrą italę. Jie manys, kad visi italai tokie gražūs kaip tu. Bet jie klys. Tu nepakartojama.

– Ak, noriu būti toli nuo čia, – atsiduso ji. – Man čia per ankšta. Vos galiu ištiesti kojas.

– Ar nepasiilgsi savo šeimos? – paklausė jis, piešdamas liniją jos žandikaulio, kuris tokiam švelniam veidui buvo stebėtinai stiprus ir kampuotas.

– Falko nepasiilgsiu! – Ji linksmai nusijuokė. – Tas kvailas Falkas. Įdomu, kas iš jo išeis. Nemanau, kad jam lengva prisitaikyti prie gyvenimo po karo. Manau, kovoti prieš savus ir slapstytis krūmuose jam buvo mieliau, negu taikos metu valgyti su šeima.

– Jis rūpinasi. Turėtum stengtis jį suprasti, – diplomatiškai siūlė jis spalvindamas šešėlį, kurį ant kaklo metė jos smakras.

– Kodėl turėčiau? – suirzo ji. – Jis nesistengia manęs suprasti. – Jos veidas staiga aptemo. Tomui atrodė, kad tai susiję su jos ir Falko vakarykščiu barniu.

– Jis narsiai kovojo. Už teisųjį reikalą. Jokia gėda kovoti prieš tautiečius, jei tai daroma taikos labui.

– Jis mano esąs geresnis už visus kitus. Įsivaizduoja turįs teisę kištis į mano gyvenimą. Bet nieko apie mane nebežino. Karas keičia žmones, ir mane pakeitė. Tik todėl, kad nebuvau fronte, dar nereiškia, kad karas manęs nepalietė. Kovojau, kad išlikčiau, savaip. Man nėra kuo didžiuotis. Bet aš ištvėriau ir kaip galėdama prižiūrėjau mamą. Ne, jis nežino, ką aš išgyvenau. – Jos kakta susiraukšlėjo nuo surauktų antakių. – Jo su mumis nebuvo, slapstėsi krūmuose. Kaip jis gali tikėtis, kad lyg niekur nieko grįš ir užims tėvo vietą, taps šeimos galva? Kai mums reikėjo, jo čia nebuvo.

Tomas nevisiškai suprato, apie ką ji kalba. Jautėsi tarsi patekęs į kalbos vidurį, bet praleidęs svarbiausią jos dalį.

– Nesijaudink, – ramino jis, sutelkęs dėmesį į gražią Albos galvutę. – Netrukus būsi toli nuo čia ir niekas tau nenurodinės, ką daryti.

– Net ir tu? – nusišypsojo ji.

– Aš nedrįsčiau! – nusijuokė jis apsidžiaugęs, kad jos veidas nebe toks niūrus ir susirūpinęs.

Užbaigęs paveikslą, pakėlė jį, kad Valentina pažiūrėtų. Po portretu buvo parašęs: Valentina ir Alba, 1945. Tomas Arbaklas. Dabar mano meilė dviguba. Jos veidas pasikeitė lyg saulę išvydusios saulėgrąžos žiedas, iš nuostabos prisidengė burną pirštais.

– Kaip gražu! – aiktelėjo. – Tu toks talentingas, Tomi.

– Ne, tai tu mane įkvepi. Tu ir Alba. Niekada taip nenupieščiau Džeko ar Brendano.

– Jis tobulas. Turėsiu jį amžinai. Pastelės neišbluks, tiesa?

– Tikiuosi, neišbluks.

– Noriu, kad vieną dieną jį pamatytų Alba. Ji turi žinoti, kaip karštai yra mylima.

Ji priglaudė Albą prie peties ir švelniai paglostė nugarytę. Tomas pasilenkė pabučiuoti Valentiną, o ši pakėlusi smakrą atkišo lūpas. Jis ilgai neatitraukė savo lūpų trokšdamas, kad jie galėtų praleisti likusį vakarą lovoje apsikabinę. Atsidusęs atsitraukė.

– Greitai susituoksime, – pasakė skaitydama jo mintis. – Tada kartu gulėsime visą gyvenimą.

– Jei Dievas leis, – pridūrė Tomas, bijodamas gundyti likimą.

– Dievas mus laimins. Pamatysi. Jis verks kruvinomis ašaromis per Šventosios Bernadetos šventę, o paskui mes pradėsime savo gyvenimą toli nuo čia. – Ji apžvelgė savo namus. – Aš jų nesiilgėsiu, – pasakė, – bet galbūt jie ilgėsis manęs.

Tik vieną kartą jie galėjo gulėti drauge nuogi – citrinmedžių sode auštant, kai miestelis slėnyje miegojo. Ten blausioje tekančios saulės šviesoje Tomas ją piešė trečią, paskutinį kartą. Tas portretas buvo toks intymus, kad žinojo niekam jo nerodysiąs. Kai padavė portretą jai, ji paraudo, bet iš jos akių spindėjimo suprato, kad jai patinka.

– Tai mano Valentina, – išdidžiai pareiškė jis. – Mano slaptoji Valentina.

Valentina portretą suvyniojo, kad toks jis ir liktų.

Tomas kiekvieną minutę, kada tik galėjo, leido su Valentina ir dukterimi. Tačiau buvo ir laisvo laiko, kurį turėjo užpildyti kaip tinkamas, kai Valentina su motina ir ponia Čipreco siuvo vestuvinę suknelę. Per tas ilgas karštas valandas jis sėdėdavo prie smuklės ir stebėdavo prieplaukoje žaidžiančius vaikus, tinklus taisančius arba plaukiančius juos užmesti jūroje žvejus. Jie grįždavo su statinėmis žuvų, kurias parduodavo vietinėje krautuvėje arba toliau nuo jūros, ten, kur žmonės dar badavo. Susirinkę vaikai žiūrėdavo, kaip iškraunamos žuvys, o kartais mažas žuveliokas išslysdavo, tada jie jį čiupdavo ir dumdavo žaisti, kol žvejai nepastebėjo ir jų nesustabdė. Jis gerdavo su Latarulu arba meru, užsikėlusiu koją ant kojos, kad matytųsi išblizginti batai ir puikiai išlygintos kelnės.

Būdamas vienas Tomas stebėjo ramų potvynių ir atoslūgių šokį per akmenėlius. Įsivaizdavo tą patį krantą prieš tūkstančius metų. Pirmą kartą suvokė nuolatinę žmogaus charakterio kaitą ir savo mirtingumą. Vieną dieną, mąstė jis, aš būsiu tik paplūdimio smiltelė, o metai eis, potvyniai ir atoslūgiai tęsis, tik juos stebės jau kiti.

Pagaliau išaušo Šventosios Bernadetos iškilmių diena. Rytas buvo nuostabus. Dangus atrodė mėlynesnis, negu Tomui kada nors buvo tekę matyti, ir pilnas saulėje žibančių mažyčių fėjų dulkelių. Jis stovėjo gėrėdamasis tokiu grožiu, įsitikinęs, kad jei Dievas yra, jis yra čia. Oras buvo gaivus ir saldus, o nuo jūros vėjas nešė svaiginantį raudonųjų gvazdikų kvapą. Kai jis pažvelgė į pajūrį, pamatė keisčiausią vaizdą. Didelis atoslūgis paliko akmenuotą paplūdimį atvirą, platų ir stebuklingai apklotą žėrinčių raudonųjų gvazdikų mantija. Gėlės blizgėjo ir mirgėjo, kai vėjas pagavęs nešiojo žiedlapius, plazdančius it mažyčiai sparneliai. Pririštos ant kranto valtys dabar atsidūrė šios žavios kvepiančios gėlių pievos viduryje.

Tomas skubiai apsirengė ir su kitais miestelio gyventojais stovėjo kaip įbestas tokios nežemiškos grožybės akivaizdoje. Niekas nekalbėjo, visi bijojo, kad stebuklą pripažinus žodžiais jis neišnyktų. Kaip atsirado gėlės, nežinojo niekas. Prasidėjęs potvynis gėles nuplaus ir visi stebėsis, ar jos buvo iš tikrųjų, ar jie visi tik patyrė haliucinaciją.

Tomas susidėjo rankas už galvos ir plačiai nusišypsojo. Jei tu viską matai, Fredi, tikiuosi, džiaugiesi, kaip ir aš, mąstė laimingas. Šiandien Šventosios Bernadetos šventė. Tai tikras Dievo ženklas. Rytoj mes tuoksimės. Po kruvino karo dabar galime kurti ilgalaikę taiką. Mūsų ateitis išrašyta gėlėmis.

Tačiau senasis Lorencas kasė smakrą ir kraipė galvą.

– Gvazdikas yra mirties simbolis, – pasakė jis liūdnai, kad girdėtų tik Tomas. – Jei kiekvienas žiedas simbolizuoja žmogų, mirsime visi kartu.

Tomas į baisią senio pranašystę nekreipė dėmesio, liko prie savo aiškinimo. Ilgai netrukus apie naujausią stebuklą pasklido kalbos. Tėvas Dinas atvyko jo paliudyti ir nustatyti vietą tarp kitų mažesnių Inkantelarijoje įvykusių stebuklų. Latarulas sutrikęs krapštėsi kirkšnį, o meras svarstė, ar parnešti keletą žiedų žmonai. Imakolata su šeima nusileido nuo kalno vos išgirdusi šią žinią. Kai jie įdėmiai žiūrėjo į savo ateities viziją, Valentina laikė Tomą už rankos, o jų širdys netvėrė džiaugsmu. Paskui Tomo dėmesį atitraukė staigus šviesos blyksnis tolumoje nuo kalvos viršaus. Valandėlę jis mąstė, paskui suprato, kad juos iš savo terasos pro teleskopą stebi markizas. Ar jis dabar stebi juos, ar tik gėrisi, kaip ir visi kiti, neįtikėtina gvazdikų paroda?

Tą vakarą sėdėdamas su Valentina Šventojo Paskalio bažnytėlėje Tomas patyrė stiprų déjà vu jausmą. Kartu su kitais šeimos nariais jie laukė iš Kristaus akių tekančio kraujo. Imakolata, apsirengusi tradiciniais juodais rūbais, kokius vilkėjo po vyro mirties, stovėjo išdidi ir iškilminga, bet atskirai nuo kitų susirinkusiųjų. Atrodė susitraukusi, tarsi nuo tokios didelės vilties svorio jos kūnas būtų sukumpęs. Tomą užplūdo užuojautos banga šiai moteriai, netekusiai vyro ir sūnaus, kuri turės dar prarasti vienintelę dukterį ir anūkę. Anksčiau tokia stipri ir ryžtinga, staiga atsidūrusi bažnytėlės klaupte viena su dviem klusniai už jos stovinčiomis giminaitėmis, ji atrodė pažeidžiama ir vieniša.

Tomui nerūpėjo, ar Kristus verkia kruvinomis ašaromis. Buvo įsitikinęs, kad tai tėvo Dino ar vieno iš jo draugų rodomas triukas. Jis nerimavo dėl Valentinos ir jos motinos, kurios pernelyg sureikšmina tas ašaras, tarytum šios turėtų galią lemti jų ateitį. Jos nesupranta, kad ateitis – jų rankose, galvojo jis, stebuklas čia niekuo dėtas. Suprantama, to negalėjo joms sakyti. Jam beliko tikėtis, kad kraujas bus tirštas ir raudonas kaip vyšnių sirupas. Jie laukė, o kuo ilgiau laukė, tuo bažnytėlėje darėsi karščiau, tuo labiau svaigino smilkalų kvapas. Tvyrojo kurtinanti tyla, tarsi žmogaus ausiai negirdimo dažnio garsas skverbtųsi į jų smegenis ir keltų skausmą. Valentinos pirštai jo delne sudrėko. Jis ramindamas spustelėjo, bet Valentina paspaudimu neatsakė. Tik spoksojo į Kristaus statulą visa širdimi trokšdama, kad ji pravirktų. Kadangi tai jai buvo labai svarbu, Tomui pasidarė svarbu taip pat. Gėlės paplūdimyje juk tikrai geras ženklas, vylėsi jis. Tačiau net visos Inkantelarijos gyventojų noras negalėjo priversti Kristaus verkti krauju. Laikrodis išmušė valandą ir Imakolata krito ant kelių.

Kai jie vienas po kito nusivylę išėjo iš bažnyčios, Valentina Tomui nusišypsojo.

– Nesijaudink, mano meile, – pasakė ji. – Rytoj mes susituoksime, o paskui visas negandas paliksime.

– Argi paplūdimys su gvazdikais nėra mūsų sėkmės ženklas?

– Taip, žinoma. Bet mums reikia Kristaus palaiminimo. Žinau, kaip jį gauti. Aš sutvarkysiu, pamatysi.

Tomui jos kaimietiški prietarai atrodė žavūs ir naivūs. Tačiau vėliau jis iš visos širdies gailėjosi, kad taip mažai ją pažino.

17

Londonas, 1971-ieji

Alba susikrovė lagaminą. Nežinojo, ką pasiimti, ne visai buvo aišku, kaip ten nusigaus. Nesikalbėjo su Ficu nuo to laiko, kai daugiau nei prieš mėnesį jis išėjo iš jos namų. Jis neskambino, bet liko viltis, kad jie gali netikėtai susitikti ant pontoninio tilto. Nieko panašaus. Jo ten nė kvapo. Dabar jos miegamajame karaliavo vienatvė. Rupertas, Timas, Džeimsas ir Upės Nendrė nenustelbė Fico kvapo, ir kartais, kai ji prarasdavo budrumą, akys peršėjo nuo ašarų. Ilgėjosi net jo seno kvailo šuns. Jų draugystėje buvo kažkas labai miela. Kodėl jis negali leistis į jos rizikingą kelionę kartu? Jei ją mylėtų, keliautų be kalbų. Galbūt ji per daug reikalauja. Toks jos būdas. Jei negali prisitaikyti, drožk į visas keturias puses. Ir vis dėlto jo trūko. Dabar liko tik seksas, o jos siela ilgėjosi to, ką turėjo taip trumpai.

Suprantama, Vivė buvo jo pusėje. Alba visada įtarė, kad ji iš tų moterų, kurioms reikalingas vyras. Dabar atrodė, kad Vivei pačiai reikia Fico, nors jai seniai šaukštai buvo popiet. Iš pradžių Alba jautėsi vieniša ir apleista. Buvo įpratusi pasikliauti Vive. Buvo pripratusi prie Fico. Jie atstojo jai šeimą, kurios niekada neturėjo. Su ilgesiu prisimindavo tą vakarą, kai visi trys gulėjo po žvaigždėmis. Tas vakaras buvo tobulas.

Pastarąsias kelias savaites Vivė ją ignoravo. Retsykiais, kai jų keliai ant pontoninio tilto susikirsdavo, vyresnioji moteris suspaudusi lūpas šnirpštelėdavo ir iškėlusi galvą praeidavo pro šalį, tarsi viskas būtų vien Albos kaltė. Matyt, Ficas pašykštėjo iškloti visą tiesą. Na, jei Vivė tokia kvaila, kad labiau tiki jo, o ne jos žodžiais, tegu jie verda savo sultyse. Ji išvyksta į Italiją, o kai ten suras savo šeimą, gal nuspręs niekada nebegrįžti. Tada jie apgailestaus dėl savo elgesio. Kad ją atstūmė.

Rupertas, Timas ir Džeimsas grįžo į jos lovą su didžiausiu džiaugsmu, labai patenkinti, kad Ficas neišsilaikė.

– Jis neištvermingas, – pareiškė Rupertas, dabar įsitikinęs, kad jis pats kaip tik toks. Vėl užsukdavo Upės Nendrė, ir ji leisdavosi vežama į Vopingą, slėpdavosi jo kateryje ant grindų, kai pro šalį plaukdavo seržantas. Leido laiką su vyrukais smuklėje, gėrė alų, skaldė anekdotus ir mėgavosi jų dėmesiu.

Lesas Pringlas iš Čelsio jachtų ir valčių bendrovės reguliariai pristatydavo paštą ir pripildydavo vandens cisterną. Nors buvo per senas, kad gultų su ja į lovą, sėdėdavo jos virtuvėje prie stalo, gerdavo kavą ir liežuvaudavo apie sutiktus savotiškus žmones, jos džiaugsmui, pripažindamas, kad nėra didesnės keistuolės už Vivijeną Armitadž.

– Keista liaudis tie rašytojai, – balsu svarstė jis. – Žinai, jos „Elsanas“ niekada nebūna pilnas. Manau, todėl, kad ji verčia savo draugužius šlapintis per laivo bortą.

– Labai puiki mintis, – pasakė Alba. – Gaila, kad pati to nesugalvojau. Atsargiai, – klastingai pridūrė ji, – ji gal ir gudri, bet ar tu ją matei be makiažo? Įsivaizdavau, kad Frankenšteinas baisus, kol antrą valandą nakties nepamačiau Vivės su plaukų suktukais!

Kaip gali su tokia daugybe draugų jaustis vieniša? – galvojo ji užvoždama lagaminą ir sėsdama ant jo užtraukti užtrauktuką. Prasidėjo birželis. Londone buvo šilta, todėl ji manė, kad Neapolyje bus dar šilčiau. Susidėjo savo pernykštį vasaros garderobą įsitikinusi, kad provincijos pajūrio miestelyje atrodys stulbinančiai. Kur jai būti vienišai!

Ji prisėdo ant denio, susiraukusi žiūrėjo į voveres, mėtė antims į vandenį duonos trupinius. Pažvelgė į Vivės namelį. Jis buvo kaip naujas. Ant turėklų kabėjo vazonai su pelargonijomis, o jų žiedai sviro per bortą didelėmis raudonomis kekėmis. Stovėjo didelės juodos dėžės su citrinmedžiais ir tobulai apkarpytais dekoratyviais medeliais. Net langai nuvalyti iki blizgesio. Alba pasidairė po savo denį. Ji taip pat turėjo vazonų su gėlėmis, daugybę vazonų, bet nuo jų reikėjo nuskabyti nuvytusius žiedus, būtinai palaistyti; nelijo geras dvi savaites. Denio nebuvo šlavusi kelis mėnesius. Čia mėgstančios žaisti voverės palikdavo riešutus ir išmatas, viską nupūsdavo vėjas, nuplaudavo lietus, bet jis nebuvo toks švarus kaip Vivės. Viduje irgi nekokia tvarkelė, ir skylės stoge niekas nepataisė. Ji tą darbą paliko Ficui. Tačiau Ficas negrįžo. Jos širdyje taip pat buvo kiaurymė, ir pro ją tekėjo, bet Ficui nerūpėjo jos užlopyti. Dar kartą pažiūrėjo į Vivės gražiai sutvarkytą būstą ir jai šovė į galvą mintis.

Savo namelio stogą Vivė buvo apauginusi žole. Sodininkystės centre nusipirkusi paruoštos velėnos. Žalios ir vešlios. Tobulos. Vieną savaitgalį ji labai vargo, kol sutvarkė stogą, kad vanduo turėtų kur nutekėti, negadintų lubų ir nelašėtų į jos miegamąjį, paskui apdėliojo stogą velėna taip rūpestingai, kad namelis dabar atrodė lyg su prašmatnia šukuosena. Vivė ja labai didžiavosi. Ji ten augino saulutes ir vėdrynus, o šiuo metu eksperimentavo su aguonomis. Alba spoksojo į stogą ir kvailai šypsojosi. Galvą guldau, Vivė visai nenutuokia, kokia aš puiki sodininkė, piktdžiugiškai galvojo ji. Aš jai tik parodysiu savo išradingumą.

Važinėti po miestą Alba buvo nusipirkusi gražią raudoną „Vespą“. Ją pasistatyti lengviau negu automobilį. Skrydis tik vakare, taigi turėjo daug laisvo laiko. Pietūs su Rupertu Meifere skambėjo viliojamai. Buvo jam sakiusi, kad išvyksta į Italiją, tik nesakė, kad neketina grįžti.

Priešpiet ji paskambins senam draugui Lesui Pringlui. Dėl jos jis padarytų bet ką. O ji ketino prašyti to, ko jo iki šiol tikrai niekas neprašė.

Vivė su Ficu sėdėjo mažoje kavinukėje, kurioje jis nuolat lankėsi, – čia pat, už jo namo, buvusių arklidžių, kampo. Joje buvo ramu, senamadiška, be to, tiekiama ypač skani kava. Sprautas tysojo ant betono ir abejingai stebėjo praeivių batus. Vivė pūtė cigaretės dūmus, jos akis dengė dideli juodi saulės akiniai, palikdami atvirą tik mažą nosytę ir smakrą. Kai jis pagyrė akinius, pavadino juos madingais, ji griežtai pasakė:

– Aš nesivaikau madų, Ficrojau, turėtum tai žinoti. Esu aukščiau viso to. Anapus to. Nežiūrėk taip į mane. Sakiau, kad nenoriu matyti tavo gražių rudų akių, paplūdusių ašaromis.

– Ji išskrenda šįvakar, tiesa? – atsiduso jis.

Vivė išpūtė dūmą pro lūpų kamputį.

– Taip. Gaila, kad ne ankstesniu lėktuvu.

– Turėčiau eiti ir pasakyti sudie.

Vivė pasibaisėjo.

– Sudie? – viauktelėjo. – Džiaukimės atsikratę. Ji tau dovanojo vien kančią.

– Ir dvejus gana elegantiškus marškinius iš „Mr. Fish“.

– Nebūk kvailas, brangusis. Jei ji galėjo dėl tokių niekų nutraukti su tavim santykius, tikriausiai tavęs nemylėjo. Seniai numačiau, kad tai baigsis ašaromis, ir buvau teisi. Ilgai netruko pasikviesti į lovą Rupertą, ką? Nemanau, kad išliejo bent vieną ašarą. Kvaila kekšė. Nors liūdna, pripažink, kad viskas tikrai baigta, ir gyvenk toliau. Yra daugybė kitų merginų, kurios nertųsi iš kailio, kad tau įtiktų.

– Man nereikia jokios kitos. Turėjau labiau pasistengti ją suprasti, – apgailestavo jis nudelbęs akis.

– Ak, dėl Dievo meilės, Ficrojau. Vieną kartą baik. Kas ji, Sfinksas? Tiesą sakant, ją suprasti labai lengva. Išlepusi, savo nelaimei, per graži ir pernelyg lengvai atsiduodanti bet kuriam Tomui, Dikui ar Hariui, kuris tik netingi ją pagirti. Tai labai liūdna. Ji ieško tėvo pakaito. Tai akivaizdu ir be universiteto diplomo. Galbūt tu buvai per daug panašus į jos tėvą.

– Aš vaidinau! – gynėsi jis.

– Ne, nevaidinai, – pasakė ji supratingai šypsodama. – Brangusis, tu ne nuoboda, ne senas kvaiša, o paprastas, padorus, malonus, linksmas ir visai ne pasipūtęs. Tu nedrumsti vandens ir nesukeli pasaulinio skandalo nežmonišku elgesiu. Nesistengi pasirodyti. Albai reikia vyro su fejerverkais. Esu įsitikinusi, kad Italijoje ras tokį. Italijoje pilna užpakalį gnaibančių fejerverkų.

– Žinai, tu neteisi. Mes drauge buvome labai laimingi. Daug juokėmės. Puikiai sutarėme lovoje, o aš sužibėjau kaip mados etalonas.

Jis vaikiškai nusišiepė. Vivė užgesino cigaretę. Ilgai į jį žiūrėjo ir jos veide atsispindėjo švelnumas. Meiliai, kaip motina, paglostė jam ranką.

– Taip ir reikia, brangusis. Nuleisk viską juokais. Gal ir buvo gerai, bet viskas baigta. Tegu ji važiuoja į Italiją. Jei tau pasiseks, ji permiegos su visais fejerverkais, kokius tik ras, ir galiausiai supras, kad nė su vienu nebuvo laiminga. Jei jūs vienas kitam tinkate, ji grįš. Jei negrįš, tau teks vesti mane.

– Galėčiau pasielgti kur kas blogiau, – pasakė jis imdamas jos ranką.

– Ir aš galėčiau. – Ji nusiėmė akinius, iš po kurių pasirodė pavandenijusios raudonos akys storai juodu tušu išdažytomis blakstienomis. – Supranti, ją ignoruoti buvo nelengva.

– Neturėtum būti šališka.

– Aš visada tavo pusėje, Ficrojau. Tave mylėčiau, net jei ką nors nužudytum.

– Vadinasi, ne dėl to, kad sudarinėju tau naudingiausius sandorius?

– Žinoma, ir dėl to. Bet tu vienas iš milijono. Ji paviršutiniška mergina. Ji tavęs neįvertins. Nenoriu matyti, kaip tu veltui švaistai gyvenimą dėl moters, kuri galvoja tik apie save. Kam apsistoti prie moters, kuri nenori tavęs pažinti iš geriausios pusės? Kuo giliau žmogus tave pažįsta, Ficai, tuo labiau tave vertina.

Jis liūdnai nusijuokė.

– Ačiū už gražius žodžius, Vive. Nenusipelniau tokio pagyrimo. Tačiau negaliu jos nemylėti.

– Aš irgi ją myliu, kvailuti. Toks jau Albos talentas.

Ficas leido popietę kontoroje. Atsakinėjo į skambučius, tvarkė popierius, perbėgo akimis per porą rankraščių, bet dienos pabaigoje negalėjo atsiminti, su kuo kalbėjo, kokius laiškus rašė ir ar naujieji rankraščiai ko nors verti. Septintą jis buvo laukiamas pas Vivę lošti bridžo. Prieš keletą savaičių jie tyčia lošė pas Vilfridą ar Džordžiją, kad jis nematytų Albos ar jos laivo. Bet ir tada Ficas negalėjo susikaupti. Net lošimo aptarimas, kuris paprastai atitraukdavo nuo sunkiausių minčių, negalėjo jo išvaduoti nuo svajonių. Dabar jį visur lydėdavo Sprautas, laimingas, kad jo nepalieka namuose virtuvėje arba automobilio bagažinėje. Iš tikrųjų jis atgavo teisę tupėti priekinės sėdynės apačioje, o kartais, kai būdavo vietos, gulėdavo it Romos imperatorius ant užpakalinių sėdynių ir žiūrėdavo, kaip pro langą švilpia pastatų stogai. Sprautas buvo puikus bendrakeleivis, bet jos neatstojo.

Ficas ilgėjosi Albos. Ilgėjosi visko, kas su ja susiję, ir laimingiausias būdavo vakare, kai gulėdavo tamsoje prisimindamas gerus laikus. Jam patiko su ja mylėtis, tačiau tos naktys, kai ji norėjo tik gulėti prie jo prisiglaudusi, buvo kažkas jaudinamo ir graudaus. Suprato, kad toks artimumas jai yra nauja patirtis. Ji nežinojo, kaip elgtis su vyru lovoje be sekso. Paskui sužinojo ir tuoj sugalvojo, kaip tai pavadinti. Albai sekėsi galvoti vardus. Tokius vakarus ji vadino „ankštimis“, kadangi jie gulėjo arti vienas kito kaip žirniai ankštyje, lyg vienas kūnas.

Sprautas jautė, kad jo draugas blogai nusiteikęs, ir stengdamas paguosti vizgindavo uodegą. Ficas apsikabindavo šunį ir įsikniaubdavo į kailį. Nenorėjo duoti valios ašaroms. Net prie Sprauto. Tai būtų neoru. Suprantama, ir nevyriška. Bet kartą ar du po poros taurių vyno jis leido sau išsiverkti po ypač gražiu dangumi.

Išėjęs iš kontoros išvedė Sprautą pasivaikščioti aplink Serpentiną. Eiti pas Vivę buvo per anksti; ji su nauja redaktore sėdėjo prie taurelės viešbutyje „Ritz“. Buvo puikus vakaras. Blyškiai mėlynas dangus paraudo nuo besileidžiančios saulės. Tvyrojo šiltas ir malonus oras, kvepėjo nupjauta žolė. Po neseniai atgijusią žemę lakstė voveraitės, rankiodamos turistų numesto maisto likučius. Jis galvojo apie Albą, kaip ji nekenčia šių padarėlių, nes bijojo, kad jie gali įsmukti į jos miegamąjį, palįsti po paklode ir krimstelti kojos pirštą. Už tai ją mylėjo; jos mąstymas buvo nepanašus į kitų. Ji gyveno savo pasaulyje. Bėda ta, kad jis, nors ir kaip stengėsi, negalėjo jame dalyvauti.

Ficas pažvelgė į laikrodį. Nežinojo, kada išskrenda jos lėktuvas, bet jei paskubėtų, galėtų spėti į Čeinio alėją, kol ji neišvyko į oro uostą. Reikėjo važiuoti anksčiau. Reikėjo bent paskambinti, pasiteirauti, kaip ji gyvuoja. O jeigu ji jaučiasi nelaiminga kaip ir jis? Jei tik laukia, kad jis ištiestų alyvos šakelę? Ar jis toks įsižeidęs ir įpykęs, kad nieko nebemato? Vivė patarė neskambinti, bet nebūtina klausyti jos patarimo. Jis Albą myli. Tai viską paaiškina.

Nuskubėjo prie kelio ir pašaukė taksi.

– Čeinio alėja, – pasakė, užtrenkdamas dureles. – Prašyčiau kuo greičiau.

Taksistas niūriai linktelėjo.

– Būtų keista, jei kas prašytų „tokiu greičiu, koks tau patinka“.

Fricas suirzęs susiraukė.

– Turbūt.

– Visada važiuoju tokiu greičiu, kokiu leidžia taisyklės, – pasakė jis lėtai riedėdamas į Kvinsgeitą.

– Kiek žinau, dauguma taksi vairuotojų su dideliu malonumu jas laužo, – pasakė Ficas norėdamas, kad jis truputį paskubėtų. Galbūt šią akimirką Alba jau išeina iš laivo.

– Gal ir laužo, bet taisyklės sugalvotos ne be reikalo, ir aš jų laikausi.

– O kaip dėl vienuolikto Dievo įsakymo?

– Maniau, kad yra tik dešimt. – Vairuotojas šniurkštelėjo ir nusivalė nosį atbula ranka.

– Ne, yra dar vienas, dažnai pamirštamas. Neįkliūk.

Taksistas sukrizeno.

– Gerai, drauguži, padarysiu, ką galiu, – pasakė jis, ir Ficas pamatė, kad greičio matuoklio rodyklė pasislinko prie trisdešimties mylių per valandą.

Vivė atsisveikino su redaktore patenkinta tuo, kaip vyksta knygos leidimo darbai. Rosė Holms – puiki moteris, pagalvojo ji. Tiesi, protinga, dalykiška ir nuoširdi kaip tikra britė. Vivė negalėjo pakęsti tuščių plepalų. Rosė be reikalo nesišvaistė žodžiais, kad ir koks geras būtų kūrinys, o Vivės nuomone, kartais jos darbe švystelėdavo talentas. Pikadilyje ji pasišaukė taksi. Buvo be penkių septynios, taigi ji truputį vėluos; jie gali palaukti jos terasoje, pasigrožėti jos nauju apželdintu stogu ir citrinmedžiais. Paskui pagalvojo apie Albą ir pasijuto kalta. Galbūt nederėjo taip nutraukti santykių. Šiaip ar taip, Alba jos virtuvėje praleido daugybę vakarų atviraudama prie nesuskaičiuojamų taurių vyno. Už šiurkščių žodžių slėpėsi labai miela mergina. Vivė per sena, kad taip vaikiškai elgtųsi. Alba negalėjo pasišnekėti su tėvais, o dabar nebeturėjo ir Fico. Gėda, tyliai sušnypštė ji. Kaip aš nesupratau.

– Malonėkite važiuoti šiek tiek greičiau, – sušuko ji zirziant radijui. – Aš ne turistė, taigi paskubėkime, gerai?

Vairuotojas taip nustebo, kad paspaudė pedalą vien iš baimės.

Vivei atrodė neįtikėtinas sutapimas, kai ji ir Ficas atvažiavo į Čeinio alėją tuo pačiu laiku. Nė vienas nekalbėjo; abu suprato, kad kur kas svarbiau suspėti pas Albą, negu aiškintis, kodėl jie skuba pontoniniu tiltu į „Valentiną“. Ficas pabeldė į duris. Laivas atrodė apleistas. Tik ant namelio stogo žaidė būrys voveraičių.

– Velniai griebtų! – nusikeikė Vivė. – Mes pavėlavome?

– Manau, kad taip, – pasakė Ficas.

– Dar kartą pabelsk! – ragino ji.

– O ką aš darau! – piktai sušuko jis, daužydamas duris kumščiu. Atsakymo nebuvo, voveraitės aštriais nagiukais tebelakstė po stogą.

– Na, aišku. Ji išvažiavo.

– Negaliu patikėti. Koks aš kvailys!

Vivė uždėjo jam ant peties ranką.

– Mielasis, tu negalėjai žinoti.

– Galėjau ateiti praeitą mėnesį bet kurią dieną, bet neatėjau. Palikau ją vieną, kai jai manęs reikėjo. Net nepaskambinau, nepalinkėjau sėkmės.

– Ji sugrįš, – ramino Vivė.

Ficas pasisuko į ją piktai žiūrėdamas.

– Sugrįš?

– Na, čia stovėti ir daužyti duris nėra prasmės. Eime, išgersime. – Atitraukė jį nuo durų.

Ir būtent tą visiško nusivylimo valandėlę jie abu išvydo ant Vivės išpuoselėto stogo neįtikėtiną vaizdą. Vivė, dusliai aiktelėjusi, griebėsi už burnos. Fico veide nušvito plati šypsena.

– Alba! – sušuko abu vienu balsu.

– Kaip, po šimts… – pradėjo Vivė, bet jos balsas nutilo, nes pirmą kartą jai pritrūko žodžių.

– Kaip visada! – pasakė Ficas ir jam palengvėjo.

– Ką gi, gal to ir nusipelniau, – atsiduso ji kraipydama galvą.

Ant stogo tobulai nukirptoje žolėje, kramsnodama vėdrynus, saulutes ir galbūt rausdama aguonų sėklas, ganėsi ožka.

Alba važiavo taksi į Hitrou oro uostą. Galvojo apie ožkytę ant Vivės namelio ir tikėjosi, kad ši jau bus nuėdusi visą žolę. O gal, jos džiaugsmui, bus įkritusi į Vivės miegamąjį ir pasidarbavusi tarp jos baltinių. Mirk iš juoko!

Tačiau net ir po šio pokšto jai buvo liūdna. Ficas nesivargino net paskambinti ir palinkėti jai sėkmės, ir dabar niekada nebepaskambins, nes nė pati nežinojo, kur keliauja. Žinojo, kad turi skristi į Neapolį, važiuoti traukiniu į Sorentą, o paskui plaukti į Inkantelariją. Kelionių agentas sakė, kad keliai siauri ir vingiuoti ir, žinoma, jai neverta rizikuoti gyvybe su italu prie vairo. Dar vienas dalykas – jie važinėja kita kelio puse. Ne, jau geriau plaukti laivu. Tai rizikinga kelionė. Ficas sakė, kad ji privalo keliauti viena. Ji ketina susirasti motiną. Tai ir išlaisvino, ir baugino.

Antrasis portretas

18

Kai tik Alba nugrimzdo lėktuvo sėdynėje, energijos ištekliai išseko ir ji mieguistai nusižiovavo. Buvo pavargusi. Pavargusi nuo tos pažįstamos tuštumos, nuo vilties, kad Ficas ją užpildys. Gerai, kad išvyksta. Viską palieka. Pradės iš naujo, naujoje vietoje su naujais žmonėmis.

Sąmoningai pasirinko vietą prie lango, kad susidurtų tik su vienu nepažįstamu žmogumi. Autobuse galima sėdėti, kur nori, ir persėsti, jei šalia atsisėstų nepageidaujamas asmuo. Lėktuve viskas kitaip. Privalės sėdėti su tuo, ką Likimas atsiųs į 13B. Skaičius trylika nieko gero nežadėjo. Į lėktuvą įlipo išvaizdus italas, aiškiai nepatenkintas ilga mindžikuojančių keleivių eile ant tako, kol kas nors krovė savo daiktus į viršutinę bagažinę. Jis pagavo jos žvilgsnį. Alba nenustebo, kad neatitraukia nuo jos akių. Visada taip. Ji pasitikėdama spoksojo tol, kol neatlaikęs jos drąsaus žvilgsnio jis nuleido akis į rankoje laikomą bilietą. Ji tikėjosi, kad nelaimingo skaičiaus vieta kliuvo jam ir, aišku, tada skaičius nebūtų toks nelaimingas. Kol kas jis buvo vienintelis šiek tiek vertas dėmesio vyras, kurį matė tą vakarą, ir, turint omenyje, kaip ji skrisdama į nežinomybę nervinasi, būtų malonu su kuo nors pakalbėti.

Nesiliovė jo stebėjusi. Akivaizdu, jos šviesios akys jį trikdė. Sprendžiant iš jo nepasitikėjimo savimi, ne mergišius, pagalvojo pralinksmėjusi. Su mergišiumi neturėjo ūpo. Jis dar kartą vogčia į ją žvilgtelėjo ir nuėjo į lėktuvo galą. Suirzusi atsiduso ir sukryžiavo rankas. Nespėjo peržvelgti likusių keleivių, kai stambus, išpurtęs vyriškis, žmogus-piramidė šlumštelėjo į sėdynę šalia.

– Atsargiau, – išdidžiai pareiškė ji.

Vyriškis plonu, spigiu balsu atsiprašė ir nesėkmingai bandė įsisprausti į sėdynę, pritaikytą ne tokiam žmogui.

Alba piktinosi.

– Tokiems žmonėms kaip jūs turėtų gaminti specialius krėslus, – pasakė nesišypsodama.

– Tikrai turėtų.

Jis negrabiai išsitraukė iš kelnių kišenės baltą nosinaitę ir nusišluostė kaktą. Dar ir prakaituoja, pasibjaurėjo ji, tokia jau mano šūdina laimė. Jis užsisegė saugos diržą, o Alba palaikė tikru stebuklu, kad oro linijos gamina juos pakankamai ilgus. Kaip galima sau leisti taip sustorėti, piktinosi ji. Tikriausiai jis labai rajus. Svarstė, ar gražusis italas apie ją tebegalvoja ir apgailestauja, kad jam nepasisekė atsisėsti šalia jos. Bet kuris geriau už Storulį, pyko ji. Nusigręžė į langą aiškiai parodydama, kad užmegzti pokalbį neturi noro. Kai jis atsivertė knygą, ji galėjo ramiai skaityti „Vogue“.

Kurį laiką pamiršusi Ficą ir Italiją, įsitraukė į mėgstamo žurnalo puslapius apie madas, sutelkdama dėmesį į merginų su aptemptais šortais ir ilgaauliais nuotraukas. Užsidegė cigaretę, nors Storulis šalia ėmė švokšti kaip senas garvežys. Kai jiems išdalino padėklus su maistu, ji pasibaisėjo, kad jis paėmė padėklą ir puolė šlamšti bandelę nė nepagalvodamas, kiek kraunasi ant savęs svarų.

– Neturėtumėt tiek daug valgyti, – pasakė pabaksnojusi jam į ranką. – Dar labiau pastorėsite ir tada kils rūpesčių ne tik dėl lėktuvo sėdynių.

Storulis staiga nuliūdo ir prislėgtas spoksojo į baltą bandelę su sviestu rankoje, o Alba grįžo prie savo porcijos ir „Vogue“. Jis padėjo bandelę ir nurijo gerklėje įstrigusį sielvarto gumulą.

Pagaliau jie nutūpė Neapolyje. Oro uostas atrodė nedidelis, nors patamsyje jo nelabai matėsi. Albos kelionės agentas užsakė jai viešbutį miesto centre. Kitą rytą turėjo traukiniu važiuoti į Sorentą, paskui plaukti laivu į Inkantelariją. Atsistoti ir ištiesti kojas buvo malonu. Storulis pasitraukė jai iš kelio, bet ji nepadėkojo, – buvo per daug užsiėmusi ieškodama gražiojo italo.

Pamatė jį oro uoste, kai jie abu laukė bagažo. Porą kartų sugavusi jo žvilgsnį, nusprendė jį padrąsinti. Nusišypsojo, paskui kukliai nuleido akis. Jis suprato signalą ir priėjo prie jos pasikalbėti. Jam prisiartinus, įvertino jį palankiai. Buvo aukštas, plačių pečių, šviesiai rudais plaukais, gaubiančiais platų kampuotą veidą. Jo akys buvo šviesiai žalios ir gilios. Kai šypsojosi, akių raukšlelės darė jį linksmą, lengvabūdį.

– Matau, esi viena, – pasakė jis angliškai. Jai patiko jo tartis; praleidus visą gyvenimą su anglais, skambėjo nepaprastai egzotiškai.

– Taip, viena. Anksčiau būti Italijoje neteko.

– Tai sveika atvykusi į mano šalį.

– Ačiū. – Ji pakreipė galvą į šoną. – Gyveni Neapolyje?

– Ne, aš čia verslo reikalais. Gyvenu Milane. – Nužvelgė ją nuo galvos iki kojų neslėpdamas susižavėjimo. – Apsistosi viešbutyje?

– Taip, „Miramare“.

– Koks sutapimas. Ir aš ten pat.

– Tikrai?

– Visada ten apsistoju. Tai vienas geriausių miesto viešbučių. Galime važiuoti tuo pačiu taksi. Kadangi tu Italijoje pirmą kartą, leisk man pabūti šeimininku ir pakviesti tave vakarienės.

Alba tiesiog negalėjo patikėti savo laime.

– Būtų labai malonu. Pagaliau, ką veikti Neapolyje merginai, kuri visiškai viena?

– Vadinuosi Alesandras Faviolis, – jis padavė ranką.

– Alba Arbakl, – prisistatė ji. – Pavardė ne tokia skambi kaip tavo. Tėvai, matyt, nesuko galvos dėl to, kaip skamba žodžiai kartu. Mano motina buvo italė.

– Ji tikriausiai labai graži.

Alba, prisiminusi portretą, nusišypsojo.

– Buvo graži.

– Kodėl tu čia? Nepanaši į turistę.

– Žinoma, ne turistė. Vykstu į Inkantelariją.

– O!

– Gali nesakyti. Ir tu ten vyksti.

Jis nusijuokė.

– Ne. Bet apie ją girdėjau. Man sakė, kad nuostabi vieta. Pilna juokingų stebuklų ir kitų antgamtiškų reiškinių.

– Tikrai? Kokių?

– Na, akivaizdžių: tuoj po karo vieną dieną miestelio gyventojai pabudo ir rado pakrantę nuklotą raudonais gvazdikais. Paskui prasidėjęs potvynis juos nuplovė.

– Tu tuo tiki?

– Na, tikiu, kad taip buvo. Bet netikiu, kad tai jūros darbas. Koks nors gudrus pokštininkas galbūt skaniai pasijuokė. Juokingiausia, kad tai stebuklu paskelbė vietinis kunigas. Štai kokia Italija. Ypač Neapolis. Čia pilna kraujuojančių šventųjų. O dėl religijos, tai mes labai karštai religingi.

– Žinai, aš nepripažįstu jokios religijos, tai tikriausiai mane įmes į jūrą.

Jis vėl tingiai nužvelgė ją nuo galvos iki kojų.

– Nemanau, Alba. Tikriausiai italai paskelbs tave šventąja ir įamžins marmure.

Vienu taksi jie atvažiavo į viešbutį. Albai patiko jo geros manieros – atidaro duris, padeda įlipti ir išlipti. Savo kambaryje ji nusiprausė po dušu, persirengė paprasta juoda suknele ir nuėjo susitikti su juo į vestibiulį apačioje. Juokėsi, kai jis pabučiavo jai ranką. Jis stipriai kvepėjo citrininiu tualetiniu vandeniu, o plaukai dar buvo šlapi.

– Gražiai atrodai, – pasakė jis.

– Ačiū, – mandagiai atsakė ji ir staiga suprato, kad nuo išvykimo iš Anglijos visai negalvoja apie Ficą. Turbūt Italijoje man patiks, mąstė ji. – Ar visi italai tokie žavūs kaip tu? – paklausė.

– Ne, žinoma, ne. Jei visi būtų tokie, Italijoje gyventų visos Europos moterys.

– Gerai. Man patinka, kad turiu kažką išskirtinio.

– Ir man patinka, todėl lėktuve tave ir pastebėjau.

– Gaila, kad atskirai sėdėjome. Buvau įgrūsta tarp lango ir didelio rajaus storulio.

– Skaičius trylika yra nelaimingas.

– Taip, bet paskui man pasisekė. – Ji su būdinga arogancija jam nusišypsojo, ir jis, kaip kiti vyrai, bemat tapo jos keistų šviesių akių belaisviu.

Jie vakarieniavo uosto rajone mažame restoranėlyje su vaizdu į jūrą ir Sant Elmo pilį. Jis nenorėjo kalbėti apie save. Klausinėjo apie jos gyvenimą Anglijoje.

– Tėvas turtingas ir mane baisiai lepina, – pasakojo ji. – Bet turiu siaubingą pamotę, kuri augina kiaules ir jodinėja arkliais. Jos storas užpakalis, ji visiems įsakinėja galingu balsu. Mano netikras brolis ir seserys tokie, kaip dauguma, draugiški, – nuobodžios sąjungos rezultatas.

Jam su ja buvo linksma, iš daugumos jos pasakytų dalykų juokėsi. Kai gerdamas kavą rūkė, pastebėjo ant jo kairės rankos trečiojo piršto paprastą auksinį vestuvinį žiedą. Žiedas jai buvo nė motais; tiesą sakant, net patiko. Smagu galvoti, kad ji turi galią nuvilioti vyrą nuo žmonos.

Jie grįžo į viešbutį pėsčiomis, kad Alba galėtų šiek tiek pamatyti Neapolio. Vakaras buvo karštas ir drėgnas. Oras ramus ir tvankus. Alba žavėjosi siauromis gatvelėmis, gražučiais šviesiais namukais su metaliniais balkonais ir langinėmis, puošniais lipdiniais, teikiančiais savitumo ir žavesio. Miestą gyvino muzika, juokas, automobilių tūtavimas ir gardaus itališko maisto aromatas. Virš vibruojančio mašinų gausmo lyg paukščio klyksmas virš šniokščiančios jūros skriejo spigus kapotas motinos, barančios vaiką, balsas. Tamsiaodžiai vyrai kalbėjosi sustoję skersgatviuose nužiūrinėdami praeinančias moteris. Nors jos neužkabino, jautė, kaip akimis ją nurenginėja, vieną drabužį po kito iki nuogumo. Žinojo, kad ją saugo Alesandras, ir buvo dėkinga, kad nereikia eiti per miestą vienai. Londonas jai buvo lyg paklusnus ponis, o Neapolis kaip nevaldomas rodeo žirgas kėlė nepasitikėjimą.

Jie parėjo į viešbutį ir Alesandras nelaukė, kad ji pakviestų į savo kambarį. Kartu įlipo į liftą, nusekė iš paskos koridoriumi.

– Tu labai savim pasitiki, – tarė ji. Tačiau jos šypsena pasakė, kad ne be reikalo.

– Noriu su tavim pasimylėti, – sumurmėjo jis. – Aš juk tik vyras.

– Taigi, kad vyras, – užjaučiamai atsiduso ji ir pasuko spynoje raktą.

Nespėjus įjungti šviesos jis atsuko ją į save ir nustebusią ėmė karštai bučiuoti į lūpas. Pirmą kartą po išsiskyrimo ji visiškai užsimiršo ir nebelygino su Ficu. Visai apie jį negalvojo. Alesandras, deginamas geismo, prispaudė ją prie sienos ir įsikniaubė jai į kaklą. Alba užuodė citrininį odekoloną, sumišusį su natūraliu jo odos kvapu, jautė ant savo kūno šiurkščius šerius.

Jis braukė rankomis per jos kojas aukštyn prie šlaunų. Rankos buvo stiprios, įgudusios, kiekvienas perbraukimas užgniauždavo jai kvapą. Atsiklaupęs pakėlė suknelę iki liemens, kad galėtų bučiuoti ir laižyti jos nuogą pilvą. Jai vadovauti neleido. Kas kartą, kai ji bandė atsikovoti prarastas pozicijas, jis atitraukdavo jos rankas ir toliau skandino veidą jos kūne keldamas tokius malonius šiurpuliukus, kad ji liovėsi kovojusi ir pasidavė.

Jie pasimylėjo penkis kartus, baigę sukrito iš nuovargio lovoje. Miegojo užgriuvę vienas ant kito, bet artimumas dingo. Pasitenkinimo vaikymosi jaudulys praėjo, ir Alba net per miegą žinojo, kad iš ryto su juo šaltai atsisveikins.

Fico ji nesapnavo. Nesapnavo nieko. Tačiau pabudusi manė, kad ji dar sapnų karalystėje. Pro langinių tarpus sklido šviesos pluoštai. Miesto garsai skverbėsi į mieguistą jos kambario tylą, nors atrodė labai tolimi. Ji pamirksėjo, susivokė. Kaip paprastai, padaugino gerti. Skaudėjo galvą, lyg po sunkiausio darbo maudė sąnarius. Paskui prisiminė Alesandrą ir dėl savo pažinties su tuo pasiutusiu italu oro uoste šyptelėjo. Pasivertė tikėdamasi jį pamatyti savo lovoje, bet lova buvo tuščia. Paklausė garsų iš vonios kambario, tačiau durys buvo praviros, šviesa nedegė. Jo nebebuvo. Ir gerai, pagalvojo. Jai nepatiko, kai jie per ilgai užsibūdavo. Fiziškai jautėsi sukiužusi. Dabar visiškai nenorėtų mylėtis.

Pažvelgė į laikrodį prie lovos. Dar anksti. Anksčiau dešimtos būti stotyje nereikėjo. Turėjo laiko nusiprausti ir papusryčiauti. Geriau pagalvojusi nusprendė užsisakyti pusryčius į kambarį. Nenorėjo restorane susitikti jo.

Išsimaudžiusi po dušu ir nuplovusi nuo kūno citrinos kvapą susidėjo lagaminą. Pažvelgė į savo atvaizdą veidrodyje, prisiminė praėjusios nakties džiaugsmus. Alesandras jai padėjo. Bent jau uždėjo ant sužeistos širdies pleistrą ir laikinai apmalšino skausmą. Atitraukė nuo minčių apie Ficą nusivesdamas į egzotiškų nuotykių pasaulį, kuriame ji galėjo būti kuo panorėjusi, kuriame jos niekas nepažįsta. Iš džiaugsmo nutarė paskambinti į Alesandro kambarį ir jam padėkoti. Šiaip ar taip, jis jai suteikė didžiulį malonumą. Galbūt jie galėtų kartu papusryčiauti. Tuomet bent nereikės pusryčiauti vienai.

Paskambino į registratūrą.

– Prašau sujungti su Alesandru Favioliu, – išdidžiai pareikalavo. Kol budėtoja ieškojo žurnale, telefonas tylėjo. – Alesandras Faviolis, – pakartojo Alba. Dieve, jie nesupranta net savo pačių kalbos, piktinosi ji.

– Apgailestauju, bet šiame viešbutyje žmogaus, pavarde Faviolis, nėra.

– Tikrai yra. Vakarieniavau su juo.

– Pono Faviolio nėra.

– Pažiūrėkite dar kartą. Atvykome vakar vakare drauge, paskui pavakarieniavę kartu grįžome. Jūs tikrai jį matėte.

– Vakar vakare aš nebudėjau, – šaltai pasakė tarnautoja.

– Na, paklauskite savo kolegos. Aš juk jo neišgalvojau.

– Ar žinote, kuriame jis kambaryje? – Moteris ėmė netekti kantrybės.

– Aišku, ne, todėl jums ir skambinu! – atšovė Alba.

Prisivertusi būti mandagi budėtoja pakartojo:

– Šiame viešbutyje jokio žmogaus Faviolio pavarde nėra. Apgailestauju.

Staiga Albai pasidarė bloga. Geriau pagalvojus, tikrai per didelis atsitiktinumas, kad jis būtų užsisakęs tą patį viešbutį. Ir nekvietė jos į savo kambarį. Tuo metu jai visai neatrodė keista, bet dabar tikrai keistoka. Suspausta širdimi ji atidarė rankinę ir ėmė po ją naršyti piniginės. Turbūt kažkoks pokštas, pagalvojo ji ir pasijuto tarsi nešama prieš stiprią srovę. Piniginės nebuvo. Ji sunkiai nurijo seilę, apvertė rankinę ir iškratė jos turinį ant lovos. Pamačius pasą jai palengvėjo, bet pinigų nerado. Jis paėmė piniginę su visais jos kelionės čekiais ir liromis. Kaip, po velnių, ji užmokės sąskaitą už viešbutį, traukinį, o dar laivą, kuriuo turi nuplaukti į Inkantelariją?

Susmuko ant lovos. Šunsnukis. Pasinaudojo manimi, paskui apiplėšė. Viską buvo numatęs, šūdžius. O aš, kvailė, užkibau. Buvo per daug pikta, kad pravirktų, ir per didelė gėda skambinti kam nors į Angliją, pripažinti savo kvailumą. Ji paprasčiausiai turi išskapstyti pati.

Kadangi neketino apmokėti sąskaitos, nusprendė bent gerai papusryčiauti. Be to, reikės prisikimšti kiek galima daugiau, nes vėliau neturės pinigų. Teks nudžiauti keletą bandelių iš bufeto.

Apačioje draugiškiausiu tonu, kokiu tik mokėjo, pasisveikino su budėtoja ir tvirtu žingsniu nužygiavo į viešbučio restoraną. Atsisėdo prie mažo staliuko viduryje salės, užsisakė kavos, apelsinų sulčių, prancūziškų bandelių, skrebučių ir vaisių salotų. Stebėdama kitus svečius vis labiau jautėsi vieniša. Italijoje neturėjo draugų. Nė vieno bičiulio. Kas bus, jei jos šeima iš Inkantelarijos išsikėlė? Jei ji gaudo vėją laukuose? Pinigų neturi. Pavedimas bankui iš Inkantelarijos užtruks keletą dienų. Ji negali bastytis po Neapolį, kad netyčia vėl nesutiktų Alesandro. Prisiminė pavojingai atrodančius vyrus, kurie geidulingai į ją žiūrėjo tamsiuose skersgatviuose praeitą vakarą, ir staiga pasijuto silpna, pažeidžiama, sutrikusi ir nuoga, tarsi jis būtų pavogęs ir jos drabužius.

Staiga, savo džiaugsmui, pamatė kitame restorano gale sėdintį vienišą Storulį. Su didžiausia simpatija žmogui, kurį anksčiau niekino, puolė prie jo stalo. Nepastebėjo, koks siaubas perbėgo jo veidu ją pamačius. Jis pažvelgė į bandelę su sviestu ir varvančiu džemu, bandė ją putnia ranka pridengti. Ji atsisėdo ir uždėjo ant stalo alkūnes.

– Tikiuosi, neprieštarausite, jei prie jūsų atsisėsiu, – sučiulbo nutaisiusi maloniausią balsą. Pažvelgė į jį didelėmis stirnos akimis. – Mane apiplėšė. Italas pavogė viską. Pinigus, drabužius, pasą, bilietą namo. Viską. Jūs vienintelis žmogus, kurį pažįstu visoje Italijoje. Tiesą sakant, visoje Europoje. Drįstu prašyti didžiausios malonės. Ar galėčiau iš jūsų pasiskolinti pinigų? Tik tiek, kad pasiekčiau Inkantelariją? Paimsiu jūsų adresą ir grąžinsiu su procentais. Būčiau tokia dėkinga. – Ji nusišypsojo ir pridūrė: – Dėl manęs nesitrukdykite, valgykite.

Storulis ilgai svarstė savo galimybes. Staiga skubiu judesiu, kuris privertė Albą iš pasibjaurėjimo susitraukti, susikimšo visą bandelę į burną. Ji žaktelėjo, stengdamasi neparodyti pasišlykštėjimo, kai jis tyčia neskubėdamas ją kramtė, o pro lūpas ištryško sviestas ir varvėjo per smakrą jam ant pagurklių. Pagaliau servetėle nusišluostė lūpas.

– Skanumėlis! – sušuko jis. – Reikia užsisakyti dar!

Albos viltys pamažu ėmė pliukšti. Buvo gėda prisiminus, kad lėktuve ji elgėsi ne tik nemandagiai, bet nedovanotinai jį įžeidinėjo. Kodėl apskritai turėtų jai padėti?

– Ką gi, – pramikčiojo apyverksnė. – Atsiprašau, kad sutrukdžiau.

– Neturėtum prasidėti su nepažįstamais vyrais oro uostuose, – pasakė jis, atgavęs pasitikėjimą. – Tai, kad tave apiplėšė, mažiausia tavo bėda.

Alba išsižiojo.

– Atsiprašau?

– Girdėjai, ką sakiau. Ko tu tikiesi? Ar neturi supratimo apie padorumą, o gal duodiesi su kiekvienu, kas pasiūlo užmokėti už vakarienę? Žinai ką, – pasakė piktdžiugiškai ją žemindamas, – jei pačiulpsi man pimpalą, užmokėsiu tau už skrydį namo!

Pasibaisėjusi Alba vos atsistojo ir dūmė iš restorano, kiek tik nešė jos drebančios kojos.

Grįžusi į kambarį davė valią įsiūčiui – spardė lovą, spintelę ir į ką tik galėjo įspirti. Koks grubumas! Kaip šlykštu! Kaip jis drįso?!

Savigaila jai netiko. Ji susitvardė ir turėjo ko nors imtis. Kaip visada, įniršis ir kerštas buvo jos geriausias pasirinkimas. Negalėjo sumokėti sąskaitos ir neturėjo kas už ją sumokėtų. Liko vienintelė išeitis. Bėk ir neabejok.

Ji nutempė lagaminą koridoriumi, nusileido liftu į pirmą aukštą. Tamsiame kampe prie perdegusios lemputės pro langą į užpakalinę gatvę išmetė lagaminą, paskui iššoko pati. Pasileido bėgte stoties link.

19

Alba atkulniavo į stotį uždususi, bet su netikėta pergale. Jautėsi, lyg būtų ką nors nužudžiusi ir išsisukusi. Įdomu, ką darys viešbučio administratorius, pamatęs neapmokėtą sąskaitą ir nusiaubtą kambarį. Kol aptiks jos pėdsakus, ji bus už daugelio mylių. Bevardis veidas tarp tūkstančio veidų. Ji apsidairė. Italių tamsi oda ir rudi plaukai – tokie kaip jos. Nematyti nė vienos šviesiaplaukės. Ji nuo italių nesiskyrė. Niekas į ją nespoksojo kaip į svetimšalę. Tiesą sakant, apskritai niekas į ją nežiūrėjo. Pavojingų vyrukų, kurie tyko skersgatviuose ir trinasi prie baro, staiga nebebijojo. Vienas kitas vyras jai maloniai nusišypsojo, su pasigėrėjimu perbėgo akimis per jos ilgas rudas kojas, geltoną vasarinę suknelę. Jie nepavojingi. Tik pripažįsta jos grožį. Buvo pratusi prie tokio lengvo susidomėjimo, jai tai patiko. Tačiau reikėjo spręsti milžinišką praktinę problemą. Ketino važiuoti traukiniu į Sorentą, paskui plaukti į Inkantelariją, bet neturėjo pinigų. Jau norėjo vienam iš tų malonių ir mokančių vertinti vyrų atsakyti į šypseną, tikėdamasi pasiskolinti pinigų, tačiau žiaurūs Storulio žodžiai buvo sieloje įdeginę žymę: „jei pačiulpsi man pimpalą, užmokėsiu tau už skrydį namo“. Iš gėdos ji paraudo ir nukreipė akis į šalį.

Kitas traukinys į Sorentą išvyks po keturiolikos minučių. Ji susirado platformą, paskui tarsi traukinių plėšikas stebėjo vartus. Bilietų kontrolierius buvo mažas liesas vaikinas su nerviniu traukuliu. Kas keletą sekundžių jo veidas susitraukdavo į vieną nepaprastą mirktelėjimą. Albai staiga jo pagailo. Nepratęs prie tokio jausmo jos kūnas nuėjo pagaugais, lyg matuotųsi naują odą. Kaip ir Storulį, kontrolierių buvo labai lengva įbauginti. Ji norėjo, kad jis būtų aukštas, stiprus ir sumanus, tada nors neskaudėtų širdies jį apkvailinus. Keleiviai ėjo prie jo šnekučiuodami tarpusavyje, o jis mušė bilietuose skylutes. Jie su siaubu atšokdavo dėl jo nervinio tiko arba prisidengę burną ranka kikendavo. Į jo mandagų pasisveikinimą nesivargino atsakyti. Kai kurie net neburbtelėdavo „ačiū“. Alba užsidegė cigaretę ir atsisėdo ant lagamino. Paprastai tokie nuotykiai ją linksmino. Tačiau ne šiandien. Atmintyje iškilęs pašaipus Alesandro veidas ir nepadorus Storulio pasiūlymas atsimušė į netvirtas jos sąžinės sienas. Sielą užplūdo bjaurėjimasis savimi.

Puiku, laikas veikti, Alba. Surink visas ašaras ir gerai jomis pasinaudok! Ji užgesino cigaretę ir nuėjo prie trūkčiojančio kontrolieriaus.

Kai Alba prisiartino, jaunojo kontrolieriaus veidą tampė konvulsijos. Jam padarė įspūdį ne tiek jos grožis, kiek jos didis sielvartas. Buvo nepaguodžiama. Malonus veidelis išraudęs ir dėmėtas, pečiai sulinkę, krūpčioja nuo verksmo.

– Labai atsiprašau, – šniurkščiojo, šluostydama skruostus šlapia nosine. Paskui ji pakėlė akis ir jis žengė žingsnį atgal. Akys buvo šviesiai pilkos lyg reti, kerintys kristalai, ir tokios gražios, kad jam aptemo protas. – Mane paliko mylimasis, – raudojo ji. Kontrolierius atrodė išsigandęs, jo veidas staiga liovėsi trukčiojęs. – Jis manęs nebemyli, todėl iš Neapolio išvažiuoju. Negaliu gyventi šiame mieste žinodama, kad tas, kuris sudaužė mano širdį, gyvena čia pat, kvėpuoja tuo pačiu oru, vaikšto tais pačiais šaligatviais. Tu juk supranti, tiesa? – Suėmė jį už rankovės. Jos gudrybė veikė puikiai. Nurimusiame jo veide sustingo giliausia užuojauta, ir akimirką ji užsimiršo. Liovėsi verkusi, jam nusišypsojo. – Tavo gražus veidas, – pasakė nuoširdžiai, nes dabar, kai galėjo gerai jį matyti, suprato, kad jis dar berniukas, stulbinamai gražus. Jis paraudo, bet nenusisuko.

– Grazie, signora, – pagaliau ištarė nedrąsiai, tyliu balsu.

Ji pirštais suspaudė jam alkūnę.

– Tau ačiū, – reikšmingai padėkojo ji ir nuskubėjo platforma kaip ant sparnų, nes prasmuko be bilieto, ir dar dėl to, kad jos suktybė jo nepažemino. Padarė jį laimingą. Keisčiausia, kad akivaizdus jo džiaugsmas ir ją užkrėtė laime.

Alba gavo vertingą pamoką: žmonės yra apsirengę kūnais kaip paltais. Gražūs ar bjaurūs, stori ar ploni, ramūs ar tampomi traukulių – visi yra pažeidžiamos žmogiškos būtybės ir nusipelno pagarbos. Paskui prisiminė Ficą, kartą sakantį: „Jei atidžiai įsižiūrėsi, pamatysi grožį ir šviesą bjauriausiose ir tamsiausiose vietose.“ Alba suprato, kad apskritai retai žiūrėdavo.

Ji padėjo lagaminą ant lentynos vagono gale, paskui susirado vietą prie lango. Jei tikrins bilietus, ji paprasčiausiai paaiškins, kad tikriausiai pametė bilietą ant platformos. Juk be bilieto pro vartus jos tikrai nebūtų įleidę?

Priešais ją atsisėdo du dailūs vyrai ir ant juos skiriančio staliuko išsidėliojo sumuštinius bei gėrimus. Gaila, kad ji neatsivežė knygos. Paskutinį kartą su didžiausiu vargu skaitė knygą dar mokykloje, Džeinės Osten „Emą“, skaito ją ir dabar, po dešimties metų. Nenoromis išsitraukė nučiupinėtą „Vogue“, kurį skaitė lėktuve, ir ėmė abejingai sklaidyti.

Ilgai netrukus jauni vyrai bandė užmegzti pokalbį. Paprastai ji būtų apsidžiaugusi, gavusi su jais pasikalbėti, bet šiandien jų dėmesys ją žeidė. Ar ji atrodo lengvai prieinama? Taip lengvai?

– Gal norėtum sausainio? – paklausė pirmasis.

– Ačiū, ne, – atsisakė be šypsenos.

Pirmasis pažvelgė į antrąjį ieškodamas padrąsinimo. Antrasis linktelėjo.

– Iš kur tu? – neatstojo jis.

Ji suprato, kad ją išduoda tartis. Tada šovė į galvą mintis ir į veidą atklydo šypsena.

– Aš anglė, ištekėjusi už italo, – pasakė ji palinkdama į priekį ir apsimestinai kukliai žvelgdama iš po blakstienų. – Labai malonu pasikalbėti su gražiais jaunais vyrais. Matote, mano vyras senas. O, jis turtingas ir įtakingas, duoda man viską, ko noriu. Gyvenu dideliuose rūmuose. Turiu namų visame pasaulyje. Tarnų tiek, kad galėčiau paskandinti visą lainerį, ir nesuskaičiuojamą daugybę brangenybių. Bet kai dėl meilės, na, kaip sakiau, jis yra senas.

Susijaudinęs drąsesnis vyras kumštelėjo kitam. Abu vos galėjo nusėdėti valdydami geidulį, galvodami apie šią žvitrią jauną moterį, kurios vyras per senas mylėtis.

Paskui, prisiminusi, kad važiuoja antros klasės vagone, ji pridūrė:

– Kartais man patinka būti neatpažintai. Mėgstu keliauti su normaliais žmonėmis. Palieku automobilį ir vairuotoją prie stoties ir važiuoju traukiniu. Traukiniuose galima susipažinti su nuostabiausiais žmonėmis ir, suprantama, mano vyras manęs nepasiekia.

– Jums reikia dviejų jaunų vyrų, kurie duotų tai, ko negali duoti jūsų vyras, – pasakė pirmasis, dabar įsidrąsinęs, bet prislopintu balsu, karščiuojančiomis iš geismo akimis.

Prisimerkusi ji iš lėto juos įvertino, išsitraukė iš pakelio cigaretę, įsikišo ją į burną ir užsidegė. Išpūtusi dūmą vėl pasilenkė į priekį, pasidėjo alkūnes ant staliuko.

– Dabar aš atsargesnė, – atsainiai pasakė. – Paskutiniam mano meilužiui nukirto kiaušius. – Abu vyrai išblyško. – Kaip minėjau, mano vyras galingas, labai galingas. Mėgsta viską, ką turi, pasilaikyti sau. Bet man patinka rizikuoti. Patinka iššūkiai. Mėgstu jam nepaklusti. Tai teikia man malonumą. Suprantate?

Išsižioję iš nuostabos jie linktelėjo. Albai palengvėjo, kai jie pirmoje stotelėje išlipo, dėl perdžiūvusių iš baimės gerklių su ja net neatsisveikinę.

Kai atkeliavo bilietų kontrolierius, ji panaudojo visą savo žavesį.

– Turiu prisipažinti, kad pamečiau bilietą, – apsimesdama suglumusi su šypsena pareiškė ji. – Labai atsiprašau, esu tokia netikėlė, bet tas jaunuolis, kuriam tikas… – kontrolierius linktelėjo atpažinęs, kai ji pamėgdžiojo mirkčiojimą, – …kalbėdama su juo taip užsimiršau, jis toks mielas, man buvo taip jo gaila, kad kai grąžino bilietą, veikiausiai jį numečiau ant platformos. Žinoma, mielu noru nusipirksiu kitą. Ji ėmė raustis rankinėje, tikėdamasi, kad jis ją sustabdys ir nereikės kurti kitos istorijos apie pamestą piniginę, kuri galėjo peržengti jo užuojautos ribas.

– Nesirūpinkite, ponia, – maloniai pasakė jis. – Mikelis geras vyrukas, bet kvailokas. Galbūt pamiršo jums bilietą grąžinti. – Paskui, kaip dauguma jos sutiktų vyrų, stengėsi žengti dar vieną kilnų žingsnelį. – Jei turite sunkų lagaminą, leiskite padėti jį iškelti iš traukinio.

– Ačiū, – padėkojo ji, žinodama, kad jei atsisakytų, įžeistų jo savigarbą. – Būtų labai malonu. Tikrai turiu sunkų lagaminą, o aš, kaip matote, ne iš stipriųjų.

Pastypsojęs ilgiau, negu reikia, kontrolierius nuėjo, užtikrinęs Albą grįšiąs kelionės pabaigoje, kad padėtų išlipti. Jam nuėjus ji žiūrėjo pro langą.

Galvojo apie Ficą. Paraudo prisiminusi jo bučinį. Bučinio intymumą. Jis buvo tarytum lėtas šokis po pašėlusio tvisto maratono. Beveik nepakeliamas, kankinamai lėtas ir švelnus. Jis įtempė jos kūne kiekvieną nervą, vertė ją jausti. Tikrai jausti. Ne apsimesti. Jam tas jausmas atėjo natūraliai. Ją jausmas varžė, kėlė smalsumą, galiausiai beveik skaudino.

Kraštovaizdis mirguliavo vėlyvo ryto saulėtoje migloje. Su kaitra iškilo aukšti kiparisai, kedrų ir pušų pavėsyje pasirodė smėlio spalvos namukai. Alba norėjo iškišti galvą ir pauostyti orą, kaip darydavo Sprautas Fico automobilyje ant užpakalinės sėdynės. Šiuos kvapus ji įsivaizdavo visą gyvenimą. Buvo mačiusi Italiją filmuose, bet niekas negalėjo perteikti tokio iki skausmo jaudinančio šalies grožio. Nieko keisto, kad jos motina kilusi iš šio žemės rojaus, nes Albos mintyse čia įsikūnijo visos rojaus savybės; motinos dvasia lakiojo tarp bugenvilijų, vynmedžių ir alyvmedžių giraičių.

Traukinys sudžeržgė ir sustojo Sorente. Kaip buvo žadėjęs, kontrolierius grįžo padėti Albai su bagažu. Norėdamas įtikti vežė jį per visą platformą iki gatvės, paskui su ja atsisveikino. Miestas šurmuliavo. Pro šalį su savo mintimis ėjo žmonės, nepastebėdami stovinčios sutrikusios jaunos moters, kurios pilvas iš bado grojo maršą. Pastatai buvo balti, geltoni ir raudoni, langinės užvertos, kad kambariuose būtų vėsu, pirmųjų aukštų langai su grotomis, plačios durys nesvetingai uždarytos. Nors gražus, miestas atrodė nelabai draugiškas.

Pagaliau gatvė atvedė prie jūros. Ant vandens suposi valtys arba ilsėjosi ištrauktos į krantą. Šlapias rudas smėlis atrodė it žvyras, žmonės vaikštinėjo krantine pirmyn ir atgal džiaugdamiesi saule. Keletas restoranų ir parduotuvių veikė išsidėstę ant šaligatvio, vėjas atpūtė kepamų svogūnų ir pomidorų kvapą. Jos pilvas sugurguliavo, o burnoje prisirinko seilių. Norėjo stiklinės vandens. Įpykusi pamiršo pasivogti ką nors iš viešbučio bariuko atsargų. Kuo daugiau galvojo apie maistą ir gėrimą, tuo labiau jautė alkį ir troškulį.

Neleido sau, kaip norėtųsi, susilpnėjus valiai maudytis savigailoje. Su savigaila nieko nepasieksi, ir ji niekino tas filmuose verkiančias moteris. Iki čia ji atkeliavo; su trupučiu savo žavesio nusigaus ir iki Inkantelarijos. Palikusi krantinėje lagaminą, sukaupė drąsą ir nužygiavo prie sudžiūvusio seno žvejo, triūsiančio šalia savo valties. Prisiartinus į nosį trenkė žuvų kvapas, ir ją supykino.

– Atleiskite, – užkalbino maloniai šypsodama. Senis pakėlė galvą. Jis nesišypsojo. Iš tikrųjų atrodė net supykęs, kad jį trukdo. – Man reikia nuvykti į Inkantelariją, – pareiškė ji.

Jis pažvelgė į ją tuščiu žvilgsniu.

– Negaliu ten tavęs nuplukdyti, – atsakė purtydamas galvą, lyg ji būtų įkyri musė, kurios nori atsikratyti.

– Gal pažįstate, kas galėtų?

Jis bejėgiškai skėstelėjo rankomis.

– Tave nugabens Nanis Baronis, – pasakė valandėlę pagalvojęs.

– Kur man jį rasti?

– Iki saulėlydžio negrįš.

– Bet argi Inkantelarija ne tuoj už įlankos? Ar valtys ten neplaukioja visą laiką?

– Kam kiltų noras plaukti į Inkantelariją?

Alba sumišo.

– Ar ji ne toks miestas, kaip šitas?

Jis ciniškai nusijuokė.

– Tai mažas, Dievo užmirštas kampelis. Apsnūdęs. Visada buvo apsnūdęs. Ko ten keliauti? – pakartojo jis.

Kelionių agentas Albai primygtinai rekomendavo plaukti laivu. Ji įsivaizdavo, kad laivai kursuoja reguliariai, kaip traukiniai iš Beisingstono į Londoną. Patyliukais piktai suniurnėjo. Kelias sekundes pamiršo savo padėtį. Buvo įsitikinusi, kad paliko lagaminą šalia švartavimosi stulpelio. Apstulbusi apsidairė. Lagamino niekur nesimatė. Ir dar kartą per dvidešimt keturias valandas pajuto nemalonų kraujo plūstelėjimą į galvą, stiprų spengimą ausyse, sunkų šleikštulį pilve, širdgėlą, kai, savo siaubui, negalėdama patikėti suprato, kad ją vėl apiplėšė. Dabar turėjo tik rankinę su lūpdažiu, dienoraščiu, aplamdytu „Vogue“ ir, ačiū Dievui, pasu.

– Kažkoks suskis mane apiplėšė! – angliškai suriko ji, plyšaudama į tvankų popietės orą. – Ji trypė kojomis ir siautėjo iškėlusi rankas. – Brrr! Nekenčiu šitos sušiktos šalies. Nekenčiu sušiktų italų. Ne tauta, o profesija. Vagys! Visi jūs prakeikti vagys! Ko aš čia, po velnių, važiavau?! Sumauta katastrofa, sumautas laiko gaišimas! Brrr!

Staiga ji išgirdo malonų ir kantrų vyro balsą, ant peties pajuto šiltą ranką.

– Gerai, kad keikies angliškai, – pasakė jis šypsodamas, – kitaip tave popiečiui pasodintų!

Alba įtūžusi į jį spoksojo.

– Mane ką tik apiplėšė, – putojo ji, kovodama su ašaromis. – Kažkas nudžiovė mano lagaminą. Neapolyje pavogė pinigus, o dabar, šiame Dievo užmirštame užkampyje – lagaminą!

– Aišku, kad anksčiau čia nesi buvusi, – maloniai pasakė jis surimtėdamas, kad jos neįžeistų. – Savo mantą reikia saugoti kaip savo akį. Tu anglė?

– Taip. Londone galima vidury Pikadilio aikštės palikti karališkąsias brangenybes, papietauti, apsipirkti Bondo gatvėje, pasivaikščioti po Haid Parką, „Ritze“ išgerti arbatos, išgerti taurelę sumautame Konote ir šeštą valandą brangenybės bus ten pat. – Tai nebuvo šventa tiesa, bet skambėjo gražiai. – Nebeturiu nei pinigų, nei drabužių! – Pagalvojusi apie prarastus gražiuosius drabužius, dar labiau nuliūdo. – Man reikia nusigauti į Inkantelariją, o nerandu nė vieno sumauto tipo, kuris mane ten nugabentų. Prakeiktas Nanis Baronis namie dulkina savo meilužę ar panašiai ir iki šešių negrįš. Ką man iki šešių veikti? A? Negaliu nusipirkti net sumauto sumuštinio!

– Kurių galų nori vykti į Inkantelariją?

Ji rūsčiai į jį pažvelgė; šviesiai pilkos akys virto akmeniu.

– Jei dar kas nors manęs to paklaus, sumalsiu tokį į miltus!

– Klausyk, – pasiūlė šypsodamas, – gal leistum pavaišinti tave pietumis, paskui pats nugabensiu tave į Inkantelariją. Turiu katerį.

– Kodėl turėčiau tavimi pasitikėti?

– Todėl, kad nebeturi ko prarasti, – truktelėjęs pečiais atsakė jis ir uždėjęs ranką jai žemiau nugaros nuvairavo ją į restoraną.

Prie taurės šviesiai raudono vyno Gabrielis Ričis paaiškino, kad gyvena Neapolyje, bet vasaroja su šeima pajūryje ir turi ten namą.

– Praleidžiu čia kiekvienas atostogas nuo vaikystės, bet niekada nesutikau tokios žavingos moters kaip tu.

Alba pavartė akis.

– Nenoriu girdėti, kad esu graži ar žavinga. Man jūs, italai, jau iki čia. – Ji pridėjo ranką prie kaklo.

– Ar anglai nevertina moterų grožio?

– Vertina. Santūriai.

– O gal tos internatinės mokyklos, į kurias jie siunčia savo sūnus, skatina labiau domėtis berniukais?

– Aišku, neskatina. Anglai yra puikūs ir mandagūs. – Ji pagalvojo apie Ficą. Niekada nebūtų pakliuvusi į tokią bėdą, jei jis būtų iš padorumo atvykęs su ja.

– Tu nespėjai pastatyti kojos ant mano žemės, o jau esi tokia ciniška.

– Mane toks gražus italas kaip tu apiplėšė. Kur tik einu, vyrai užkabinėja. Vemt verčia, kai į mane žiūri kaip į sekso objektą. Kai mane apiplėšia!

– Bent jau likai sveika, – nuramino jis.

– Nežinai to ir pusės.

– Tai kaip čia be pinigų patekai?

– Ilga istorija.

– Turime visą popietę.

– Na, jei įpilsi dar taurę vyno, nebesakysi, kad esu graži, pažadėsi prie manęs nelįsti, manęs neapiplėšti, nenužudyti pakeliui į Inkantelariją, tada pasakysiu.

Jis juokais trynėsi smakrą svarstydamas jos sąlygas.

– Negaliu nepripažinti tavo grožio, bet esi labai nemandagi. Be to, per daug keikiesi, o damai tai netinka. Neapiplėšiu, nes nebeturi nieko vertingo. Nesu žudikas. Tačiau negaliu pažadėti, kad niekada prie tavęs nelįsiu. Juk aš italas!

– O Dieve! – dramatiškai atsiduso ji. – Kai tik atgausiu jėgas, pati apsiginsiu.

Paprastai Alba būtų pastebėjusi patrauklias raukšleles aplink lūpas, kai jis juokėsi, ir šviesiai žalias akis, pilnas išdykusių kibirkštėlių, ir draugišką šilumą, bet buvo atbukusi.

Saulėkaitoje jie pasisotino neįmantriais valgiais, o vynas sušvelnino jos pyktį ir suteikė netikro optimizmo. Ji papasakojo savo nuotykius praleisdama Storulį su jo šlykščiu pasiūlymu ir aistringą naktį su oro uoste sutiktu nepažįstamuoju, dėl kurio dabar jai labai gėda. Akivaizdus Gabrielio domėjimasis skatino gražinti ir plėtoti pasakojimą, kol jos istorija virto tokiu literatūros kūriniu, kokiu didžiuotųsi net Vivijena Armitadž.

Galiausiai, kai jie gurkšnojo citrininį likerį limoncello, jis vėl paklausė, kodėl ji keliauja į Inkantelariją.

– Todėl, kad ten gyveno ir mirė mano motina, – atsakė ji. – Jos nepažinojau, nes mirė tuoj po to, kai aš gimiau. Noriu rasti jos šeimą.

– Manau, neturėsi daug vargo, jei ji ten tebegyvena. Vietovė labai nedidelė, sakyčiau, apie porą tūkstančių gyventojų.

– Kodėl niekas ten nekeliauja?

– Nėra ten ką veikti. Viskas apmirę. Užmirštas Italijos kampelis. Nors labai gražus. Nepanašus į kitas pakrantės vietas. Sakoma, kad jis užkerėtas.

– Gvazdikai, – nusišypsojo ji. – Man pasakojo.

– Ir verkiančios statulos. Buvau ten daug kartų. Jei noriu pabūti vienas, keliauju tenai. Ten nurimsta siela. Jei norėčiau dingti, taip pat ten keliaučiau, – pridūrė suktai šypsodamas. – Tikiuosi, tu nedingsi.

– Prisimink savo pažadą, – šaltai atkirto ji.

– Klausyk, jei ten nuvykus tau prireiks finansinės pagalbos, paskolinsiu, kiek reikės. Duočiau tau pinigų, bet žinau, kad nepriimsi. Laikyk mane svetimoje šalyje draugu. Pažadu, kad gali manim pasikliauti. – Jis palietė jos nuogą ranką. Jo delnas buvo šiltas ir nelauktai raminantis.

– Tik nugabenk mane į Inkantelariją, – pasakė keldamasi. Jo ranka nukrito ant stalo. Tada atsigręžė į jį ir jos veidas sušvelnėjo. – Drauge.

20

Stovėti prie greitaeigio katerio vairo buvo gera. Vėjas vėsiais mikliais pirštais kedeno plaukus kartu nusinešdamas ir jos neviltį. Valtis skrosdama bangas šokinėjo, ir Alba privalėjo laikytis, kad neiškristų. Čia, kai į veidą plieskė saulė, o iš krūtinės veržėsi nesuvaldomas optimizmo jausmas, jai niekas pasaulyje nerūpėjo.

Gabrielis jai šypsojosi – gėrėjosi svetimšale, kuri jo krante prarado viską. Jis rodė į jūroje iškilusias uolas, lyg neprieinamos tvirtovės sienas, ir aiškino, kad Inkantelarija labai ypatinga vieta, tarsi Dievas būtų paėmęs gabalą rojaus ir padėjęs šios ašarų pakalnės viduryje.

– Jos grožis labai netikėtas, – pasakė jis kateriui plaukiant pro kieto pilko akmens įlankėles.

Buvo toliau, nei Alba įsivaizdavo. Manė, kad Inkantelarija nuo Sorento tuoj už posūkio.

– Jei reikalai nesiklostys, – sušuko prieš švilpiantį vėją Gabrielis, tarytum skaitydamas jos mintis, – atplauksiu tavęs paimti. Tik paskambink.

– Ačiū, – atsakė dėkinga.

Jos nerimas grįžo. Inkantelarija aiškiai atkirsta ne tik nuo Italijos, bet ir nuo pasaulio. Vienišas debesis užtemdė saulę ir jūra grėsmingai patamsėjo, atliepdama jos pačios būgštavimus. Kas, jei jos šeima išmirė arba išsikėlė? Negalėtų ištverti, jei tektų grįžti namo nieko nepešus.

Kai Gabrielis uždėjo savo raminantį delną jai ant rankos, debesis nuslinko, ir vėl skaisčiai nušvito saulė. Kateris apiplaukė juodų uolų sieną, už kurios netikėtai, tarsi dangtis lobių skrynioje, atsivėrė krantas su žėrinčia žalia įlanka.

Albai tai buvo meilė iš pirmo žvilgsnio. Ją įtraukė, užpildė jos dvasią. Harmoninga atrodė jau pati pakrantės forma: priminė švelnų violončelės linkį. Akinamoje šviesoje mirgėjo balti namukai, nuo jų kalinėto metalo balkonų sviro raudonos ir violetinės pelargonijos. Bažnytėlės kupolas kilo virš pilkų čerpių stogų, ant jų sutūpę balandžiai stebėjo išplaukiančius ir grįžtančius žvejus. Albos kūnas iš susijaudinimo virpėjo. Aišku, ten, toje mažoje bažnytėlėje jos tėvai tuokėsi. Nė neiškėlusi į krantą kojos jautė, kad pagaliau jų meilės istorija tampa tikra.

Ji pakėlė akis į smaragdines kalvas tolumoje, kur žaliomis dygliuotomis rankomis lingavo pušys, kur išdidžiai ir oriai stūksojo šimtamečiai apleisti senojo apžvalgos bokšto griuvėsiai. Įkvėpė rozmarinų ir čiobrelių aromato, kurį atnešė kartu su paslaptimi ir nuotykiu pūstelėjęs vėjas.

– Gražu, ką? – tarė Gabrielis vairuodamas į uostą ir lėtindamas greitį.

– Tu teisus. Ji visiškai kitokia negu likusioji pakrantės dalis. Čia taip žalia. Taip gyva.

– Tik kai pamatai šią vietą, supranti, kodėl jos gyventojai nesuka galvos dėl gvazdikų stebuklo. Visur kitur pasaulyje jis būtų nepaprastas, bet čia įsivaizduojama, kad tokie dalykai atsitinka dažnai.

– Jaučiuosi kaip namie, – ramiai pasakė ji. – Jaučiu čia, – pridūrė padėjusi ranką ant širdies.

– Tikrai stebuklas, kad Inkantelarija netapo masalu turistams su restoranais, barais ir klubais. Žinoma, yra keletas, bet jai toli iki Sen Tropezo.

– Džiaugiuosi, kad ji ne Sen Tropezas, nes čia bus mano slapta vieta. – Jos akis aptemdė ašaros. Nieko nuostabaus, kad tėvas su Buivole jos čia niekada neatvežė; suprato, kad amžinai jos netektų.

Gabrielis įvairavo katerį į uostą. Kai jis patogiai sustojo prie krantinės sienos, atskubėjo mažas berniukas apvaliu, spindinčiu iš susijaudinimo veideliu. Gabrielis metė jam virvę, o šis pagavęs pergalingai sukliko šaukdamas draugus, kad ateitų ir prisidėtų prie pramogos.

– Aišku, kad retai sulaukia lankytojų, – pasakė Gabrielis. – Tikriausiai mes sukelsime visuotinį susidomėjimą.

Alba išlipo ir įsisprendusi stovėjo su malonumu žvalgydamasi aplinkui. Iš arti buvo dar gražiau, tarytum grįžus į lėtesnį, nuostabesnį amžių. Žvejai sėdėjo valtyse ir taisydami tinklus šnekučiavo, krovė dienos laimikį į statines. Iš po surauktų antakių jie atsargiai žvilgčiojo jos pusėn. Būrelis susirinkusių berniūkščių nenustygo vietoje, kumšėjo vienas kitą, kikeno prisidengdami burnas murzinomis rankomis. Prie parduotuvių stovėjo ir plepėjo moterys, keletas žmonių gėrė kavą po dryžuotais tentais, slepiančiais restoranus ir barus nuo saulės. Visi smalsiai stebėjo jaunąją porą.

Gabrielis iššoko į prieplauką ir uždėjo ranką jai žemiau nugaros.

– Eime, atsigersim. Paskui rasim, kur tau apsistoti. Negaliu tavęs palikti, kad nakvotum paplūdimyje.

– Tikriausiai čia yra viešbutis, – apsidairė ji.

– Mažytis pensione. Daugiau nieko.

Vienas po kito žvejų veidai akmenėjo išvydę šiurpą keliantį pažįstamą grožį jaunos moters, kuri išlipo į jų pakrantę. Tarytum seni vėžliai jie sukiojo kaklus, ir vienam po kito iš nuostabos atvėpdavo žandikaulis, atverdamas bedantę burną. Alba netruko tai pastebėti. Net Gabrielis pasijuto nesmagiai. Tarsi per miestelį būtų nuvilnijusi tyli bangelė.

Staiga iš Fioreli užeigos tamsumos pasirodė kresnas ir storas kaip rupūžė senis; atsistojo tarpduryje kasydamasis kirkšnį. Jo sunkiais vokais užgriuvusios akys žiūrėjo į Albą ir nenatūraliai žibėjo iš po miglotos kataraktos uždangos. Sušvokštė iš krūtinės gilumos ir liovėsi kasęsis. Alba, išsigandusi, kad miestelis keistai nuščiuvo, įsitvėrė Gabrielio rankos.

– Valentina! – sušuko senis, gaudydamas orą.

Alba pasisuko ir spoksojo į jį, lyg jis būtų ką tik atgaivinęs vaiduoklį. Tada iš už jo išlindo maždaug šešiasdešimtmetis susirūpinusio veido ir galingo stoto vyras. Atėjo ten, kur drebančiomis kojomis stovėjo Alba. Ėjo šiek tiek šlubuodamas, bet tai nelėtino jo žingsnių. Veidas niūrus, lyg saulę temdantis debesis.

Priėjęs prie jos, regis, nežinojo, ką sakyti, todėl Gabrielis prabilo pirmas.

– Kur mes galėtume atsigerti? – paklausė jis. Jo akys bėgiojo nuo vyriškio prie žvejų, kurie visi išlipo iš valčių ir dabar apstojo juos ratu.

– Mano vardas Falkas Fiorelis, – negarsiai ištarė vyras. – Jūs… jūs.. – Jis nežinojo, kaip tai pasakyti. Skambėtų absurdiškai. – Žinoma, atsigerti… – Jis papurtė galvą tikėdamasis atsikratyti šmėklos, kuri tikrai yra tik jo vaizduotėje, o ne priešais jį.

– Mano vardas Alba, – pasakė atvykėlė baltu kaip ant čerpinių stogų tupintys balandžiai veidu. – Alba Arbakl. Valentina buvo mano motina.

Vėjo nugairinti Falko skruostai išraudo, jis beveik sudejavo atsidusdamas iš palengvėjimo ir džiaugsmo.

– Tada aš tavo dėdė, – ištarė jis. – Manėme, kad tave praradome.

– Maniau, kad niekada jūsų nesurasiu, – pasakė ji.

Žvejų būrys ėmė klegėti.

– Jie manė, kad tu motinos šmėkla, – paaiškino Falkas. – Visiems statau išgerti! – sušuko jis, draugiškai keldamas ranką džiūgaujančiai miniai. – Alba grįžo namo. – Nekreipdamas dėmesio į Gabrielį, Falkas išdidžiai paėmė dukterėčią už rankos ir nusivedė laipteliais aukštyn į restoraną. – Eime, privalai susipažinti su savo močiute.

Alba buvo sukrėsta. Jos dėdė panašus į galingą liūtą, jo ranka tokia didelė, kad joje Albos rankelės nebesimatė. Gabrielis, truktelėjęs pečiais, sekė įkandin.

Imakolata Fioreli dabar buvo sena. Labai sena. Jos amžius sukosi apie aštuoniasdešimt. Aštuoniasdešimt vieni? Aštuoniasdešimt dveji? Jai vis tiek. Nors ir šimtas. Jai nerūpi. Jos širdis mirė, kai neteko savo brangiosios Valentinos. Be jaunystę palaikančios širdies ji lėtai vyto, tiesiog susitraukė. Tačiau gyveno, nors meldė mirties, kad vėl galėtų būti su dukterimi.

Ji atėjo pasiramsčiuodama lazda, panaši į suvargusį, nepratusį prie šviesos šikšnosparnį. Žili plaukai sukelti į viršų, veidas įžiūrimas pro dulsvą, juodą šydą.

Alba stovėjo priešais ją kaip iš akies traukta Valentina, jei ne tos keistos šviesios akys, kurios rodė ją esant svetimšalę, nors ir nepaprasto panašumo. Imakolatos akys prisipildė ašarų, ji pakėlė drebančią nuo senatvės ir susijaudinimo ranką, kad paliestų švelnią rusvą jaunosios moters odą. Be žodžių jos pirštai lietė gyvąją dukters dalį. Dalį, kurią po savęs paliko duktė. Anūkę, išvežtą už jūrų, prarastą, lyg būtų mirusi. Tomas, kaip buvo žadėjęs, niekada jos neatvežė. Jie laukė. Belaukdami galėjo ir numirti.

Pamačius senutės ašaras, Albos akys sudrėko. Močiutės veide spindinti meilė buvo tokia stipri, tokia skausminga, kad Alba norėjo ją apkabinti, bet Imakolata buvo trapi ir smulkutė.

– Dievas palaimino šią dieną, – pasakė ji tyliu, vaikišku balsu. – Valentina sugrįžo savo dukters pavidalu. Aš nebe viena. Mano širdis vėl gyva. Kai numirsiu, Dievas priglaus laimingą, dėkingą sielą, ir Dangus bus jai geresnė vieta.

– Eime į vidų, ten vėsiau, – pasiūlė Falkas. Prisiminęs Albos bendrakeleivį, pasisuko ir jam linktelėjo. – Atleiskite mums, – atsiprašė.

– Gabrielis Ričis, – prisistatė šis. – Alba nuėjo ilgą kelią, kol jus rado. Aš nepasiliksiu. Tik perduokite jai štai ką. – Iš kišenės jis ištraukė baltą kortelę ir padavė Falkui. – Ji gali man paskambinti, jei ko prireiktų, bet manau, kad nereikės.

Nors Gabrieliui buvo smalsu, suprato, kad šiame šeimos susitikime jis – pašalinis. Jis nepastebimai pasišalino trokšdamas atsisveikinant Albą pabučiuoti, padrąsinti, paprašyti palaikyti ryšį, kad galėtų vėl pasimatyti. Atsigręžė tikėdamasis, kad ji išbėgs jam padėkoti, bet restorane knibždėte knibždėjo žmonių, o jis prieplaukoje buvo vienas. Tik mažas berniukas prišoko jam padėti atmazgyti virvę.

Papilsčius gėrimų, restorane prasidėjo šventė. Latarulas it freilinos parodija sėdėjo šalia Imakolatos patenkintas, kad grįžusią namo Albą sveikina jis, o ne meras. Netrukus atvyko ir meras. Neatrodė vyresnis nei penkiasdešimties. Plaukai su tvarkingu sklastymu, sušukuoti, vis dar kaip smala juodi, keletas pražilusių tik prie smilkinių. Su pilkai žaliomis kelnėmis, sujuostomis diržu per liemenį, puikiai išlygintais šviesiai mėlynais marškiniais atrodė puošnus. Kai įžengė į restoraną, ore pasklido jo kvepalai, taigi visi žinojo, kad atėjo svarbiausias miestelio žmogus, ir padarė jam taką praeiti.

Pamačius Albą, sėdinčią su Imakolata, Latarulu ir Falku, jo švariai nuskustas žandikaulis atvėpo ir jis garsiai aiktelėjo.

– Madona! – sušuko jis. – Mirusieji tikrai prisikelia! – Miesteliui, pratusiam prie stebuklų, Valentinos prisikėlimas neatrodė neįmanomas. Jis prisitraukė kėdę, ir Falkas juos supažindino. – Ar tai atsitiktinumas? – paklausė jis. – Ar atsitiktinai užklydote į Inkantelariją?

– Ją man atsiuntė Dievas, – pasakė Imakolata.

– Ji atvyko mūsų ieškoti, – įsiterpė Falkas.

– Troškau jus surasti nuo tada, kai buvau maža, – aiškino Alba, sužavėta visų dėmesiu. Ji pamiršo iškentėtą pažeminimą Neapolyje, prarastą lagaminą, net Gabrielį.

– Matote, – džiaugėsi Imakolata, o jos balsas buvo malonus ir laimingas, koks kadaise buvo dukters, kai ji sulaukė Tomio pasibaigus karui, – ji mūsų nepamiršo. Tu net kalbi itališkai. Matai, – kreipėsi ji į sūnų, – Italija jos kraujyje.

– Liksi gyventi su mumis, – nurodė jis žemu, gargždžiu balsu. Po Valentinos mirties jis grįžo į motinos namus su žmona ir sūnumi. Dabar ten dar gyveno Totas su šešiamete dukterimi Kozima; jie persikėlė, kai Kozimos motina pabėgo su argentiniečiu tango šokėju.

– Ji gali gyventi senajame Valentinos kambaryje, – pareiškė Imakolata, ir grupelė, regis, neteko žado. Visi gerai žinojo, kad Imakolata Valentinos kambarį pavertė šventove. Dvidešimt šešerius metus su meile jį valė ir prižiūrėjo, bet niekam neleido juo naudotis. Niekada. Net Kozimai.

Alba pajuto šio gesto reikšmingumą ir močiutei padėkojo.

– Man bus didelė garbė gyventi motinos kambaryje, – nuoširdžiai pasakė. – Jaučiu, kad per jus pradedu ją pažinti. To troškau visą gyvenimą.

Imakolata, pavargusi nuo jaudulio, liepė Latarului ją vežti namo.

– Atšvenčiau su Inkantelarijos žmonėmis, o dabar norėčiau švęsti tik su savo šeima. – Alba jaudinosi, kad važiuos į namus, kuriuose gyveno jos motina, miegos toje pačioje lovoje, kurioje miegojo ji. Jei būtų žinojusi, jog viskas taip stebuklingai klostysis, būtų atvykusi prieš daug metų.

– Kur tavo lagaminas? – paklausė Falkas, kai jie išėjo į saulėtą vakarą.

– Praradau, – nerūpestingai atsakė ji. – Pavogė, bet nesvarbu.

– Pavogė?

– Dievulėliau, kur Gabrielis? – Apsidairė susigėdusi, kad jį pamiršo.

– A, jis išvyko.

– Išvyko? Aš jam nepadėkojau! – sušuko nusivylusi. – Jis net neatsisveikino.

Ji atsigręžė į uostą, lyg dar būtų vilties pamatyti jį laukiantį prie savo katerio.

– Jis prašė perduoti tau šitą. – Falkas padavė baltą kortelę. Joje buvo parašyta Gabrielio pavardė ir telefono numeris.

– Kaip išradinga! – pasakė ji, kišdama kortelę į rankinę.

– Tai tu nieko neturi? – netikėjo Falkas.

– Nieko. Jei ne Gabrielio kilnumas, tiesa, ir priverstinis Italijos geležinkelio tarnautojų kilnumas, tikrai nebūčiau čia atsikapsčiusi!

Ji įsėdo į automobilį ant užpakalinės sėdynės ir atsirėmė į saulės įkaitintą odinį atlošą. Falkas atsisėdo šalia. Imakolata sėdėjo priekyje, nekantravo grįžti į namų prieglobstį su mirusiųjų relikvijomis. Latarulas vairavo.

Kelias į kalną buvo duobėtas, ne kelias, o dulkinas keliukas.

– Maždaug prieš dešimtmetį jį bandė gudronuoti, bet pritrūko pinigų, todėl jis lygus tik apie pusę mylios prie miestelio, o paskui toks! – aiškino Falkas.

– Man jis atrodo žavus, – atsiliepė Alba. Inkantelarijoje ją žavėjo viskas.

– Taip nemanytum, jei reikėtų juo važinėti kiekvieną dieną!

Alba nuleido automobilio langą, kad atsisveikindama pamojuotų žmonėms, švenčiantiems jos sugrįžimą. Dabar, kai jie artinosi prie namų, iškišo nosį įkvėpti miško aromato. Iš čia nuo kalvos ji matė melsvą jūrą, mirguliuojančią švelnioje vakaro šviesoje. Mąstė, kad tikriausiai tą patį vaizdą regėdavo ir jos motina. Gal matė ir torpediniu kateriu įlankon įplaukiantį tėvą.

Išlipę iš automobilio, užžėlusiu takeliu jie ėjo į trobą. Pastaraisiais metais kelias buvo pailgintas ir dabar driekėsi beveik iki pagrindinių durų. Staiga Alba pajuto saldų, sodrų kvapą.

– Kas tai? – paklausė uostydama lyg Sprautas orą. – Dieviškas kvapas!

Latarulas pažvelgė į ją.

– To paties klausė ir tavo tėvas, kai čia atvyko pirmą kartą.

– Tikrai? – susidomėjo ji.

– Figos, – rimtai pasakė Imakolata. – Bet aš draudžiu tau ieškoti figmedžio!

Alba klausiamai pažvelgė į Falką. Dėdė patraukė pečiais.

– Ji teisi. Visada kvepia figomis.

– Svaiginantis kvapas, – sunkiai atsiduso ji. – Stebuklingas.

Ji nusekė jiems iš paskos į smėlio spalvos namą, beveik visai pasislėpusį po sunkiomis glicinijų kekėmis. Močiutė vedė per plytelėmis išklotą prieškambarį į svetainę. Ten kampe buvo trys altorėliai. Vienas skirtas Imakolatos vyrui, kitas prarastam sūnui, o trečias, spindintis skaisčiau negu anie du, Valentinai. Priėjusi arčiau Alba pamatė nespalvotą senelio su uniforma fotografiją: stovėjo pasitempęs ir išdidus. Akys degė aistra už, jo supratimu, teisųjį reikalą, lūpos ryžtingai suspaustos, panašiai kaip Falko. Jo sūnaus, Albos dėdės, fotografija taip pat buvo nespalvota, ir jis vilkėjo uniformą. Gražaus, įžūlaus išdaigininko veidas šypsojosi iš po kepurės. Kai jos žvilgsnis apsistojo prie altorėlio motinai, jai užėmė kvapą. Fotografijos nebuvo. Tik portretas. Nutapytas tomis pačiomis pastelėmis kaip ir tas, kurį ji rado po lova laivo name. Valentina ir Alba, 1945. Tomas Arbaklas. Dabar mano meilė dviguba.

Pakėlusi portretą, nusinešė jį prie lango, kad šviesoje geriau įsižiūrėtų. Šis portretas buvo dar nuostabesnis negu pirmasis, nes vaizdavo jos motiną, meiliai žvelgiančią į kūdikį, kuris žinda jos krūtį. O tas kūdikis – ji, Alba, ne vyresnė kaip kelių mėnesių. Valentinos išraiška buvo kupina švelnumo, ji spinduliavo karštą, globojančią meilę, kuri tarsi sklido už popieriaus ir pastelių ribų ir siekė jos, sėdinčios vienišos prie lango, praėjus dvidešimt šešeriems metams.

– Ji nepaprastai tave mylėjo, – pasakė Imakolata, atklibikščiavusi prie jos atsisėsti. – Tu simbolizavai naują pradžią. Karas baigėsi. Ji norėjo pradėti iš naujo, būti kuo kitu. Tu, Alba, buvai tas inkaras, kurio jai reikėjo.

Alba nesuprato, bet buvo pamaloninta.

– Visada domėjausi, kokia ji buvo mama, – ramiai pasakė ji.

– Gera. Dievas davė jai vaikelį, kad išmoktų užuojautos, nesavanaudiškumo ir išdidumo. Tu jai buvai svarbiausia, svarbesnė už viską, net už ją pačią. Gal todėl Jis ją ir pasiėmė – ji išmoko tą pamoką, kurią turėjo Žemėje išmokti.

– Portretas labai gražus.

– Liepsiu Falkui padaryti jo kopiją. Šiais laikais padaromi stebuklingi dalykai.

– Labai norėčiau turėti kopiją. Vienintelį kitą portretą turi tėvas. Aš neturiu nieko.

Imakolata palietė jai ranką.

– Dabar, Alba, turi mus, o aš pasidalinsiu su tavim prisiminimais. Žinau, kad Valentina to norėtų. Tu tokia į ją panaši. Labai panaši. – Jos balsas virto šnabždesiu.

– Ne, nepanaši, – liūdnai pasakė Alba, su kartėliu prisiminusi savo netvarkingą tuščią gyvenimą. – Aš visai į ją nepanaši. Bet galiu tokia būti. Būsiu. Pasikeisiu ir tapsiu geru žmogumi. Būsiu tokia, kokią ji būtų norėjusi mane matyti.

– Alba, vaikeli, tu jau esi tokia, kokią ji norėtų tave matyti.

Staiga pro atvirą langą padvelkė figų kvapas, dar stipresnis negu anksčiau. Imakolata paėmė portretą ir atsargiai padėjo atgal už šokančios liepsnelės, apšviečiančios Valentinos veidą.

– Eime, – tarė ji, – parodysiu tavo kambarį.

21

Imakolata vedė Albą aukštyn siaurais akmeniniais laiptais. Namas buvo senas, kur kas senesnis už Imakolatą. Jame tvyrojo amžių kvapas – laikas įsigėrė į pačias pastato sienas. Imakolata lipo lėtai ir Albai teko tramdyti savo nekantrumą, nes kiekvienas laiptelis vedė artyn prie motinos.

Pagaliau laiptų aikštele priėjo prie baltai dažytų ąžuolinių durų. Imakolata įkišo ranką po savo juodu šaliu ir ištraukė ryšulį raktų; jų metalas barškėjo nuo grandinės prie jos liemens, tarytum ji būtų viduramžių kalėjimo sargas.

– Štai ir atėjom, – tyliai tarė ji.

Kambarys buvo nedidelis, baltomis sienomis ir užvertomis langinėmis. Švelnūs gintarinės šviesos pluoštai skverbėsi pro medinių lentjuosčių tarpus teikdami kambariui paslaptingumo. Oras virpėjo gyvybe: Valentinos vėlė čia tarsi užsibuvo ir neišeina iš prarastojo pasaulio. Imakolata uždegė žvakę ant pušinio tualetinio staliuko. Žvakė apšvietė siuvinėtą lininę staltiesę, ant kurios priešais didžiulį karalienės Onos stiliaus veidrodį buvo tvarkingai išdėlioti Valentinos šepetys plaukams, šukos, kvepalų buteliukai, indeliai su tirštais losjonais ir masyvus kristalinis indelis su veido pudra. Tarp šepečio šerių Alba pamatė net įsivėlusių motinos plaukų. Imakolata prišlepsėjo prie baltai dažytos, vynuogių šakelėmis išraižytos spintos. Atidarė duris, kad parodytų joje sukabintas sukneles.

– Valentina nebuvo puošeiva, – didžiavosi ji. – Daug neturėjome. Buvo karo metas. – Ji ištraukė baltą suknelę, iškėlė ją rodydama anūkei. – Šia suknele vilkėjo, kai susipažino su tavo tėvu.

Ištiesusi ranką Alba perbraukė švelnų medvilninį audinį.

– Tavo tėvas, pamatęs ją su ta suknele, įsimylėjo. Ji atrodė kaip angelas. Tokia dailutė. Labai graži, tokia nekalta. Liepiau jai nuvesti jį prie upės, kad nusimaudytų. Buvo karšta. Reikėjo juos truputėlį padrąsinti. Žinojau, kad artimiau susipažinti neturės daug laiko. Supratau, kad nori būti vieni. – Ji persižegnojo. – Atleisk man, Viešpatie.

– Tokia maža suknytė. Visada įsivaizdavau, kad ji buvo aukšta.

Imakolata papurtė galvą.

– Ji buvo italė. Aišku, neaukšta. – Jos artrito išsukiotos rankos naršė po kitas sukneles, kol priėjo prie juodos, išsiuvinėtos baltomis gėlėmis. – Ak, – ilgesingai atsiduso, – šitą vilkėjo per Šventosios Bernadetos šventę. Tavo tėvas buvo kartu. Aš padėjau įsegti jai į plaukus saulučių ir įtrinti odą aliejumi. Ji spinduliavo. Buvo įsimylėjusi. Iš kur galėjo žinoti, kad viskas taip baigsis? Ateitis tiek daug jai žadėjo.

– Kokia yra Šventosios Bernadetos šventė? – paklausė Alba, žiūrėdama, kaip Imakolata atsargiai vėl kabina suknelę į spintą.

– Tu esi iš šventosios Bernadetos giminės, palikuonė paprastos kaimo mergaitės, kuri matė stebuklą. Šventojo Paskalio bažnytėlėje stovinti marmurinė Kristaus statula verkė kruvinomis ašaromis. Tai buvo stebuklas. Taip Dievas rodė Inkantelarijos žmonėms savo visagalybę. Statula verkdavo kasmet. Kartais kraujo būdavo tik lašas; tada žvejai sugaudavo mažai žuvų arba apkarsdavo vanduo, arba vynuogės perrinkimo sezoną būdavo menkos. Jei kraujas liejosi gausiai, ateinantys metai būdavo auksiniai. Inkantelarija tiekdavo sultingas vynuoges ir statines alyvuogių. Citrinos išaugdavo stambios ir mėsingos; gėlės žydėdavo skaisčiau negu visada. Tai buvo geri metai. Paskui buvo metai, kai jis neišliejo nė vienos ašaros, nė lašo. Laukėme, stebėjome, bet jau buvo nulemta, kas turi įvykti, ir Dievas mus nubaudė pasiimdamas mūsų brangiausią Valentiną. – Ji vėl persižegnojo. – Jis nebekraujuoja dvidešimt šešerius metus.

Močiutės tikėjimas truputį gąsdino. Alba retai minėdavo Dievą, tik tada, kai keikdavosi, todėl naivūs kaimietiški Imakolatos svaičiojimai jai atrodė absurdiški. Jos akys nukrypo į lovos galą, kur ant stovo buvo padėta kūdikio pintinė. Alba atsisėdo ant lovos, pažvelgė pintinės vidun ir pamatė baltą paklodėlę bei vąšeliu nertą vilnonę antklodę.

– Mano? – stebėjosi ji imdama antklodę ir kišdama prie nosies pauostyti.

Imakolata linktelėjo.

– Nieko neišmečiau, – pasakė ji. – Man reikėjo ko nors nusitverti, kai jos nebeliko. – Abi moterys žiūrėjo viena į kitą. – Tu man atnešei didžiulę laimę. Mano mažoji Alba, – ji nykščiu paglostė anūkei skruostą. – Parodysiu, kur gali išsimaudyti. Šįvakar gali pasiskolinti Valentinos naktinius marškinius, o rytoj nupirksime tau drabužių, va bene?21 – Alba linktelėjo. – Eime. Valgysime.

Joms einant į terasą, kaip akompanimentas svirplių chorui, pasigirdo vaiko riksmas.

– A, Kozima, – pasakė Imakolata, suminkštėjusi lyg sniegas nuo saulės spindulių. Iš už krūmų atšokavo maža mergytė su rudu šuneliu iš paskos. Pamačiusi prosenelę atskubėjo prie jos dusdama nuo juoko, jos tamsios, medaus spalvos garbanos švytravo aplink apvalų raudonskruostį veidelį, žydros ir baltos spalvų suknelė plaikstėsi po keliukus.

– Nonnina!22 Nonnina! – Prieš krisdama senutei į glėbį instinktyviai sustojo, kad jos entuziazmas Imakolatos neparverstų.

Imakolata uždėjo vaikui ant galvos ranką ir pasilenkė pabučiuoti. Pasisuko į Albą.

– Dievas pasiėmė mano Valentiną, bet padovanojo Kozimą. – Mergytė smalsiai spoksojo į Albą plačiai išplėstomis akimis. – Kozima, čia Alba, ji yra tavo… – Imakolata nutilo nemokėdama nustatyti giminystės. – Pusseserė. Alba – tavo pusseserė.

Alba niekada nemėgo vaikų. Atrodo, kad ir jie jos nemėgsta. Tačiau ją nustebino Kozimos akyse įžvelgiamas pažeidžiamumas, akivaizdus kaip šuniuko ar veršelio noras būti mylimam. Jos veidelis buvo šelmiškas su dailiai išlenktomis lūpytėmis. Viršutinė lūpa buvo storesnė už apatinę, o nosis truputį riesta. Kaip ir Alba, ji turėjo žavesio. Tačiau jo nesuvokė – ne taip, kaip Alba. Pastebėjusi, kad į ją žiūri, Kozima droviai nusišypsojo ir paraudo.

– Kas čia toks? – paklausė Alba pasilenkdama ir glostydama šunį.

– Kučijolas, – atsakė vaikas, glausdamasis prie močiutės. – Jis yra slibinas.

– Atrodo labai baisus, – įsitraukė į žaidimą Alba.

Kozima sukikeno ir pro juodas blakstienas pažvelgė aukštyn.

– Nebijok, jis tau nieko blogo nepadarys. Jis draugiškas slibinas.

– Labai džiaugiuosi. Jau buvau išsigandusi. Juk niekada neteko matyti tikro slibino.

– Jis gąsdina vištas ir Bruną.

– O kas yra Brunas?

– Asilas.

– Jūs turite daugybę gyvulių.

– Aš myliu gyvulius, – pasakė ji švytėdama iš džiaugsmo. Kai ji nuskubėjo prie pririšto asilo, Alba pastebėjo, kad eina pasišokinėdama. Energinga vaiko be rūpesčių eisena.

Netrukus pasirodė ir Falkas su Beata bei jų sūnus Totas, kurio žmona pabėgo su argentiniečiu tango šokėju. Totas buvo gražus vyras, penkeriais metais vyresnis už Albą, rudais garbanotais plaukais ir plačiu atviru veidu kaip jo duktė. Pamačiusi tėvą Kozima apsikabino jį per liemenį.

– Alba bijo slibino! – džiaugsmingai suklykė ji įsikniaubdama į Toto pilvą taip, kad kikenimą prislopino jo marškiniai.

Jis paėmė ją ant rankų, pakėlė nuo žemės.

– Žinai, tu liepk jam gražiai elgtis, kitaip ji gali pabėgti.

– Alba niekur nebėgs, – pareiškė Imakolata, sėsdama į krikštasuolę, kur ji sėdėjo didžiąją dalį savo aštuoniasdešimt su viršum metų. – Dabar ji namuose.

Totas paspaudė Albai ranką ir šiltai nusišypsojo.

– Kiek aš atsimenu tavo motiną, tu labai į ją panaši, – pasakė jis.

Alba nustebo, kad jo balsas neskambėjo su tokia nuoskauda, kaip jo tėvo ir močiutės, kai jie minėdavo Valentiną.

– Ačiū, – atsakė ji.

– Atsimenu ir tavo tėvą. Dėl jo uniformos. Jis buvo šauniausias vyras, kokį man teko matyti. Negalėjau į jį nespoksoti. Atsimenu ir jo humoro jausmą, nes jis buvo vienintelis, kuris šypsojosi, kai senasis tėvas Dinas perdė per visus pietus.

– Totai, baik! – užprotestavo Beata.

Bet Alba pusbroliu buvo sužavėta. Jo žemiškas požiūris išsklaidė slegiančią nuotaiką, kurią šiems namams primetė Valentinos vėlė.

Imakolata noriai kalbėjo apie dukterį. Staiga jai atsirado pretekstas pasakoti istorijas ir prisiminimus. Žaizdos tebeperšėjo paminėjus jos vardą, lyg užbėrus druskos ant įpjovų, kurioms nelemta užgyti. Bet Alba privertė ją atverti praeitį, ir Imakolata noriai pakluso. Visą laiką ji pasakojo istorijas, atskleidžiančias jos dukters dorybes, jos išmintį ir nesulyginamą gerumą. Falko veidas apsiniaukė, o lūpos rūsčiai susispaudė.

Kai moterys nuėjo gulti, Falkas liko prie stalo palinkęs prie taurės limoncello, rūkė cigaretę įsmeigęs tuščią žvilgsnį į gęstančią žibinto liepsną. Albos sugrįžimas buvo netikėta palaima. Su savimi ji atnešė džiaugsmą, kurio pati negalėjo suprasti. Tačiau ji buvo ir skaudus priminimas tos jo gyvenimo dalies, apie kurią mąstyti buvo pernelyg baisu.

Alba išsimaudė, nuplovė galbūt ilgiausios savo gyvenimo paros išgyvenimus. Diena buvo svaiginanti, nepaprastai įdomi ir kartu baisoka. Jei jai atrodydavo, kad motinos vėlė lankosi laivo namelyje, tai šiuose namuose ji lankosi šimtą kartų dažniau. Imakolata davė jai degtukų, kad uždegtų vieną žvakę ant tualetinio staliuko, o kitą prie lovos, ir paaiškino, kad per karą elektros nebuvo, todėl, kai remontavo namą, Valentinos kambaryje elektros neįvedė. Norėjo išlaikyti tą kambarį lygiai tokį, koks buvo. Taigi sėdėdama priešais veidrodį su motinos naktiniais marškiniais, paleidusi ant pečių plaukus, blyškiu veidu šokančios liepsnelės šviesoje, Alba beveik išsigando savo pačios atspindžio ir mažame kambarėlyje pasklidusio mirties dvelksmo.

Ji pakėlė plaukų šepetį. Jis buvo sunkus, sidabrinis. Lėtais, atsargiais judesiais ėmė šukuoti plaukus, stebėdama save taškuotame veidrodžio stikle. Suprato, kad žiūri į panašiausią motinos atvaizdą, kokį tik galima matyti. Dar labiau stulbinantį negu portretuose, nes atvaizdas buvo gyvas, kvėpavo. Žiūrint į jį kaupėsi sielvartas, nes Alba suprato, kad motina buvo tokia dora, kokia ji niekada nebus. Alba neabejojo, kad jei motina būtų gyva, ja nusiviltų. Valentina buvo palietusi kiekvieną įgimtu, ne šio pasaulio gerumu. Jei Alba staiga numirtų, už ką žmonės ją prisimintų?

Tą naktį miegojo neramiai. Neįsivaizdavo, kad kelionė pas motiną atves į savo pačios paieškas. Tikėjo galėsianti pasikeisti, bet Valentinos vėlė nedavė jai ramybės kaip niekad anksčiau.

Kai galiausiai užmigo, sapnai buvo keisti, nesuprantami, neramūs. Pabudusi apsidžiaugė, kad jau diena, dangus giedras ir žydras, šviečia saulė ir visi tamsūs kambario kampai apšviesti.

Išėjusi į terasą su vakarykšte vasarine geltona suknele, rado atsikėlusius tik Totą su Kozima; jiedu pusryčiavo. Mergytės veidas nušvito plačiausia šypsena, putnios lūpytės apnuogino perlų baltumo dantis.

– Alba! – sušuko lipdama nuo kėdės pasisveikinti. – Nesapnavai slibinų, ką? – paklausė apkabindama Albos liemenį, kaip vakar vakare apkabino tėvą.

– Ne, nesapnavau.

– Atrodai pavargusi, – pasakė Totas kramtydamas sviestinę bandelę.

– Prastai miegojau. Turbūt buvau per daug pavargusi.

– Ką gi, pavalgyk, o paskui, jei nori, mes su Kozima nuvešime tave į miestelį. Girdėjau, pavogė tavo lagaminą.

– Man reikia į banką, – pasakė ji sėsdama šalia Kozimos, kuri jai patraukė kėdę.

– Žinoma. Gali pirkti dabar, o užmokėsi, kai ateis pinigai. Čia tau duos gerą kreditą.

Pučiant nuo jūros eukaliptais kvepiančiam vėjeliui lauke buvo vienas malonumas.

– Čia gražu, – pasakė ji. – Siela džiaugiasi, tiesa?

– Niekada negyvenčiau kur nors kitur. Gyvename ramiai, bet nieko kito ir netrokštu. – Jis nusišypsojo dukteriai. – Gera vieta augti vaikui. Turi daugybę draugų, ar ne, Kozima?

– Mano geriausia draugė – Konstanca, – rimtai paaiškino ji. – Eugenija nori būti mano geriausia drauge, bet aš pasakiau, kad ji negali būti, nes yra Konstanca. – Ji sunkiai atsiduso. – Konstancai Eugenija nepatinka. – Ji suraukė nosytę, bet minčių gija nutrūko, nes iš namo atiturseno Kučijolas ir atėjo Falkas. Šis šypsojosi, bet jo akys liko kietos kaip akmuo; kažkas jose priminė Albai tėvą.

– Važiuoju su Kozima ir Totu į miestelį, – pasakė ji, kai dėdė atsisėdo ir įsipylė kavos. – Gal galėtumėt man parodyti Šventojo Paskalio bažnytėlę, – paprašė, – būtų malonu pamatyti, kur susituokė mano tėvai. – Falkas padėjo puodelį su kava ir spoksojo, tarsi ji būtų jam skėlusi antausį. – Imakolata man pasakojo apie Šventosios Bernadetos šventę. Viskas vyko bažnytėlėje, ar ne? – nieko nepastebėdama kalbėjo ji.

– Tas stebuklas nebesikartoja jau daugelį metų, – pasakė su šypsena Totas. Buvo aišku, kad viduramžių ritualui jis neteikia daug reikšmės.

– Ar mano motina palaidota ten? – kreipėsi ji į Falką, šis išblyško.

– Ne, – sausai atsakė jis. – Ji palaidota ant kalvos prie jūros. Tai nuošali vietelė, kurioje ji gali ramiai ilsėtis. Antkapio nėra.

– Nėra antkapio?

– Nenorėjome, kad jai drumstų ramybę, – pasakė jis. – Šiandien popiet tave ten nuvesiu.

Kai Totas vežė Albą ir savo dukterį vingiuojančiu keliuku į miestelį, ji negalėjo negalvoti apie motinos mirtį gaubiančią paslaptį. Norėjo apie tai paklausti Toto, bet jautė, kad prie Kozimos kalbėti apie tokius dalykus nedera. Todėl klausinėjo mergaitę apie jos gyvulėlius, tikrus ir įsivaizduotus. Kozima pro sėdynių tarpą energingai čiauškėjo kaip ankstyvo pavasario paukštelis.

Mieste Totas nuvedė Albą į banką ir padėjo su vadybininku, kurį pažinojo nuo mokyklos laikų, atidaryti sąskaitą. Susisiekęs su jos vadybininku Londone, bankas mielai suteikė jai kreditą. Kozima nesitvėrė savam kailyje iš džiaugsmo, kad su Alba eina pirkti į brangių moteriškų drabužių ir kitų prekių krautuvėlę. Kadangi neturėjo motinos, buvo nepratusi stebėti, kaip moterys matuojasi drabužius ir batus; jos prosenelė visada vilkėjo tik juodai. Įkvėpta vaiko entuziazmo Alba matavosi viską, prašė Kozimos kiekvieną drabužį įvertinti nuo nulio iki dešimties. Kozima spygavo iš malonumo, kikeno, kai drabužiai jai atrodė baisūs ir garsiai šaukė „nulis“. Totas jas paliko rinktis, o pats tuo metu smuklėje gėrė kavą. Visi pažino Kozimą ir tik mažai kas nebuvo girdėjęs apie dramatišką vakarykštį Albos atvykimą. Susikibusios už rankų jos žygiavo šaligatviu sustodamos prie kiekvienos parduotuvės, juokėsi iš savo atspindžių vitrinose. Albai dingtelėjo, kad Kozima galėtų būti jos duktė. Jos buvo labai panašios.

– Dabar aš tave supažindinsiu su nykštukais, – linksmai pranešė Kozima.

– Nykštukais? – pakartojo Alba, abejodama, ar teisingai suprato.

– Si, i nani!23 – pakartojo Kozima, lyg tai būtų paprasčiausias dalykas pasaulyje. Ji nuvedė pusseserę į tamsią, urvą primenančią krautuvėlę, kurioje tilpo viskas: nuo plaušinių šluotų ir maisto prekių iki drabužių ir žaislų. Moteris už prekystalio Kozimai meiliai nusišypsojo. Ji buvo visai nepanaši į nykštukę. Tik jai išėjus iš už prekystalio Alba suprato, kad ji stovėjo ant specialios dėžės ir todėl atrodė didesnė. Be savo pjedestalo ji buvo ne aukštesnė nei keturios pėdos.

– Aš – Marija. Tu esi Valentinos duktė, – energingai prabilo ji. – Sako, kad tu labai į ją panaši.

Nespėjus Albai prasižioti, pro vos matomas tarp prekių duris kaip pelės sugužėjo kiti Marijos šeimos nariai. Jų galėjo būti koks šešetas, visi keturių pėdų ūgio, raudonskruosčiai, visi linksmai šypsojosi. Alba pagalvojo, kad jie puikiai atrodytų sode su meškerėmis, juokingomis kepuraitėmis, bet, prisiminusi ketinimą tapti geru žmogumi, tą nedorą mintį nuvijo.

– Ar prekiaujate vaikiškais drabužiais? – paklausė ji.

– Aha! Prekiauja! – sušuko Kozima nerdama į vieną tarpueilį, o jos blizgančios garbanėlės šokinėjo tartum spyruoklės. Alba su visa nykštukų palyda ją nusivijo. Vaikas traukė gražias sukneles ir rodė jas Albai. Rudose akutėse degė viltis.

– Gerai, Kozima, nuo vieno iki dešimties. Kurios tau patinka? – paklausė ji rimtu veidu, sukryžiavusi rankas. Iš pradžių Kozima nežinojo, kaip elgtis. Jai niekada nepirko daugiau nei vieną suknelę. Susijaudinusi ji karštligiškai nusiplėšė savo suknelę ir stovėjo su baltomis kelnytėmis laikydama tris sukneles, abejodama, kurią pirma matuotis. Padedama Marijos ir jos dukterų mergytė tartum princesė demonstravo sukneles – žingsniavo pirmyn ir atgal tarpueiliu, sukosi aplinkui, ir suknelės išsiskleisdavo lyg gražios gėlės. Nė viena nenusileido iki nulio. Raginama rinktis, Kozima negalėjo apsispręsti.

– Aš nežinau, – verksmingai aimanavo ji tankiai kvėpuodama, – nežinau, kurias pasirinkti!

– Tada mums teks nupirkti visas, – atsainiai pareiškė Alba. Vaikas žiūrėjo į ją didelėmis kaip lėkštės akimis. Paskui pravirko. Marija ją apkabino, bet Kozima ištrūko iš glėbio ir raudojo prisispaudusi prie Albos.

– Kas atsitiko? – klausė ši glostydama mergaitei plaukus.

– Man niekas tiek daug suknelių niekada nepirko, – atsakė ji, sunkiai nurijusi seilę. Alba pagalvojo apie Kozimos motiną, kuri dėl tango šokėjo paliko savo vaiką, ir jai dilgtelėjo širdį.

– Palauk, kol tėvelis pamatys tave su suknelėmis. Galime šįvakar surengti madų šou. Nieko apie tai nesakysime ir jį nustebinsime.

Kozima atbula ranka nusišluostė akis.

– O, tikrai?

– Jis manys, kad tu pavirtai princese.

– Aha, tikrai pamanys.

– Klausyk, gali dėl manęs padaryti vieną dalyką?

– Taip.

– Noriu, kad leistum tave nupiešti. – Alba nepiešė nuo tada, kai buvo maža. Net abejojo, ar dar moka piešti. – Nusipirksime popieriaus ir pieštukų, o tu man papozuosi. Sutarta? – Vaikas energingai linktelėjo. – Gali mane nusivesti į kokią gražią vietelę. Pasirengsime iškylai ir tu man viską papasakosi apie Konstancą su Eugenija ir visus kitus savo mokyklos draugus.

Kai jos atėjo į smuklę apsikrovusios krepšiais, Totas išsižiojo.

– Parduotuvės tikriausiai šiandien uždirbo daugiau, negu uždirba per mėnesį, – pasakė jis.

Kozima nusišypsojo ir išpūtė krūtinę. Tėvas primerkė akis.

– Ką sako tas veidelis? – paklausė sodindamasis ją ant kelių.

– Staigmena, – sukikeno ji.

Jis žvilgtelėjo į Albą, paskui į krepšius.

– Aa, suprantu.

– Praradau visą garderobą. Merginai reikia drabužių, – paaiškino Alba.

– Tikrai reikia, – sutiko Kozima, o jos angeliškas veidelis spindėjo iš laimės.

Prieš grįžtant namo priešpiečių, Totas ir Kozima nuvedė Albą į Šventojo Paskalio bažnytėlę. Ji buvo miesto centre, einant siaura gatvele, kuri baigėsi nedideliu šventoriumi. Nudažyta baltai ir mėlynai, tvirta, simetriška ji atrodė keistai žavi. Į gaivų jūros orą kilo mozaikinis kupolas, ramus stebėjimo punktas balandžiams ir žuvėdroms. Alba įėjo pro sunkias medines duris, kur beveik prieš trisdešimt metų stovėjo jos motina, pasipuošusi nėriniais ir saulutėmis, tuokdamasi su tėvu. Valandžiukę stabtelėjusi grožėjosi nava, įsivaizduodama ją išpuoštą gėlėmis, blizgančiomis ikonomis ir sienas puošiančiomis freskomis, spindinčiu auksiniu šviesoje mirgančiu sietynu. Po paveikslu, vaizduojančiu Nukryžiavimo scenas, stovėjo altorius, užtiestas balta krakmolyta staltiese, ant kurios buvo išdėliotos auksinės žvakidės ir meistriškai padaryti ceremonijų reikmenys. Paprastame miestelyje bažnyčios turtai atrodė nuostabūs. Tačiau labiausiai jos dėmesį traukė balto marmuro Jėzaus statula, kuri kadaise verkė kruvinomis ašaromis. Ji nužingsniavo prie jos, espadrilėmis tyliai mindama grindų plokštes.

Statula buvo mažesnė, negu ji įsivaizdavo, be jokių ašarų, kraujo ar kitokių pėdsakų. Pakreipusi kaklą ji stengėsi pažiūrėti už jos, ieškodama paaiškinimo, apgavystės įrodymo.

– Ten nieko nėra, – pasakė Totas, atsidūręs šalia, tuo tarpu Kozima sėdėjo gale ir saugojo krepšius su pirkiniais, už kuriuos būtų padėjusi galvą.

– Ar tikrai taip atsitiko? – paklausė Alba.

– O, neabejoju, kad kažkas atsitiko. Tik abejoju, kad tai buvo Dievo nurodymas.

– Tačiau daugelį metų stebuklas nebesikartoja?

– Nuo Valentinos mirties. – Jo tonas buvo dalykiškas.

– Imakolata sako, kad stebuklas baigėsi būtent dėl jos. – Alba pirštais perbėgo per šaltą, negyvą, marmurinį Kristaus veidą.

– Imakolata yra labai religinga moteris. Ji neteko vyro, sūnaus, paskui dukters. Nieko keisto, kad stengiasi viską paaiškinti tokiais terminais. Jai Valentina – šventoji, bet ji buvo žmogiška būtybė. Klystanti žmogiška būtybė kaip ir mes visi.

– Neturėjau supratimo, kokį didelį poveikį ji darė Inkantelarijai.

– Buvo graži, paslaptinga, jauna mirė. Miestelis mažas, prietaringas. Jos istorija buvo romantiška ir tragiška. Niekas taip nesujaudina žmonių, kaip romantikos ir tragedijos mišinys. Prisimink Romeo ir Džuljetą. Paskui tavo tėvas išsivežė Valentinos kūdikį už jūrų. Tai plunksnos verta istorija.

Alba pagalvojo apie Vivę: ji įamžintų ją žodžiais.

– O po dvidešimt šešerių metų ji grįžo, – pridūrė Alba.

Totas linktelėjo.

– Ir tas prakeiktas dalykas vėl atsinaujina.

– Tavo tėvas labai liūdi, tiesa? – paklausė ji.

– Jis niekada nesusitaikė su jos mirtimi. Nesusitaikė ir Imakolata. Bet Imakolatos sielvartas yra natūralus sielvartas motinos, netekusios vaiko. Mano tėvui tai veikiau kankynė.

– Kodėl? – paklausė ji, su keistu déjà vu prisimindama nepaguodžiamą tėvo veidą tą vakarą, kai davė jam portretą.

Jis patraukė pečiais.

– Nežinau.

21 Gerai? (It.)

22 Močiutėle! (It.)

23 Taip, su nykštukais (it.)

22

Kiek buvo jaudinimosi, kai Alba padėjo Kozimai apsivilkti pirmąją iš trijų naujų suknelių. Imakolata sėdėjo gale stalo su kitais šeimos nariais svarstydama, kokia bus staigmena.

– Jie labai nustebs, – pasakė Alba, tvarkingai rišdama užpakalyje raištelį. – Atrodai kaip angelas. – Ji pajuto norą paminėti mergytės motiną. Nuo to laiko, kai atvyko, niekas neištarė jos vardo. Kozima elgėsi, tarsi jos apskritai nebūtų, bet Alba žinojo tiesą, nes vaiko tylėjime atpažino save. Tyloje kaupėsi klausimai, kurie vieną dieną nebetilps ir sukels visiems daug skausmo, jei į juos nebus atsakyta sąžiningai ir jautriai dabar. – Eik ir parodyk visiems, kaip gražiai atrodai.

Kozima įstraksėjo į saulės šviesą, lengvai šokdama lyg sodo fėja. Jos pasirodymą sutiko gausūs plojimai, o Kozima, surikusi: „Yra daugiau…“, nėrė atgal į vidų vilktis kitos suknelės.

Alba dalijosi su Kozima jos laime. Stebėjo vaiko šeimos veidų išraiškas; labiausiai sužavėtas ir atlaidžiausias buvo jos tėtis. Alba sunkiai atsiduso prisiminusi savo tėvą. Į prisiminimus ji nuklysdavo nedažnai; labiau mėgo dabartį. Tačiau su nuostaba prisiminė laikus, kai tėvas ją vesdavosi į mišką už Bičfildo namo šaudyti triušių. Susikibę rankomis jie lipdavo ant kalvos, jo šautuvas permestas per petį, žingsniai platūs, iš anksto apgalvoti, paskui gulėdavo ant pilvų, o šlapia žolė kutendavo smakrus. Iš miglotos praeities ją pasiekė neseniai nupjautų javų kvapas, ir galva apsvaigo nuo ilgesio. Būdavo, tėvas nušauna triušį, nulupa kailį, išdarinėja, paskui jie susikuria laužą ir triušį kepa, o saulė nudažo kraštovaizdį rausvai.

Kozima vėl atšuoliavo į vidų persirengti trečią kartą ir išblaškė Albos mintis. Padėjo Kozimai įsisprausti į paskutinę suknelę. Susigriebė renkanti nuo grindų vaiko sumestus į krūvą drabužius, tvarkingai juos lankstanti ir sverianti ant kėdės atlošo. Pastebėjo sau nebūdingą tvarkingumą, beveik motinišką jaudulį, bet, savo nuostabai, jautėsi kuo puikiausiai. Pasibaigus šou, išėjo iš užkulisių ir prisidėjo prie plojančiųjų. Totas jai padėkojo, o ji suprato, ką slepia pauzės tarp jo žodžių, – dabar, kai ji čia, jis dar skaudžiau pajuto, kaip jam trūksta žmonos.

Po pietų Imakolata nuėjo nusnūsti. Falkas pasisiūlė nuvesti Albą prie Valentinos kapo. Kozima nušoko nuo kėdės norėdama eiti kartu. Maldaujamai žiūrėjo į Albą. Bet ši norėjo pasikalbėti su Falku viena. Ji pasiūlė, kad jos dviese paiškylaus tą dieną vėliau. Tai mergytę nuramino ir ji, pažiūrėjusi į juos nueinančius per alyvmedžių giraitę, apsisuko ant kulno ir nubėgo žaisti su asiliuku.

– Ji nuostabi, – pasakė Alba, tikėdamasi jį atitraukti nuo minčių apie mirusią seserį.

Falkas linktelėjo.

– Ji puiki. Mano sūnus geras tėvas. Jam nelengva.

– Jis nepaprastai geras tėvas. Duoda jai viską, ko reikia.

– Negali duoti visko, – šiurkščiai pasakė jis, – privalo dar kartą vesti, kad vaikas turėtų motiną.

– Niekas negali pakeisti Kozimos motinos, – skubotai atšovė ji, galvodama apie save.

– Taip, aišku, negali, – pasakė jis, kurį laiką atidžiai į ją žiūrėdamas, – bet matai, kaip ji atkuto, kai tu atvykai.

– Aš tik nupirkau jai keletą suknelių. – Ji truktelėjo pečiais.

– Tai – ne viskas. Esi jauna. Jai reikia jaunos moters, į kurią žiūrėtų su pagarba. Sektų jos pavyzdžiu.

– Turi Beatą, močiutę nonna, – priminė Alba, tačiau žinojo, kad tylios moters buvimo namuose nepakanka.

– Žinai, gali pasikviesti savo draugą Gabrielį, kada tik panorėsi, – pasiūlė jis, o Alba nusišypsojo. Suprato, kad visi tikisi, jog ji pasiliks.

– Ačiū, gal ir pasikviesiu, – atsakė ji, prisiminusi dailų Gabrielio veidą.

Jie ėjo į pakalnę purvinu taku per mišką. Svirplių čirškimas skambėjo ramiame popietės ore, maloniai kvepėjo rozmarinais ir pušimis. Alba su Falku jautėsi nejaukiai. Ne todėl, kad jis buvo nemalonus, ne dėl šiurkštaus elgesio, bet kažkas jame buvo paslaptingo ir slegiančio, tarytum jis vaikščiotų sutemose. Eidama šalia ji taip pat pateko į sutemą. Jautė, kaip jos dvasia apsunko nuo sunkios lemties. Pokalbis su juo nesimezgė. Iš pradžių jis apsidžiaugė ją išvydęs, be galo apsidžiaugė. Džiaugsmas išsiliejo ašaromis, paskui griausmingu juoku. Vieną minutę jis galėjo verkti, kitą kvatoti – buvo visiškai nenuspėjamas. Dabar atrodė, kad vien jos vaizdas jam pernelyg primena Valentiną. Ji ne Valentina. Ne tokia kaip ji. Jos buvimas negali Valentinos sugrąžinti. Gal dėl to jis ir nusivylė. Galbūt tikėjosi ne vien fizinio panašumo, bet ir dvasinio. Sprendžiant iš Imakolatos pasakojimų, Alba tėra blyškus jos atspindys. Laimė, jie apie ją nieko nežinojo.

Falkas buvo jos tėvo amžiaus, maždaug bebaigiantis penktą dešimtį, tačiau ir vienas, ir kitas atrodė vyresni. Abu pakumpę, sulinkę, tarytum nematoma našta sunkiai slėgtų jų pečius. Abu šypsojosi, bet jų akyse glūdėjo nesuvokiamas nerimas.

Miško takas išėjo į citrinmedžių sodą. Aukštai kairėje, kur iškilo stati kalva, senas, aptrupėjęs apžvalgos bokštas, kurį ji matė iš jūros, stūksojo maištaudamas prieš visas gamtos stichijas.

– Jai čia patiko, – pasakė jis, susikišdamas rankas į kišenes. – Jai patiko citrinmedžių kvapas, ir, žinoma, didingas jūros vaizdas. – Jis vedė ją per sodą iki galo prie uolos, kur saulėje stovėjo vienišas susisukęs ir gumbuotas alyvmedis. – Mes ją palaidojome čia. – Po medžiu buvo paprastas medinis kryžius su jos vardu. Falkas žvelgė į vandenyną, lygų ir spindintį kaip stiklas. – Ji pamatė atplaukiantį tavo tėvo laivą gerokai anksčiau už kitus ir nubėgo į uostą. Jei nuo uolos eini tiesiai, uostą pasieki labai greitai. Kai Valentina ko nors užsigeisdavo, niekas negalėjo jos sustabdyti.

– Esu tikra, kad ji čia laiminga. Čia labai ramu.

– Apžvalgos aikštelė taip pat buvo jos mėgstama vieta. Ji ten praleido daug valandų laukdama iš karo grįžtančio tavo tėvo.

– Labai romantiška. – Alba norėjo čia, to medžio pavėsyje, pajusti motinos buvimą, bet jautė tik juodą debesį, gaubiantį Falką. – Parodysi man bokštą? – paklausė pasisukusi kopti ant kalvos. Falkas sekė iš paskos netardamas nė žodžio. – Oho! Matosi už daugybės mylių, – džiaugsmingai sušuko ji, įkvėpdama į plaučius švaraus jūros oro.

Pažvelgė į kupiną kančios Falko veidą.

– Aš tau ją primenu? – paklausė pakreipusi galvą, susiraukusi, drąsiai. Nustebęs jis spoksojo į ją. – Kaskart pažvelgęs į mane matai ją? Ar tai neduoda tau ramybės?

Jis papurtė galvą, patraukė pečiais ir skėstelėjo rankomis.

– Žinoma, tu panaši į ją, tu – jos duktė.

– Bet ar tai skaudina, Falkai? Ar mano buvimas čia vėl viską grąžina? – Jos klausimas užklupo jį netikėtai.

– Manau, taip, – atsakė ramiai. Staiga ji pajuto tam dideliam vyrui užuojautą ir norėjo paguosti.

– Dabar ji pas Dievą, – pralemeno ji.

– Taip, ji pas Dievą, bet mes likome pragare.

Jo žodžių žiaurumas ją užgavo ir ji suvirpėjo. Sutrikusi mirkčiojo. Kai ko jis nepasakė. Gal tą dieną, kai ji žuvo, jie pykosi. Gal ji mirė jam nespėjus atsiprašyti. Argi taip nebūna?

Ji pasisuko ir apsidairė. Virš jų, tolumoje glaudžiami tankaus miško, matėsi rūmų bokštai ir bokšteliai.

– Kas ten gyvena? – paklausė ji, keisdama temą.

– Niekas. Ten griuvėsiai.

– Tikriausiai kadaise jie buvo įspūdingi.

– Buvo, bet vaidai suskaldė šeimą ir rūmai buvo palikti griūti. – Jo balsas skambėjo vangiai.

– Gal yra paslėptų lobių?

– Jei ir norėtum, ten nenusigautum, – pridūrė jis. – Viską užgožė miškas.

– Kaip liūdna.

Falkas papurtė galvą.

– Eime. Tavęs laukia Kozima.

– Ačiū, kad mane čia atvedei, – padėkojo jam šypsodama. – Suprantu, kaip tau sunku. Kai ką nors myli ir prarandi, skausmas niekada nepraeina, tiesa? – Jis piktai linktelėjo ir pasileido nuo kalvos žemyn.

Kaip Falkas sakė, Kozima laukė jos alyvmedžių giraitėje su maisto pintine rankoje. Albos nuotaika pragiedrėjo, kai ji tolumoje pamatė mažą figūrėlę, kantriai stovinčią atokaitoje. Vos ją pamačiusi, mergytė džiaugsmingai pamojavo ranka, o Alba pamojavo jai ir laiminga nuskubėjo, palikusi prislėgtą Falką su rūpesčiais vieną.

Alba pasiūlė joms grįžti prie apžvalgos aikštelės. Ten buvo ne tik nepaprastai gražu, bet ji norėjo būti netoli susisukusio alyvmedžio, kur palaidota jos motina. Kozima laukė, kol Alba iš namų pasiėmė popierių ir pasteles. Grįžusi ši paėmė mergaitę už rankos.

– O kas tavo pintinėje? – paklausė Alba, žiūrėdama į vidų.

– Obuoliai, mocarela, sumuštiniai su pomidorais ir sausainiai.

– Skanumėlis, – pasakė ji, – puota!

– Ar Anglijoje taip skaniai nevalgote? – naiviai paklausė Kozima.

– Aišku, ne. Italija garsėja skaniu maistu, gražiomis kaimo vietovėmis, architektūra ir kalba.

– Tikrai? – Ji suraukė nosytę. – Kalba?

– Žinoma, paklausytum kitų kalbų. Baisios, kaip nesuderinti akordai. Italų kalba panaši į gražią muziką.

– Man nepatinka klausytis, kai Eugenija įjungia grotuvą. Nuo jo skauda ausis.

– Tai džiaukis, kad, kai negroja, ji kalba itališkai!

Jos įsitaisė šalia apžvalgos aikštelės, Kozima atsikando obuolio. Alba atsivertė eskizų bloknotą, pirštais ir nykščiu suėmė pastelę. Nežinojo, nuo ko pradėti: galvos, plaukų ar akių. Sėdėjo ir ilgai stebėjo vaiką. Jautė, kad ne tiek svarbu bruožai, kiek pagauti jų išraišką. Kozimos išraiška buvo angeliška ir išdykėliška, be to, truputį valdinga. Su prikimšta obuolio burna jos skruostai atrodė išsipūtę kaip voveraitės.

– Tu moki piešti? – paklausė mergaitė valgydama.

– Nežinau. Anksčiau niekada nepiešiau. Rimtai.

– Jei tau pavyks, ar galėsiu jį turėti?

– Tik jei pavyks. Jeigu bus negražus, lėks į jūros dugną.

– Kaip šita obuolio žievelė, – pasakė Kozima, sviesdama ją kuo toliausiai. Ji nukrito ant uolos.

– Puikus metimas.

– Man nepatinka stovėti arti krašto. Galiu nukristi.

– Būtų labai apmaudu.

– Kodėl tu kalbi itališkai? – Kozima paėmė iš pintinės bandelę.

– Todėl, kad mano mama buvo italė.

– Tavo mama buvo mano antros eilės teta. Tėtis sakė.

– Taip, tikrai.

– Ji žuvo.

– Taip, gaila, kad nespėjau jos pažinti. Mano tėvas vėl vedė.

– Ar tau patinka tavo naujoji mama?

– Tiesą sakant, ne. Niekas negali prilygti tikrajai motinai. Ji man gera, bet aš tikriausiai norėjau turėti tėtį vien sau.

– Aš turiu tėtį vien sau, – išdidžiai pareiškė Kozima, patraukdama žemyn savo naująją skaisčiai raudoną suknelę.

– Tau labai pasisekė. Tavo tėvelis geras žmogus. Jis labai tave myli.

Joms kalbantis Albos ranka pradėjo škicuoti. Ji nesukaupė dėmesio, leido pastelei klaidžioti.

– Tu tikriausiai pasiilgai mamos, – pasakė Kozima, jos veidelis staiga surimtėjo. – Turbūt ji negrįš, – atsiduso ir žvaliai pridūrė: – Bet nesvarbu, ką?

– Žinai, kai buvau maža, niekas man apie mamą nepasakojo. Buvo labai liūdna, nes man neleido jos prisiminti. Suaugusiųjų pasaulis dažnai gali atrodyti painus. Bent jau man jis buvo painus. Norėjau, kad man aiškiai pasakytų, jog ji mane mylėjo ir dėl jos mirties aš niekuo dėta. Nenorėjau jausti, kad ji mane paliko. Tavo mama išvykti turėjo rimtą priežastį, bet ne todėl, kad norėjo palikti tave. Turbūt ji negalėjo tavęs pasiimti su savim. Tau buvo geriau pasilikti čia, su savo šeima. Ji tavęs labai ilgisi.

Kozima svarstė, jos veidas buvo labai rimtas. Portretui tokia jo išraiška netiko.

Alba liovėsi piešusi.

– Kaip ji atrodo, tavo mama?

Vaiko veidas vėl nušvito, ir Alba vėl ėmė piešti pastele.

– Ji labai graži. Mėgsta nešioti plaukus sukeltus. Jos plaukai ilgi, blizga. Ir aš mėgstu tokią šukuoseną. Aš į ją panaši. Bent jau visi taip sako. Ji man sekdavo pasakas prieš miegą, kad nebijočiau. Man nepatikdavo, kai ji šaukia ant tėčio. Ir tėčiui nepatikdavo. Bet ant manęs ji niekada nešaukdavo.

– Aišku. Suaugusieji šaukia vienas ant kito dėl kvailiausių priežasčių, ypač italai, – pasakė Alba piešdama akis. Kozimos akys buvo toli viena nuo kitos, kaip Toto. Švelniai rudos, medaus spalvos.

– Ji skaniai verda, – pasakojo Kozima. Paskui nusijuokė. – Tėtis sakė, kad jos rizotas su grybais skaniausias Italijoje. – Valandėlę patylėjusi nerūpestingai pridūrė: – Ji man niekada nenupirko trijų suknelių.

Alba pakėlė nuo piešinio galvą.

– Jai jos labai patiktų, ar ne?

– Ji mane sušukuotų ir nupraustų veidą.

– Kas iš gražių drabužių, jei veidas murzinas ir plaukai susivėlę.

– Ar tu turi vaikų?

Alba nusišypsojo ir papurtė galvą.

– Aš, Kozima, netekėjusi.

– Bet galėtum ištekėti už Gabrielio, – šelmiškai sukikeno Kozima.

Alba labai nustebo.

– Kas tau sakė apie Gabrielį?

– Girdėjau, kaip senelis kalbėjosi su tėčiu.

– Nelabai Gabrielį pažįstu, – aiškino ji. – Susipažinau su juo Sorente ir jis mane čia atplukdė savo kateriu.

– Tėtis sakė, kad galėtum jam paskambinti ir pasikviesti.

– Taip sakė?

– Ar jis gražus?

– Labai.

– Ar tu jį myli?

Alba tyliai juokėsi iš jos naivių klausimų.

– Ne, nemyliu. – Kozima atrodė nusivylusi. – Aš myliu vyrą vardu Ficas, – pasakė Alba, – bet jis manęs nemyli.

– Tada aš Ficą pamirščiau. Man atrodo, kad Gabrielis tave myli.

– Meilė išauga pamažu, Kozima. Jis manęs beveik nepažįsta. – Ji smarkiai tušavo plaukus.

– Jis gali, jei nori, atvykti į kokią nors mūsų iškylą. Paskui galėsi už jo ištekėti.

– Norėčiau, kad gyvenime viskas būtų taip paprasta, – atsiduso Alba, pasiilgusi Fico.

– Žinai, man greitai sueis septyneri, – čiauškėjo Kozima, jau pavargusi pozuoti portretui.

– Tu labai didelė!

– Apsivilksiu vieną iš savo naujų suknelių, – linksmai pasakė ji, – ir sukelsiu plaukus kaip mama.

Baigusi piešti Alba atitraukė nuo savęs bloknotą ir pažiūrėjo į jį iš tolo. Atrodė gana neblogai. Tai ją nustebino, nes nieko, išskyrus pirkti, nemokėjo. Kozima stovėjo jai už nugaros ir sunkiai kvėpavo.

– Puiku! – sušuko ji.

– Tikrai puiku, ką?

– Juk neišmesi jo į jūrą?

– Manau, kad ne.

– Ar jį man atiduosi?

Alba nenorėjo su juo skirtis.

– Na, gerai, – sutiko ji, – jei atneši man bandelę.

Jos nusileido nuo kalvos prie alyvmedžio.

– Čia palaidota mano mama, – pasakė ji Kozimai. Buvo keista įsivaizduoti, kad motina – jai po kojomis, arčiausiai per dvidešimt šešerius metus.

– Ji ne čia! – sušuko Kozima. – Ji Danguje.

– Man irgi patinka galvoti, kad ji ten, – pasakė Alba, bet patyliukais manė, jog Valentinos vėlė sklando namuose, tarp žvakių, altorėlių ir savo kambaryje, kurį Imakolata pavertė memorialu.

Kai Alba ėjo taku žemyn į miestelį, palikusi Kozimą namuose su gyvulėliais ir portretu, kad parodytų šeimai, jos mintys vis grįždavo prie Fico. Svarstė, ar jam paskambinti. Maloniai paiškylavusi su Kozima, kurią jau pamilo, buvo puikiai nusiteikusi. Apylinkių grožis tiesiog gniaužė kvapą. Vakaro šviesa buvo ilgesingai rausva, ir jos širdis troško meilės. Norėjo, kad jis būtų čia, apkabintų ir pabučiuotų tuo ypatingu bučiniu. Jai atrodė, kad dabar nebesijaustų tokia sutrikusi. Gal vis dėlto reikėtų jam paskambinti šį vakarą, blogiau nebus?

Kai užėjo į smuklę, ją pasveikino Latarulas, jis sėdėjo vienas ir gėrė stiprią kavą. Jo marškiniai buvo taukuoti, nematę šukų plaukai styrojo žilais kuokštais. Pakvietė ją sėstis šalia.

– Leisk nupirkti tau gėrimo atvykimo į Inkantelariją proga, – paprašė jis kviesdamas padavėją. – Ko gersi?

Nors Alba norėjo savarankiškai paklaidžioti po miestelį, kuriame išaugo jos motina, jai neliko nieko kito, tik priimti jo pasiūlymą.

– Norėčiau puodelio kavos, – pasakė sėsdamasi.

– Tikra anglė, – prunkštelėjo jis šniurkščiodamas ir atbula ranka šluostydamasis nosį.

– Bet ir esu anglė, – atrėžė ji.

– Nepanaši į anglę, išskyrus akis. Jos labai keistos. – Ji nesuprato, ar tai komplimentas. Latarulas, kuriam patiko savo balso skambesys, kalbėjo toliau: – Jos labai šviesios. Keistai pilkos. Beveik melsvos. – Jis pasilenkė prie jos, ir iš jo burnos dvoktelėjo kavos kvapas. – Sakyčiau, jos violetinės. Tavo motinos akys buvo rudos. Tu gyva motina.

– Ar gerai ją pažinojai? – paklausė Alba nusprendusi, kad jei jau tenka kęsti jo kavos dvoką ir įkyrias pastabas, galėtų sužinoti ką nors naudingo.

– Pažinojau nuo tada, kai ji buvo maža mergytė, – išdidžiai pareiškė jis.

– Tai kokia ji buvo?

– Saulės spindulėlis.

Labai informatyvu, pagalvojo Alba. Jis ir Imakolata turėjo įprotį kalbėti apie Valentiną banaliomis frazėmis.

– Kokios buvo jos vestuvės? – paklausė ji. Tokio klausimo ji dar nebuvo uždavusi. Latarulas susiraukė.

– Vestuvės? – pakartojo žiūrėdamas tiesiai į ją.

– Taip, vestuvės. – Valandėlę jai pasirodė, kad pavartojo ne tą žodį. – Na, kai ji tekėjo už mano tėvo?

– Nebuvo vestuvių, – sušnibždėjo jis.

Albos širdis apmirė.

– Nebuvo? Kodėl?

Jis ilgai į ją žiūrėjo, o jo veidas priminė žuvies iškamšą, kokias kabina ant sienų Anglijos aludėse.

– Nes ji buvo nebegyva.

Albos veide neliko nė lašo kraujo. Valentina už tėvo neištekėjo?

– Įvyko automobilio avarija? – lėtai paklausė ji. Nieko nuostabaus, kad tėvas nenorėjo jos išleisti į Italiją.

– Ne avarija, Alba, – pasakė jis. – Valentina buvo nužudyta.

23

Bičfildo Parkas, 1971-ieji

Netekęs Valentinos Tomas sau prisiekė, kad to baisaus laiko prisiminimus sudės į skrynią, užrakins ir paskandins jūros dugne, kaip skandinamas laivas su mirusiųjų kūnais. Ilgus metus jis priešinosi klaikiai pagundai ją surasti, išlaužti spyną ir pasirausti po surūdijusias liekanas. Margo išgelbėjo jį iš tamsybių, kuriose jis kiūtojo, ir išvilko sutrikusį, besimarkstantį, į dienos ir meilės šviesą, nors meilė buvo kitokia. Jis niekada nepamiršo užrakintos skrynios, bet prisiminimai jį kamavo sapnuose. Tada Margo uždėdavo raminantį delną jam ant kaktos ir skrynią vėl nuskandindavo giliau į sąnašas vandenyno dugne. Jis tikėjosi, kad jam mirus skrynia galiausiai nugrims į dumblą ir niekada nebeiškils.

Nesitikėjo, kad Alba ryšis nerti į tuos vandenis. Ilgus metus stengėsi ją tvirtai laikyti ant sausos žemės. Tačiau ji surado portretą – raktą nuo skrynios, ir suprato, kad kažkur yra jam puikiai tinkanti spyna. Jis didžiavosi jos protu ir iš dalies žavėjosi jos ryžtu; pirmą kartą gyvenime ji parodė turinti tikslą. Bet dėl jos baiminosi. Ji neturėjo nė menkiausio supratimo, kas toje skrynioje. Nesuprato, jog kartą atidariusi jos niekuomet nebeuždarys. Sužinos tiesą ir turės su ja gyventi, net perrašyti savo pačios praeitį.

Dabar Tomui neliko nieko kito, tik ištraukti skrynią iš jūros, nubraukti apaugusius koralus bei apnašas ir vėl atidaryti. Vien apie tai pagalvojus jam oda pašiurpdavo ir nueidavo pagaugais. Jis užsidegė cigarą ir įsipylė taurę brendžio. Mąstė, ar Alba susirado Imakolatą. Ar ši dar gyva. Gal ten ir Latarulas, tikriausiai jau išėjęs į atsargą, plepa kaip visada nekreipdamas dėmesio, ar jo kas nors klausosi. Galvojo apie Falką su Beata. Totas turėtų būti dabar suaugęs, gal turi vaikų. Po Valentinos mirties jie galbūt nutarė, kad gyvendami toje pražūtingoje vietoje susilauks tik nelaimių. Alba gali jų niekada nerasti. Jis tikėjosi, kad Alba, jos pačios labui, grįš su nesudrumsta vaizduote, nors niekada jai nemelavo, bet niekada ir netaisė jos susikurtos vaikiškos tiesos versijos. Niekada nepasakojo, kad nevedė jos motinos. Kad ji buvo nužudyta vestuvių išvakarėse. Juk darė tai dėl jos. Gynė jos saugų pasaulį. Jei sužinotų tiesą, ar ji suprastų? Ar kada nors jam atleistų?

Papsėdamas cigarą atsisėdo į odinį krėslą. Margo buvo su arkliais ir jis liko vienas, dėžutė prie kojų, raktelis rankose. Beliko tik pasukti jį spynelėje ir pakelti viršelį. Jam nereikėjo žiūrėti į portretą, nes regėjo jos veidą taip ryškiai, lyg ji stovėtų priešais. Šiltas figų kvapas padvelkė dar kartą, perkeldamas į Inkantelariją. Vakaras. Rytoj jis tuoksis. Širdis iš džiaugsmo ir laimės netelpa krūtinėje. Buvo pamiršęs Šventosios Bernadetos šventę. Tą pragaištingą metą, kai Kristus nepanoro verkti krauju. Nekreipė dėmesio į keistus Valentinos žodžius. Dabar jis įkišo raktą į spyną, pakėlė dangtį ir juos prisiminęs svarstė jų svarbą. „Mums reikia Kristaus palaiminimo. Žinau, kaip jį gauti. Aš sutvarkysiu, pamatysi.“

Italija, 1945-ieji

Tą naktį Tomas iš jaudulio nenustygo vietoje. Užeigoje negalėjo miegoti, nes, kad ir pūtė vėjas nuo jūros, buvo karšta ir drėgna. Užsitraukęs kelnes ir marškinius, vaikščiojo pirmyn ir atgal paplūdimiu susikišęs rankas į kišenes ir mąstė apie savo ateitį. Miestelyje buvo tylu. Tik atsitiktinai šešėliuose praslinkdavo katė, tykanti pelės. Mėlynos valtys, ištrauktos ant kranto, prietemoje atrodė tamsios kaip rašalas. Švietė mėnulio pilnatis, gilus dangus buvo nusagstytas žvaigždėmis, jos lyg brangakmeniai atsispindėjo lengvose bangelėse. Jis prisiminė savo karinius žygius, dabar tokius tolimus, ir pajuto kaltę, kad vestuvėse nedalyvaus jo šeima. Tačiau jis parsiveš Valentiną su Alba namo ir visus nustebins. Neabejojo, kad kiti jas pamils, kaip pamilo jis.

Apie Valentiną galvojo su šypsena. Su ja pasirodys miestelyje. Pagal tradiciją sekmadienį nusives ją į bažnyčią su mažąja Alba ant rankų, visi žavėsis jos grožiu ir laikysena. Jie stebės, kaip ji plaukia nava ta savo nepakartojama eisena, tarsi turėtų marias laiko. Savaitgaliui pasikvies Džeką, po vakarienės jo kabinete jie surūkys po cigarą, išgers po taurę viskio. Juokaus apie karą. Prisimins patirtus nuotykius. Ir prisimins dieną, kai Likimas juos atnešė prie Inkantelarijos krantų. Dalinsis prisiminimais apie Rigso arijas iš „Rigoleto“, padūkusias to vakaro moteris ir Valentiną, tokią, kokia ji tada buvo, – stovinčią Imakolatos namų tarpduryje su balta suknele, pusiau perregima saulėje. Džekas jam pavydės ir žavėsis. Ak, Džekai, galvojo jis klajodamas pajūriu, o kad tu čia būtum ir pasidalintum mano laime.

Vestuvių ruošą ir planus Tomas paliko Imakolatai ir Valentinai. Žinojo, kad maža Šventojo Paskalio bažnytėlė bus išpuošta gėlėmis, Valentinos mėgstamais šlakuotaisiais aronais. Žinojo, kad jos suknelė bus nepriekaištingai pasiūta senos, bet neprilygstamos senjoros Čipreco, kurios pirštų nagai ilgi ir geltoni kaip senas sūris. Paskui smuklėje bus šokiai. Įsivaizdavo, kad bus sukviestas visas miestelis. Lorencas gros koncertina, žmonės gurkšnos vyną, skambės juokas, visi pamirš karą, visų lauks šviesi ateitis. Imakolata, Beata ir Valentina ištisas dienas gamino valgius. Marinavo, kepė, tepė glajumi, puošė. Pasiruošimui, regis, nebuvo galo. Tomas sužadėtinės beveik nematydavo. Ji palikdavo jam Albą ir lėkdavo į miestelį ruoštis arba matuotis suknelės, linksmai šokinėdama per uolas žemyn, jam mojuodama ir šūkaudama nurodymus dėl Albos, kuri buvo dievinama ir lepinama.

Jis laukė naktų, kai liks vienudu su žmona, kai galės vėl maloniai pajusti sūrų jos odos skonį. Kai galės bučiuoti jos lūpas, žinodamas, kad gali neskubėti, nes niekas nesutrukdys. Troško su ja mylėtis. Laikyti glėbyje kaip žmoną. Laukė, kada jie priklausys vienas kitam pagal įstatymą, o Dievas bus jų liudininkas.

Kokios nuomonės apie ją būtų Fredis? Brolis nepasitikėtų jos grožiu ir šypsena. Jis nebuvo romantikas, tas Fredis. Buvo realistas. Būtų vedęs moterį, kurią pažinojo visą gyvenimą. Linksmą, žemišką, kad būtų gera žmona ir motina. Tokia meile, kuri siejo Tomą su Valentina, jis netikėjo. Manė, kad ji pavojinga, ta nepaprasta, nežabota meilė. Dabar galvodamas apie Fredį jis nebesiraukė iš skausmo. Išmoko susitaikyti su brolio mirtimi, ir nors niekas negalėjo jo pakeisti, buvusią širdies tuštumą užpildė meilė Valentinai. Tačiau jis tikėjo, kad galiausiai Fredis ją būtų pamilęs. Nepamilti neįmanoma. Fredis būtų paplojęs broliui per petį ir sutikęs, kad Dievas jį apdovanojo žmona, kokios paprastas mirtingasis negali tikėtis.

Buvo trečia valanda ryto. Nenorėjo savo vestuvių dieną jaustis pavargęs. Italijoje vestuvės švenčiamos daug dienų, todėl reikėjo kaupti jėgas. Jis pasuko nuo paplūdimio aukštyn link pajūrio pastatų. Netrukus išauš ir mėlynos langinės atsivers, vidun įsileisdamos saulę. Balkonus puošiantys vazonai su pelargonijomis bus palaistyti, nuvytę žiedai nuskabyti, katės po naktinės medžioklės grįš išsimiegoti šilumoje. Eidamas į užeigą, tolumoje aiškiai išgirdo koncertinos melodiją. Žemas, graudulingas Lorenco balsas sklido tvankiame ore, apdainuodamas netektį ir sielvartą. Jo žodžius apie mirtį išsklaidė aidas, ir Tomo jie nepasiekė.

Šią naktį miegosiu kaip viengungis paskutinį kartą, galvojo jis. Rytoj būsiu vedęs. Padėjęs galvą ant pagalvės jis nugrimzdo į ramų, palaimingą miegą.

Pabudo po kelių valandų nuo pašėlusio beldimo į duris.

– Tomi, Tomi! – Latarulo balsas. Atsisėdo lovoje sukaustytas ledinės baimės. Atidaręs duris pamatė karabinierių, papilkėjusiu iš siaubo veidu. – Valentina, – žioptelėjo jis, – ji nebegyva.

Tomas ilgai į jį spoksojo stengdamasis suvokti, ką išgirdo. Galbūt jo nepaleidžia košmaras. Jis dar ne visai pabudo. Prisimerkęs papurtė galvą.

– Ką?

Latarulas pakartojo, ką buvo sakęs, paskui pridūrė:

– Tu turi eiti su manim.

– Nebegyva? Valentina nebegyva? Kaip? – Tomui pasirodė, kad pasaulis aplinkui jį griūva, o širdis ėmė daužytis iš pradžių lėtai, paskui pašėlusiu greičiu. Jis įsitvėrė durų staktos, kad išsilaikytų ant kojų. – Ji negali būti negyva!

– Ji automobilyje, kelyje iš Neapolio. Turime važiuoti dabar, kol nekilo… nekilo… – Jis užsikosėjo.

– Kol nekilo kas?

– Triukšmas, – pasakė Latarulas.

– Apie ką tu kalbi?

– Tik eik su manim. Tada suprasi. – Latarulo balse girdėjosi maldavimas.

Tomas skubiai užsimovė kelnes, užsivilko marškinius, kuriais vilkėjo vakare, įsispyrė į batus ir nusekė paskui Latarulą; automobilyje laukė Falkas. Falko veidas buvo išblyškęs ir nusikamavęs. Tamsūs ratilai po akimis siekė skruostų įdubas. Akys buvo keistos, įtartinos. Tomas juo nepasitikėjo. Vyrai apsikeitė žvilgsniais, bet abu tylėjo. Falkas pirmasis nukreipė akis į šalį, lyg Tomo žvilgsnis būtų pernelyg skvarbus. Tomas atsisėdo ant užpakalinės sėdynės, o Latarulas įjungė variklį. Automobilis kosėjo ir gergždė, kol galiausiai pajudėjo. Aušo. Saulė tekėjo blyški ir tyra, tarsi nieko nežinotų apie išaiškėjusią žiaurią žmogžudystę.

Tomui kilo galybė klausimų, bet jis suprato, kad reikia palaukti. Galva tvinkčiojo, lyg suspausta šaltomis metalinėmis replėmis. Norėjo duoti valią ašaroms, kaip darė išgirdęs apie brolio mirtį, bet Falko ir Latarulo draugijoje to daryti negalėjo. Sukandęs dantis stengėsi lygiai kvėpuoti. Ką Valentina veikė kelyje iš Neapolio vidury nakties? Naktį prieš savo vestuves? Prisiminė jos žodžius: „Mums reikia Kristaus palaiminimo. Žinau, kaip jį gauti. Aš sutvarkysiu, pamatysi.“ Ką ji turėjo omenyje? Kur buvo nuvykusi? Širdį suspaudė graužatis. Reikėjo jos paklausti. Reikėjo pasidomėti.

Galiausiai jis nebeištvėrė.

– Kaip tai atsitiko?

Falkas sunkiai atsiduso ir pasitrynė kaktą.

– Nežinau.

Tomą suėmė pyktis.

– Dėl Dievo, kalbame apie mano sužadėtinę! – sušuko jis. – Ką nors turi žinoti! Mašina nuskrido nuo kelio? Užtvarų apsaugoti nuo avarijos…

– Tai ne avarija, – ramiai pasakė Falkas. – Tai žmogžudystė.

Kai jie atvyko į vietą, Tomas pirmiausia pamatė automobilį. Nudengiamą tamsiai vyšninės spalvos „Alfa Romeo“ su puikios odos ir riešutmedžio salonu. Automobilis tvarkingai stovėjo aikštelėje, atsiveriančioje į jūrą. Kai Tomas pamatė ant keleivio sėdynės susmukusią moterį, jo širdis akimirksniu prisipildė džiaugsmo. Tai buvo ne Valentina. Aišku, ne ji. Šios moters plaukai buvo sukelti į viršų, riešai, pirštai ir ausys žėrėjo nuo deimantų, veidas išdažytas juodu angliuku ir tamsiai raudonais lūpų dažais, kaip dažosi prostitutės. Jos kaklas buvo perrėžtas peiliu, kraujas sutepė vakarinės suknelės blizgučius ir ant pečių užmestą baltą kailinį boa. Skruostai atrodė balti kaip boa. Šalia jos – vyriškis, kurio jis nepažinojo, – elegantiškas, žilais plaukais ir siaurais žilais ūsiukais. Jam iš burnos veržėsi kraujas. Ant dramblio kaulo spalvos šilkinio šaliko apie kaklą jis jau buvo sukrešėjęs. Tomas pažvelgė į Falką ir susiraukė.

– Tai ne Valentina, – pradėjo jis, pakui staiga pajuto, kaip apmirė širdis. Falkas į jį tik žiūrėjo.

Tomas pažvelgė į automobilio vidų dar kartą. Jis apsiriko. Tai buvo Valentina, bet ne ta, kurią pažinojo.

Mėgstamas akmuo – deimantas. Norėčiau pasipuošti gražiausių deimantų vėriniu, sužibėti bent vieną vakarą, kad pajusčiau, ką reiškia būti dama.

Tik tada jis atidarė automobilio duris ir krito ant jos kūno raudodamas, netekęs vilties, negalėdamas patikėti, sielvartaudamas dėl moters, kurią pažinojo, ir dėl savęs, taip žiauriai išduoto. Jis tvirtai prigludo prie jos, dar šiltos ir minkštos, stipriai kvepiančios jam nepažįstamais kvepalais. Kaip galėjo Valentina taip rengtis? Ką ji veikė šiame automobilyje su tuo nepažįstamuoju? Naktį prieš savo vestuves! Neįmanoma suprasti. Jis papurtė ją, lyg žadindamas. Ar neužteko jo meilės? Pajuto, kaip šiurkščios rankos jį atitraukia nuo jos kūno ir velka į šalį. Staiga automobilį apsupo vyrai mėlynomis uniformomis ir kepurėmis. Privažiavo policijos automobilių, kaukė jų sirenos. Iš Neapolio atvyko ir spaudos atstovai su fotoaparatais, blykstėmis, jie šūkčiojo. Visos šios sumaišties viduryje pradėjo lyti, ir detektyvai skubėjo uždengti nusikaltimo vietą, kad liūtis nesunaikintų įkalčių.

Tomas buvo paliktas nuošalyje tarytum filmo statistas. Sutrikęs stebėjo apie mirusį vyrą tupinėjančius policininkus. Atrodė, kad Valentinos niekas nepastebi. Paskui pamatė, kaip du vyrai prie jos šiurkščiai gestikuliuoja, paskui prapliumpa kvatoti. Jis suprato, kad tuo metu, kai jį degina pragariškas skausmas, kiti aplinkui pramogauja. Šypsosi, ploja vienas kitam per petį, skelia anekdotus. Storas detektyvas ilgu paltu pasitrynė rankas, slėpdamasis po skrybėle užsidegė cigaretę, tarsi sakydamas: „Puiku, viskas padaryta, reikalas išspręstas.“

Tomas prisvyravo prie jo.

– Ką nors darykite! – suriko jis, iš pykčio išvertęs akis.

– O pats kas būsite? – paklausė detektyvas, tirdamas jį skvarbiomis, protingomis akimis.

– Valentina yra mano sužadėtinė, – pramikčiojo jis.

– Buvo sužadėtinė. Ta moteris nebegali už ko nors ištekėti. – Tomas žiopčiojo lyg skęstantis, bet neišleido jokio garso. – Jūs čia ne vietinis, pone, tiesa? – paklausė pareigūnas. – Moteris mūsų nedomina.

– Kodėl ne? Dėl Dievo, juk ji nužudyta!

Detektyvas truktelėjo pečiais.

– Ji tik pasipainiojo netinkamu laiku netinkamoje vietoje, – paaiškino jis. – Graži mergina. Che peccato!24

Pylė lietus, varvėjo plaukais, tekėjo į akis; Tomas prisvyravo prie Falko ir sugriebė jį už marškinių apykaklės.

– Tu žinai, kas tai padarė! – sušnypštė jis.

Platūs Falko pečiai ėmė drebėti. Jį laikęs geležinis stuburas išsilydė, apkabinęs save jis sulinko. Tomas, pamatęs tokį galingą vyrą verkiant, labai nustebo ir, pajutęs keistą palengvėjimą, irgi pratrūko raudoti kaip vaikas. Jie stovėjo lietuje įsitvėrę vienas kito.

– Sakiau jai, kad neitų! – aimanavo Falkas. – Ji neklausė!

Tomas negalėjo kalbėti. Jį dusino sielvartas. Moteris, kurią jis turėjo vesti, visą laiką mylėjo kitą ir už tai sumokėjo gyvybe. Pasitraukęs iš Falko glėbio, jis ant žemės išsivėmė. Kažkas perrėžė švelnų, minkštą Valentinos kaklą peiliu. Žiauri, šaltakraujiška žmogžudystė varė iš proto. Tas, kas atėmė iš Valentinos ateitį, atėmė ir iš jo.

Jis stengėsi įsivaizduoti jos malonų veidą, bet matė tik „Alfa Romeo“ sėdynėje numestą kaukę. Kaukę nepažįstamosios, gyvenusios lygiagretų gyvenimą, apie kurį jis nieko nežinojo. Kai jis stovėjo pasilenkęs prie šlapios žemės, rūkas ėmė sklaidytis: Karas vyrus paverčia gyvuliais, o moteris gėdingais sutvėrimais… Nenoriu, kad kartotų mano klaidas… Tu manęs nepažįsti, Tomi.

Ji labai norėjo ištrūkti iš Inkantelarijos. Ar jis jai buvo reikalingas vien todėl? Bilietas į naują gyvenimą; kad pamiršusi nešvarų, gėdingą gyvenimo tarpsnį, galėtų pradėti viską iš naujo.

Pajutęs ant nugaros ranką, pasisuko ir pamatė šalia stovintį lietaus merkiamą Latarulą.

– Aš juk jos visai nepažinojau, – pasakė, sielvartingu žvilgsniu žiūrėdamas į karabinierių.

Latarulas patraukė pečiais.

– Ne jūs vienas, pone Arbaklai. Niekas iš mūsų nepažinojo.

– Kodėl jie elgiasi taip, lyg ji visiškai nesvarbi? – Apie negyvą vyrą policininkai vis dar sukinėjosi, kaip vapsvos apie medaus puodą.

– Jūs jo nepažinote, tiesa?

– Kas jis? – mirkčiojo nesusigaudydamas Tomas. – Kas jis per velnias?

– Tai, mano drauge, ir yra velnias. Lupas Bjankas.

Vėliau, kaip nesavas grįžęs į užeigą, Tomas surinko nupieštus Valentinos portretus. Pirmasis, jos dorybingumo ir paslaptingumo atspindys, darytas rytą po Šventosios Bernadetos iškilmių ant uolų prie apžvalgos aikštelės, buvo gražesnis už aušrą, bet dabar pagalvojus, toks pat trumpalaikis. Antrasis – motinystės iliustracija. Jam pavyko tobulai perteikti, kaip švelniai ji žvelgia į kūdikį, žindantį jos krūtį. Meilė dukteriai buvo tikra, nuoširdi, tyra. Galbūt stiprumu stebino ją pačią. Ketino ieškoti trečio portreto, paskui atsiminė, kad Valentina pasiėmė jį su savim namo.

Imakolatos namuose buvo tylu ir ramu kaip kape. Senoji našlė sėdėjo prieblandoje kurdama altorėlį dukteriai, prie dviejų jau padarytų vyrui ir sūnui. Jos akys su buku nuolankumu matė vien užduotį. Kai Tomas prie jos prisiartino, ji tyliai prabilo:

– Mane vadina našle, nes netekau vyro, o kas aš dabar, kai netekau dviejų vaikų? Tokio žodžio nėra, nes pernelyg baisu jį ištarti. – Ji persižegnojo. – Jie kartu pas Dievą.

Tomas norėjo paklausti, ar ji žinojo apie dvigubą Valentinos gyvenimą, bet senutė atrodė tokia trapi sėdėdama savo asmeniniame pragare, kad jis nesiryžo.

– Norėčiau pamatyti Valentinos kambarį, – pakeitė jis klausimą.

Imakolata rimtai linktelėjo.

– Laiptais aukštyn, per laiptų aikštelę į kairę.

Jis paliko ją su žvakėmis, poteriais ir užlipo laiptais į kambarį, kuriame dar vakar gyveno Valentina.

Kai įžengė į jos nedidelį kambarėlį, langinės buvo uždarytos, užuolaidos užtrauktos, naktiniai marškiniai padėti ant lovos nakčiai. Ant tualetinio staliuko gulėjo jos taip neseniai naudoti šepečiai ir buteliukai. Jam sugniaužė gerklę, buvo sunku kvėpuoti. Kambarys prisipildė figų kvapo. Susmuko ant lovos ir įsikniaubęs į naktinius marškinius traukė jos kvapą.

Jį apsėdo manija surasti trūkstamą portretą. Ištraukė visus stalčius, ieškojo spintoje tarp drabužių, žiūrėjo po lova, po paklodėmis ir kilimėliu, visur. Nepaliko kambaryje nė vieno neapversto daikto. Portreto nebuvo.

24 Kaip gaila! (It.)

24

Italija, 1971-ieji

Alba atsiprašė ir paliko Latarulą vos gurkštelėjusi arbatos. Pasitraukęs iš pareigų karabinierius žiūrėjo į ją išeinančią nustebęs, kad ji nežino sukrečiančių motinos mirties aplinkybių. Įvykio žiaurumas jaudino jį iki šiol. Dažnai apie tai galvodavo. Valentina, nors gyveno slaptą gyvenimą, buvo grožio ir gerumo įsikūnijimas. Laikui bėgant landūs žurnalistai iškniso viską apie jos užsiėmimą ir paviešino laikraštyje „Il Mezzogiorno“. Lorencas prie savo sukurtos baladės pridėjo dar kelis posmus apie nuojautą, žmogžudystę ir nusikaltėlių pasaulio moterį, žavią kaip laukinių našlaičių pieva. Jis dainuodavo kas vakarą, graudus balsas skardeno po miestelį tol, kol visi išmoko baladę mintinai, o Valentina pranoko normalią žmogaus atmintį ir virto legenda. Jos lengvi pėdsakai liko įminti visame miestelyje. Mažai kas pasikeitė per daugelį metų nuo to laiko, kai ji mirė. Viskas priminė ją, o kartais, spindint sidabrinei mėnulio pilnačiai, jis tikėjo matąs, kaip ji vogčia neria už kampo, o jos balta suknelė švysteli mėnesienoje ir jo vaizduotėje. Valentina buvo kaip vaivorykštė, kuri iš tolo atrodo stovinti vietoje, bet priartėjus išnyksta. Tikra silfidė, puiki vaivorykštė, – žmogžudystė darė ją dar paslaptingesnę.

Alba bėgo per uolas aukštyn į Imakolatos namus, širdis pašėlusiai daužėsi. Tėvas jai melavo, pamotė su juo bendrininkavo, net Falkas ir Imakolata nepasakė tiesos. Ar jie laiko ją kvaiša? Ji turi teisę žinoti apie savo motiną. Pagalvojo apie Ficą su Vive; net jų lakiausia fantazija negalėjo to įsivaizduoti.

Koja paslydo ant akmens ir ji nusibrozdino kelį, pasirodė kraujas. Ji garsiai nusikeikė, bet nusivaliusi skubėjo toliau, nutarusi iš Falko ištraukti visą tiesą. Kai atėjo į namus, Beata po medžiais skaitė Kozimai. Mergytė, susirangiusi prie močiutės, čiulpė nykštį.

– Kur Falkas? – pareikalavo Alba.

Beata pakėlė akis nuo knygos. Pamačius įraudusį Albos veidą ir stiklines akis, jos veidas apsiniaukė, visa sustingo, lyg pavojų pajutęs žvėris. Kozima rimtu veidu stebėjo pusseserę.

– Jis citrinmedžių sode, – atsakė ji stebėdama, kaip Alba nuskuba takeliu ir pranyksta tarp medžių.

– Alba pyksta? – paklausė Kozima.

Beata pabučiavo jai į smilkinį.

– Manau, kad pyksta, carina25. Nesirūpink, garantuoju, kad vėl šypsosis.

Alba bėgo per citrinmedžių giraitę, kol rado Falką. Pamatęs ją šis paleido karutį ir įsitempė. Bijojo to nuo pat akimirkos, kai ji atvyko.

– Kodėl, po velnių, tylėjai, kad mano motina buvo nužudyta? – šaukė ji, įsisprendusi į šonus. – Kada ketinai pasakyti? O gal nė nesiruošei, kaip mano tėvas?

– Tėvas nori tave apsaugoti, Alba, – šiurkščiai atrėžė jis, eidamas per sodą link uolų.

Alba ėjo iš paskos.

– Tai kas ją nužudė?

– Ilga istorija.

– Gerai. Aš turiu laiko ją išklausyti.

– Einam kur nors ramiai atsisėsti.

– Noriu žinoti tiesą, Falkai. Turiu teisę.

Falkas susikišo rankas į kišenes.

– Tu tikrai turi teisę žinoti. Bet tai bus nemalonu. Pamatysi. Ne vien apie tai, kad motina nespėjo ištekėti už tavo tėvo. Kad jai taip žiauriai atėmė gyvybę. Tai tik ledkalnio viršūnė. Eikš, atsisėskim čia. – Jis atsisėdo po medžiu, kur buvo palaidotas Valentinos kūnas. Alba įsitaisė šalia, sukryžiavo kojas ir, pakėlusi į jį akis, laukė.

– Tai kodėl ją nužudė? – paklausė ji. Tonas buvo lengvabūdiškas, lyg ji aptarinėtų romano veikėją, o ne tikrą žmogų, juolab motiną. Neužgiję Falko širdies randai vėl atsivėrė ir smarkiai suskaudo.

– Jai perrėžė gerklę. – Jis perbraukė pirštu sau per kaklą ir matė, kaip pilkėja Albos skruostai. – Ji buvo Neapolyje su meilužiu, įžymiuoju mafijos bosu Lupu Bjanku.

– Lupas Bjankas? Kas jis? – pertraukė Alba. – Negaliu patikėti, kad jai naktį prieš vestuves su mano tėvu prireikė meilužio.

– Ji kurį laiką buvo Lupo Bjanko meilužė.

– O kas jis per vienas?

– Galbūt įtakingiausias žmogus pietuose. Pažinojau Lupą, kai buvau mažas. Kartu žvejodavome. Net tada jam patiko žiūrėti į kančią. Iš pradžių žuvies, paskui žmogaus. Gyvybės jis nevertino. Policija jo ieškojo dėl baisių nusikaltimų. Slidus lyg ungurys – niekas negalėjo jam prisegti jokio nusikaltimo. Jis labai pasipelnė iš karo. Pasidarė milijonus iš plėšimo, reketo, net žmogžudysčių. Paslėpė pinigus slaptose banko sąskaitose, bet jų niekas nerado. Tas, kas jį nužudė, labai pasitarnavo policijai, nors įžiebė baisią nesantaiką tarp Lupo įpėdinio Antonijaus Il Moroko ir Kamoros iš Neapolio. Vaidą dėl tuno kainų, kuris tęsiasi ir šiandien.

– Mano tėvas žinojo?

– Sužinojo jos mirties rytą.

– Vargšas tėtis! – atsiduso ji. – Kas galėtų pagalvoti.

– Ji gulėjo Lupo Bjanko automobilyje apsikarsčiusi kailiais ir deimantais. Tavo tėvui tai buvo baisus smūgis. Bet manęs tai nestebino. Supratau Valentiną geriau negu kuris kitas. Ji buvo nebloga mergina, tik silpnavalė. Graži, mėgo gražius daiktus. Mėgo dėmesį, slaptus meilės nuotykius ir riziką. Norėjo išvažiuoti iš Inkantelarijos. Mažam miesteliui kaip šis buvo pernelyg protinga. Jautėsi lyg paukštis, kuris negali iki galo išskleisti sparnų. Čia jos neįvertino. Galėjo sužibėti Romoje, Milane ar Paryžiuje, net Amerikoje. Buvo išskirtinė, paprastas gyvenimas ne jai. Tačiau meilę ji vertino labiau už viską. Jautėsi vieniša. Lyg tuščias medaus puodas, visada priklausoma nuo kitų, kad jį pripildytų. Tačiau ji buvo labai gyvybinga ir gudri kaip lapė. Atsimink, buvo karo metas. – Jis papurtė galvą su užkritusiais ant akių plaukais. – Gal man reikėjo labiau pasistengti, kad ją sulaikyčiau, bet turėjau pats kovoti.

– Ar ji visai nemylėjo mano tėvo? – paklausė Alba silpnu balsu.

Falkas švelniai palietė jos ranką.

– Manau, kad tik tada, kai jis išvyko, suprato jį mylinti. Paskui sužinojo, kad laukiasi, ir tu, Alba, buvai jos didžiausias džiaugsmas. – Alba nuleido akis ir įsmeigė žvilgsnį į žolę. – Ji stengėsi sveikai maitintis, kiek tai karo metu buvo įmanoma. Pasinaudodama ryšiais su Lupu ir kitais, gaudavo maisto juodojoje rinkoje, o vienas amerikietis jai parūpino reikalingų vaistų.

– Ar ji nenutraukė tų ryšių net laukdamasi manęs?

Jis neatsakė. Susimąsčiusi ji kandžiojo odą aplink nykščio nagą.

– Tu gimei namuose, tave priėmė akušerė ir Mama. Nuo tos akimirkos Valentina tausojo save tavo tėvui. Matai, ji turėjo planų. Ketino gyventi Anglijoje ir auginti vaikus. Norėjo tapti garbinga dama. Tėvas jai pasakojo apie didelį namą, kuriame ji gyvens. Ji nekantravo. Tau gimus, jai niekas neberūpėjo – vien tu ir tavo tėvas. Kai jis grįžo, jie matė tik vienas kitą ir tave. Sėdėdavo sode po medžiais ir žiūrėdavo į tave miegančią. Buvai jiems viskas. Jis piešdavo, jie kalbėdavosi. Bet ji savo paslapčių jam neišdavė. Nenorėjo visko sugadinti. Bandžiau ją įkalbėti, kad pasakytų tiesą. Tikinau, kad jei jis tikrai myli, išsiveš ją ten, kur ji būtų saugi ir gyventų be rūpesčių.

– Tai kodėl ją nužudė?

Falkas kurį laiką tylėjo, žiūrėjo į jūrą. Jo veidas apsiniaukė, o akys staiga patamsėjo ir tapo neramios.

– Paskutinėmis dienomis su ja labai ginčijomės. Sakiau, kad privalo jam prisipažinti. Ji manęs neklausė. Valentina, kai norėjo, galėjo būti užsispyrusi kaip asilas. Arba stipri ir ryžtinga. Atrodė, kad negalėtų užmušti nė musės, bet po angeliška išore slypėjo kietaširdė ir savanaudė moteris. Be to, ji įsikalė į galvą juokingą mintį – gražiuoju išsiskirti su meilužiu. Tarytum pasakiusi jam savo planus ji išsiteisintų Dievo akyse. Matai, Kristaus statula neverkė.

– Garsioji Šventosios Bernadetos šventė, jau žinau, – pasakė Alba. – Mamai tai atrodė blogas ženklas?

– Ji buvo labai prietaringa. Tikėjo, kad tai pranašauja blogą lemtį vestuvėms ir jos ateičiai. Ji važiavo į Neapolį pasakyti Lupui Bjankui, kad išvyksta iš Italijos.

– Išsipuošusi kailiais ir deimantais?

– Tarkim, kad pasipuošė tam kartui, Alba. Ji buvo aktorė. – Jis su kartėliu papūtė lūpas. – Kartais galvoju, kad ji norėjo paskutinį kartą pasiausti. Galbūt savotiškai mylėjo ir Lupą Bjanką. Gal tas paskutinis nuotykis su prietaringumu neturėjo nieko bendro.

– Ar ji būtų dėl to viskuo rizikavusi? – Alba buvo sukrėsta.

– Valentina? Žinoma. Tai buvo tik dar vienas jos gyvenimo vaidmuo, gal pats mėgstamiausias. Ji nebenorėjo tokia būti. Ruošėsi išvažiuoti, kad taptų garbinga ponia. Galbūt pagunda buvo pernelyg didelė ir ji neatsispyrė.

– Taigi buvo nužudyta todėl, kad atsidūrė netinkamoje vietoje netinkamu laiku?

– Taip sako policija. Nužudyta todėl, kad matė, kas nužudė Lupą Bjanką. Ji per daug žinojo. Viskas labai paprasta.

Alba netikėdama pakraipė galvą.

– Jei tą naktį nebūtų išvažiavusi, šiandien tebebūtų gyva.

– Dabar, kai žinai tiesą, tikriausiai supranti, kodėl tėvas visa tai nuo tavęs slėpė? Tą dieną, kai ji mirė, jis prisiekė tave saugoti nuo jos siaubingos praeities. – Jis paėmęs suspaudė Albai ranką. – Tėvas pasielgė teisingai.

Alba sėdėjo priešais veidrodį mažame Valentinos kambarėlyje. Žiūrėjo į savo atspindį – motinos atvaizdą. Sužinojusi tiesą suprato, kad ji yra tokia pati kaip motina. Ne tik fiziškai, bet ir savo ydomis. Anksčiau tikėjo, kad motina – dorybės pavyzdys, angelas, o ji pati motinos neverta. Smerkė savo tuščiai slenkantį gyvenimą ir valkataujančios katės moralę. Kuo ilgiau mąstė apie motinos tobulumą, tuo labiau jautė savo trūkumus ir suprato, kad negalės motinai prilygti. Tačiau tėvas, visą laiką matydamas jos gyvenimo būdą, tikriausiai galvojo, kokia ji panaši į motiną. Tikriausiai neturėjo vilties.

O kaip Margo? Albai pasidarė baisiai gėda. Margo žinojo tiesą ir norėjo ją apsaugoti nuo nešvarių motinos praeities smulkmenų. Ji tik stengėsi duoti jai gerus namus ir tvirtą šeimą. Alba nuleido galvą ant rankų galvodama apie savo netaktą, kai įteikdama tėvui portretą tikėjosi, kad jis prie židinio papasakos jai žavių istorijų apie moterį, kurios slaptas gyvenimas anaiptol nebuvo žavus. Ji verkė pagalvojusi, kad daugel metų skaudino tėvą, krapštydama negyjančią žaizdą, kurią jo širdyje paliko Valentina.

Ką apie ją dabar galvotų Ficas? Ji ne geresnė už savo motiną. Ficas nusipelnė geresnės, ne tokios kaip ji, kaip jos motina. Ji paėmė žirkles ir ėmė karpyti sau plaukus.

Su nuostaba žvelgė į ant tualetinio staliuko krintančias sruogas. Iš pradžių plonos gijos, paskui dideli, stori kuokštai. Ji turėjo daug plaukų. Kai juos patrumpino, reikėjo apie galvą sulyginti. Jai neberūpėjo būti gražiai. Nebenorėjo maloniai leisti laiką su vyrais, juos valdyti, laikyti savo vergijoje. Norėjo, kad žmonės vertintų ją ne paviršutiniškai, ne dėl jos neužtarnauto grožio, bet dėl jos pačios. Kaip ir Valentina, norėjo pradėti iš naujo. Tik, kitaip nei motina, ji turėjo galimybę.

Dabar vėl iškilo keliantys siaubą Storulio žodžiai: „Jei pačiulpsi man pimpalą, apmokėsiu tau skrydį namo.“ Ji išraudo, tarytum jis būtų ką tik tai pasakęs. Per keletą dienų jos pasaulis apsivertė aukštyn kojomis. Tai, kuo anksčiau tikėjo, pasirodė netiesa. Kitaip žiūrėjo į save. Pajudino galvą ir veidrodyje tyrinėjo savo naują atvaizdą. Išsinėrusi kaip gyvatė iš senos odos, jautėsi atsinaujinusi, laisva. Niekas negalės pasakyti, kad ji panaši į motiną. Ir niekas neaptarinės jos grožio. Nusišypsojo savo atvaizdui, nusišluostė veidą rankšluosčiu, paskui nulipo žemyn susirasti Imakolatą.

Kai Kozima ją pamatė, nustebusi suspiegė:

– Alba nusikirpo visus plaukus, nonna!

Iš sodo atskubėjo Beata, iš svetainės įpuolė Imakolata. Alba stovėjo apačioje prie laiptų trumpais, nelygiai nukirptais, styrančiais plaukais su jai nebūdinga šaltakraujiška ramybe.

– Ką tu padarei savo gražiesiems plaukams, vaike? – paklausė šlepsėdama prie jos Imakolata.

– Man ji atrodo labai gražiai, – pagyrė šypsodama Kozima, – panaši į elfą.

Imakolata lėtai priėjo prie Valentinos altorėlio, paėmė į rankas portretą. Pamažu atsisėdo ir parodė Albai vietą ant sofos, kad atsisėstų šalia.

– Kalbėjai su Falku, – rimtai pasakė ji. – Klausyk, Alba, tavo motina buvo prieštaravimų kamuolys. Tačiau ji turėjo didelę širdį ir labai mylėjo judu su tėvu.

– Bet jį apgaudinėjo. Turėjo meilužį.

Imakolata paėmė anūkės ranką.

– Ar supranti, ką reiškia gyventi karo metu? Tada viskas buvo visai kitaip. Viešpatavo badas, mirtis, žiaurumas, neviltis, bedievystė, visokiausias blogis. Valentina buvo pažeidžiama. Pažeidžiama dėl savo grožio. Negalėjau jos apsaugoti nuo kareivių. Negalėjau jos paslėpti. Turi suprasti, kad vienintelis būdas išgyventi buvo dalintis lova su įtakingu, galingu žmogumi. Galvok apie ją atsižvelgdama į to meto aplinkybes. Pabandyk. – Alba pažvelgė į tėvo nupieštą veidą, kai jis nieko dar nežinojo.

– Falkas sakė, kad ji tėvą mylėjo, – tarė Alba.

– Mylėjo. Ne iš pat pradžių. Aš ją skatinau. Sakiau, kad ištekėti už puikaus, išvaizdaus anglų karininko jai ne blogiausias pasirinkimas. Bet ji pati jį pamilo.

– Štai kaip, tu viską žinojai?

– Aišku, žinojau. Pažinojau Valentiną geriau negu save. Motinos meilė yra besąlygiška, Alba. Valentina tave mylėjo tokia pačia meile. Jei būtų mačiusi tave augančią, būtų mylėjusi su visais tavo trūkumais. Galbūt dėl jų dar labiau. Valentina nebuvo angelas, nebuvo šventoji, o klystanti žmogiška būtybė kaip mes visi. Nuo kitų ji skyrėsi gebėjimu keistis. Bet jei kas nors iš vyrų pažino ją kaip moterį, tai labiausiai – tavo tėvas, nes jis ją padarė motina. Motinystė nutraukė jos apsimetinėjimą. Jos meilė tau buvo tyra ir neapgalvota iš anksto.

– Nesu už ją geresnė, nonna, – pasakė Alba. – Todėl ir nusikirpau plaukus. Nenoriu ja būti. Nenoriu būti graži kaip ji. Noriu būti savimi.

Imakolata drebančia ranka perbraukė Albai per stangrų skruostą, įdėmiai žiūrėdama pavandenijusiomis akimis į jos bruožus.

– Vis tiek tu graži, Alba, nes tavo grožis iš čia, – ji prispaudė sugniaužtą kumštį sau prie krūtinės. – Tavo motinos grožis buvo iš ten pat.

– Vargšas tėtis, jis tik stengėsi mane apsaugoti.

– Mes visi stengėmės. Gerai, kad tėvas pasiėmė tave į Angliją. Kad ir kaip mums skaudu, jis pasielgė teisingai. Tau būtų buvę nesveika augti tokio šešėlio priedangoje. Visi apie žmogžudystę žinojo; apie ją tik ir kalbėjo. Laikraščiai buvo pilni straipsnių apie Valentinos meilės ryšį. Ji buvo pateikta kaip prostitutė. Nė vienas laikraštis nepaminėjo jos širdies. Kokia ji buvo didelė. Kokia dosni. Nė vienas nerašė, ką ji davė, o tik ką ėmė. Būtų neteisinga, kad tu taip galvotum. Išaugai nieko nežinodama, laisva. Dabar grįžai pakankamai suaugusi, kad susitaikytum su tiesa. Ilgėjausi tavęs pirmuosius dvidešimt šešerius tavo gyvenimo metus, bet juos mielai paaukojau žinodama, kad esi saugi.

Dabar atėjo Albos eilė paimti močiutę už rankų.

– Laikas leisti jai išeiti, – pasakė Alba spindinčiomis nuo jausmo akimis. – Laikas paleisti į laisvę. Jaučiu, kad jos dvasia užsibuvo šiuose namuose ir meta ant visų mūsų nelaimingą, juodą šešėlį.

Imakolata valandėlę galvojo.

– Negaliu išardyti jos altorėlio, – protestavo ji.

– Gali. Privalai. Užpūskim žvakes, atidarykime langus ir prisiminkime ją su džiaugsmu. Siūlau bažnytėlėje jos atminimui užpirkti mišias. Surenkime pobūvį. Gražiai ją išlydėkime.

Nors ašarojančią, Imakolatą apėmė entuziazmas.

– Falkas galėtų pasidalinti prisiminimais. Gerais prisiminimais. Su šeimomis atvyks paviešėti Liudvikas ir Paolas. Galime valgyti sode, surengti pobūvį.

– Pastatykime jai gerą paminklą ir pasodinkime gėlių.

– Ji mėgo lelijas.

– Būtų gražu ir našlaitės. Laukinės. Daug našlaičių. Kad būtų gražu.

Imakolatos veidas nušvito.

– Tu tokia išmintinga, Alba. Niekada negalėjau numatyti, kad tavo atvykimas tiek daug pakeis.

Tą vakarą šeima stovėjo kartu svetainėje. Kozima laikė Albą už rankos, Beata paėmė sūnaus ranką, Falkas liko vienas su savo mintimis. Imakolata drebančiais pirštais uždegė Valentinos žvakę. Ji degė nuo pat jos žūties – visus dvidešimt šešerius metus. Net kai vaškas ištirpdavo iki dagčio, nuo tos pačios liepsnos uždegdavo kitą žvakę ir pastatydavo į anos vietą. Imakolata nė karto neleido žvakei užgesti.

Ji sumurmėjo ilgą maldą ir energingai persižegnojo. Peržvelgusi šeimą, akimis apsistojo ties vyriausiuoju sūnumi.

– Metas atsisveikinti su praeitimi, – pasakė nenuleisdama nuo jo akių. – Metas Valentiną paleisti. – Paskui užpūtė žvakę.

Visi stovėjo labai tyliai, žiūrėjo į smilkstantį dagtį. Niekas nekalbėjo. Tada vėsus vėjo gūsis atidarė langą, nuplėšė nuo sienos Valentinos portretą ir, kilstelėjęs į orą, numetė ant grindų veidu žemyn. Ore pasklido stiprus, neabejotinas figų kvapas. Moterys nusišypsojo. Paskui kvapas dingo, padvelkė jūra.

– Ji išėjo į šviesą, – pranešė Imakolata. – Atgavo ramybę.

Tą vakarą eidama gulti Alba pastebėjo, kad kambaryje nebetvyro neramios Valentinos sielos slogutis ar jos kvepalai. Pro atvirą langą vėsus oras sklido drauge su tolimu jūros ošimu. Kambarys buvo tuščias, toks kaip kiti, tarytum iš jo būtų iškeliavę ir prisiminimai. Ji jautėsi pakiliai. Sėdėjo ant lovos ir rausėsi stalčiuje ieškodama popieriaus ir rašiklio, paskui pradėjo rašyti tėvui laišką.

Kai puslapio apačioje rašė vardą, girgždėdamos atsidarė jos kambario durys. Su baltais naktiniais marškiniais, rankose suspaudusi skudurinę lėlę stovėjo Kozima.

– Kas nutiko? – paklausė Alba, pamačiusi susirūpinusį vaiko veidelį.

– Ar man galima šiąnakt miegoti su tavim? – Valentinai surengtos nedidelės apeigos ją išgąsdino, pagalvojo Alba. Ji padėjo mergaitei atsigulti ir ėmė rengtis.

– Aš prasmukdavau čia pažiūrėti į Valentinos sukneles, – pasakė Kozima, nudžiugusi, kad nereikės miegoti vienai.

– Štai kaip? – nustebo Alba. Nemanė, kad vaikas tiek daug žino apie Valentiną.

– Man neleido. Močiutėlė sakė, kad kambarys šventas. Bet man patiko jos sukneles paliesti; tokios gražios, ar ne?

– Tikrai gražios. Su jomis ji tikriausiai labai gražiai atrodė.

– Man patinka ir laiškų dėžutė, bet laiškai parašyti angliškai ir aš nesuprantu. – Alba, labai nustebusi, žiūrėjo į pusseserę.

– Kokie laiškai? – Jos širdis ėmė smarkiau plakti pagalvojus apie tėvo laiškus motinai.

– Ten, spintelėje.

Alba susiraukė. Spinteles buvo nuodugniai apieškojusi.

– Aš žiūrėjau spintelėje.

Kozima buvo patenkinta, kad gali atskleisti paslaptį. Ji atidarė spintelės duris, pastūmė į šalį batus ir iš spintelės dugno išėmė vieną lentelę. Atsiklaupusi šalia Alba negalėjo patikėti, kai Kozima ištraukė mažą kartoninę dėžutę. Abi kuo greičiausiai puolė ant lovos jos atidaryti.

– Tu išdykusi, Kozima, – sušuko ją bučiuodama Alba, – bet už tai tave myliu.

Kozima iš džiaugsmo paraudo.

– Nonnina labai pyktų! – sukikeno ji.

– Todėl mes jai nesakysime.

Alba pajuto tokį pat jaudulį, kokį patyrė radusi po savo lova portretą. Laikė popierių rankoje. Jis buvo standus ir baltas, o kai jį išskleidė, adresas puslapio viršuje buvo atspausdintas juodu šriftu. Adresas ne Anglijos. Ir parašyta buvo tvarkinga ir aiškia rašysena, ne angliškai. Alba pajuto, kad blykšta.

– Kas ten? – pareikalavo Kozima.

– Parašyta vokiškai, Kozima… – ramiai paaiškino ji.

– Valentinai patiko vokiškos uniformos, – linksmai pasakė Kozima.

– Iš kur žinai?

Ji truktelėjo petukais.

– Tėtis taip sakė.

Alba pažvelgė į laišką. Jai pakako proto suprasti, kad tai – meilės laiškas. Sprendžiant iš datos, jis buvo parašytas prieš tėvui atvykstant į Inkantelariją pirmą kartą. Ji apvertė lapą į kitą pusę. In ewige liebe – su amžina meile. Puslapio viršuje atspausdinta Oberst Heinz Wiermann.

Valentina turėjo ne vieną meilužį, turėjo du. Gal daugiau. Kai sąjungininkai įsiveržė, vokiečiai bėgo į šiaurę. Jie neteko galios. Pulkininkas Haincas Virmanas jai buvo nebereikalingas.

Alba sudėjo laiškus atgal. Negalėjo į juos žiūrėti.

– Negražu skaityti jos asmeninius laiškus. Be to, aš nemoku vokiškai. – Kozima atrodė nusivylusi. – Aš pavargau. Miegokim. Dar turi staigmenų? – paklausė ji.

– Ne, – atsakė Kozima. – Kartą pasidažiau jos dažais. Ir viskas.

Alba apsivilko naktiniais marškiniais ir įlipo į lovą šalia pusseserės. Užsimerkė, bandė užmigti, bet įtarė, kad prakrapštė daug didesnę paslaptį. Ar motina tik nekaltai stebėjo mafijos peštynes dėl tuno kainų? Tokioje vietoje, kur statulos verkia krauju, o gvazdikai stebuklingai atplaukia į paplūdimį, pasitaiko visko.

O jeigu Valentina nebuvo nekalta stebėtoja? Kas ir kodėl ją nužudė?

25 Mieloji (it.).

25

Londonas, 1971-ieji

Vasaros pradžia buvo Fico mėgstamas laikas. Medžių lapai dar nauji, švieži; žiedeliai nubyrėję, bet balti dygiųjų slyvų vainiklapiai spindi ryto saulėje. Gėlynai mirga nuo spalvų, tačiau gėlės dar neperaugusios. Šilta, bet ne per daug, o parke skamba paukščių balsai. Po stingdančio žiemos šalčio oras kupinas gyvybės. Tai užpildydavo jo širdį ir veikė žingsnius taip, kad jis ne eidavo, o veikiau šokinėjo. Tačiau, išvykus Albai, nebe. Abejingas žingsniavo Haid Parku ir nei gėlės, nei leidžiantys ūglius medžiai jo nejaudino. Širdyje ir kauluose užsibuvo žiema.

Dažnai ją įsivaizdavo tarp kiparisų ir darželinių pupmedžių paraudusiu nuo besileidžiančios Italijos saulės veidu, įgaunančiu švelnų rausvo gintaro atspalvį. Įsivaizdavo ją apsuptą jos itališkos šeimos. Besimėgaujančią ilgomis makaronų su pomidorais ir mocarela puotomis, tingiomis popietėmis tarp alyvmedžių, susiliejančių su jos tamsiais plaukais ir oda, kai tik tos šviesios, švytinčios akys išduoda, kad ji tarp jų svetimšalė. Žinojo, kad jai patinka itališkai kalbėti, ragauti itališką maistą, gėrėtis eukaliptų ir pušų kvapais, klausytis svirplių čirškimo ir kaitintis karštoje Viduržemio saulėje. Tikėjosi, kad po kurio laiko jos siela pasiilgs namų. Galbūt net jo.

Jis bandė sutelkti mintis į darbą. Surengė Vivės knygos pristatymą Prancūzijoje ir, kol ji dvi savaites buvo išvykusi, sėdėdavo su Sprautu ant Temzės pylimo, ilgesingai žiūrėdamas į Albos namelį, paskendęs prisiminimuose, džiaugdamasis, kad Vivė ne namuose ir negali iš jo šaipytis. Vivė tikino, kad Alba aikštinga, neatsakinga, egocentriška, nuolaidžiauja savo norams – šis sąrašas ilgėjo ir ilgėjo, tarytum ji būtų pavirtusi gyvu žodynu.

Galbūt Alba tokia ir buvo. Ficas matė jos trūkumus, bet vis tiek ją mylėjo. Jos linksmas juokas burbuliavo kaip puta, žvilgsnis vylingas lyg vaiko, kuris nori pamatyti, kiek gali sau leisti. Jos pasitikėjimas savimi – tik priedanga pasislėpti. Kai jis įsivaizdavo jų mylėjimąsi, iš ilgesio jam suko pilvą. Prisiminė šėliones „Valentinoje“, išdykavimus Bičfildo miškuose, tą keblų laiką, kai jautėsi suvaržyta, nes šiaip jau Alba nebijo šaukti, ji bijo šnabždėti, kad artimumo akimirką neišgirstų savo širdies vienatvės balso. Vivė nesuprato, kad jis Albą supranta.

Iš savo knygos pristatymo išvykos Vivė grįžo atsigavusi, pasiutusiai geros nuotaikos. Ir keleriais metais jaunesnė. Spindėjo lyg nušveistas virdulys. Skruostai įraudę, akys žiba; sveikata akivaizdžiai gera, stebinamai gera. Taip puikiai atrodančios Ficas nebuvo matęs. Kai jis apie tai pasakė, ji tik paslaptingai nusišypsojo, paaiškino, kad Paryžiuje nusipirko naują veido kremą, paskui dingo. Nebeskambino telefonu, nebelošė vakarais bridžo, nebekvietė vakarienės su pigiu prancūzišku vynu – visiška tyla. Vienintelis paaiškinimas – Prancūzijoje susirado meilužį. Ficas pavydėjo, tik ne todėl, kad pačiam jos reikėjo, bet kad ji meilę rado, o jis prarado. Jautėsi dar vienišesnis nei kada nors.

Vieną karštą rugpjūčio pabaigos vakarą, kai jis Beisvoterio aludėje sėdėjo lauke ant suoliuko po raudonomis pelargonijomis lėtai gurkšnodamas, kad užsimirštų, prie jo priėjo jauna, graži moteris.

– Ar neprieštarausite, jei prie jūsų prisėsiu? – paklausė ji. – Laukiu draugės, o visi staliukai užimti.

– Aišku, ne. Būkite mano viešnia, – pasakė jis, atitraukdamas nuo burnos bokalą.

– O, ar tai jūsų šuo? – paklausė pamačiusi po stalu Sprautą.

– Taip, mano. Jo vardas Sprautas.

Jos migdolų formos akys nušvito chereso spalva.

– Koks gražus vardas. Mano vardas Luiza.

– Ficas, – prisistatė jis, spausdamas jai ranką.

Abu dėl tokio oficialumo nusijuokė. Luiza atsisėdo, pasidėjo ant stalo taurę vyno, paskui nėrė po stalu paglostyti Sprauto, kuris patenkintas taip smarkiai vizgino uodegą, kad ant šaligatvio sukėlė debesėlį dulkių.

– Ak, jis tikrai mielas, – gyrė vėl išlindusi. Ji turėjo ilgus rudus plaukus, surištus ant pakaušio geltona juostele, o kai Ficas perbėgo akimis per jos kaklą ir pečius, pamatė, kad ji gražutė – su didelėmis krūtimis ir balta, šilkine oda.

– Jis senukas, – švelniai nusišypsojo Ficas, – pagal žmogaus amžių jam būtų šešiasdešimt.

– Na, jis labai išvaizdus, – pasakė ji. Sprautas, supratęs, kad kalbama apie jį, pastatė ausis. – Šunys, kaip ir vyrai, sensta gražiai.

– Gražiai sensta ir kai kurios moterys, – atšovė Ficas, suprasdamas, kad flirtuoja. Pasirodo, jis dar tai sugeba.

Luiza paraudo ir plačiai nusišypsojo. Ji apsidairė, tikriausiai draugės, paskui atsisuko į Ficą.

– Ar tu vienas?

– Na, ne visai.

– Žinoma, turi Sprautą.

– Aš vienas; ši aludė man prie pat namų. – Jis nenorėjo, kad jį laikytų vienu iš apgailėtinų girtuoklių, kurie vieniši sėdi alinėse ir parsvyruoja į prišnerkštą apleistą butą ir sumautą gyvenimą.

– Puiku gyventi šiame rajone, prie parko.

– Gerai Sprautui.

– Aš gyvenu Čelsyje. Laukiu su manim gyvenančios merginos, – ji pažvelgė į laikrodį. – Visada vėluoja. Manau, kad pavėlavo ir gimti, – nusijuokusi nuleido akis.

Ficas palaikė jos drovumą ženklu, kad jis jai patinka.

– Turėjau merginą, bet ji sužeidė man širdį, – atsiduso jis, suprasdamas, kad žaidžia nesąžiningą žaidimą.

Jos veidas nuo užuojautos persimainė.

– Labai užjaučiu.

– Nereikia. Žaizda užgis.

Yra dalykų, kuriems moterys kaip Luiza negali atsispirti: liūdinčiam vyrui, vaikui ir šuniui. Fico atveju buvo du iš trijų. Luiza draugės nebesidairė.

Ficas išliejo širdį, guosdamasis tuo, kad ji nepažįstama ir nieko apie jo gyvenimą nežino. Ji klausėsi susidomėjusi, o kuo ilgiau klausėsi, tuo labiau ją prie jo traukė, kaip ant ugnikalnio krašto stovintį žmogų, kuris negali atsispirti pagundai pažvelgti gilyn į raudonai ir geltonai kunkuliuojančią lavą. Jis nupirko dar gėrimų, paskui užsakė vakarienę. Jos draugė nepasirodė ir tuo geriau, nes kuo daugiau Ficas gėrė alaus, tuo patrauklesnė darėsi Luiza. Išsipasakojęs pasijuto geriau. Galva be minčių apie Albą buvo lengvesnė.

Dešimtą valandą beveik sutemo.

– Kur tu, Luiza, dirbi? – pasiteiravo jis, supratęs, kad per visą vakarą nieko apie ją nepaklausė.

– Dirbu reklamos bendrovėje, – atsakė ji.

– Kaip įdomu, – apsimetė susidomėjęs.

– Nieko įdomaus. Dirbu sekretore, bet tikiuosi, kad netrukus paaukštins, būsiu atsiskaitymų vadovė. Aš turiu galvą. Noriu ją panaudoti.

– Ir turėtum tai padaryti. Kur tavo darbas?

– Oksfordo gatvėje. Ši alinė beveik ir man po ranka.

– Ar pasiliksi šiąnakt su manim? – staiga rimtai pasiūlė jis. – Iš ryto gali pėsčia nueiti į darbą. Daug geriau, negu sėdėti autobuse spūsties metu.

– Norėčiau, – atsakė ji ir Ficas nusistebėjo, kaip lengvai ji sutiko. Vadinasi, jis neprarado savo gebėjimų.

– Sprautas džiaugsis, – pasakė šypsodamas. – Seniai iš arti gražios merginos nematė.

Jie parėjo į jo namus. Oras buvo tvankus ir drėgnas; prieš lietų. Jis paėmė ją už rankos, laikyti ją saujoje buvo malonu. Ji nervingai kikeno, žaidė su užkritusia ant peties plaukų sruoga.

– Paprastai to nedarau, – pasakė, – neinu į nepažįstamų vyrų namus.

– Bet aš nesu nepažįstamas. Dabar mes vienas kitą pažįstam. Be to, visada galima pasitikėti žmogumi su šunim.

– Tik nenoriu, kad galvotum, jog aš pasileidusi. Esu permiegojusi su labai nedaug vyrų. Aš ne iš tų merginų, kurios turi daug meilužių.

Ficas pagalvojo apie Albą ir jo širdis vėl apsunko. Kai jie susipažino, ji turėjo aibę meilužių. Tiltelis iki jos durų nuo ateinančių ir išeinančių gerbėjų visai sudilo. Dabar po jų pėdomis jo pėdos pražuvo.

– Nemanau, kad tu ištvirkusi, ir nemanyčiau apie tave blogiau, jei tokia būtum.

– Visi jūs taip sakot.

– Galbūt, bet man tai neturi reikšmės. – Jis patraukė pečiais. – Kodėl moterims negalima permiegoti su daugeliu, kaip daro vyrai?

– Todėl, kad mes ne tokios kaip vyrai. Mes turėtume būti dorybės įsikūnijimas. Apsigyventi su vienu vyru ir gimdyti jam vaikus. Ar vyras tikrai nori vesti moterį, kuri turėjo daug vyrų?

– Nesuprantu, kodėl ne. Jei ją mylėčiau, man būtų nesvarbu, su kiek vyrų ji miegojo.

– Tu labai plačių pažiūrų, – pasakė ji žiūrėdama į jį susižavėjusi, – dauguma vyrų, kuriuos pažįstu, nori vesti nekaltas merginas.

– Kokie savanaudžiai. Nemanau, kad jie stengiasi jų nekaltybę palaikyti.

Namuose jis pripylė dvi taures vyno ir nuvedė ją į viršų, į svetainę. Patalpa buvo nedidelė, vyriška, vyravo balta ir juoda spalvos, su medinėmis grindimis ir baltomis sienomis. Uždėjo plokštelę ir atsisėdo šalia jos ant sofos. Grįžimas namo slėgė. Nereikėjo jos kviestis į svečius. Net Sprautas suprato, kad tai netikusi mintis.

Ką padarysi, teks su tuo susitaikyti. Jis pastatė taurę ir pabučiavo merginą. Ji karštai atsakė į bučinį. Naujas potyris bučiuoti naują merginą jį šiek tiek išjudino. Atsegiojo jos palaidinukę ir nusmaukė nuo pečių. Jos krūtys buvo sudėtos į didelę baltą liemenėlę. Paskui jos ranka atitraukė jo kelnių užtrauktuką, įlindo į vidų, ir jis, pamiršęs jos per dideles krūtis, greitai įsielektrino nuo malonaus prisilietimo.

Jie gulėjo ant sofos minkštai ir patogiai. Luiza atitraukė ranką ir išnyko iš akių, tada paėmė penį į burną. Užsimerkęs leidosi užvaldomas šilto, dilgčiojančio jaudulio, vėl išvalančio jo galvą nuo Albos. Galbūt Luiza su daug vyrų ir nemiegojo, bet tikrai buvo prityrusi. Ficas vonios kambario spintelėje buvo radęs seną dėžutę su prezervatyvais, bjaurūs daikčiukai, praktiškai sugadinantys jam visą malonumą, bet šiuo metu suprato, kad reikia vienu pasinaudoti. Luiza atplėšė pakelį dantimis, vylingai žiūrėdama į jį iš po rudų blakstienų, paskui užmovė prezervatyvą ant penio tarytum kojinę.

Pasikėlusi sijoną jinai jį apžergė, o jos nuogos ir minkštos kaip tešla krūtys bolavo blausioje svetainės šviesoje. Jis užsimerkė prieš rusvus spenelius, kurie maskatavo priešais jo veidą kartkartėmis atsimušdami jam į nosį ar lūpas ir susikaupęs stengėsi išlaikyti erekciją. Tikriausiai alus, pagalvojo jausdamas, kaip jo varpa pamažu pliukšta. Kad ir kiek Luiza stengėsi, įjaudrinti jo negalėjo. Droviai kostelėjusi leido varpai kaip kirminui išslysti.

– Nieko tokio, – maloniai pasakė nulipdama.

– Atsiprašau, kaltas alus, – susigėdęs aiškino jis. – Anksčiau taip nėra atsitikę.

– Aišku. Man nesvarbu. Tu puikiai bučiuojiesi.

Jis išspaudė šypseną, žiūrėdamas, kaip ji kamšo krūtis atgal į liemenėlę.

– Ar iškviesti tau taksi? – paklausė, suprasdamas, kad turėtų pats parvežti ją į Čelsį. Savo gėdai, negalėjo pasilikti su ja ilgiau nė minutės. Norėjo, kad ji išsinešdintų iš namų kaip įmanoma greičiau. Norėjo apskritai pamiršti pažintį. Kodėl aš su ja prasidėjau? – liūdnai mąstė jis, kol ji movėsi kelnaites ir atsisėdo autis batų. Niekas neprilygsta Albai.

Po penkiolikos minučių atvažiavo taksi, vairuotojas paskambino. Tos penkiolika minučių buvo kankinamai sunkios. Luiza komentavo knygų spintoje sudėtas knygas. Jam trūko energijos net paaiškinti, kad knygos yra jo verslas. Kam vargintis, jei ryšys nutrūko dar neprasidėjęs? Jis palydėjo ją laiptais žemyn ir pasilenkė pabučiuoti į skruostą, bet, jai pasukus galvą į duris, pabučiavo ausį. Ji išėjo. Jis uždarė ir užrakino duris, tada užlipo laiptais išjungti svetainėje šviesą ir muziką. Kokia gėda.

Sprautas miegojo ant kilimėlio, atrodė toks mielas – užsimerkęs, pražilusiu snukiu, susivėlęs ir šiltas. Pasilenkęs Ficas priglaudė veidą prie šuns galvos. Pažįstamas ir raminantis kvapas.

– Pasiilgom Albos, ką? – sušnibždėjo jis. Sprautas nejudėjo. – Bet reikia gyventi toliau. Nieko nepadarysi. Mums reikia ją užmiršti. Pasitaikys kokia kita. – Sprauto nosis per miegus ėmė trukčioti; jis, aišku, per laukus vijosi triušį. Ficas meiliai jį paglostė ir nuėjo gulti.

Kai iš ryto pabudo, pamatė savo penį išdidžiai ir ramiai atsistojusį, ir nusiramino.

Buvo savo kontoroje, kai suskambo telefonas. Negalėjo susikaupti. Gautų pranešimų dėkle gulėjo krūva jo dėmesio reikalaujančių dokumentų: reikėjo perskaityti sutartis, jo atstovaujamų autorių rankraščius ir rankraščius tų, kurie tikisi būti atstovaujami, pasirašyti dokumentus ir paskambinti telefonu pagal ilgą kaip jo stalas sąrašą. Matė, kad ta krūva vis auga, o jo mintys skriejo už šimtų mylių, po Amalfio pakrantės kiparisais. Padėjęs rašiklį, pakėlė telefono ragelį.

– Ficrojus Davenportas.

– Brangusis, čia Vivė. – Jos balsas buvo mieguistas.

– Labas, nepažįstamoji.

– Nepyk, Ficrojau. Ar atleisi senai varnai?

– Tik jei tave pamatysiu.

– Todėl ir skambinu. Šįvakar vakarieniaujame pas mane?

– Gerai.

– Puiku, brangusis. Dėl vyno nesirūpink. Ką tik gavau dėžę brangiausio bordo. Vakar vakare viena išgėriau pusę butelio, tikrai puikus. Jo pastiprinta, parašiau žavingą sekso sceną; ji tęsiasi, tęsiasi ir tęsiasi. Nuostabi.

Ficas susiraukė. Vivės balsas bylojo daugiau nei paprastai.

– Tai iki pasimatymo, – pasakė jis, baigdamas pokalbį. Padėjęs telefoną pajuto, kad nuotaika pasitaisė. Vivė grįžo; jis jos pasiilgo. Su nauja energija paėmė iš dėklo pirmą dokumentą ir padėjo ant stalo priešais save.

Ficas su Sprautu pasirodė Vivės namelyje ant vandens truputį prieš aštuonias. Jos stogas dabar švietė nuo žolės ir gėlių. Persodintos aguonos iškerojo ir skaisčiai raudonavo, o saulutės ir vėdrynai lankstė galveles pučiant nuo Temzės lengvam vėjeliui. Su šypsena prisiminė linksmą reginį, kai ožka žiaumojo naujai pasodintą žolę ir augalus. Albai netrūko išmonės, to negalėjo paneigti net Vivė. „Valentina“ dabar priminė liūdną ir tuščią kiautą. Gėlės nunyko, denį reikėjo plauti, dažai ėmė luptis. Laivas atrodė perdžiūvęs ir nublukęs, tarsi mirtinai ištroškęs. Albai išvykus, į laivą anksti atėjo ruduo.

Kai Vivė atidarė duris, pamatė jį ilgesingai žiūrintį į Albos namus.

– Ak, branguti, – atsiduso ji modama ore cigarete, – tau vis dar ne geriau?

– Kaip tu gyvuoji? – atrėmė jos klausimą, nes būtų pernelyg skaudu į Vivės klausimą atsakyti.

– Turiu tiek daug papasakoti. Užeik! – Jis nusekė paskui ją per kambarius į denį. Krito į šezlongą ir susidėjo rankas už galvos.

– Na? Kur buvai ir ką reiškia tos kalbos apie seksą? – Buvo gera ją matyti. Atrodė kaip šviežias persikas, žydinti ir bedieviškai savim patenkinta moteris.

– Aš įsimylėjusi, brangusis. Jau kam įsimylėti, tik ne man. Pamečiau galvą, baigta! – Ji numojo ranka. – Susižavėjau kaip viena mano herojė.

– Susimąsčiau, kad pernelyg gerai atrodai. Kas jis? Ar jis man patiks?

– Labai patiks, brangusis. Jis prancūzas.

– Iš ten ir prancūziškas vynas.

– Būtent.

– Ačiū Dievui. Dabar galiu pasakyti, kad tavo vynas būdavo baisus.

– Žinau, visada pašykštėdavau nupirkti gero. Maniau, kad jie visi vieno skonio. Aišku, buvau neteisi. Ar atleisi, kad verčiau tave gerti tokį bizalą? – Ji pripylė jam taurę bordo ir išdidžiai įteikė. – Pjeras turi nuosavą pilį Provanse. Aš ten rašysiu. Tokia rami vieta. Ilgi pietūs su žąsų kepenėlėmis ir sviestine bandele.

– Puiku, Vive, – pasakė nustebęs Ficas. – Šauniai apsisukai. Jis turi gerą skonį vynams.

– Ir moterims, – žaismingai pridūrė Vivė.

– Suprantama. Kuo jis verčiasi?

– Jis džentelmenas, brangusis. Jis niekuo nesiverčia. Jam dirbti nereikia.

– Kiek jam metų?

– Mano amžiaus, kuris tau atrodo senatvė. Bet jis, kaip ir aš, jaunos širdies, o mylisi kaip jaunas žmogus su šimtamete patirtimi. – Ficas su meile jai nusišypsojo. Joje atsirado kažkas mergaitiško, ko anksčiau nebuvo. – Aš labai laiminga, Ficrojau, – kiek suglumusi prisipažino ji. – Noriu, kad ir tu būtum laimingas.

Ficas įkvėpė šilto vasariško oro ir žiūrėjo į šalį.

– Stengiuosi, – pasakė jis.

– Aš mąsčiau. Kodėl tau nepasielgus impulsyviai? Keliauk į Inkantelariją. Keliauk ir grįžk.

– Bet tu tam labai priešinaisi. Sakei…

– Nesvarbu, ką sakiau, brangusis. Pažiūrėk į save. Prarandi visą žavesį. Negaliu žiūrėti į tokias tavo akis.

– Kokias?

– Liūdnas, baisiai liūdnas, kaip triušiuko.

– Ak, dėl Dievo!

– Kuo tu rizikuoji?

– Niekuo.

– Visiškai niekuo. Dievas padeda tiems, kurie stengiasi. Ką tu žinai, gal ji sėdi kur nors pakrantėje ir tavęs ilgisi. Gailisi, kad išsiskyrėte, kiek pamenu, dėl labai kvailos priežasties. Jei rašyčiau scenarijų, – o tai tikrai galiu, – pasiųsčiau savo herojų į Inkantelariją tuojau pat. Jis atvyktų labai nerimaudamas, apmirusia širdimi, melsdamas Dievą, kad ji per vasarą nebūtų ištekėjusi už kokio italų princo. Rastų ją vieną, sėdinčią ant uolos ir žvelgiančią ilgesingai į jūrą, kad pamatytų žmogų, kurį myli, kurio nesiliovė mylėjusi. Pamačiusi jį, pasijunta tokia laiminga, kad pamiršta savo išdidumą. Puola jam į glėbį ir bučiuoja. Jie ilgai bučiuojasi, manau, kad šioje vietoje trūksta žodžių išreikšti, kas jų širdyse. – Ji užsitraukė cigaretės dūmą. – Velniškai romantiška, ar ne?

– Norėčiau, kad taip būtų.

– Galėtų būti.

– Juk verta pabandyti, tiesa? Kaip sakei, aš niekuo nerizikuoju.

Ji pakėlė į jo sveikatą taurę.

– Žinai, aš labai myliu Albą. Ji nepakenčiama, bet nėra už ją įdomesnės ir žavesnės. Galbūt tu galėsi tuos aštrius kampus nugludinti. Jei tave gautų, būtų laiminga. Ficas, žinai, yra tik vienas. Esu įsimylėjusi, todėl tokia gera. Pasistengsiu, kad knyga turėtų laimingą pabaigą.

Trečiasis portretas

26

Italija, 1971-ieji

Kai Valentinos dvasia pagaliau pasitraukė, namai pasikeitė. Tačiau ryškiausiai pasikeitė Imakolata. Iš spintų ištraukė savo kadaise dėvėtas sukneles. Violetines, mėlynas ir raudonas, gėlėtas. Nors mada nuo prieškario laikų pasikeitė, Imakolata nepasikeitė. Ji tebeavėjo batus, su kuriais vyras ją veždavosi į šokius Sorente. Jie buvo juodi, sagtelė ant kulkšnių. Pastorėjo galbūt jos liemuo, tik ne kojos; jos liko mažos, dailios, kokia kadaise buvo jos figūra. Iš šiaurės grįžę su šeimomis į Valentinos atminimo mišias ir antkapio statymą Liudvikas ir Paolas traukė Imakolatą per dantį dėl išvaizdos atnaujinimo. O ji plačiai ir atvirai šypsojosi, kaip šypsosi moteris, pirmą kartą po daugelio metų atvirai džiaugdamasi ir su visais šeimos nariais stebėdamasi, kad nepamiršo kadaise išmokto šypsojimosi meno, kaip niekada nepamirštami įgūdžiai važiuoti dviračiu.

Albai patiko ir jos pačios nauja išvaizda, susilaukusi daug komentarų. Plaukų nusikirpimas buvo dramatiška pasibjaurėjimo savimi išraiška, tačiau rodė ir jos jausmų evoliuciją. Dabar Alba buvo priversta įvertinti savo gyvenimą, kuriam trūko tikslo. Ji panoro tapti visuomenės dalimi. Norėjo būti naudinga.

Valentinos gyvenimo paminėjimui pasibaigus ir giminėms grįžus namo, Alba paklausė Falko, ar negalėtų padėti užeigoje.

– Noriu dirbti, – pareiškė ji per pietus po tentu, stebėdama parplaukiančias ir išplaukiančias mėlynas žvejų valteles.

Falkas gurkšnojo limoncello. Jo akys buvo rimtos.

– Pagalba man praverstų, jei tu rimtai, – atsakė jis.

– Aš rimtai. Noriu čia pasilikti su jumis visais. Nenoriu grįžti prie buvusios „aš“ ir į senąjį gyvenimą.

Jis pažvelgė į ją.

– Nuo ko tu bėgi, Alba?

Jo žodžiai ją nustebino. Ji staiga supyko.

– Nebėgu, nuo ko man bėgti. Man tik patinka būti tokia, kokia esu čia. Jaučiu, kad mano vieta čia.

– Ne Anglijoje?

Ji nuleido akis.

– Negaliu dabar žiūrėti tėčiui į akis po to, ką sužinojau. Aišku, negaliu žiūrėti į akis ir Margo, kurią visą gyvenimą kaltinau, kad pavydi Valentinai. Ir Ficui negaliu.

– Ficui?

– Vyrui, kuris mane myli arba mylėjo. Jis man per geras. Nesu labai geras žmogus, Falkai.

– Mes abu tokie.

– Trys, – pataisė Alba. – Valentina irgi nebuvo gera. – Ji pagalvojo apie pulkininką Haincą Virmaną, bet nieko nepasakė.

– Ji buvo viesulas, Alba. Nesuvaldoma. Bet tu dar jauna, gali pasikeisti.

– O tu?

– Nebeišmokysi seno šuns naujų triukų.

– Ar galiu kada nors tave nupiešti?

– Ne.

– Kodėl ne?

Jis pasijuto nejaukiai, tarsi būtų per didelis mažai kėdei.

– Tavo tėvas buvo dailininkas. Labai geras dailininkas.

– Žinau, radau motinos portretą laivo namelyje. Tikriausiai ten seniai buvo paslėpęs. Yra dar vienas, kuriame nupiešta aš su motina, jį turi Imakolata.

– Manau, kad buvo dar trečias, – pasakė Falkas, nukreipęs žvilgsnį į jūrą. – Prisimenu, kad tavo tėvas atkakliai jo ieškojo Valentinos kambaryje po jos mirties.

– Ir nesurado?

Falkas papurtė galvą.

– Manau, kad ne. Išvykdamas su tavim davė vieną portretą mano motinai, kad turėtų tave prisiminimui.

– Kodėl jis manęs neatvežė jos aplankyti? Juk tikrai žinojo, kad ji pasiilgsta savo vaikaitės?

– To turėtum klausti savo tėvo. – Jis ištuštino stiklinę.

– Vieną dieną paklausiu. Bet kol kas pasilieku čia su jumis. Tai aš gausiu darbą?

Falkas negalėjo nenusišypsoti. Albos žavumas jį nuginklavo.

– Gali dirbti tol, kol norėsi.

Taip Albai prasidėjo naujas gyvenimo puslapis. Dienomis ji dirbo užeigoje su Totu ir Falku, o laisvalaikiu piešė. Kozima, prie kurios ji labai prisirišo, visada mielai pozuodavo. Jos sėdėdavo vakaro saulėje ant uolų prie senosios apžvalgos aikštelės arba akmenuotame paplūdimyje, prieš tai ištyrinėjusios olas.

Bėgant mėnesiams Kozima elgėsi su Alba lyg su motina – įsprausdavo savo rankytę į jos ranką, kai abi kopdavo per uolas taku namo. Rytais lipdavo į jos lovą ir padėdavo garbanotą galvelę Albai ant peties. Alba sekdavo jai pasakas, paskui viską užrašydavo ir iliustruodavo. Rado savyje talentą, apie kurį nežinojo. Taip pat sužinojo, kad gali nepaprastai stipriai mylėti.

– Noriu tau padėkoti, kad myli Kozimą, – tarė vieną vakarą Totas.

– Tai aš turėčiau tau dėkoti, – atsakė ji, pastebėjusi, kad jis neįprastai rimtas.

– Kiekvienam vaikui reikia motinos. Ji niekada nesako, kad jos pasigenda. Mes apie tai niekada nekalbame. Bet žinau, kad jei pasiilgsta, tai tavo buvimas motinos trūkumą daro ne tokį skausmingą.

– Aišku, kad pasiilgsta. Tikriausiai nenori apie tai kalbėti, kad neskaudintų tavęs. O gal ji per daug užsiėmusi žaidimais ir apie tai daug negalvoja. Negali žinoti. Bet gal kartkartėmis turėtum apie ją užsiminti. Man buvo skaudžiausia, kad netekus motinos niekas apie ją nekalbėjo. Kozimą reikia įtikinti, kad motina jos neatsisakė. Kad tai ne jos kaltė. Jai reikia jaustis mylimai, tai svarbiausia.

– Tu teisi, – atsiduso jis. – Iš kur žinoti, kiek tokio amžiaus vaikas supranta.

– Kur kas daugiau, negu tu manai.

– Vadinasi, ketini kurį laiką pasibūti?

Alba iškilmingai pareiškė:

– Neketinu išvykti. Niekada.

Alba jautėsi laisva. Laiminga gulėdavo naktį klausydama paukščių giesmių ir svirplių čirškimo. Nebebijojo tamsos ir būti viena. Jautėsi saugi. Tačiau mintys dažnai nuklysdavo pas Ficą, galvodavo, ką jis veikia, su saldžiai karčiu ilgesiu prisimindavo gerus laikus, praleistus drauge. Tačiau pasižaisdavo ir su Gabrieliaus vizitine kortele – vedžiodavo pirštu jo pavardę ir telefono numerį, svarstydama, ar ne laikas jai paieškoti naujų potyrių. Jis buvo gražus ir geras. Privertė ją juoktis po visų nelaimių, kurias patyrė atvykusi į Italiją. Jie susigiedojo. Puikiai vienas kitam tiko, lyg būtų išpjauti iš to paties medžio gabalo. Pragyvenusi tiek laiko viena, dabar jautėsi pasirengusi mylėti.

Tada už ją nusprendė Likimas. Buvo pirmoji spalio savaitė, dar šilta, tik nuo jūros vėjas atpūsdavo vėsesnį orą. Užeiga buvo pilna žmonių, nes suklestėjo turizmas; laikraščiai rašė apie slaptus miestelio stebuklus, todėl užsieniečiai čia užsukdavo keliaudami Amalfio pakrante į garsesnes vietoves, tokias kaip Pozitanas ir Kapris. Alba sukosi – priimdavo užsakymus ir grįždavo su garuojančiais patiekalais ant padėklų. Ji mėgo paplepėti su vietiniais gyventojais ir naujais lankytojais, kuriems visada buvo smagu pakalbinti gražią jauną moterį trumpais, į visas puses styrančiais plaukais ir keistomis šviesiomis akimis. Paduodama gėrimus ji išgirdo motorinę valtį ir pakėlė akis. Dar nepažino keleivio, bet širdis ėmė tankiai plakti. Padėjo padėklą ir išėjo iš po tento. Įsisprendusi viena ranka į šoną, kita prisidengusi akis, prisimerkusi įsižiūrėjo. Kai valtis prie įlankos sulėtino greitį, pamiršusi klientus ir savo pareigas ji puolė bėgti pakrante iš susijaudinimo peršinčiomis akimis.

– Ficai, Ficai! – šaukė ji mojuodama ranka.

Ficas išlipo prieplaukoje su lagaminu vienoje rankoje ir skrybėle kitoje. Jis nepažino bėgančios prie jo jaunos moters, šaukiančios jo vardą.

– Ficai, čia aš, Alba! – sušuko ji, pamačiusi jo suglumusį veidą.

– Tu nusikirpai plaukus! – susiraukė jis. – Ir labai įdegusi. – Jis nužvelgė nuo viršaus iki apačios jos ploną suknelę su gėlytėmis ir paprastas juodas espadriles ant kojų. Buvo labai pasikeitusi. Suabejojo, ar išmintingai pasielgė atvykdamas. Bet pamatęs priešais save jos besišypsantį veidą, švytinčias iš laimės akis, atpažino savąją Albą.

– Aš tavęs pasiilgau, Ficai, – pasakė ji liesdama jo ranką, žvelgdama į jį. – Aš taip tavęs pasiilgau.

Jis pastatė lagaminą ir apglėbė ją.

– Ir aš tavęs pasiilgau, brangioji, – pabučiavo ją į smilkinį.

– Atleisk, kad nepaskambinau, – tarė ji.

– Ne, tai aš turėčiau atsiprašyti, kad nepasakiau tau sudie. Norėjau, bet pavėlavau. Buvai jau išvykusi. – Jis ėmė juoktis. – Tavo kvaila ožka suėdė visus naujuosius Vivės augalus!

Ji irgi juokėsi. Juokas linksmu fontanu kilo burbuliukais iš pilvo.

– Ar ji įsiuto?

– Tik trumpam. Ji taip pat tavęs pasiilgo.

– Aš tau turiu tiek daug papasakoti!

– O aš tau.

– Apsistok mano močiutės namuose. Viršuje yra laisvas kambarys. Aš gyvenu motinos kambaryje. – Ji paėmė Ficą už parankės. Jis užsidėjo ant galvos skrybėlę ir paėmė lagaminą. – Eime išgerti. Pasakysiu Totui, kad mane pakeistų. Dabar aš dirbu. Šeimos versle su dėde ir pusbroliu. – Ten, – išdidžiai parodė į užeigą, – mano darbas.

Ji surado Ficui staliuką ir atnešė taurę vyno ir butelį vandens.

– Privalai paragauti gardžiųjų Imakolatos patiekalų, – pasakė traukdama kėdę ir sėsdama. – Suprantama, dabar ji nebeverda. Per sena. Bet visi valgiai pagal jos receptus. Prašom, išsirink. Vaišina užeiga. – Ji padavė valgiaraštį.

– Išrink, kas, tavo nuomone, man patiktų. Nenoriu žiūrinėti ir gaišti laiką, kai galiu su tavim kalbėtis.

Ji palinko į priekį, o įdegęs veidas patenkintas švytėjo.

– Tu atvykai, – pasakė ji švelniai.

– Nerimavau, kad gali negrįžti.

– Maniau, kad negalėsiu pažiūrėti tau į akis.

– Man? – Jis susiraukė. – Kodėl, po šimts?

– Supratau, kokia buvau savanaudė.

– O, Alba!

– Taip, iš tikrųjų. Turėjau daugybę laiko pagalvoti, ir tiek daug visko įvyko. Supratau, kad nebuvau labai gera.

– Nereikėjo man tavęs išleisti. Tai mano kaltė.

– Labai miela, kad taip sakai, Ficai, bet iš tikrųjų tu buvai vertas geresnės. Aš visada galvojau tik apie save. Dabar man gėda. Mano gyvenime yra tokių akimirkų, kurias, jei galėčiau, mielai ištrinčiau. – Mintyse šmėkštelėjo Storulis, bet pilvo, kaip paprastai, nesusuko. – Džiaugiuosi, kad tu čia.

– Ir aš džiaugiuosi, – paėmė jos ranką ir nykščiu paglostė odą. – Man tavo trumpi plaukai patinka. Tau tinka.

– Tinka naujajai Albai, – išdidžiai pareiškė ji. – Nebenoriu būti panaši į savo motiną.

– Štai kaip! Ar sužinojai viską, ką norėjai?

– Aš išaugau su svajone, Ficai. Ji buvo toli nuo tiesos. Dabar pažįstu tikrą moterį. Ją sunku suprasti. Tiesą sakant, ji nebuvo labai gera. Bet dabar ją myliu labiau, su visomis ydomis.

– Gerai. Papasakosi man apie tai vėliau? Galėtume eiti pasivaikščioti. Amalfio pakrantė garsi grožiu.

– Inkantelarijoje gražiau negu visur kitur. Aprodysiu, kai pavalgysi. Paskui turi susipažinti su Imakolata, mano močiute, ir Kozima, pusbrolio dukra. Jai ką tik suėjo septyneri. Ji nuostabi.

– Maniau, tu nemėgsti vaikų.

– Kozima ypatinga. Ne tokia kaip kiti. Ji to paties kraujo.

– Dievulėliau, kalbi kaip tikra italė!

– Aš ir esu italė. Man čia gerai. Aš savo krašte.

– Bet, Alba, atvykau parsivežti tavęs namo.

Ji papurtė galvą.

– Manau, kad man pritrūks drąsos. Po to, kai viską sužinojau.

Jis spustelėjo jai ranką.

– Kad ir kokie būtų sunkumai, mieloji, tau nereikės su jais kovoti vienai. Daugiau tos klaidos nebedarysiu.

Jos tokios rimtos akys, kai priešais Ficą buvo padėtas patiekalas, nušvito.

– Ak, frittelle!

Po pietų Alba jį nusivedė taku per uolas parodyti po alyvmedžiu motinos kapo.

– Prieš mėnesį mamos atminimui buvo laikomos mišios. Prieš tai antkapio nebuvo. Jis gražus, tiesa? Išrinkome jį visi kartu.

Ficas pasilenkė paskaityti.

– Kas ant jo parašyta?

– „Valentina Fioreli, Inkantelarijos šviesa, jos šeimos meilė, dabar susitaikiusi su Dievu.“

– Kodėl ji neturėjo antkapio?

Alba atsisėdo šalia, patraukė po savim kojas.

– Nes ji buvo nužudyta, Ficai, naktį prieš savo vestuves. Ji taip ir neištekėjo už mano tėvo.

– Gerasis Dieve!

– Išeitų geras romanas, todėl nepasakok Vivei.

– Nesakysiu. Tai papasakok man. Nuo pradžių. Kokia ji buvo?

Alba mielai jam viską papasakojo.

Kai Alba baigė pasakoti, saulė jau leidosi, nudažydama jūrą lydyto vario spalva. Vakaro oras buvo vėsus, kvepėjo mirštančia augmenija ir lapais. Įsigalėjo ruduo. Valentinos gyvenimas Ficą sujaudino, bet Tomo Arbaklo padėtis labiau. Nenuostabu, kad jis apie ją nenorėjo kalbėti, juolab dalintis apie ją prisiminimais su savo dukterimi…

– Taigi supranti, – pasakė ji rimtai, – kad negaliu grįžti.

– Kodėl?

– Negaliu pažvelgti į akis tėvui ir Margo. Labai gėda.

– Visiška nesąmonė. Ar nesakei, kad myli Valentiną labiau negu anksčiau, nes žinai ir supranti jos trūkumus?

– Taip, bet tai kas kita.

– Ne, tas pat. Aš myliu tave ne todėl, kad tu neturi trūkumų. Myliu dėl jų. Jie tave išskiria iš visų kitų, Alba. Meilė neatrenka tik gerųjų savybių, ji priima visumą ir ją myli.

– Man čia patinka, nes niekas nežino, kokia buvau anksčiau. Jie apie mane sprendžia pagal tai, kokią mato dabar.

– Vadinasi, tavo tėvas, Margo ir aš mylime labiau, nes visą laiką mylėjome.

– Dabar tu kalbi nesąmones! – nusijuokė ji.

– Kai sakau, kad noriu tave vesti, tai nėra nesąmonė. – Ficas ketino tai pasakyti kitokiais žodžiais. Buvo numatęs romantiškesnį pasipiršimą.

– Ką tu pasakei? – Jos lūpų kampučiai droviai pakilo.

Jis pasirausė kišenėje ir ištraukė sulamdytą popierinę servetėlę. Drebančiomis rankomis ją atvyniojo ir parodė paprastą žiedą su deimantu. Paėmęs jos kairę ranką, užmovė žiedą ant didžiojo piršto. Nepaleisdamas delno žiūrėjo jai tiesiai į akis.

– Alba Arbakl, ar tekėsi už neturtingo literatūros agento, kuris tau gali pasiūlyti tik meilę ir seną dvokiantį šunį? – Ankstesnė Alba būtų iš jo pasijuokusi, išvadinusi pokštininku ir jis būtų pasijutęs paskutinis kvailys. Arba galėjo jo pasiūlymą priimti juokais, kad galėtų mūvėti tokį dailų žiedą. Bet dabar ji tik žiūrėjo į deimantą, žibantį saulėje. – Jis priklausė mano močiutei, – pasakė jis. – Noriu, kad jį nešiotum.

– Jei tikrai nori, – atsakė ji. – Man būtų laimė ištekėti už tokio gero žmogaus kaip tu, Ficrojau Davenportai.

27

Jie nutarė praleisti porą savaičių Inkantelarijoje. Kad Alba galėtų neskubėdama atsisveikinti su šeima. Paskui grįžtų į Angliją. Pas Vivę, į namus ant vandens, į Bičfildo Parką, pas tėvą ir pamotę, ir kartu pradėtų naują gyvenimą.

– Mes juk grįšim? – paklausė ji, galvodama apie Kozimą. – Aš jų visų labai pasiilgsiu.

– Galėsi grįžti kiekvieną vasarą, jei norėsi.

– Ką man pasakyti mergytei?

– Pasakyk, kad jūs neatsisveikinate.

– Jau kartą ją paliko motina. Dabar palieku aš. Negaliu pagalvoti, kad ją įskaudinsiu.

– Mieloji, tu jai ne motina.

Alba papurtė galvą.

– Aš jai labiausiai atstoju motiną. Man širdis plyšta.

Ficas ją pabučiavo, paglostė plaukus.

– Gal mes turėsime savo vaikų.

– Negaliu to įsivaizduoti. – Nežinau, ar mylėsiu kitą vaiką taip karštai kaip Kozimą, liūdnai galvojo ji.

– Pasikliauk manimi.

Ji nuolankiai atsiduso.

– Bet prie jos taip prisirišusi.

– Pasaulis kasdien mažėja. Matai, Italija ne taip ir toli. – Tačiau Alba žinojo, kad Ficas negali suprasti jos meilės Kozimai. Dabar kaip niekada gyvenime ji pasijuto beveik motina. Išsiskyrimas draskė širdį.

Alba parsivedė Ficą į Imakolatos namus vakarienės. Jam tai buvo gražus pastatas, tipiškas itališkas, jaukus, kuriame aidi didelės šeimos juokas. Imakolata jį palaimino ir nusišypsojo. Ficas nežinojo, kad anksčiau jos šypsena pasirodydavo retai kaip vaivorykštė. Beata ir Falkas šiltai netaisyklinga anglų kalba su juo pasisveikino, o Totas žarstė sąmojus apie Ficui įprastą miesto aplinką ir provincišką Inkantelarijos ramybę. Totas kalbėjo angliškai stebėtinai gerai. Ficui jis iš karto patiko: lengvai bendrauja, mėgsta suprantamai pašmaikštauti. Kai į kambarį įstraksėjo Kozima, jis suprato, kodėl Alba ją pamilo. Pribėgusi prie Albos apkabino laibomis rankytėmis jos liemenį, o garbanėlės lyg spiralės šokinėjo apie veidelį.

Susėdus vakarieniauti Alba pranešė apie jų sužadėtuves. Totas paskelbė tostą – visi pakėlė taures ir entuziastingai žavėjosi žiedu. Tačiau po džiūgavimu slypėjo nebylus slogutis, nes visi, išskyrus Kozimą, suprato, kad Alba greitai juos paliks.

Alba tuojau pajuto jų nerimą, bet nenorėjo kalbėti apie išvykimą vaikui girdint. Ji žiūrėjo, kaip Kozima su apetitu kerta kumpį pasakodama, ko išmoko mokykloje, kokius žaidimus žaidė ir kaip laukia, kada su Alba vėl eis apsipirkti, nes oras atšalo, o jos vasarinės suknelės per plonos. Alba sugavo Beatos žvilgsnį. Vyresnioji moteris užjaučiamai šypsojo. Alba negalėjo susigaudyti, kas jai svarbiau. Viena vertus, būsimos vedybos su Ficu nepaprastai džiugino; kita vertus, tai, kad teks palikti Inkantelariją ir Kozimą, temdė jos laimę tarytum užslinkęs ant saulės pilkas debesis. Ji sėdėjo tamsoje, visi kiti – šviesoje.

Po vakarienės Kozima nuėjo miegoti, o suaugusieji liko sėdėti ir šnekučiuotis mėnesienos apšviestoje terasoje po vynmedžiais.

– Tai kada ketini mus palikti? – prabilo Imakolata. Jos balsas skambėjo aštriai. Alba suprato, kodėl ji pasipiktinusi. Jos ką tik vėl surado viena kitą.

– Nežinau, nonna. Greitai.

– Ji grįš aplankyti, – pasakė Ficas, norėdamas praskaidrinti atmosferą.

Imakolata ryžtingai pakėlė smakrą.

– Taip sakė Tomis prieš dvidešimt šešerius metus, kai ją išsivežė. Ir nebeatvežė. Nė kartelio.

– Bet dabar pati sprendžiu, ką daryti. Man jus visus palikti bus nelengva. Galiu tai padaryti tik žinodama, kad greitai vėl grįšiu.

Falkas uždėjo savo didelę, šiurkščią plaštaką ant motinos rankelės.

– Mama, – tarė jis, o jo balse nuskambėjo maldavimas. – Ji turi savo gyvenimą. Būkime dėkingi už tą tarpsnį, kai gyvenome kartu.

Senoji šnirpštelėjo.

– Ką pasakysi vaikui? – priekaištavo ji. – Sudaužysi jai širdį.

– Ir man širdis plyšta, – tarė Alba.

– Jai nieko neatsitiks, – pasakė Totas degdamas cigaretę ir nusviedė degtuką per petį. – Ji turi mus.

– Toks gyvenimas, – rimtai aiškino Falkas. – Viskas keičiasi, keičiasi ir žmonės.

– Pasakysiu jai rytoj, – pažadėjo Alba. – Mes neatsisveikiname.

– Kodėl Ficas negali pasilikti čia su mumis? – paklausė Imakolata, akimis mesdama tylų priekaištą.

Ficui nereikėjo mokėti itališkai, kad suprastų, ką ji siūlo. Jis atrodė sutrikęs.

– Manęs laukia darbas Londone.

Imakolatai Ficas nelabai patiko. Jam trūko ugnelės.

– Tai tavo pasirinkimas, – pakildama pasakė ji Albai, – bet man jis nebūtinai turi patikti.

– Rytoj nuvešiu Ficą prie tos sugriuvusios pilies, – pasakė Alba, norėdama pakeisti temą.

Imakolata atsisuko išblyškusi kaip lavonas.

– Montelimonių rūmus? – sugargė, atsiremdama į kėdės atkaltę.

– Nėra ten ko žiūrėti, – užprotestavo Falkas. Jis suktai žvilgtelėjo į motiną.

Alba užsidegė smalsumu.

– Ketinau juos apžiūrėti nuo pat atvykimo. Juk jie sugriuvę? – Ji bandė atspėti, koks nebylus susižinojimas vyksta tarp močiutės ir dėdės.

– Ten pavojinga. Sienos trupa. Ten negalima važiuoti.

– Verčiau nuvežk jį į Neapolį.

Alba nusileido. Kad tik močiutė būtų patenkinta. Bent jau tiek gali padaryti, atsižvelgdama į tai, jog išvyksta.

– Gerai. Važiuosime į Neapolį.

– Sutarta, į Neapolį. – Ficui nerūpėjo, kur jie važiuos, svarbu išvažiuoti iš namų.

Kitą rytą Alba pasiskolino iš Toto nedidelį automobilį „Fiat“ ir patraukė Neapolio kryptimi. Buvo nusivylusi. Tikėjosi ištirti griuvėsius. Jie gundomai stūksojo ant kalvos ir traukė jos dėmesį ištisus mėnesius. Nereikėjo jiems sakyti, kad ketina ten važiuoti. Reikėjo tiesiog nuvažiuoti.

– Tu labai tyli, – pasakė Ficas žiūrėdamas į jos rūškaną veidą, įsmeigtą į kelią žvilgsnį.

– Nenoriu grįžti į Neapolį, – pasakė jam. – Prisižiūrėjau.

– Galime jaukiame restorane papietauti ir paklaidžioti aplinkui. Bus visai neblogai.

– Ne, – staiga pareiškė ji ir nuo jos veido it debesis nuslinko šešėlis. – Suku atgal. Ten kažkas yra, aš tikrai žinau. Kodėl jie nenori, kad ten važiuočiau? Jaučiu, kad jie vis dar kažką slepia. Kad ir kas tai būtų, reikia patikrinti tuos rūmus.

Ant įkaitusio kelio sužviegė stabdžiai, ir Alba pasuko automobilį atgal į pakrantę. Juos abu apėmė entuziazmas atlikti sudėtingą užduotį, tapo lyg nusikaltimo bendrininkai.

Netrukus jie išvairavo iš kelio, vingiuojančio pakrante žemyn, ir ėmė leistis įkalne link rūmų. Keliukas darėsi vis statesnis ir siauresnis. Netrukus jis atsišakojo į dešinę. Jį slėpė krūmokšniai, dygliuoti augalai ir lapai, o kiparisai šalikelėje metė ant jo šešėlį, taigi dabar jie važiavo beveik patamsyje. Kai privažiavo aukštus ir įspūdingus, kiek apsilaupiusius juodos geležies vartus, pamatė, kad jie užrakinti spyna, o pati spyna užrūdijusi. Jie išlipo iš automobilio ir pro virbus pirmiausia pažiūrėjo į apaugusį sodą, paskui į namą.

Griuvėsiuose gulėjo subyrėjusi visa siena. Gebenės ir kitos piktžolės pamažu užgožė net nukritusius akmenis. Reginys prikaustė jų dėmesį, viliojo eiti į vidų. Jie jau tiek atvažiavo; nejaugi dabar apsisuks ir važiuos atgal. Apsidairiusi Alba pamatė, kad jei jie nepabūgtų susibraižyti, galėtų prasibrauti pro krūmokšnius ir perlipti sieną. Ficas lipo pirmas – dygliai draskė jo džinsus. Paskui jis atsigręžė padėti Albai, kurios trumpa plona paplūdimio suknelė tokiam žygiui visai netiko. Nušokusi į kitą pusę ji pajuto pergalės džiaugsmą. Nusipurtė suknelę ir palaižė pradrėkstą ranką.

– Viskas gerai? – paklausė jis.

Ji linktelėjo.

– Aš tik truputį nerimauju, ką mes rasime.

– Galbūt nerasime nieko.

Ji prisimerkė.

– Noriu rasti. Nenoriu grįžti į Angliją su tiek daug neatsakytų klausimų.

– Gerai, Šerlokai, eime.

Ją nustebino tvyrantis šaltis. Tarytum rūmai stovėtų ant aukšto kalno su savitu klimatu. Diena buvo drėgna, ir lipdama į kalvą ji sukaito. Tačiau čia, rūmų teritorijoje, pūtė ledinis vėjas, todėl norėdama sušilti pasitrynė rankas. Aukštai danguje švietė saulė, tačiau pilkus, niūrius ir apleistus mūrus gaubė pavėsis. Visa buvo apmirę, net parkas, kuriame lyg piktos gyvatės karojo vijokliai, stūksojo apraizgytas lapija, kone mirtinai pasmaugtas.

Vienas iš bokštų nugriuvęs kartu su siena gulėjo sode tarsi kritęs sargybinis. Atviri vėjams kambariai buvo prinešti lapų, o vijokliai šliaužė grindimis ir lipo sienomis.Viskas, kas turėjo šiokią tokią vertę, buvo išgrobstyta. Jie palypėjo griuvėsių akmenimis prie įėjimo į pastatą ir nustebę dairėsi. Pro lapus ir samanas prasišvietė dažai: žydri kaip dangus per aušrą. Lipdiniai, kur siena jungėsi su lubomis, buvo įmantrūs, medžio drožiniai vietomis išlūžę lyg seni dantys. Alba koja nubraukė grindų purvo ir miško apnašų sluoksnius – marmuras buvo nesugadintas. Didelės ąžuolinės durys tebekabėjo ant vyrių.

– Eime į vidų, – pasiūlė ji.

Ficas per akmenis priėjo ir pastebėjo, kad durų rankena lengvai sukasi. Savo džiaugsmui, jie įžengė į pagrindinio pastato vidų, kur miškas dar nebuvo įsibrovęs.

Buvo gana tamsu ir bauginamai tylu. Alba bijojo ištarti žodį, kad garsas nepažadintų tamsoje tūnančių demonų. Netrukus kiekvienas kambarys atrodė panašus į prieš tai matytą: tuščias, nutriušęs, apleistas. Kai jie jau ketino sukti atgal, Ficas atidarė dvivėres kambario aukščio duris į svetainę, kuri buvo visai kitokia. Kiti kambariai buvo šalti kaip numirėlis ir drėgni, o iš šio sklido gyvenamos patalpos šiluma. Jis buvo mažesnis už kitus, kvadrato formos, su židiniu, kurio pakuroje tebegulėjo paskutinio kūrenimo anglys. Pasirodo, kambaryje kažkas gyveno, visai neseniai. Priešais židinį stovėjo didelis pelių apgraužtas odinis fotelis. Kambaryje nieko nebuvo, tik aiškus jausmas, kad jie – ne vieni.

Ficas įtariai apsidairė.

– Kažkas čia gyvena, – pasakė jis. Alba pridėjo prie lūpų pirštą.

– Ššš, – sušnypštė ji. – Jam gali nepatikti, kad mes įsibrovėm.

– Sakė, kad niekas čia negyvena.

– Ir aš taip maniau.

Alba minutėlę įtempė ausis, bet negirdėjo jokio garso, tik smarkų savo širdies plakimą. Pažvelgė į stiklines sodo duris ir vieną jų pusę atidarė. Durys kliuvo už grindų. Ficas išėjo paskui ją į lauką. Ten, be abejonės, kadaise buvo terasa, nors baliustrada sugriuvo ir jos liko tik dalis.

Alba pakrapštė koja žemę ir atidengė mažų, raudonų plytelių grindis. Paskui jos žvilgsnį patraukė kažkoks juodas daiktas pomiškyje. Perlipusi nugriuvusią baliustradą ir įkišusi į žoles ranką užčiuopė kietą metalą.

– Ką ten radai? – sušnibždėjo Ficas.

– Panašu į teleskopą. – Nubraukusi apnašas, bandė pro jį pažiūrėti.

– Ar matai ką nors įdomaus?

– Viskas juoda, – atsakė ji, mesdama teleskopą atgal į pomiškį.

Staiga jie pajuto, kad už jų kažkas gyvas. Krūptelėję atsigręžė ir pamatė pro stiklines duris išeinantį žmogėną.

Alba prabilo:

– Tikiuosi, nepalaikysite mūsų įsibrovėliais. Ėjome pasivaikščioti ir paklydome, – aiškino ji žavingai šypsodama.

Kai žmogėnas pakėlė į Albą krauju pasruvusias akis, jis aiktelėjo, lyg kažkas būtų išmušęs jam iš po kojų pagrindą. Stovėjo ir spoksojo į ją nemirksėdamas.

– Madonna! – sušuko švelniu it šilkas balsu. Paskui nusišypsojo, atverdamas didelį plyšį, kuriame kadaise buvo priekiniai dantys. – Žinojau, kad vaikštau tarp mirusiųjų! – Jis ištiesė ranką. Alba nenoromis ją paėmė. Ranka buvo šalta ir drėgna. – Aš Neronas Bonomis. Kas jūs?

– Mes iš Anglijos. Mano draugas itališkai nemoka.

– Bet tu, mieloji, kalbi kaip vietinė, – pasakė jis angliškai. – Su trumpais plaukais esi panaši į gražų vaikinuką. Panaši ir į kai ką iš senų laikų. Tiesą sakant, mane išgąsdinai. – Jis perbraukė ranka per savo šviesius plaukus. – Kadaise buvau gražus berniukas. Ką pasakytų Ovidijus, pamatęs mane dabar?

– Jūs čia gyvenate? – paklausė ji. – Šiuose griuvėsiuose?

– Jau buvo griuvėsiai ir kai gyveno Ovidijus. Gal turėčiau sakyti, markizas Ovidijus Montelimonė. Buvo didis žmogus. Mirdamas viską paliko man. Anoks čia turtas. Tik prisiminimai, kurie, manau, niekam nereikalingi.

Alba pastebėjo, kad jo veido oda sudiržusi ir paraudusi. Atrodė, lyg būtų nudegęs saulėje, tačiau geriau įsižiūrėjus buvo aišku, kad jis iš lėto save žudė girtuokliavimu. Nuo jo trenkė alkoholiu. Galėjai užuosti. Dar ji pastebėjo, kad jo lininės kelnės, užkeltos aukštai ant liemens, buvo kietai sujuostos diržu ir per trumpos, – iš po jų lindo baltos puskojinės, užmautos ant laibų kulkšnių. Jis nebuvo senas, bet trapus kaip visi senyvo amžiaus žmonės.

– Koks buvo markizas? – paklausė Ficas. Neronas atsisėdo ant baliustrados, užmetė koją ant kojos. Atrodė, kad jis dėl jų įsibrovimo ir vaikštinėjimo po namus nepyksta. Net džiaugiasi turėdamas draugiją. Parėmęs smakrą ranka, atsiduso.

– Didelis estetas. Mėgo gražius daiktus.

– Jūs jo giminaitis? – Alba jautė, kad ne.

– Ne. Aš jį mylėjau. Suprantate, jis mylėjo berniukus. Neturėjau supratimo apie kultūrą, bet jis mane mylėjo. Buvau paprastas vaikėzas iš Neapolio. Jis rado mane gatvėje ir išmokslino. Bet matote, ką aš padariau su savo palikimu. Dabar esu niekam tikęs. – Jis pasirausė kišenėje cigaretės. – Jei tu būtum berniūkštis, galėčiau lengvai tave įsimylėti. – Jis nusijuokė, bet Albai nebuvo juokinga. Spragtelėjęs žiebtuvėlį užtraukė dūmą. – Su Ovidijum viskas ne taip paprasta. Jis buvo prieštaravimų žmogus. Turtingas, bet gyveno griūvančiame name. Mylėjo vyrus, bet didžiąją savo širdies dalį atidavė moteriai. Ėjo dėl jos iš proto. Per ją beveik netekau jo. – Alba pažvelgė į Ficą, o Ficas žiūrėjo į ją. Abu tylėjo. Tačiau suprato. Neronas kalbėjo toliau: – Ji buvo gražesnė, negu jūs galite įsivaizduoti.

– Ji buvo mano motina, – pasakė Alba. Neronas spoksojo į ją pro besisklaidantį prieš akis dūmą. – Valentina buvo mano motina.

Staiga Nerono pečiai sulinko, o akys paplūdo ašaromis. Jis pakando lūpą, rankos ėmė drebėti.

– Aišku. Štai kodėl tu čia. Štai kodėl tave beveik pažinau.

– Ar Valentina buvo markizo meilužė? – paklausė Ficas.

Jis linktelėjo. Jo galva prie išsekusio kūno atrodė per didelė.

– Ji buvo nuostabi moteris. Net aš ja žavėjausi. Nesižavėti buvo neįmanoma. Ji mokėjo užkerėti. Stebuklingai traukė. Aš, vaikėzas iš gatvės, su ja rungiausi kaip lygus su lygiu. Atleiskite man.

– Ką jūs, – mėgino jį guosti Ficas, – už ką atleisti?

– Aš šia vieta nesirūpinau. Prieš kelerius metus viename sparne kilo gaisras. Tai buvo mano kaltė – gėriau su draugais… leidau pastatui aplink mane irti. Pinigų nebeliko. Nepadariau nieko, ko jis prašė. Bet palaukite, vieną daiktą išsaugojau tokį, kokį jis paliko.

Jie nusekė jam iš paskos siauru takeliu, vingiuojančiu nuo kalvos žemyn už kiparisų alėjos. Takelio gale stovėjo nedidelis pilkų akmenų namelis, nuo kurio atsiveria vaizdas į jūrą. Miškas jo nesunaikino, nors sunaikino rūmus. Sienomis raizgėsi tik kelios atkaklios vijoklių šakos ir vyniojosi aplink kolonas. Tai buvo tobula maža pasakų pilis, kurioje galėjo gyventi piktosios dvasios. Fico ir Albos smalsumas augo. Jie įėjo paskui Neroną į vidų žvalgydamiesi, stebėdamiesi, kad ši slaptavietė, kitaip nei rūmai, buvo nepaliesta; ji liko įšaldyta laike.

Kambarys buvo tik vienas. Taisyklinga kvadrato forma harmoningai derėjo prie lubų skliauto, puikiai ištapyto freskomis, vaizduojančiomis mėlyną dangų su debesėliais ir nuogais kerubais. Sienos buvo šiltos terakotos spalvos, grindys išklotos kilimėliais, kurie nenusidėvėjo net nuolat mindomi. Kambaryje dunksojo didžiulė lova su baldakimu. Jos žalias drapiruotės šilkas nubluko, bet tos pačios medžiagos antklodė pirmykštę sodrią spalvą išlaikė. Lovą užklojo kruopščiai išsiuvinėta aksominė, pakraščiuose apsitrynusi lovatiesė. Dar buvo šezlongas, apmušta kėdė, inkrustuotas riešutmedžio rašomasis stalas, ant jo gulėjo stiklinė rašalinė su plunksnakočiu ir odinis bloknotas su popieriumi bei vokais, pažymėtais markizo Ovidijaus di Montelimonės vardu. Ant karnizų kabėjo aksominės užuolaidos; langinės buvo uždarytos; knygų lentyna laikė kelias eiles oda įrištų knygų.

Pažiūrėjusi iš arčiau Alba pamatė, kad visos knygos arba istorinės, arba erotinės. Ji nubraukė nuo nugarėlių dulkes ir iš po pirštų sutvisko auksu puošti knygų pavadinimai.

– Ovidijus mėgo seksą, – pasakė Neronas, išsitiesdamas šezlonge. – Tai buvo jo šventovė. Vieta, kur jis pabėgdavo iš irstančių rūmų ir nuo aido jų šlovingos praeities, kuriai leido išslysti iš rankų. – Pažvelgęs į lubas užsitraukė dūmą, o nuorūka buvo tokia trumpa, kad galėjo nudeginti jo pageltusius pirštus. – Ak, kiek malonių valandėlių praleidau šioje žavioje grotoje. – Jis teatrališkai atsiduso ir tingiai nukreipė akis į Albą, kuri dabar žiūrėjo į paveikslus. Jie visi vaizdavo mitologines scenas su jaunais vyrais ir berniukais. Buvo gražiai įrėminti, ant sienų sudarė abstrakčią kompoziciją. Sienos nišoje ant juodo paauksuoto pjedestalo stovėjo statula. Tai buvo marmurinė Donatelo skulptūros „Dovydas“ kopija.

– Argi ne puiku? Jis lyg pantera, tiesa? Jo išglebusi poza labiausiai ir žavėjo Ovidijų. Specialiai jį užsakė šiai grotai. Čiupinėdavo statulą. Jis mėgo liesti. Buvo sensualistas. Kaip sakiau, mėgo gražius daiktus.

– Kaip mano mama, – pasakė Alba, įsivaizduodama motiną, sėdinčią prie dailaus tualetinio staliuko, šukuojančią plaukus prieš karalienės Onos veidrodį. Čia taip pat rikiavosi eilės buteliukų ir kvepalų flakonų, sidabriniai šepečiai ir indelis su veido pudra. Ar jie irgi priklausė motinai?

– Kaip Valentina, – pakartojo Neronas, o jo akyse vėl pasirodė ašaros.

Alba vaikštinėjo po kambarį, pro marmurinį židinį, tebesaugantį atmintį karščio, kurį teikė markizui ir jo meilužiams, pro aukštą komodą su tuščiais stalčiais. Paskui klestelėjo ant lovos. Jautėsi nesmagiai. Nenorėjo pažvelgti į Neroną; nujautė, kad jis tuoj praneš kažką baisaus. Ji pasisuko ir neteko žado. Žvilgsnis sustojo prie jaunos gražios moters portreto; ji gulėjo nuoga ant žolės. Jos jaunos krūtys buvo pilnos, sėdmenys apvalūs ir švelnūs, gaktos plaukai prie baltų šlaunų stebino tamsumu. Alba pasibaisėjo. Ilgi, tamsūs plaukai, besijuokiančios akys ir paslaptinga lūpose žaidžianti šypsena negalėjo būti klaida. Ir iš tikrųjų, apačioje buvo parašyta: Valentina pusiau gulomis, Tomas Arbaklas, 1945.

– O Dieve!

– Kas yra?

– Čia Valentina.

– Ką?

– Paskutinis motinos portretas, kurį nupiešė tėvas. Tas, kurio jis ieškojo po jos mirties, bet nerado. Ji atidavė portretą markizui.

Dabar Alba suprato, kodėl tėvas taip atkakliai jo ieškojo. Portretas buvo intymiausias iš trijų. Jis turėjo būti skirtas tik jų akims. Tačiau Valentina jį atidavė. Alba nukabino portretą nuo sienos ir nubraukė nuo rėmų dulkes. Ficas atsisėdo ant lovos šalia. Nė vienas nepastebėjo, kaip Nerono pečiai ėmė drebėti.

– Kaip jis drįso! – įpykusi sušuko ji. – Kaip ji drįso! – Alba prisiminė papilkėjusį, kenčiantį tėvo veidą, kai ji jam padavė pirmąjį portretą. Kaip menkai ji suprato savo tėvą. – Man širdis plyšta pagalvojus, kad tėtis to portreto ieškojo, o jis visą laiką buvo čia, pas tą šunsnukį. Kad ir kur jis būtų, aš spjaunu ant jo kapo.

Neronas pasisuko, jo veidas atvira žaizda.

– Dabar jūs žinote, kodėl šie namai yra prakeikti. Kodėl jie tapo griuvėsiais. Kodėl jie virs pelenais. Kodėl Ovidijus buvo nužudytas. – Jo balsas buvo beviltiškas sužeisto žvėries kauksmas.

Ficas su Alba žiūrėjo į jį apstulbę.

– Ir markizas buvo nužudytas? – paklausė Ficas.

– Mano Ovidijus buvo nužudytas. – Jis susmuko ant grindų ir susirietė į kamuoliuką.

– Kodėl jis buvo nužudytas? – klausė sutrikusi Alba. – Aš nesuprantu.

– Nes jis nužudė Valentiną, – suvaitojo Neronas. – Nes jis ją nužudė.

28

Ficas ir Alba rado Latarulą smuklėje geriantį limoncello su buvusiu miestelio meru. Kai jie prisiartino, Latarulo veidas surimtėjo, nes abu buvo išblyškę, tarytum ką tik matę gyvą numirėlį. Meras atsiprašęs pakilo, paliko juos vienus. Jis žinojo, apie ką jie atėjo pasikalbėti. Geriau aptarti tokius dalykus su karabinieriumi. Juk jis pažinojo merginos tėvą, pirmas atskubėjo į žmogžudystės vietą. Latarulas tikėjosi, kad jie praeityje nesikapstys. Geriausia praeities neliesti ir viską pamiršti.

– Sėskitės, – Latarulas išspaudė šypseną.

– Reikia pasikalbėti, – tarė Alba. Ji paėmė Ficą už rankos. – Mes ką tik buvome rūmuose.

Latarulo pečiai sulinko.

– Kalbėjote su Neronu. Jis girtuoklis. Pinigų neturi. Viską iššvaistė gerdamas ir lošdamas. Jis žlugęs kaip tie rūmai.

– Markizas nužudė Valentiną. Kodėl? – Albos balsas skambėjo grėsmingai.

Karabinierius atsilošė kėdėje ir sukando žandą.

– Judu išaiškinote bylą, kurios negalėjo išaiškinti geriausi sekliai.

– Jie net nebandė aiškintis, – atkirto ji.

– Jie turėjo Lupą Bjanką, kas jiems darbo likusi smulkmė?

– Kodėl jis ją nužudė? Juk ją mylėjo.

– Nenorėjo, kad ji atitektų tavo tėvui.

– Jis pavydėjo?

– Negalėjo jos turėti ir nenorėjo, kad turėtų kas nors kitas. Ji varė jį iš proto. Valentina tokia buvo. Varė vyrus iš proto. Markizas jos siekė labiau nei kiti.

– Žinau, kad ji turėjo meilužį vokietį. Mačiau jo laiškus.

– Taip, turėjo globėją vokietį. Daug globėjų. Visi buvo dėl jos pametę galvas. Net tie, kurių jai nereikėjo.

– Kaip kvaila. – Alba sunkiai atsiduso.

– Ir jokios prasmės. – Pasisukęs Latarulas užsakė tris limoncello.

Tik vėliau tą vakarą, kai Alba su Ficu sėdėjo terasoje, galų gale išaiškėjo visa tiesa. Imakolata su Beata nuėjo į savo kambarius, Totas buvo mieste su draugais. Kozima gulėjo apkamšyta lovoje su gražiausiais dienos prisiminimais, apsikabinusi skudurinę lėlę. Blyškiame danguje leidosi auksu spindinti saulė, dažydama rožine spalva šalia plaukiančius debesis, panašius į cukraus vatą. Nuostabus vaizdas. Alba žinojo, kad neišvengiamai teks išvykti, ir jos širdis prisipildė nepakeliamo liūdesio.

Kai ji parodė portretą dėdei, jis pasitrynė smakrą.

– Madona! – aiktelėjo geriau įsižiūrėjęs. – Kur tu jį radai?

– Rūmuose, – karingai atsakė Alba.

Jo šiurkštus veidas surimtėjo.

– Vis dėlto nuvažiavai?

– Pažįsti mane, Falkai. Aš darau savo.

– Neronas parodė mums grotą, – aiškino Ficas. – Ten Alba ir aptiko portretą.

– Ir sužinojo tiesą, – pridūrė ji. – Kad motiną nužudė markizas.

Falkas įsipylė vandens, nurijo gurkšnį.

– Vadinasi, portretas ten buvo visą laiką, – sumurmėjo jis.

– Ji neturėjo teisės jo atiduoti, – piktinosi Alba. – Jis priklausė tėvui.

– Privalai jam nuvežti, – pasakė Falkas.

– Negaliu, – atsiduso ji, prisiminusi, kaip buvo su pirmuoju portretu.

– Manau, Alba, elgiesi neteisingai. Turėtum jam papasakoti.

– Falkas teisus. Manau, metas jam sužinoti tiesą, – įsiterpė Ficas.

Sunkiai atsidususi Alba nusileido.

– Negaliu patikėti, kad tas velnio išpera nužudė mamą iš pavydo. Tai taip niekinga.

Falkas pakėlė antakį.

– Kas tau tai pasakė?

– Latarulas, – atsakė Alba.

Jos dėdė minutėlę pamąstė, paskui tarė:

– Tai dar ne visa istorija.

Albos širdis šoktelėjo.

– Dar kas nors?

– Markizas nužudė Valentiną dėl tavęs.

– Dėl manęs?!

– Jis manė, kad tu – jo duktė.

Alba griebėsi už gerklės. Jai užgniaužė kvapą.

– Iš kur žinai, kad aš ne jo? Ar aš jo? – Staiga suabejota tėvystė jai kėlė siaubą.

– Valentina žinojo. Širdies gilumoje markizas žinojo taip pat.

– Jis ją nužudė keršydamas, – palingavo galvą Ficas. – Koks bailys.

– Nes jis prarado Valentiną ir galėjo prarasti tave. Markizas neturėjo įpėdinių. Buvo senas ir nelaimingas. Valentina ir tu buvote jo ateitis, jo gyvenimas. Be jūsų neturėjo nieko. Jis norėjo atimti iš Tomio ateitį kaip Valentina atėmė iš jo.

– Neronas sakė, kad ir jis buvo nužudytas. – Albos akys susitiko su Falko akimis.

Jis nenukreipė žvilgsnio, akys buvo kietos lyg hematitas.

– Matai, čia, pietuose, šeimos moka atkeršyti.

– Tu, Falkai? – Jos balsas virto šnabždesiu.

– Perskrodžiau jam gerklę, kaip jis Valentinai, ir žiūrėjau į jį mirštantį, springstantį savo krauju, – pasakė jis. Užteko nusimesti paslapties naštą, ir tamsūs šešėliai iš jo akių išnyko. – Tai buvo garbės reikalas.

Po kelių dienų Alba pasakė Kozimai, kad išvyksta. Ji nusivežė mergaitę į miestelį, į nykštukų parduotuvę, nupirko jai naujų suknelių, tikėdamasi, kad keleto pirkinių džiaugsmas atlygins būsimą nusivylimą. Kozima matavosi sukneles, sukosi lyg šokėja, negalėjo apsispręsti kaip ir pirmą kartą, kai atėjo čia su Alba. Ši jautėsi kalta ir norėjo, kad mažoji prisimintų ją su meile, todėl nupirko penkias sukneles, prie jų derančias pėdkelnes, megztukus ir žydrą paltuką, kai bus labai šalta. Kozima džiūgavo, bet šį kartą neapsiverkė. Padėkojo glausdama veidelį prie Albos veido ir pabučiavo į skruostą. Alba turėjo slapta nuryti ašaras. Nespėjo ji išvykti, o atrodė, kad širdis per siūles jau plyšta.

Ji nusivedė Kozimą takeliu per uolas prie apžvalgos bokšto, kur piešė ją pirmą kartą. Atrodė, kad tai buvo kitame gyvenime. Per keletą mėnesių ji tiek daug patyrė.

– Ar šįvakar man reikės demonstruoti madas?

– Žinoma. Jie turi pamatyti tavo naująją rudens kolekciją, – atsakė Alba, nutaisiusi linksmą balsą.

– Tu man tiek daug nupirkai, – pasakė Kozima. – Penkias. Jos tokios gražios. Man gražūs daiktai patinka.

– Tai todėl, kad tu graži. Ir ne tik graži, Kozima, tu meili kaip katytė.

– Reikėjo pasiimti ko nors užkąsti. Aš alkana.

– Tai vis tas pirkimas. Labai išsekina. Bet palauk, kai atvyksi į Londoną, tada mes tikrai nusiaubsime parduotuves. Gal kai paūgėsi. – Kozima linktelėjo nesuprasdama, kuo dėtas Londonas. – Mieloji, turiu tau pasakyti kai ką svarbaus. – Ji kostelėjo. – Greitai aš išvyksiu. – Ji sumirksėjo sulaikydama ašaras, balsas užlūžo.

Kozima išblyško.

– Išvažiuosi? – pakartojo ji.

– Taip. Ficas prašė manęs už jo tekėti.

– Kur tu važiuosi?

– Į Angliją.

– Ar man negalima važiuoti su tavim?

Alba suėmė ją į glėbį, pabučiavo jos viršugalvį.

– Gaila, ne. Ką be tavęs darys tėtis? O nonna? Jau nekalbu apie nonnina. Jiems visiems be tavęs būtų labai liūdna.

– Bet man be tavęs bus liūdna, – pasakė ji.

– Aš grįšiu tavęs aplankyti.

– Tu manęs nemyli? – paklausė ji silpnu balseliu.

– Ak, Kozima. Aišku, myliu. Taip myliu, kad net skauda. Nenoriu tavęs palikti. Noriu ištekėti už Fico ir gyventi čia. Bet jo darbas Londone. Jis ne italas, aš – italė. Man sunku palikti šeimą, o tave palikti sunkiausia. Bet pasistenkim matyti šviesiąją pusę. Aš tau rašysiu, skambinsiu ir siųsiu iš Londono sukneles. Dar gražesnes už tas, kurias nupirkau šiandien. Ir grįšiu tavęs aplankyti. Vieną dieną, kai būsi didesnė, galėsi aplankyti mane. – Jos sėdėjo tylėdamos, stipriai apsikabinusios, o diena pamažu geso.

Alba su Fioreliais praleido dar dešimt dienų. Kol ji buvo su jais, Kozima apie išvykimo grėsmę pamiršo. Vaikai gyvena šia diena, o su Alba tos dienos jai buvo laimingos. Ji pademonstravo madas, šį kartą plojimai buvo garsesni negu praeitą kartą, tačiau ji nesuprato, kad suaugusieji taip stengiasi ją guosti. Alba parodė Ficui visas sau brangias vietas: senąją apžvalgos aikštelę, citrinmedžių sodą ir upelį. Parodė savo kambaryje ir po visus namus iškabintus pačios tapytus paveikslus, Imakolatos įrėmintus gražiausius proanūkės darbelius. Ficui paveikslai darė įspūdį. Paėmęs juos į rankas tyrinėdavo ir nuolat sakydavo komplimentus.

Imakolata buvo prastos nuotaikos. Nors gedulo drabužių nebevilkėjo, gedulą rodė jos veidas: papilkėjęs, ištįsęs ir amžinai susiraukęs. Tik uoste prieš pat Albos išvykimą ji visiškai pasikeitė.

– Pykstu todėl, kad tave myliu, – pasakė suimdama rankomis Albos veidą ir bučiuodama kaktą.

– Aš skambinsiu, rašysiu, aplankysiu. Pažadu greitai grįžti, – aiškino staiga išsigandusi ši.

– Žinau, kad grįši. Keliauk su Dievu, mano vaikeli, ir tegu Jis tave saugo. – Ji energingai persižegnojo ir paleido Albą. Ši apkabino Beatą ir Totą, bet stipriausiai – Falką. Jie ilgai stovėjo susiglaudę.

Kozima, kaip vėjo papūstas šapelis, atsidūrė karštame Albos glėbyje. Abi verkė. Ficas paėmė Albą už rankos, padėjo įlipti į laivą. Grupelė nuliūdusi stovėjo prieplaukoje. Skirtis buvo skaudu. Kai laivas išplaukė iš uosto, Kozima pakėlė rankutę ir pamojavo.

29

Prie arbatos virėja patiekė paplotėlių su naminiu džemu. Paplotėliai visada skanu, bet skaniausi žiemą, kai drėgmė ir šaltis reikalauja ko nors šilto ir saldaus. Veritė Fortrait šlumštelėjo paplotėlį į burną, apie kurį vien pagalvojus tįso seilės dar prieš atvažiuojant į virėjos namelį Arbaklų dvare. Mažyčiai vieno kąsnio paplotėliai tirpo burnoje. Ji paėmė lininę servetėlę, vieną iš šešių, kurias senoji ponia Arbakl dovanojo virėjai per Kalėdas, ir brūkštelėjo per lūpas.

– Edita, brangioji, virtuvėje tau nėra lygių. Šie paplotėliai – tikras skanumėlis.

Virėja pasitepė paplotėlį sviestu.

– Ketinu iškepti jų prie arbatos, kai grįš Alba, – susimąsčiusi pasakė ji. – Aišku, pietums prikepsiu bulvyčių. Prisimenu, kad Ficrojui mano keptos bulvytės patiko.

Veritės burnoje prisirinko seilių.

– Viskas taip staiga, ar ne? – pastebėjo ji prisimerkusi ir užsikrovė didelį šaukštą džemo ant antro paplotėlio.

– Alba visada ne kaip visi. Taisyklės ne jai. Matyt, kaip man sako ponia Arbakl, Ficrojus sukorė tokį kelią į Italiją, kad jai pasipirštų. – Iš tokios romantikos ji nusišypsojo.

– Laimė, kad ji sutiko už jo tekėti. Kitaip kelionė būtų nuėjusi perniek.

Virėja įpylė abiem po puodelį arbatos.

– Ji pranešė šią žinią telefonu iš Italijos. Mano galva, jie graži pora. Puiki, – pasakė virėja. – Jis ramus ir geras, o ji – karšta, kaprizinga. Vienas kitą papildo.

– Prieš šešis mėnesius taip nemanei, – priminė Veritė.

– Moteris turi teisę keisti nuomonę.

– Gal jis sugebėjo ją sutramdyti. Jai to reikėjo. Ir reikėtų segėti ilgesnius sijonus. Jis supratingas žmogus; galbūt privers ją labiau paisyti padorumo. Žinau, kad poniai Arbakl tai patiktų.

– Teisybė, poniai Arbakl patinka, kad taip viskas susiklostė. Ji gerai išauklėta. Ji ne iš kilmingos šeimos kaip senoji ponia Arbakl. Įėjo į aukštuomenę tik per vedybas, o tai visai kas kita. Manau, kad tokius žmones šie dalykai visada paveikia. Jai labai svarbu kilmė ir visuomenės klasė. Laimė, sako ji man, Ficrojus iš labai geros Norfolko šeimos. Pažįsta jo pusbrolį. Jis, kaip ji sako, „padorus“ žmogus.

– Įsivaizduoju, ponia Arbakl labai laiminga, kad Alba apskritai išteka, – tarė Veritė.

Virėja jautė, kad Veritė trokšta peno gandams, bet pati labai džiaugėsi dėl tos naujienos ir negalėjo apie ją nekalbėti.

– Alba visada kėlė jai rūpestį. Jiems abiem. Būdavo, parvažiuoja namo, o iš akių matai, kad tuoj kils skandalas. Žinai, čia jos motina kalta. Tie italai tokie karštakošiai. Poniai Arbakl patinka žmonės iš jos pačios rato, o Alba niekada į jį neįėjo. Viena našta nukris jai nuo pečių. Dabar, paminėsi mano žodį, ateina Karolinos eilė.

Karolina Veritės visiškai nedomino. Ji susikimšo į burną trečią paplotėlį, paskui pasuko kalbą apie Albą.

– Kaip manai, ar kapitonui Arbaklui nebus liūdna išleisti dukterį už vyro? Juk dažnai man sakydavai, kad iš visų vaikų Alba jam labiausiai prie širdies.

– Aš tuo įsitikinusi, nors jis niekada to neprisipažins. Matau iš jo akių. Mano Ernis visad sakydavo, kad turiu raganišką nuojautą. Alba gali jį įskaudinti kaip niekas kitas. Man širdis plyšta, kai matau jį kenčiantį nuo jos bjaurumo. Jis jai duoda viską. Tai mergaitei nereikėjo dirbti nė vienos dienos – vis per jo dosnumą. Šiaip ar taip, neseniai atsitiko keisčiausias dalykas. – Ji dvejojo. Buvo prisiekusi Veritei nesakyti, nes žinojo, kad žinia pasklis po kaimą nespėjus senai liežuvautojai jos suvirškinti. Tačiau nepasidalinti tokia naujiena buvo per sunku. Veritė liovėsi kramčiusi, sėdėjo tiesi it styga. Virėja jau gailėjosi pradėjusi šią kalbą. Paskui save paguodė, kad papasakos Veritei tik tai, kas gera. – Iš Albos atėjo laiškas, – pranešė ji.

– Laiškas?

– Adresuotas kapitonui. Pažinau iš jos rašysenos ir itališko pašto ženklo.

Veritė nuplovė paplotėlį arbata.

– Ir?

– Na, jis nuėjo skaityti laiško į kabinetą. Aš ten darbavausi prie spintelės su gėrimais, todėl galėjau matyti jo veido išraišką, kai jis skaitė. Laiškas buvo ilgas, prirašytas stambia, netvarkinga rašysena, daugybė puslapių. Per kitą pusę popieriaus matėsi, kad daug pribraukyta.

– Buvai taip arti?

– Labai arti. Kapitonas manęs net nepastebėjo, taip buvo įsigilinęs į laiško turinį.

– Ką jis pasakė?

Virėja atsiduso ir patraukė pečiais.

– Nežinau, bet kai perskaitė laišką, jis pasikeitė.

– Kaip?

– Na, regis, pajaunėjo.

– Pajaunėjo?

– Taip, ir atrodė laimingesnis. Išnyko tamsūs paakių ratilai. Jei nori žinoti, laiške buvo kažkas, kas grąžino jam jaunystę.

– Garbės žodis, Edita, tu perdedi.

– Nieko panašaus, neperdedu. Keisčiausias dalykas. Lyg jis iš kai ko išsilaisvino. Kai ko liūdno ir sunkaus. Tiesiog kažko atsikratė.

– Kas paskui?

– Sėdėjo trindamas smakrą ir žiūrėjo į tėvo portretą, kabantį ant sienos.

– Savo tėvo?

– Taip, senojo pono Arbaklo. Nežinau, apie ką jis galvojo, bet ilgai sėdėjo ir galvojo.

– Kaip manai, kas tame laiške buvo parašyta? – paklausė Veritė, pakėlusi puodelį prie lūpų ir garsiai sriaubdama.

– Matai, girdėjau, kaip po kurio laiko kapitonas kalbėjosi su ponia Arbakl svetainėje. Aš buvau hole, dengiau stalą vakarienei. Kai jie tik dviese, mėgsta valgyti prie to stalo.

– Taip, taip, ką jie kalbėjo?

– Na, kalbėjo patyliukais. Manau, žinojo mane ten esant, gal girdėjo barškėjimą. Supranti, sunku tyliai išdėlioti valgomuosius įrankius. Taigi jie kalbėjo atsargiai, aš visko negirdėjau. Šeimininkas pasakė: „Dabar Alba žino tiesą.“ Paskui jis džiūgaudamas pridūrė: „Ji atsiprašė.“ Tai mane pribloškė, matai, negaliu įsivaizduoti, kad Alba kada nors gyvenime už ką nors atsiprašytų.

Veritė suraukė kaktą.

– Už ką atsiprašė? Kokią tiesą?

Virėjai pasidarė karšta. Gana, pasakė sau, Veritei užteks. Veritė prikišo veidą prie jos nemaloniai per arti. Nieko nebus. Teks pasakyti.

– Viskas gana keista. Bet žinok, kadangi Alba važiavo į Italiją susirasti motinos šeimą, ji tikriausiai kai ką sužinojo. Nežinau ką… – Veritė įsispitrijo į ją akimis kaip gyvatė. – Ak, Verite, – neišlaikė ji, – negaliu tau nesakyti. Turiu su kuo nors pasidalinti. Girdėjau žodį… – ji trumpam nutilo, paskui garsiai sušnibždėjo: – „žmogžudystė“.

Prarijusi ir suvirškinusi žodį Veritė aiktelėjo:

– Gerasis Dieve! Juk nemanai, kad kapitonas savo pirmąją žmoną nužudė?

Virėja grąžė rankas.

– Ne, nemanau. Bet kas dar galėjo atsitikti?

– Kodėl turėtų Alba už tai atsiprašyti?

– Mieloji, Alba atsiprašė už tai, kad sužinojo.

– Aišku.

– Negaliu įsivaizduoti, kad kapitonas galėtų ką nors nužudyti, – pasakė virėja.

– Atsimink, vyko karas. Jis žudė vokiečius iš kairės ir iš dešinės, taip jiems ir reikia! O jei Valentina buvo tokio pat būdo kaip Alba, aš jo nekaltinčiau.

– Kad tave kur griausmas! – subarė virėja.

– Tik leisk paimti paskutinį paplotėlį, – pasakė Veritė skubiai kišdama skanėstą į burną.

Išklojusi paslaptį draugei, virėja pajuto palengvėjimą. Veritė to nepajuto. Ją ėmė pykinti, bet dėl to buvo kalta ne virėjos išpažintis, o paplotėliai. Savo gėdai, pakeliui į namus turėjo sustabdyti automobilį ir krūmuose išsivemti.

Kai į Londono centrą vežąs Ficą ir Albą taksi pasuko į Erlskortą, Alba pamiršo sielvartą dėl Inkantelarijos ir iš susijaudinimo nenustygo vietoje. Buvo skaisti spalio diena. Pro langą įspindę saulės spinduliai krito ant sužadėtuvių žiedo, žėrinčio ant jos piršto.

– Negaliu patikėti, kad mes namie, – atsiduso ji žiūrėdama į spindintį žiedą ir judindama prieš saulę pirštus. – Čia mano spintos lūžta nuo gražių drabužių. Galėčiau mirti iš laimės.

Ficas nerimavo dėl jos namų. Pažinodamas Albą neabejojo, kad ji prieš išvykdama neištuštino šaldytuvo ir dabar namai baisiai dvoks.

– Jaučiuosi nebuvusi namuose šimtą metų, – pridūrė ji.

– Tikiuosi, tavo namas ant vandens tebestovi.

Taksi įvažiavo į Čeinio alėją. Alba pasilenkė ir pažvelgė pro priekinį langą.

– Štai jis! – tarė rodydama pirštu. Paskui: – Po paraliais!

Ficas pasilenkė į priekį – nuo minties, kad jos namas dingo, jį ėmė šiurpas. Jis sumokėjo už taksi ir su lagaminais pontoniniu tiltu nulipo paskui Albą.

– Jį vos galima atpažinti, – apsidžiaugė ji. – Net perdažytas!

– Vivė! – Jis pastatė lagaminus. – Tai ji išpuošė denį augalais ir gėlėmis. Atrodo taip švaru kaip pas ją, tik labiau ekscentriška, nes tu – ekscentrikė.

Alba įkišo raktą į spyną ir atidarė duris.

– Net kvepia Vive, – nusijuokė uostydama ore tvyrantį smilkalų kvapą. Vivė buvo išplovusi ir išlyginusi drabužius, kuriuos rado kabančius vonios kambaryje, ir išblizginusi kambarius nuo viršaus iki apačios. Alba atidarė šaldytuvą.

– Ji nupirko pieno! – sušuko ji. – Galime gerti arbatos!

Ficas įnešė lagaminus, paskui išblizgintu koridoriumi atėjo į virtuvę.

– Kaip ji čia pateko? – paklausė jis.

– Turi raktą. Daviau jį senų seniausiai, jei kiltų gaisras ar dar kas atsitiktų, kai manęs nėra.

Ficas ją prisitraukė ir pabučiavo.

– Kam ta arbata, – pasakė jis, – turiu geresnį pasiūlymą.

Alba metė į jį vylingą žvilgsnį.

– Vis dėlto mudu ne tokie jau skirtingi, – nusijuokė ji.

Nusivedė jį į viršų, į miegamąjį po stoglangiu. Kambarys buvo švarus ir tvarkingas, skylė stoge užtaisyta. Ant lovos gulėjo raštelis.

Kadangi pirmiausia užsuksite čia, nusprendžiau palikti raštelį ant lovos. Kai grįšite, manęs tikriausiai nebus, nes Ficrojus nežinojo, kada grįš. Tikiuosi, pasielgei garbingai ir sutikai už jo tekėti. Vargšelis, kaip jis ilgėjosi! Aš drįsau išvalyti laivą: čia buvo tokia netvarka, kad baisiai kankinausi ir rytais negalėdavau net pusryčiauti. Jau nekalbu apie voverių išmatų dvoką. Negaliu suprasti, kodėl jos neatlieka savo reikalo kur nors kitur? Sveika sugrįžus namo, brangioji, ir atleisk senai varnai už karčius ir ironiškus žodžius. Ožka buvo labai juokingas pokštas, bet ir aš tau atleidžiu! Greit grįšiu. Esu Prancūzijoje su Pjeru (Ficrojus paaiškins). Dar niekada meilė nebuvo tokia graži. Bučiuoju daugybę kartų. Vivė.

Alba įdėmiai žiūrėjo į Ficą.

– Dar niekada meilė nebuvo tokia graži, – pasakė ji ir paglostė jo neskustą skruostą. – Ar tu ilgėjaisi?

– Taip, – atsakė jis. – Vivė mane įkalbėjo važiuoti ieškoti tavęs.

– Geroji senoji Vivė.

– Ji tikra bičiulė, Alba.

– Ir tu. Ačiū, Ficai, kad esi su manim.

– Tu išsivežei mano širdį, turėjau vytis.

– Dabar ji – mano, – nusišypsojo Alba. – Aš jos neatiduosiu, ir šį kartą elgsiuosi su ja atsargiai.

Jis ją apkabino, parvertė ant lovos. Šį kartą mylėjosi lėtai ir švelniai. Nepasitenkinimo ar tuštumos jausmo nebeliko. Atidavė savo sielą ir mainais gavo josios. Ji buvo lyg retas, gražus drugelis, kurį galima laikyti rankose. Ir kuris nenuskrido.

Paskui jie drauge mėgavosi šilta vonia, Ficas drybsojo lovoje, o Alba kuitėsi spintelėse ieškodama, kuo apsirengti važiuojant pas tėvą ir pamotę. Jis pastebėjo, kad ji nebemėto netinkamų drabužių ant grindų kaip anksčiau, bet sulanksčiusi padeda atgal. Ji juokėsi iš mėlynų storapadžių zomšinių aulinukų, raštuotų pėdkelnių, trumpų sijonėlių ir ryškių spalvų švarkelių.

– Pamiršau, kiek turiu šlamšto, – sumurmėjo ji peržvelgdama krūvas rankinių ir batų. – Dieve, kokia buvau ekstravagantiška. O Kozimai atrodė, kad penkios suknelės – didis lobis. – Prisiminus mojuojančią įlankoje mergytę, suspaudė širdį. Ji pasisuko į Ficą. – Nežinau, kuo apsivilkti. Visi rūbai atrodo netinkami. Nebenoriu atrodyti lyg kekšė. Noriu atrodyti kaip jauna moteris, būsima ponia Davenport. Šie drabužiai jai netinka.

Ficas nusijuokė.

– Ak, brangioji. Priprasi prie jų vėl. O dabar gal tiks džinsai ir megztinis?

– Nebenoriu iš šių drabužių nieko! – Ji suraukė antakius. – Aš pasikeičiau.

Ficas priėjo prie jos iš nugaros ir apkabino per liemenį.

– Atrodai nuostabiai, kad ir ką apsivilktum.

Ji išsilaisvino ir ėmė karštligiškai ieškoti drabužių po stalčius. Galiausiai netekusi vilties ištraukė išblukusius džinsus ir baltą palaidinę.

– Kaip šitie?

– Būsimai poniai Davenport tiks puikiai. – Ji nusišypsojo, ir Ficas lengviau atsiduso. – Ką pagalvos Margo, svečių sąraše neradusi Deivido ir Penelopės Davenportų? – tyliai nusijuokė jis.

– Gal, duos Dievas, bus užmiršusi?

– Ar manai, kad man reikėtų prisipažinti?

– Ką tu, ne.

– Tikriausiai reikėtų jiems parašyti išgalvotu adresu.

– Nebloga mintis. Visada galima pasakyti, kad jie parašė negalėsią dalyvauti. – Alba stengėsi būti linksma, bet kažkodėl jai nebuvo smagu. Apsidairė po kambarį, kuriame tiek daug prisiminimų. Prisiminimų apie gyvenimą, iš kurio ji išaugo. – Eime, – tarė, – važiuosime taksi iki tavo namų, pasiimsi savo daiktus ir automobilį į Bičfildą. Norėčiau važiuoti kuo greičiau.

– Ar nederėtų pirma jiems paskambinti?

– Ne, – nukirto Alba, – man labiau patinka staigmenos.

Ficas dėjosi daiktus, o Alba gulėjo ant sofos ir skaitė laikraščius. Sprautas tebebuvo pas Fico motiną kaime, be abejonės, maitinamas kepenėlėmis ir kepsniais. Fico mama taip ir nesusitaikė su tuo, kad jos vaikai paliko lizdą.

– Sprautas nenorės grįžti, – sušuko jis Albai iš miegamojo. – Aš to nepakelsiu. Gyventi be Sprauto būtų liūdna. – Bet Alba nesiklausė. Neskaitė ir laikraščių. Jos mintys buvo su Kozima ir Falku.

Važiuoti kaimo keliukais – pats geriausias būdas pataisyti nuotaiką. Krintančių auksinių lapų vaizdas rudens saulėje šildė jos širdį. Supdamiesi vėjyje lengvi it snaigės lapai gražiai leidosi ant žemės. Iš gyvatvorės netikėtai purptelėjo fazanas ir ore išskleidė sparnus. Po dangumi plytėjo tušti laukai, tik dideli juodi paukščiai lesiojo kombaino per javapjūtę išbertus grūdus. Ruduo ir pavasaris buvo jos mėgstamiausi metų laikai, nes jai patiko pokyčiai, kol vasara neprarado viso grožio, o žiema dar miega giliu miegu. Svajojo kur nors kaimo vietovėje nusipirkti namelį. Gyventi ramiau. Jai nusibodo gyventi laive, Londonas prarado savo žavesį. Pažvelgė į Ficą. Pasistengs, kad jis būtų laimingas.

Kai automobilis įsuko į įvažą, jos širdis netilpo krūtinėje. Žvyras buvo prikritęs oranžinių ir rudų lapų, juos sodininkas Piteris stengėsi sugrėbti į krūvą. Jis pasisveikino pridėdamas pirštus prie kepurės, ji jam pamojavo. Sugrįžusi namo nebesijautė svetima kaip anksčiau. Viskas čia buvo sava, vaikystės prisiminimai susiję su kiekvienu dvaro kampeliu. Prisiminimai atgijo.

Ficas signalizavo. Prieš juos iškilo rūstus ir didingas pastatas, kurio stogo išlinkis slėpė šypseną ir keletą šimtmečių patyliukais juokdamasis stebėjo savo gyventojų pakilimus bei nuopuolius. Jiems privažiavus, atsidarė durys. Tomas jau stovėjo ant laiptelių. Albai iš karto krito į akis jo pasikeitusi laikysena. Stovėjo tiesus, nesulinkusiais pečiais, iškėlęs galvą, jo džiaugsmas pamačius juos buvo atviras ir nuoširdus. Albai pakirto kojas. Atidariusi automobilio duris ji išlipo virpančiomis kojomis. Tėvas nebestovėjo prie durų, bet ištiesęs rankas ėjo prie jos. Ratilų apie akis nebesimatė, nebeliko ir ore tvyrančios įtampos. Meiliai ją pabučiavo, bet jai gerklėje įstrigęs gumulas neleido kalbėti.

– Tai bent staigmena! – pasakė spausdamas Ficui ranką. Puikios naujienos, mielas vaikine. Puikios. Eime į vidų, atkimšiu butelį šampano.

Jie nusekė jam iš paskos per vestibiulį į šiltą ir kvepiančią cinamonu svetainę. Židinyje traškėjo ugnis.

– Kur Margo? – paklausė Alba, pastebėjusi, kad nėra šunų.

– Sode. Pašauksiu. – Tomas nužingsniavo į vestibiulį.

Iš virtuvės išplaukė virėja.

– Ar atvažiavo Alba? – paklausė trumpai, bijodama, kad per klaidą neišsprūstų žodis „žmogžudystė“.

– Taip, malonus netikėtumas! – šūktelėjo jis eidamas toliau.

– Turiu skubiai iškepti paplotėlių, – sumurmėjo ji, nedrįsdama trukdyti svetainėje jaunosios poros.

Alba atsisėdo ant suolo su grotelėmis ir žiūrėjo į Ficą.

– Ar ir tu pastebėjai?

Jis linktelėjo.

– Gal pasidarė plastinę operaciją?

Alba sukikeno.

– Vaikšto kaip ant spyruoklių. Ar galėjo mano laiškas jį taip pakeisti?

– Tikrai galėjo. Matyt, tiesa apie tavo motiną jį kankino daugelį metų. Dabar, kai tu ją žinai, jaučiasi išlaisvintas.

– Ir džiaugiasi, kad aš už tavęs išteku! – Ji padėjo galvą jam ant peties.

– Iki nesužinos, kad aš ne iš tų įžymiųjų Davenportų.

– O, jis pernelyg džiaugiasi, kad jam tai rūpėtų.

Tuo metu pasigirdo greitas mažų, vestibiulio grindis braižančių, letenėlių caksėjimas. Alba pakėlė galvą nuo Fico peties ir atsistojo. Įbėgo šuniukai su Margo ir Tomu iš paskos. Margo mūvėjo rudomis kelnėmis, ant smėlio spalvos kašmyro megztinio vilkėjo tvido švarką. Jos skruostai buvo įraudę, vėjo nugairinti, nosis raudona. Pamačiusi apsikirpusią Albą krūptelėjo.

– Mergyte, kokia maloni staigmena. Atrodai žavingai. Tikrai nuostabiai. – Ji tyrinėjo podukrą su neslepiama nuostaba. – Kaip tu pasikeitei. Tau tinka. Tikrai tinka, ar ne, brangusis? Atrodai puikiai! – Ji priglaudė šaltą skruostą prie Albos ir staigiai atsitraukė. – Labai atsiprašau, – pasakė susiimdama už skruostų. – Aš tikriausiai šalta kaip ledas. Nebučiuosiu tavęs, Ficai, nes esu sušalusi. Darbavausi sode. Ten tiek daug darbo. Sveikinu šimtus kartų! Ar tuoksitės vasarą? – Alba su Ficu atsisėdo. – Dievulėliau, tik pažiūrėkit į žiedą. Koks gražus. Tai šeimos žiedas?

– Buvo mano senelės, – atsakė Ficas.

– Labai gražiai atrodo ant tavo dailios rankos, Alba. Viešpatie, na ir grožis.

Tomas žiūrėjo į dukterį. Pastebėjo jos pasikeitusį veidą, bet negreitai suprato kodėl. Dabar pamatė, kad ji nusikirpo plaukus. Be jų atrodė mažesnė, trapesnė ir, aišku, ne tokia panaši į savo motiną. Norėjo padėkoti už laišką, bet jautė, kad metas netinkamas. Užtat pripylė jai taurę šampano. Ji pakėlė akis ir jų žvilgsniai trumpam susitiko. Sutrikusi prisiminė, kad panašus nebylus supratimas tvyrojo tarp jos ir Falko. Jis žiūrėjo į ją tokiu pat žvilgsniu, tarytum jie būtų sąmokslininkai, nuo visų kitų atskirti savo paslapties. Tačiau, nespėjus jai apie tai pamąstyti, prie durų pasigirdo krebždesys.

– Ar tik ne vakarėlis? Vakarėlio nenoriu praleisti.

Tarpduryje stovėjo Levanda. Sulinkusi ir virpanti, sunkiai užgulusi lazdą, vandeningomis akimis žvalgėsi į susirinkusiuosius ieškodama svečio.

30

– O, Alba, – prabilo Levanda pamačiusi anūkę. – Kada vestuvės? Man patinka gražios vestuvės. – Ji nuklibikščiavo, nepaisydama Margo pastangų ją pasodinti į odinį krėslą. Alba nustebo, kad močiutė pažino ją trumpaplaukę. Anksčiau nepažindavo. – Jau metas Bičfilde kelti vestuves.

– Ačiū, močiute, – pasakė Alba bučiuodama jos veidą švelnia, permatoma kaip grybo plėvelė oda. – Stebiuosi, kad mane pažįsti.

Levanda įsižeidė.

– Aišku, pažįstu. Gerasis Dieve, tikrai būčiau nusenusi, jei nepažinčiau savo anūkės. Man patinka tavo šukuosena. Tau tinka.

– Dėkui.

Ji pažiūrėjo į tėvą, kuris taip pat suglumęs tik patraukė pečiais. Margo bandė padėti Levandai atsisėsti, bet ši suirzusi atstūmė ranką.

– Klausyk, Alba. Eime su manim. Aš tau kai ką turiu.

Alba parodė Ficui grimasą.

– Neužtrukite, – nusivylė Margo, – turime tiek daug apie ką pakalbėti. Jūs nakvosite, tiesa? Nuvesiu Ficą į jo kambarį.

Alba nusekė paskui močiutę laiptais į viršų. Nesistengė jai padėti, nors senoji lipo sunkiai. Jos ėjo ilgu koridoriumi. Levandos kambariai buvo pačiame gale, už posūkio. Neaukštos durys (Albai teko pasilenkti) vedė į erdvią keturkampę svetainę su aukštomis lubomis, pakeliamais langais ir dideliu atviru židiniu, kuriame linksmai ruseno ugnis. Kitos durys buvo į miegamąjį ir vonios kambarį.

– Prašau sėstis, – pasakė ji. – Kai aš čia gyvenau, tai buvo gana šaltas svečių kambarys. Mes retai juo naudojomės. Tačiau dabar jame praleidžiu daugiausia laiko, galiu džiaugtis puikiais parko vaizdais. Ypač mėgstu šerkšną žiemos metu, o vasarą – dienos pabaigą. Nenorėčiau gyventi kur nors kitur. – Alba klestelėjo į fotelį prie židinio. – Užmesk pliauską, mieloji. Nenoriu, kad peršaltum. Nereikia prieš vestuves. – Ji dingo miegamajame. Alba apsidairė. Kambarys buvo išdažytas žalsva ir gelsva spalvomis. Čia buvo šviesu, kvepėjo rožėmis. Daug įvairių niekučių: Faberžė kiaušinių kopijos, „Halcon Days“ puodeliai, porcelianiniai paukščiukai, nuotraukos sidabriniuose rėmeliuose.

Levanda grįžo su raudona dėžute. Ji buvo keturkampė, plokščia, nusitrynusiu sidabriniu piešiniu. Alba tuojau suprato, kad joje guli koks nors papuošalas.

– Aš dėvėjau jį per savo vestuves, mano motina – per savo. Noriu, kad jį segėtum, kai tuoksiesi su Ficu. Manau, jis tau patiks.

– Tu tokia dosni, močiute, – susijaudino Alba. – Neabejoju, kad nuostabiai tiks.

– Matai, tokie daiktai nesensta, – pasakė Levanda.

Alba paspaudė mažytį auksinį mygtuką ir dangtelis atšoko. Viduje švytėjo trijų eilių perlų vėrinys.

– Koks gražus! – aiktelėjo Alba.

– Jis vertingas, bet piniginė vertė yra niekis, palyginti su ta verte, kuri kelia brangius prisiminimus. Mano vestuvių diena buvo laimingiausia gyvenime, žinau, kad ir mano motinos vestuvės suteikė jai daug džiaugsmo. Man patinka Ficas. Jis geras, o šiais laikais tai daug reiškia. Kai pasensti, supranti, kad gražiausia žmogaus savybė yra jo gerumas.

– Aš jį dėvėsiu su pasididžiavimu.

– O tavo duktė dėvės taip pat, paskui – jos duktė. Tokia šeimos tradicija. Kad nenutrūktų moteriška linija. Kitu atveju būčiau jį atidavusi Margo, kai tekėjo už Tomo. Bet ne, laikiau tau. Tu vyriausia mergaitė ir jis priklauso tau.

Alba pasimatavo vėrinį stovėdama prieš paauksuotą veidrodį virš židinio. Pačiupinėjo perlus.

– Man labai patinka, – džiaugėsi ji, pasisukusi pasirodyti močiutei.

– Perlai nedirgina odos. Jie labai malonūs. Turi gražų ilgą kaklą, o tai labai svarbu. Paveldėjai tokį kaklą iš manęs. Visa kita – iš motinos. Arbaklai šviesūs.

Alba atsisėdo ir padėjo perlus atgal į dėžutę.

– Ar tėvas kada nors su tavim kalbėjo apie mano motiną? – paklausė ji.

– Tai buvo baisu, – palingavo galvą Levanda. – Prisipažįstu, mano trumpalaikė atmintis šlubuoja, bet tą dieną, kai jis grįžo iš Italijos su kūdikiu ant rankų, atsimenu, lyg būtų vakar.

– Augau manydama, kad jiedu buvo susituokę, – pasakė Alba spėliodama, ką močiutė žino. Tačiau ji be reikalo suko galvą – Levanda žinojo viską.

– Maniau, kad Tomį palaužė karas, – pasakė ji. Alba pastebėjo, kaip švelniai nuskambėjo šis vardas. Oranžiniuose ugnies atspindžiuose močiutės veidas sušvelnėjo, staiga ji atjaunėjo. – Bet jį palaužė Valentina. Taip, žiauru nužudyti moterį, bet net jei būtų išgyvenusi, ta jo mylimoji automobilyje su deimantais ir kailiais jam vis tiek būtų mirusi. Jis buvo sukrėstas iki širdies gelmių. Lyg ji būtų šaukštu išgramdžiusi jam vidurius!

– Kaip jis susipažino su Margo?

– Tą dieną, kai tavo tėvas grįžo, lijo. Jis buvo iš anksto atsiuntęs telegramą, bet mes, aišku, nežinojome, kas nutiko Valentinai. Nesitikėjome kūdikio. Jis užlipo ant laiptelių, lietaus lašai nuo skrybėlės varva, glėbyje susukta į visiškai netinkamą pledą tu. Paėmiau tave ir sėdėjome prie židinio. Tu buvai labai smulkutė, gležnutė. Visiškai nepanaši į Tomį, išskyrus akis. Aš tave mylėjau kaip savo vaiką. Mes kalbėjomės iki vėlumos – tavo senelis, Tomis ir aš. Jis mums viską papasakojo. Parodė jos portretą. Valentina buvo gražuolė. Toje vos pastebimoje šypsenoje buvo paslaptis. Tomis jos neįžiūrėjo, nematė ir Hubertas, bet aš mačiau. Būčiau ja nepasitikėjusi, bet manęs ten nebuvo ir negalėjau jo įspėti. Susidūrę su tokiu grožiu vyrai tampa lengvatikiais. Nusprendėme niekam nesakyti, kad vestuvės neįvyko, tavo labui. Vaikus, gimusius ne santuokoje, vadina bjauriu žodžiu, o mes nenorėjome, kad tau tektų jo gėdytis. Tais laikais viskas buvo kitaip. Tomis nusipirko tą prakeiktą laivą, kuriame tarnavo. Gana nebrangiai perdirbo jį į namą ant vandens. Šiokiadieniais Londone dirbo, o savaitgaliais atvažiuodavo pabūti su tavim. – Levandos skruostai degė iš pasididžiavimo. – Gyvenai su manim, prižiūrėjau tave taip, lyg būtum mano vaikas.

– Vadinasi, „Valentina“ buvo jo torpedinis kateris? – nustebo Alba.

– Jis buvo dėl jo pamišęs. Jaučiausi, tarytum jį praradau. Tačiau turėjau tave. – Ji pasisuko į Albą, o akyse blizgėjo ašaros. – Tu buvai mano kūdikis. Paskui pasirodė Margo.

– Kaip jie susipažino? – paklausė ji dar kartą.

Levanda įkvėpė oro.

– Tomį pakvietė į medžioklę Glosteršyre, o po medžioklės vyko vakarėlis, ten dalyvavo ji. Nemanau, kad jis įsimylėjo. Ji buvo sumani, linksma, labai žemiška ir nuoširdi. Jis norėjo vesti. Norėjo, kad turėtum motiną. – Jos veidas įsitempė. – Ji tapo ir gera žmona. Tomis buvo beviltiškas. Nemokėjo net marškinėlių išsiskalbti. Name-laive buvo baisi netvarka. Kartą ten lankiausi, bet daugiau nekelsiu kojos. Jis gyveno palaidą gyvenimą. Panų turėjo daugiau, negu dera. Suprato, kad reikia susiimti. Margo įsiveržė į jo gyvenimą ir viską sutvarkė. Pripažįstu, su tavim ji elgėsi nuostabiai. Jie persikėlė į Dauerhauzą ir sukūrė šeimą. Iš pradžių man atveždavo tave kasdien. Kai buvai maža, daugiausia gyvenai Bičfilde ir mudvi buvome labai artimos. – Ji vėl nusišypsojo. – Tu žaisdavai, o aš tau skaitydavau „Pilkojo triušio“ knygeles. Tu dievinai Kiškį. „Pjūklas perpjauti daiktams“, atsimeni? Bet vargiai ką atsimeni iš to laikotarpio. Buvai maža. Bet mane mylėjai. Paskui gimė Karolina ir Miranda, vėliau Henris ir pamažu tave įsiurbė Margo šeima. Nuo manęs atitolai.

– Bet, močiute, tu manęs nepažindavai! – pasakė Alba.

Levanda garsiai pasipiktino.

– Aišku, pažindavau, mieloji. Tik tyčia erzinau Margo. Niekada nenorėjau tavęs įskaudinti. Man buvo pikta, kad mane nustūmė į šalį, kai tu man buvai kaip duktė. Duktė, kurios aš niekada neturėjau. Atleisk man.

– Nėra už ką atleisti, močiute, – pasakė Alba, siekdama ją paliesti. – Ir aš buvau geras diegas. Siaubingai elgiausi su Margo.

– Aš taip pat, – pripažino Levanda, – bet ji tau buvo gera motina ir gera Tomiui. Pasiėmė jį ir sutvarkė. Priėmė jo vaiką, išslaugė širdį. Net susitaikė su tuo, kad jis išsaugojo tą kvailą laivą. Ji stipri moteris, Alba. Jai teko daug pakelti.

– Aš vis galvojau, kodėl portretas atsidūrė po lova, – sumurmėjo ji. – Dabar viskas aišku. Nieko keisto, kad Margo manęs ten niekada neaplankė. Ji turi teisę laivo nekęsti.

– Na, tu irgi ten negyvensi ištekėjusi už Fico.

– Noriu gyventi kaime, – pasakė ji.

Levandos akys nušvito.

– O, galite gyventi Dauerhauze. Jis tik išnuomotas.

– Puiki mintis!

– Po Huberto mirties man ten gyventi buvo labai gera.

– Norėčiau daugiau bendrauti su tėčiu. Elgiausi bjauriai ir su juo.

– Ką gi, jam buvo nelengva. Viską sunkino dar tai, kad tu labai panaši į savo motiną. Negalėjo nuo jos pabėgti. Paskui, kai ūgtelėjai, svarstė, sakyti tau ar ne. Baisi našta.

– Parašiau jam iš Italijos, kai sužinojau.

– Ir labai jam pagelbėjai. Pagaliau jis gali padėti tašką, ir tu taip pat. Netrukus ištekėsi už Fico ir turėsi savo šeimą.

– Ačiū už vėrinį. Aš jį branginsiu, – pasakė ji ir pakilo meiliai pabučiuoti močiutę.

– Tu gera mergaitė, Alba, – pasakė Levanda glostydama jai ranką. – Pagaliau suaugai. Jau laikas!

Kai Alba su Levanda grįžo į svetainę, Ficas, Tomas ir Margo gėrė šampaną.

– Pažiūrėkite, ką man dovanojo močiutė! – Alba atskubėjo prie tėvo ir atidarė dėžutę.

– O, perlų vėrinys, koks puikus, – pasakė jis. – Su juo būsi graži nuotaka.

– Kokia grožybė! – gėrėjosi Margo atsistojusi šalia. – Tu nepaprastai dosni, Levanda.

– Mes maloniai pasišnekėjome, – pasakė Alba sėsdama šalia Fico. – Anksčiau nesu buvusi jos kambariuose.

– Gaila, jie ne patys patogiausi, – aiškino Margo, – bet čia mes bent jau esame kartu.

– Levanda pasiūlė mums po vestuvių apsigyventi Dauerhauze, – įsiterpė Alba. – Ką manai, tėti?

– Manau, tai nepaprastai gera mintis. Iš pradžių po vestuvių ir mes ten gyvenome.

– Ačiū, Tomai, – be didelio entuziazmo padėkojo Ficas. – Mes pagalvosime. – Alba susiraukė. – Mieloji, nepamiršk, aš dirbu Londone.

Alba jautėsi nusodinta. Nenorėjo gyventi Londone.

Vėliau jo kambaryje ji vėl iškėlė šį klausimą.

– Ar negalėtum važinėti? – paklausė gulėdama ant lovos, kol jis rengėsi vakarienei.

Ficas atsiduso.

– Vargu ar tai įmanoma.

– Pagalvok, kaip ten būtų gera Sprautui. Tokios laukų platybės lakstyti. Galbūt nupirktume jam draugę.

Jis susisagstė marškinius.

– Maniau, tau patinka miestas.

– Patiko. Daugiau nebežavi.

– Tai tik todėl, kad tu penkis mėnesius gyvenai Inkantelarijoje. Tu nuo jos atprasi. Nespėsi ir mirktelti, kai vėl naršysi po krautuves Bondo gatvėje.

– Dabar noriu gyventi ramiau. – Jai dilgtelėjo širdį prisiminus užeigą. – Pasigendu ramybės.

– Tai leiskimės į kompromisą, – pasiūlė jis. – Galėtume gyventi Dauerhauze savaitgaliais.

– O ką veikčiau šiokiadieniais?

– Tapytum.

– Londone?

– Gali paversti mano laisvą kambarį studija.

– Įkvėpimui man reikia kaimo vietovės, – aiškino ji beveik dusdama, prisiminusi citrinmedžių sodą, senąją apžvalgos aikštelę, jūros platybes ir Kozimą su šokinėjančiomis ant pečių garbanėlėmis, plasnojančią su naujomis suknelėmis.

– Brangioji, tu ką tik grįžai. Duok sau laiko priprasti. – Jis ją pabučiavo. – Aš tave myliu. Noriu, kad būtum laiminga. Jei nori būti čia, ką nors sugalvosime.

Per vakarienę jie smulkiai aptarė vestuves, paskui Tomas pasikvietė Albą į kabinetą.

– Noriu tau kai ką atiduoti, – pasakė jis apsikeisdamas žvilgsniais su žmona.

– Tuoj ateisiu. Man tik reikia šio to iš kambario, – atsakė ji bėgdama į vestibiulį.

Tomas nuėjo į kabinetą, nukabino tėvo portretą. Įkišęs ranką į seifą ištraukė pačiame jo gale gulintį ritinėlį. Jis nebejautė Valentinos esybės traukos, to nenumaldomo poreikio ją prisiminti. Išvyniojo popierių, dar kartą į jį pažvelgė. Šį kartą pasijuto abejingas, pirmą kartą jos veidas atrodė svetimas. Pagaliau galėjo palikti ją praeityje.

Alba įėjo į kambarį, uždarė duris. Pamačiusi jo rankose ritinėlį, klausiamai pažvelgė.

– Manau, turėtum jį pasiimti, – tarė Tomas ir padavė jai portretą. – Man jo nebereikia.

– Ji buvo gražuolė, tiesa? Su visomis žmogiškomis silpnybėmis, – pasakė žiūrėdama, kaip tėvas įsipylęs viskio sėdasi į seną odinį krėslą, kuriame visada sėdėdavo po vakarienės. Pasilenkęs atidarė tabokinę, išsirinko cigarą ir lėtai ėmė jį pjaustyti.

– Tai kaip ten Inkantelarija?

– Turbūt tokia pat, kokią matei ten būdamas. Tai tokia vieta, kuri niekada nesikeičia.

– Laiške rašei, kad Imakolata vis dar stipri. Kas galėtų patikėti? Buvo jau nebejauna, kai su ja susipažinau.

– Labai mažytė, sudžiūvusi, lyg riešutėlis. Bet myli mane kaip savo dukterį. Iš pradžių, kai atvykau, nesišypsodavo. Vėliau įtikinau atsikratyti tų baisių altorėlių ir ji vėl pradėjo rengtis spalvingais drabužiais, gražiai šypsotis.

– Įsivaizduoju, kokia ji buvo graži jaunystėje.

Jis prisiminė Džeką, įspėjusį dėl Valentinos, esą visos dukterys tampa panašios į motiną. Valentina per trumpai gyveno, kad jo teoriją paneigtų.

– Dirbau užeigoje su Totu ir Falku, – pasakojo Alba.

– Totas visiškai suaugęs, tiesa?

– Turi dukrelę Kozimą. – Staiga jos veidas surimtėjo, ji giliai įkvėpė. – Dalykas tas, tėti, kad dabar suprantu, kodėl mane saugojai nuo savo praeities. Elgiausi šlykščiai. Noriu atsiprašyti.

Tomas užsidegė cigarą, traukė jį tol, kol sužibo ugnis.

– Tai ne tavo kaltė. Galbūt turėjau tau pasakyti anksčiau. Vis buvo netinkamas metas.

– Na o tam nėra geresnio meto kaip dabar, – pasakė įteikdama jam trečiąjį portretą. – Falkas mano, kad turėčiau atiduoti jį tau, nors man taip neatrodo.

– Kur, po velnių, jį radai?! – Jis nežinojo, džiaugtis ar piktintis. Taip jo ieškojo. Taip dėl jo kankinosi.

Alba ryžosi.

– Aš viską išsiaiškinau, tėti. Išsiaiškinau žmogžudystę.

– Pasakok.

– Mudu su Ficu nuvažiavome į Montelimonės rūmus.

– Tikrai? – Jo veidas buvo neišskaitomas.

– Falkas ir Imakolata draudė važiuoti, todėl supratau, kad ten yra kai kas, ko jie nenori man sakyti. Ten gyvena labai keistas žmogus, vardu Neronas. Jis sakė paveldėjęs tuos griuvėsius iš savo meilužio markizo. Kad ir kaip ten buvo, jis mums parodė parko puošmeną – pilaitę. Markizo šventovę. Ją išlaikė tokią, kokia buvo jam gyvam esant. Portretas kabojo prie lovos. Neronas neištvėrė ir viską papasakojo. Valentina buvo markizo meilužė, ir būtent jis ją nužudė. Žinojau, kad ji nebuvo nekalta liudininkė mafijos veikloje. Kai išgirdau, kad ji buvo išsipuošusi deimantais ir kailiais, supratau, jog kažkas ne taip. – Ji stebėjo cigaro dūmų gaubiamą tėvą. – Latarulas sakė, kad net geriausi Italijos sekliai nesugebėjo to išsiaiškinti. Bet tai, tėti, dar ne viskas.

– Kas dar? – paklausė jis. Balsas buvo tvirtas, nes jis jau žinojo. Dėlionėje liko neįdėta tik viena figūra.

– Falkas prisipažino nužudęs markizą. Sakė, kad tai – garbės reikalas.

Tomas supratingai linktelėjo, paskui tarė:

– Man tai buvo daugiau nei garbės reikalas.

Alba žiūrėjo į jį išpūtusi akis su siaubu ir pagarba. Paskutinis dėlionės dėmuo pakeitė visą paveikslą. Jis sugavo jos įdėmų žvilgsnį, bet nenusuko akių. Jose buvo kažkas nepažįstamo. Žiaurumas, kurio ji niekada iki šiol nematė.

– Tu buvai su juo? – sušnibždėjo ji. – Falkas buvo ne vienas? Tu su juo. Judu nužudėte markizą.

Tomas ramiai jai atsakė:

– Nepadariau nieko, ko nepadaryčiau vėl.

Jis padavė trečiąjį portretą.

– Turėk jį, Alba. Jis tavo. – Atsikėlęs pasirąžė ir įmetė nebaigtą rūkyti cigarą į ugnį. – Gal grįžtam pas kitus?

Tą vakarą lovoje Tomas jautėsi apkvaitęs iš džiaugsmo.

– Brangioji, – pasakė jis, – laikas atsikratyti laivo. – Margo neteko žado. – Nemanau, kad turėtume jį parduoti. Reikėtų jį nugramzdinti. Paskandinti. Pasiųsti į jūros dugną su viskuo, ką jis mena. Laikas jį paleisti.

Margo apsivertė ir padėjo galvą jam ant krūtinės.

– Alba neprieštaraus? – paklausė ji.

– Ne, ji ištekės už Fico ir gyvens kitur. Čia arba Londone. „Valentina“ per mažas namas dviem.

– Atrodo, jie nesusitaria, kur gyventi.

– Susitars. Reikia tik vienas kitam nusileisti.

Ji pasikėlė ir pabučiavo jį į skruostą.

– Ačiū, Tomi, – padėkojo ji.

– Klausyk, tu ką tik pavadinai mane Tomiu.

– Tikrai?– nusijuokė ji. – Nepajutau. Tomis! Man patinka.

– Ir man, – pasakė jis prisitraukdamas ją prie savęs. – Ir tu man patinki, brangioji. Labai labai patinki.

Iš ryto Tomas padarė tai, ką turėjo padaryti prieš daugelį metų. Įėjo į kabinetą, uždarė duris. Atsisėdęs prie stalo, atsivertė adresų knygutę. Atvedė pirštu prie raidės H. Paskui surinko numerį. Po dviejų signalų atsiliepė pažįstamas jaunystės dienų balsas. Metų našta nukrito, jis vėl pasijuto esąs jaunas karininkas.

– Sveikas, seni Džekai, čia Tomis.

31

Žiūrėdama į gramzdinamą laivą Alba neliūdėjo. Po viso to, kas įvyko, tai atrodė teisinga. Laivas buvo išvilktas į Lamanšo vidurį, dujų vamzdyje buvo pragręžta skylė, ir kai dujos susikaupė korpuso žiaunose, kateris užsiliepsnojo nuo automatinio uždegiklio. Ji stovėjo su Margo, tėvu ir Ficu stebėdama, kaip laivas skęsta. Tai truko ilgiau, negu tikėjosi. Kurį laiką priešinęsis vandens traukai galiausiai jis pranyko, o jūra netrukus vėl tyvuliavo lyg niekur nieko rami, be bangų. Alba įsivaizdavo, kaip laivas tyliai nusileidžia ant dugno, kur pro jo langus šmižinės žuvys, o korpusą apaugs koralai. Laivas buvo paskutinis ryšys su Valentina. Dabar jie visi galės gyventi savo gyvenimą. Ji pastebėjo, kad, apkabinęs per liemenį Margo, tėvas švelniai glosto jai šlaunį. Ji vadina jį Tomiu, o jam tai patinka.

Ji persikėlė į Fico namą, pavertė laisvą kambarį studija ir vis tapė Sprauto portretus. Sprautas pozavo su didžiausiu malonumu ir, regis, nepavargdavo nuo jos plepėjimo, kai ji jam pasakodavo apie pavasarį įvyksiančias vestuves. Jis net pastatydavo ausis reikiamą akimirką ir užjaučiamai atsidusdavo, kai ji skųsdavosi, jog visas pasiruošimas užgožia jausmus. Margo buvo nenuilstanti. Ji užsakė palapinę, maisto ir gėrimų tiekėjus. Bičfildas dūzgė nuo atvykstančiųjų ir išvykstančiųjų, kuriuos Margo pasamdė rūpintis gėlėmis, automobiliais, kvietimais, parku, apšvietimu, muzika. Organizacinių rūpesčių buvo daugybė ir ji ėmėsi jų su dideliu entuziazmu. Su Alba kalbėjosi telefonu kasdien; pagaliau abi atrado tai, ką gali aptarinėti su malonumu. Albos nuostabai, Margo išklausydavo jos sumanymus ir mielai juos įgyvendindavo. Margo stebėjosi, kad Alba klausėsi jos patarimų, nė karto neužsiožiavo, nerodė blogos nuotaikos.

– Edita sako, kad Alba ir ponia Arbakl sutaria, lyg darbuotųsi per gaisrą, – pareiškė nusivilkdama paltą Veritė, atėjusi skambinti varpais.

– Niekas taip nesuartina žmonių kaip vestuvės, – pritarė Hana.

– Arba neišskiria, – niekinamai pridūrė Veritė. – Vestuvės panašios į Kalėdas. Susirenka visi tie baisūs žmonės, su kuriais dėl tam tikrų priežasčių neturėjai noro matytis dešimtmečius. Baisus dalykas.

– Ak, Verite. Tik nesakyk, kad tau nepatinka Kalėdos. – Hana padėjo ant suolo skarelę, pačiupinėjo, ar tvarkingas jos kuodelis.

– Kam jų reikia? – paklausė Veritė, vydama šalin apmaudą, kad neturi šeimos, su kuria švęstų. Tik vyrą, o su juo didesnis vargas negu su įkyriausiu giminaičiu.

– Kalėdos – vaikams, – pritarė Fredas ir paėmęs virvę smarkiai ją patraukė. – Šaunuolis! – sušuko jis, kai varpas suskambo.

– Mūsų laukia puiki dienelė, Albos vestuvės, – kalbėjo Hana. – Ponia Arbakl visada gražiai išpuošia bažnyčią gėlėmis, taigi gėlių neatsižiūrėsime. Be to, juk bus pavasaris, ji turės iš ko rinktis.

– Įsivaizduoju Albą su baltomis gėlėmis plaukuose, – svajingai pasakė Fredas.

– Ak tu, Fredai, senas romantike, – erzino Hana.

Veritė tik pyko. Jie liovėsi kalbėję, nes išgirdo ant laiptų žingsnius. Pastorius Vederbonas vaikščiojo keistai pasišokinėdamas, ir visi žinojo, kad tai jis, jam dar nepasiekus jų mažos palėpės.

– Labas rytas, – linksmai pasisveikino jis. Jo plaukai styrojo į šonus pilkais kuokštais lyg ką tik nutūpusio paukščio viršugalvis. – Tikiuosi, pagalvojote apie tinkamą muzikinį kūrinį Albos vestuvėms.

– Drįsau sukurti pats, – prisipažino Fredas.

– Gerai, – linktelėjo pastorius.

Veritė suglumo.

– Jūs mums nesakėte, kad reikia ką nors sukurti, – papriekaištavo ji.

– Man sakė, – sumelavo Hana, paskui tyliai sukalbėjo trumpą atgailos maldelę. Ji juk Dievo namuose, pastoriaus akivaizdoje. Senatvėje vis sunkiau pakęsdavo Veritę.

– Na, išklausęs tą kūrinį pasakysiu, ar mums verta jį skambinti.

– Ar ne puiku, kad Alba su Ficrojumi jungtuvėms pasirinko mūsų bažnytėlę? Man tai didelė garbė, – pasakė pastorius Vederbonas. Jis negalėjo nepridurti pavėluotai atėjusios minties, tiksliau, minties, kuri sukosi jo galvoje ilgiau, negu derėjo. – Įdomu, kokia bus jos suknelė.

– Manyčiau, trumpa, – pareiškė Veritė.

– Tradicinė, – įsiterpė Hana. – Širdies gilumoje Alba yra tradicinė mergina. Pažiūrėkit, iš kur ji kilusi.

– Italijos? – Veritė pakėlė antakį.

– Italijoje ji buvo tik kartą. Vargu ar tai daro ją itale. Ji viena iš mūsų, – papūtė lūpas Hana.

– Jos kitas kraujas, – ginčijo Veritė. – Ji visai nepanaši į kitus šeimos narius. Arbaklai yra šviesūs, o Alba tamsesnio gymio.

– Ji egzotiška, – pasakė pastorius. – Bus graži nuotaka.

– Tikrai, – pritarė išsiblaškęs Fredis, glostydamas virvę. – Manau, ponia Arbakl taip pat vilkės ką nors ypatingo.

– Tačiau ji nėra merginos motina, tiesa? – lėtai mestelėjo Veritė.

Pastorius Vederbonas pastebėjo, kad jos gyvatiškos akutės grėsmingai prisimerkė. Tik laiko klausimas, kada jos dvišakas liežuvis išlįs su baisia iš Editos girdėta žinia.

Jis atsiduso.

– Ne, ne biologinė motina, bet ji Albai daugiau negu mama. – Jis stengėsi kalbėti autoritetingu balsu tikėdamas, kad tuo diskusija baigsis.

– Kaip gaila, kad tikroji Albos motina nematys vestuvių. Aš labai didžiavausi dukterimi jos vestuvių dieną. Tą dieną visada atsiminsiu, – pasakė Hana.

– Pažįstu Albą nuo kūdikystės, – pasakė Fredas.

– O kai buvo paauglė, gėrei su ja „Vištos kojose“, – priminė mirkteldama Hana.

Jis jai šelmiškai nusišypsojo.

– Geros buvo dienelės.

– Ar žinote, kaip mirė jos motina? – paklausė Veritė.

Pastorius Vederbonas pasitelkė visą išmintį ieškodamas jai pasigailėjimo; Veritei jo akivaizdžiai trūko.

– Ji žuvo per autoavariją, – pasakė jis. – Tai įvyko seniai.

Jau žiojosi keisti pokalbio temą, kai Veritė jį nutraukė:

– Ne per avariją.

– Nežinau, iš kur ištraukei, – burbtelėjo pastorius.

– Edita nugirdo juos kalbant. Kapitonas ją nužudė.

Hana išsižiojo, Fredas sutriko. Pastorius Vederbonas padėjo Bibliją.

– Visiška nesąmonė, Verite Fortrait. Tu ir Edita turėtumėt gėdytis skleisti baisius, neįrodytus gandus. Čia Dievo namai, o aš jų prižiūrėtojas. Kol taip, nepakęsiu apie geruosius Bičfildo žmones skleidžiamo melo. – Jo balsas nuaidėjo per navą atsimušdamas į sienas, tarsi būtų paties Dievo. – Ar supratai, Verite? – Jo žvalios, spindinčios akys įsiskverbė į ją ir ji nuo jų svorio susitraukė.

Ji sunkiai nurijo seilę.

– Edita girdėjo.

– Ar žinai, ką reiškia akis už akį, dantis už dantį?

– Aišku, žinau.

– Tai reiškia, Verite, ką pasėsi, tą ir pjausi. Aš būčiau labai atsargus, ką sėju, nes galiu sulaukti dešimteriopo derliaus. Mes – savo likimo kalviai. Tavim dėtas, pasėčiau šiek tiek gerumo. Jis taip pat grįžta dešimteriopai. Tai bent būtų netikėtumas, ką? Noriu išgirsti tavo kūrinį, Fredai. Pranešk, kai būsi pasiruošęs. Taigi, mažiau kalbėkime apie žmogžudystę, daugiau apie vestuves. Albos motina yra pas Dievą, dukters vestuvėse dalyvaus jos dvasia. Tuo nė minutės neabejokite. – Su tais žodžiais apsisuko, skvernai suplevėsavo ir jis dingo.

– Na, branguti, – patraukė varpo virvę šypsodamas Fredas, – suskambėk pastoriui.

Kalėdos į Bičfildo Parką atėjo ir praėjo su sniegu, o Naujieji metai prasidėjo įspūdingu šventiniu fejerverku už dvaro esančiame lauke. Ficas su Alba stebėjo, kaip blykstelėjusios šviesos sprogsta ir pabyra žėrinčiomis žvaigždėmis, nušviečiančiomis nustebusius veidus. Ficas laukė ateinančių metų optimistiškai, su džiaugsmu. Alba žiūrėjo į vaikus su petardomis ir galvojo apie Kozimą. Fejerverkai mergytei patiktų! Laikas nesumažino jos meilės, nepalengvino jos sielvarto. Ficas nepastebėjo, kad pamažu ji tolsta. Kasdien jos mintys sukosi mažiau apie jų ateitį, o daugiau apie praeitį.

Vieną žiemos savaitgalį, kai lietus barškino langų rėmus, Alba su Margo sėdo rašyti kvietimų. Margo įjungė Mocartą, užkūrė židinį, tuo metu Ficas su Henriu žaidė sieninį. Miranda su Karolina, būsimos pamergės, išvažiavo į Vinčesterį apsipirkti. Margo pastebėjo, kad pastaruoju metu Alba tapo uždara, tyli, susimąsčiusi. Tai turėjo būti laimingiausias laikas jos gyvenime, bet ji neatrodė laiminga. Kadangi jaukioje svetainės aplinkoje jos buvo vienos, Margo nusprendė atsargiai išsiaiškinti padėtį.

– Mieloji, atrodai šiek tiek nesava, – susirūpinusi pradėjo ji. Nusiėmė akinius ir paliko juos kaboti ant grandinėlės. – Juk tai ne dėl vestuvių, tiesa?

Alba į ją nežiūrėjo.

– Man viskas gerai, – pasakė ji. – Tik visko truputį per daug.

– Suprantu. Aplinkui tiek daug šurmulio, kad tikriausiai jautiesi greitai paskęsianti krūvoje reikalų.

– Taip, – sutiko Alba ir palaižiusi užklijavo voką.

– Ar judu su Ficu jau nusprendėte, kur gyvensite?

Alba atsiduso.

– Dar ne. Jis tikrai turi gyventi Londone, nes važinėti nepatogu. Bet aš noriu būti čia.

– O kaip tada bus su draugais?

– Kokiais draugais, Margo, žinai, kad aš neturiu draugų. Turėjau vaikinų, bet dabar vargu ar man dera jų turėti. O Vivė visą laiką su Pjeru Prancūzijoje. Ficas mano draugas. Noriu būti ten, kur jis. Labai gaila, kad Londone.

– Gal tik trumpam. Galbūt, kai turėsite vaikų, visiems bus patogiau persikelti į kaimą.

– Norėčiau, kad Kozima būtų pamergė, – pasakė ji ir širdį užplūdo jaudulys. – Jai tai labai patiktų.

– Ilgiesi jų, tiesa? – paklausė Margo supratusi, kad užčiuopė problemos esmę.

– Visų ilgiuosi, bet Kozimos labiausiai. Negaliu liautis apie ją galvojusi. Pakalbėti kartkartėmis su ja telefonu neužtenka. Atsiranda atotrūkis, tada ji drovisi. Man net gerklę skauda, vos laikausi nepravirkusi, tiesiog bijau. – Ji sunkiai nurijo seilę. – Baisiai liūdna. Jai manęs reikia, o manęs nėra.

– Ar su Ficu kalbėjote apie gyvenimą Italijoje?

Alba dėl tokios absurdiškos minties net nusijuokė.

– Jis niekada negalėtų gyventi tokioje apsnūdusioje vietovėje.

Staiga pamotės veidas labai surimtėjo, ji padėjo rašiklį.

– Mieloji, jei jautiesi nepasirengusi vedyboms, jas dar galima atšaukti. – Alba pažvelgė į ją nustebusi kaip skęstantysis, kuriam numeta gelbėjimosi ratą. – Tavo tėvas ir aš nepyksime. Mes tik norime, kad būtum laiminga.

– Bet jūs viską paruošėte. Tiek vargote. Jau reikia išsiuntinėti kvietimus. Dabar negalima atšaukti!

Margo uždėjo ranką Albai ant peties. Anksčiau tai būtų buvę keista, bet dabar savaime suprantama. Motiniška.

– Miela mergaite, – švelniai tarė Margo. – Man kur kas labiau patiktų, kad tu atšauktum vestuves, negu nelaiminga sėdėtum Londone. Nėra prasmės tuoktis, jei po trejų metų ketini skirtis. Įsivaizduok, kas būtų, jei turėtumėt vaikų. Jei nori skristi į Italiją ir ten gyventi, mes visi suprasime ir tave palaikysime. Jei tavo širdis ten, mieloji, paklausyk jos.

Alba nurijo ašaras ir puolė Margo ant kaklo.

– Maniau, kad ant manęs supyksi.

– Ak, Alba, kaip tu manęs nesupranti. – Ji atstūmė podukrą ir pakėlė kabantį ant krūtinės savo auksinį medalioną. – Matai šitą? – paklausė. – Alba šluostydama ranka veidą linktelėjo. – Aš jį nešioju visą laiką. Niekada nenusiimu. Todėl, kad jame mano vaikų nuotraukos. Visų keturių. – Ji atidarė medalioną, kad Alba pažiūrėtų. Dailiuose auksiniuose rėmeliuose ten buvo nespalvotos jos, Karolinos, Mirandos ir Henrio vaikystės fotografijos. – Aš myliu tave taip, kaip myliu juos. Ar galėčiau nesuprasti?

– Verčiau pakalbėsiu su Ficu, – pagaliau šniurkščiodama ištarė Alba.

– Pakalbėk, – pritarė Margo ir tuščius kvietimus jos sudėjo atgal į dėžutę.

Pranešti tą žinią Ficui Alba bijojo. Juk jis tiek daug dėl jos padarė, tiek jos laukė. Vėl jį skaudinti buvo labai neteisinga. Tačiau lipdama laiptais į jo kambarį ji pajuto savyje kirbantį džiaugsmelį. Įsivaizdavo nušvitusį iš laimės Kozimos veidelį, džiugias Imakolatos ir Falko šypsenas. Matė juos prieplaukoje sveikinančius ją sugrįžus. Suprato, kad taip pasielgti bus geriausia. Suprato, kad Ficas negali su ja išvykti. Ką jis veiks tokiame mažame provincijos miestelyje?

Ji laukė Fico, grįžtančio po sieninio, ant jo lovos. Pritemo, dangų aptraukė sunkūs, tamsūs debesys. Medžiai buvo pliki, jų šakos nykiame fone atrodė lyg šimtai plonų pirštų. Galiausiai ant laiptų pasigirdo balsai – Ficas ir jos brolis geraširdiškai vienas iš kito šaipėsi. Ji nervinosi. Būtų taip lengva viską tęsti apsimetus, kad esi laiminga.

Ficas iš karto pastebėjo jos pernelyg rimtą veidą.

– Kas atsitiko? – paklausė jis, o jo gera nuotaika supliuško it burbulas.

Alba įkvėpė oro ir rėžė:

– Noriu grįžti į Italiją.

– Štai kaip, – pasakė jis. – Nuo kada nori? – Iš sielvarto staiga jam pasidarė sunku kvėpuoti. Atsisėdo ant lovos.

– Manau, nuo tada, kai grįžau.

– Ar kalbėjai apie tai su tėvais?

– Tik su Margo. Noriu, kad vyktum su manim.

Jis papurtė galvą ir žiūrėjo pro langą.

– Mano gyvenimas čia, Alba. – Pajuto bjaurų déjà vu.

– Bet ar negalėtum rašyti knygos? – Ji atsiklaupė jam už nugaros ir apkabino per pečius.

– Aš – agentas, ne rašytojas.

– Tu niekada nebandei. – Ji prispaudė drėgną, ašarotą skruostą prie jo skruosto.

Jis susiraukė.

– Tu mane myli? – paklausė lūžtančiu balsu.

– Taip, myliu, – sušuko ji, iš paskutiniųjų stengdamasi palengvinti skausmą jo švelniose, rudose akyse. – Labai tave myliu. Mums skirta būti drauge. Ak, Ficai, – atsiduso ji, – ką mums daryti?

– Tu negali gyventi čia, aš negaliu ten.

Drugelis išskleidė sparnus pasiruošęs vėl išskristi. Šį kartą jis nežinojo, ar ją susigrąžins.

– Privalau vykti, Ficai. Kozimai manęs reikia. Mano vieta ten. – Ji įsikniaubė jam į kaklą. – Nesakyk, kad neatvažiuosi. Nesakyk, kad viskas baigta. Negalėčiau to ištverti. Palaukime. Jei apsigalvosi, aš tavęs lauksiu. Lauksiu, tikėsiuosi ir pasitiksiu išskėstomis rankomis. Mano meilė neišblės, širdis Italijoje neatšals.

Epilogas

Albos širdis jautė pilnatvę. Pavasaris Inkantelarijoje – gražiausias pasaulyje. Maži paukštukai šokinėjo ant lauke sustatytų užeigos stalų ir kėdžių, saulė maudėsi jūroje, švelnioje, kone permatomoje ryto šviesoje. Alba nusišluostė į prijuostę rankas. Ji vilkėjo paprastą chalatėlį su mėlynomis gėlytėmis, avėjo sandalais. Buvo rausvai nusilakavusi kojų nagus. Laką jos su Kozima pirko nykštukų krautuvėje. Nulakavo nagus ir Kozimai, o tai truko kur kas ilgiau, nes ši muistėsi ir kikeno. Alba perbraukė delnu kaktą. Užeigoje buvo karšta, o ji sunkiai dirbo: pirko produktus, dengė stalus, aptarnavo lankytojus. Net išmoko gaminti valgius. Niekada netikėjo, kad sugebės šeimininkauti. Nustebino net Imakolatą. Beata su būdingu ramumu ir orumu ją sveikino sakydama, jog gebėjimas gaminti slypi jos kraujyje ir ji saugos Fiorelių tradicijas bei gerą šeimos vardą net tada, kai jų visų nebebus.

Ji įkišo ranką į prijuostės kišenę, ištraukė panaudotą popierinę servetėlę ir baltą kortelę. Apvertusi kortelę pamatė ant jos Gabrielio pavardę. Kurį laiką žiūrėjo į ją stovėdama prie lango su vaizdu į paplūdimį. Paskui įsidėjo kortelę atgal. Jos plaukai buvo ataugę. Užtektinai ilgi, kad surištum į trumpą arklio uodegą. Atsiaugino plaukus ne todėl, kad jai tokie patiko, bet dėl patogumo – nereikia eiti į kirpyklą. Pakėlusi rankas surišo plaukus kaspinu. Tuo metu tolumoje pasigirdo motorinės valties burzgimas. Pakėlė akis į sieną prie durų.

Ten paprastuose mediniuose rėmuose kabėjo trys paveikslai. Pirmajame buvo moters veidas. Švelnus, nekaltas, su paslaptinga šypsena ir nenusakomu liūdesiu akyse. Antrasis vaizdavo motiną su kūdikiu. Motinos veidas spinduliavo begalinę meilę, jame nebuvo jokių paslapčių, tik tai, ko motina trokšta savo vaikui. Trečiajame buvo pavaizduota besiilsinti nuoga moteris. Šiame paskutiniame portrete – išraudusi, geidulinga ir geidžiama Valentina, įkūnijanti visas žemiškų malonumų ydas ir paslaptinga kaip jūra. Tačiau niekas, išskyrus Albą, šių portretų nebepastebėdavo. Jie virto užeigos sienų dalimi kaip kabančios svogūnų ir česnakų pynės, dekoratyvinės lėkštės ir religiniai paveikslai. Ji ir pati dažnai praeidavo pro juos nė nežvilgtelėjusi.

Motorinės valties ūžesys stiprėjo. Jis įsibrovė į mieguistos įlankos tylą virpindamas orą, baidydamas paukščius. Oru sklido jaudulys lyg į ramų tvenkinį įmesto akmenuko sukelti ribuliai. Ji išėjo į lauką, užsikabinusi ant rankos pintinę su obuoliais, ir atsistojo po tentu. Į širdį skverbėsi nuojauta – iš pradžių nedrąsiai, paskui vis atkakliau, – ir ji nebeiškentusi pasileido bėgte per smėlį. Kaspinas iškrito iš plaukų, jie plaikstėsi apie jos veidą ir pečius it brangūs šilko siūlai. Paskui sunkiai alsuodama sustojo, krūtys, išryškintos gilios suknelės iškirptės, kilnojosi. Jos veidas buvo skaistus ir tobulas lyg nakties dangus virš vandenyno. Ji šypsojosi ne ta miestelėnų šypsena, – jie pabiro iš namų pažiūrėti, kas atplaukė, – bet vos pakeltais lūpų kampučiais; šypsulys siekė ir jos akis, todėl ji truputį prisimerkė. Šypsenos tik užuomina. Tokia miela, kad jos grožiu buvo sunku patikėti. Valtis priplaukė, išlipo jaunas vyras. Jo akys susitiko su keistomis, šviesiomis moters su pintine akimis. Ji stovėjo minioje, tačiau atrodė, kad turi nuosavą erdvę, tarsi stovėtų nuošaliai. Jos grožis buvo toks, kad išsiskyrė iš visų. Kaip tik tada jis ir įsimylėjo. Ten, Inkantelarijos, mažo žvejų miestelio, prieplaukoje, jis savo noru atidavė jai savo širdį. Tada nežinojo, kad atidavė visam gyvenimui.

Padėka

Mintį rašyti šią knygą pakišo mano teta Naomi Dawson, kuri 1960-aisiais gyveno torpediniame kateryje, paverstame gyvenamuoju namu. Esu jai be galo dėkinga už parodytas nuotraukas, papasakotus anekdotus ir nušviestus jos spalvingo gyvenimo faktus, jie man suteikė daug džiaugsmo. Ji mano tikra draugė ir didelė pagalbininkė, todėl šią knygą skiriu jai.

Kadangi šis romanas pareikalavo kai kurių žinių, kreipiausi pagalbos į draugus. Sakau ačiū jiems visiems: Juliettai Tennant už išsamų Italijos Amalfio pakrantės pažinimą ir paskolintą dukters Valentinos vardą, Karališkojo laivyno vyresniajam kapitono padėjėjui Calumui Sillarsui už paaiškinimus ir nurodymą literatūros apie motorinius torpedinius katerius, kuriais per karą britai kovojo Viduržemio jūroje. Valeskai Steiner už jos nuostabų melodingą balsą, perkeliantį mane į fantazijos pasaulį, ir jos tėvui Migueliui, mano krikštatėviui, už keistą vokišką frazę, kurios neradau žodyne. Katie ir Casparui Rockams, leidusiems man stebėti ir trukdyti, kai jie vakarais lošia bridžą, ir už dievišką savaitę tarp svirplių bei pušų Erkolėje.

Redagavau knygą Mauricijaus saloje prabangiausiame viešbutyje „Touessrok“, kuris tapo mano namais, kai aš ne namie, todėl labai ačiū Paului ir Safinaz Jonesams už suteiktą giedrią ir ramią viešnagę. Kai chaosas mano namuose kėlė grėsmę knygai užbaigti, Piersas ir Lofty von Westenholzai man užleido savo valgomąjį, kuriame galiausiai sugebėjau parašyti labai trokštamą žodį „Pabaiga“.

Mano draugai italai Alessandro Belgiojoso, Edmondo di Robilant ir Allegra Hicks nepaprastai daug padėjo, kai man kildavo klausimų apie jų šalį, o Mara Berni visada buvo čia pat, kad pajusčiau tikrąją Italiją San Lorence.

Dėkoju naujajai draugei Susie Turner, žavėjusiai mane per priešpiečius savo nuotykiais, patirtais 1960-aisiais, – daugelį jų pasilaikysiu kitai knygai. Dėdei ir dėdienei Jeremy ir Clare Palmer-Tomkinson, dar kartą prisiminusiems tuos miglotus laikus (dėdė neigia miglą, bet aš juo netikiu). Ačiū Clarissai Leigh-Wood, mano geriausiai draugei, visada pozityviai nusiteikusiai ir visada šalia. Dėkoju Bernadettei Cini už mano vaikų priežiūrą – turėjau laiko rašyti. Martinui Quaintance už pasidalinimą žiniomis apie laivus.

Savo tėvams Patty ir Charlie’ui Palmer-Tomkinson, suteikusiams mano gyvenimui spalvų, kuriomis galiu puošti savąsias knygas. Vyro tėvams Stephenui ir Aprilei Sebag-Montefiore už parodytą didelį susidomėjimą bei entuziazmą. Tarai, Jamesui ir Sos, Honorai, Indiai, Wilfridai ir Sam už ištikimybę bei paskatinimą. Savo vaikams Lily ir Sashai už tai, kad mane labai pakeitė ir atvėrė duris į gailestingesnį pasaulį.

Norėčiau padėkoti Jo Frank, savo buvusiai nuoširdžiai agentei, kuri ja tapo, kai mano pirmoji knyga buvo dar tik užuomazgoje. Linkiu jai sėkmės žengiant nauju taku ir tikiuosi, kad jis ją nuves į šviesias ir laimingas vietas. Sveikinu savo naująją agentę, nenugalimąją Sheilą Crowley. Tikiu, kad darbuosimės kartu dar prie daugelio knygų.

Noriu pabrėžti neįkainojamą redaktorės Susanos Fletcher vaidmenį. Ji buvo svarbiausias asmuo kiekviename knygos etape. Išmintinga ir jautri kritikė, ja visiškai pasitikiu.

Tačiau didžiausią dėkingumą jaučiu savo vyrui Sebagui, nes be jo šios knygos nebūtų. Jo sumanymai kuriant siužetą yra neįkainojami. Mudu – puiki komanda.

Content

Монтефиоре Санта Po Italijos saule