Монтефиоре Санта

Sodininkas iš Prancūzijos

Versta iš:

Santa Montefiore

THE FRENCH GARDENER

Hodder & Stoughton, an Hachette Livre UK company, Simon & Schuster, London, 2008

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 978-609-01-1117-8

Copyright © Santa Montefiore 2008

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Typhoonski / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Ramunė Vaskelaitė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Ramunė Vaskelaitė

Redaktorė Edita Vaskelaitė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio dailininkė Vita Andriušytė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Mano brolienei Sarah,

su meile

Prologas

Hartingtono rūmai, 2004-ųjų vasara

Kai ji, spausdama prie krūtinės kartono dėžutę, priėjo prie namelio, buvo kone sutemę. Saulė, kybodama žemai danguje, vertė debesis rausvais cukraus vatos gumulais. Ant žolės, jau drėgnos nuo rasos, gulė ilgi šešėliai. Maloniai kvepėjo derlinga dirva ir vešliomis gėlėmis. Ramiame, drėgname ore plazdeno mažyčiai laumžirgiai šviesoje tvaskančiais sparneliais. Namuko būta dailaus, simetriško, su aukštu stogu, gožiančiu sienas. Matyt, kitados jis buvo daržinė, o gal svirnas, mat stovėjo vidury lauko. Stogo čerpės rudos ir apsamanojusios, kaminas mažumą pakrypęs kairėn. Stogo viršus, nuo amžiaus pavargęs, truputėlį įlinkęs. Apie duris, kurių dažai jau buvo pradėję luptis, suvešėjusios rožės. Namelis atrodė liūdnai apleistas, pamirštas sodo prie upės gilumoje, paslėptas miškelyje. Stoglatakyje tingiai burkuodamas nakčiai taisėsi rubuilis balandis, pora voverių liuoktelėjo kaštainio viršun ir, sutūpusios ant išlinkusios šakos, sužiuro į ją įtariomis juodomis akutėmis.

Ji parymojo, mąsliai žvelgdama į Harto upę, per slėnį ramiai tekančią į jūrą. Prisiminė, kaip tinklu gaudydavo žuvis, kaip nuo akmeninio tiltuko svaidydavo į vandenį pagaliukus. Niekas nepasikeitę. Lauke prie upės tebemūkauja karvės, girdėti tolimas už tvoros taku dardančio traktoriaus ūžesys. Mirktelėdama ji išsklaidė nostalgijos miglą, į spyną įkišo raktą.

Durys atsivėrė cypteldamos, tarsi priešintųsi. Įžengus į prieangį, iškart buvo justi tvyrantis apelsinmedžių žiedų kvapas. Pamačiusi svetainę, užverstą nuotraukomis, mažmožiais ir knygomis, ji pagalvojo, kad kažkas čia gyvena. Kiek jai buvo žinoma, sklypo, kuriame stovi namelis, agentas dar nepardavęs. Kad jis parduodamas, buvo skelbiama jau daugiau negu dešimt mėnesių.

– Sveiki! – šūktelėjo atvykėlė. – Ar čia kas nors yra?

Jokio atsakymo. Kiek sunerimusi ji suraukė kaktą ir iš vidaus uždarė laukujes duris. Dėžutę padėjo ant grindų prieangyje. Oras buvo šiltas ir suplėkęs, atsiduodantis senais prisiminimais ir ašaromis. Ir pačiai į akis priplūdo ašarų.

Viešnia įžengė į virtuvę – ten ant stalo stovėjo porcelianiniai puodukai ir arbatinis, krėslai buvo atitraukti. Gerta arbata, dviese. Kad pasijustų tvirčiau, ji ranka pasirėmė į vieno krėslo atlošą. Per visus tuos metus, kai gyveno dideliuose namuose, taip ir nekelta kojos į šitą namelį. Jis visuomet būdavo užrakintas, o jai niekuomet nesukilo smalsumas. Sprendžiant iš dulkių sluoksnio ant virtuvės stalo, niekas kitas čia irgi nebuvo užsukęs.

Viršuje pasigirdo bildesys, lyg ir žingsniai.

– Sveiki! – darkart šūktelėjo ji, staiga išsigandusi. – Ar čia kas nors yra?

Vėl jokio atsako. Grįžusi į prieangį, ji pakėlė dėžutę. Dėmesys dar sykį nukrypo į laiptų viršų. Ji atsisuko veidu į laiptus užliejusią šviesą – ta buvo nežemiška. Tokia įstabi, kad baimė ištirpo, ir giliai širdyje ji išgirdo kvietimą.

Ėmė nedrąsiai lipti laiptais. Užlipus kairėje būta tuščio kambario. Dėžutę ji padėjo tenai, dar pastabčiojo nenorėdama jos palikti. Dėžutėje buvo šis tas nepaprastai vertingo. Rodėsi kone neįmanoma su tuo skirtis, betji suprato – taip reikia. Net jei ši dėželė taip ir liks neatrasta, ji galės būti rami žinodama tikrai padariusi viską. Turėti paslapčių nuo namiškių nesinorėjo, bet šitą ji nusineš į kapus, nors tos paslaptys ir nebeturi galios žeisti – telikę pelenai iš laužo, anuomet taip stipriai liepsnojusio.

Nuo dėžutės atitraukė miegamasis kitoje laiptų aikštelės pusėje. Jis kvepėjo pažįstamai, nupjauta žole ir tuo pačiu saldžiu apelsinmedžių žiedų aromatu, kuriuo padvelkė prieangyje. Ji atsisėdo ant lovos saulės spinduliuose, besiskverbiančiuose pro storą pelėsių sluoksnį, nuo kurio lango stiklas buvo žalias. Veidu pajuto šilumą, gintaro – ilgesio spalvos. Jausdama kito buvimą šalia, užsimerkė ir įsiklausė. Į akis vėl priplūdo ašarų. Ji žinojo: jei atsimerks, akimirka dings.

– Neišeik, – tarė savo minčių tyloje. – Prašau, nepalik manęs.

Tada atsilošė ir laukė atsakymo.

Ruduo

I

Geltoni gluosnio svyruoklio lapai rudenį

Hartingtono rūmai, Dorsetas

2005-ųjų spalis

Gasas pritykino prie mamos darbo kambario durų, prie plyšio priglaudė ausį. Užuodė pažįstamą „Marlboro Lite“ cigarečių kvapą ir dar labiau nusivylė, išgirdęs duslų jos balsą, kalbantį telefonu. Gasas suprato, kad ji šnekasi su mokytoju, ponu Marlou. Jis sumetė – ir neklydo, – kad mama ne jo pusėj. Gasas buvo problema, kurios niekam nesinorėjo spręsti.

– Negali būti! – riktelėjo ji. – Atleiskit, pone Marlou. Daugiau tai nepasikartos. Tikrai. Šįvakar iš Londono atvažiuos jo tėvas. Pasirūpinsiu, kad su juo pasikalbėtų… Jūs teisus, dėl to nėra jokio reikalo kąsti kitam vaikui… Surasiu jį ir tučtuojau pasiųsiu atgal į mokyklą.

Tada mamos balsas pritilo, ir Gasas išgirdo, kaip jai stojantis medinėmis grindimis čiūžtelėjo kėdė.

– Žinau, kad jis gali būti agresyvokas, betgi mes iš Londono persikraustėm vos prieš porą mėnesių. Jam sunku. Turėjo palikti visus draugus. Jis vos septynerių. Apsipras, tik duokit jam laiko, pone Marlou. Prašau, jis tikrai geras berniukas.

Toliau Gasas nebesiklausė. Nucampino koridoriumi ir pro sodo duris spruko į terasą. Pievelė buvo sodriai žalia, šlapia, žvilganti blyškioje ryto šviesoje. Jis giliai atsiduso, pažiūrėjo, kaip kyla garas. Sugrūdęs rankas į kelnių kišenes, nusipurtė. Mat paltą buvo palikęs mokykloje. Rydamas apmaudą, nusliūkino terasa ir pasileido čiobrelių taku, palei kurį rikiavosi apkarpytų dekoratyvinių krūmų kamuoliai. Ėjo įtraukęs pečius, vis ką paspirdamas, akimis paieškodamas kokio menko padaro pykčiui išlieti.

Čiobrelių tako gale driekėsi ganykla, pilna avių, priklausančių kaimynui Džeremiui Ficherbertui. Tarp avių ganėsi ir pasišiaušęs senas asilas vardu Čarlis. Gasas nieko taip nemėgo, kaip bauginti tą gyvulį, vaikytis jį su lazda po ganyklą tol, kol to bliovimas pasidarydavo kimus ir neviltingas. Vaikis perlipo per tvorą. Čarlis, pajutęs pavojų, pastatė ausis. Pastebėjęs nuo tvoros nušokantį mažą berniuką, iš išgąsčio išplėtė akis. Sustojo kaip įbestas, jo šnervės virpėjo, širdis dunkčiojo nelyg aprūdijęs variklis.

Gasas bemat atkuto. Užmiršo, kaip žaidimų aikštelėje krimstelėjo Adamui Hadsonui, kaip spruko pro mokyklos vartus ir dūmė Didžiąja gatve, užmiršo piktą mamos balsą ir patį graužiantį atskirumos jausmą. Užmiršo viską, tik ne kraujo antplūdį leidusis gainioti asilo.

– Tai tu baikštuolis? – sušnypštė jis artindamasis prie pašiurpusio gyvulio. – Aha!

Metęsis artyn, pasigrožėjo, kaip asilas susvirduliuoja traukdamasis atatupstas, o paskui pastiręs, baubdamas iš panikos, šuoliais nubėga į galulaukę miško link. Kaip apmaudu, kad neatsinešta lazdos. Kur kas smagiau, kai jam užtvoji.

Žaidimui pabodus, Gasas patraukė į mišką, palikęs drebantį Čarlį lauko kampe, apsuptą avių. Žemė buvo įmirkusi, nubarstyta šakelėmis ir rudais lapais, tarp kurių ieškodamas lesalo žemes kapstinėjo žvilguolis fazanas. Pro lapus besiskverbianti saulė apšvietė nėriniais aplinkinius krūmokšnius dabinančius voratinklius. Čiupęs šakelę, Gasas ėmė tvatyti per voratinklius, kojomis traiškydamas besigelbėjančius vorus. Bet malonumo būta trumpalaikio, ir jam teliko įsitikinimas, nors ir pasąmoninis, kad jis – ničniekam nereikalingas.

Miranda Kleiburn padėjo telefono ragelį ir, likusi stovėti prie lango, žiūrėjo į vaismedžių sodą. Žemė buvo nuberta obuoliais ir paskutinėmis slyvomis. Ji juto, kad sūnus buvo prie durų, bet dabar jo nebėra. Ir pasitaikyk tu man, kad iš visų dienų, kai buvo galima praleidinėti pamokas, Gasas išsirinko atsiskaitymo dieną. Ji užgesino nuorūką, tikindama save, kad šitaip palūžti kovojant su rūkymu – visiškai pateisinama; trys dūmeliai nė nesiskaito. Eiti jo ieškoti Miranda neturėjo kada, beje, nė nebūtų žinojusi, nuo ko pradėti, – plotas toks didelis ir, kaip pastebėjo ji, apimta ūmaus silpnumo, baisiai apžėlęs ir šlapias. Mintis apie klampojimą avint botais miestietei, pratusiai prie „Jimmy Choo“ aukštakulnių ir betono, buvo nepakenčiama. Bet svarbiausia, ji turėjo pabaigti mėnesinę skiltį „Red“. Iki šiol iš gyvenimo kaime tebuvo tiek naudos, kad nereikėdavo šukuotis ir dažytis vežiojant vaikus į mokyklą. Gasas su penkiamete seseria Storma kasryt iki kelio nuvažiuodavo dviračiais ir palikdavo juos pavartėje, kur aštuntą vaikų stabtelėdavo mokyklinis autobusas. Londone Miranda turėdavo keltis anksti, kad deramai pasirodytų kitoms ratuotoms mamytėms su dideliausiais saulės akiniais, kurios, regis, be jokių pastangų švytėdavo „Gucci“ prabanga, glotnius plaukus būdavo tobulai pasikirpusios ir nusidažiusios „Richard Ward“. Hartingtone, kiek ji nutuokė, apie „Gucci“ ar „Richard Ward“ vargu ar kas buvo girdėjęs; vos atsikrausčius šitai rodėsi žaviai keista, dabar – keista, ir tiek. Rašydama skiltį, savųjų pastangų pritapti prie kaimo gyvenimo kroniką, ji skųsdavosi sąmojingai ir nusivylimą versdavo linksmumu. Kaip ir drėgnas, niaurus oras, kaime kažkodėl drėgnesnis ir niauresnis negu Londone, Hartingtono keistumas buvo veik nepakenčiamas. Neliko kas daryti, tik juoktis.

Miranda, kitaip nei jos vyras, kraustytis iš Londono nenorėjo. Šaltas prakaitas išpildavo vien pagalvojus, kad nuo „Harvey Nichols“ teks būti toliau, nei siekia kvepalų dvelksmas. Užteko minties apie valgymą vietinėje alinėje, o ne „Ivy“ ar „Le Caprice“, kad ji visam laikui apsiribotų vien savo virtuvės stalu. Ak, kaip buvo ilgu Pilateso pratimų Noting Hile, priešpiečių su draugėmis „Wolseley“, stabtelėjimų „Ralph Lauren“ mažumėlę paišlaidauti prieš grįžtant namo. Betgi jie neturėjo kitos išeities. Gasas už agresyvumą buvo išmestas iš mokyklos, tad atrodė išmintinga jį perkelti į ramaus kaimelio mokyklėlę. Dar ištisi metai, kol jie galės atiduoti jį į internatą – tas turėtų nuimti nuo pečių šitą rūpestį. Metai blogo Gaso elgesio Mirandai ir Deividui Kleiburnams atrodė neapsakomai ilgas tarpsnis.

– Viešpatie, ką man daryti? Šitam tikrai neturiu laiko, – sumurmėjo ji panosėje, mesdama nuorūką į šiukšliadėžę, tada pridengė ją keliais laikraščio gniužulais, kad neprimintų valios stokos.

Būtų verčiau nusisamdžiusi auklę, užuot stengusis apsieiti viena pati. Dirbančios motinos bėda – kaltė. Jos bendrininkas – pervargimas, mat stengiesi visiems atstoti viską, o sau pasilieki mažai. Deividas siūlė jai pasisamdyti virėją ir sodininką, taip būtų daugiau laiko rašyti. Kaimas – ne Londonas, čia neužsisakysi sušių į namus, nenusipirksi išsineštinių kiniškų patiekalų iš „Mr. Wing“; čia turi lipti į automobilį ir dumti į miestą, o to neplanuodamas neatliksi. Ji neturėjo kada planuoti valgiaraščio. Gerai dar, kad ponas Titas, pienininkas, kas rytas baltu furgonu su numeriu KARVĖ I atgabendavo pieno ir laikraščių. Jis pralinksmindavo Mirandą pačią gūdžiausią paros valandą, kai lauke dar būdavo šlapia ir tamsu, o ji vargdavo ruošdama vaikus į mokyklą. Kalbant apie sodą, reikia pasakyti, kad jis buvo kaip reikiant, ne kiemiūkštis su keliais augalėliais gėliapuodžiuose, o ištisi akrai žemės. Kaime susirasti pagalbos ne taip jau ir lengva. Londone pilna darbo maldaujančių užsieniečių, o Dorsete jų, atrodė, nė vieno. Visa buvo taip svetima ir baugino. Miranda nesijautė sava. Deividas rūmą įsimylėjo vos išvydęs, mat jis atitiko jo polinkį į didybę. Ji susitaikė nenoromis, ilgėjosi Noting Hilo, asfalto ir jautėsi truputėlį kalta, kad nebrangina tokio didelio namo tokioje idiliškoje vietoje. Betgi, po galais, ką veikti kaime?

Būdama laisvai samdoma žurnalistė, Miranda gyveno nuolatos įsitempusi. Pinigų jiems nestigo – Deividas dirbo Sityje ir gaudavo daugiau, nei dauguma pajėgtų išleisti per visą gyvenimą, – bet rašyti buvo Mirandos pašaukimas, ir ji negalėjo šito mesti net norėdama. Svajojo kada nors parašyti romaną, ilgą meilės istoriją, tokią kaip „Ana Karenina“ ar „Vėjo nublokšti“. Tik dar nebuvo sugalvojusi gero siužeto. Kol sugalvos, vargo rašydama straipsnelius laikraščiams ir žurnalams, bent taip tenkindama saviraiškos poreikį ir kurdama sau gyvybiškai būtiną vietą Londone. Triūsdama prie kompiuterio Miranda negirdėdavo plono nevilties balsiuko, cypiančio galvoje. Ji vis atidėliodavo namų ruošą, vildamasi, kad jos neprireiks, kad Deividas susivoks, jog visa tai buvo baisi klaida, ir parveš juos ten, kur jie ir turi būti. Juk pagaliau kaimas Gaso nepakeitė. Bet Deividas iš kaimo turėjo džiaugsmą – galėdavo sekmadieniais grįžti į miestą ir pasipuikuoti praleidęs savaitgalį kaimiškoje valdoje. O ji čionai bus įstrigusi nežinia kuriam laikui.

Miranda susimąstė apie vyrą – išvaizdųjį, galantiškąjį Deividą Kleiburną. Visuomet išlaikantis savitvardą, visuomet stiprus ir sumanus, be jokių pastangų besiiriantis per gyvenimą, tarsi jau būtų persiyręs anksčiau, ir dar kiek kartų. Nuo tada, kai jie persikraustė, Miranda jį matydavo retai. Iš pradžių Deividas grįždavo namo ketvirtadienį ir išbūdavo iki sekmadienio vakaro. Dabar jau atvažiuodavo penktadienį vėlai vakare, o išvažiuodavo sekmadienį pavalgius pietus. Būdavo pavargęs ir tenorėdavo ištisą savaitgalį prakiurksoti prieš televizorių, žiūrėdamas golfą. Jei Miranda nebūtų taip gerai jo pažinojusi, būtų ėmusi įtarti įsitaisius meilužę, bet Deividui per daug rūpėjo, ką apie paklydimą pamanytų žmonės.

Grįžusi prie rašomojo stalo, ji surinko vyro numerį „Goldman Sachs“. Ne tik kad pasidalytų rūpesčiais dėl Gaso – tiesiog norėjo išgirsti jo balsą.

– Klausau, mieloji, – atsiliepė tas pakėlęs ragelį. – Na, širdele, kaip jums ten klojasi? Viskas gerai?

Jo balsas buvo žvalus. Miranda bemat aprimo.

– Vis tas Gasas. Jis pabėgo.

Deividui išsprūdo sunkus atodūsis.

– Ir vėl!

Ji iškart pasijuto nekaip – bus sugadinusi jam dieną.

– Šįvakar turėsi kaip reikiant su juo pasikalbėti, – pasakė. – Tavęs jis paklausys.

– Kaip reikiant nuperti – štai ko jam reikia.

– Tai prieštarautų įstatymui. Gali sau sakyti, kad tokius įstatymus išgalvojo bevaikiai.

– Ar šnektelėjai su ponu Marlou?

– Taip. Jis nedžiūgauja. Dieve saugok, jei Gasas būtų išspirtas dar ir iš šitos mokyklos!

Miranda ėmė sukalioti pieštuką.

– Ne, niekas jo neišspirs. Kaime daugiau pakantumo. Be to, jis išaugs. Gasas tik pratinasi prie naujos aplinkos.

– Tikiuosi, tu teisus.

– Mieloji, regis, tu nusiminusi.

– Man tiesiog visko gana. Turiu pabaigti skiltį, bet neprisigaunu prie stalo, nes laukia galybė buitinių apeigų. Dabar dar Gasas pabėgo – nėra kada rašyti. Raunuosi nuo galvos plaukus!

– Tokius gražius?! – pašmaikštavo Deividas. – Klausyk, jei pasirūpintum, kaip nusisamdyti pagalbininkų, turėtum laiko svarbiems dalykams. – Žmonai nebūdingas nevikrumas Deividą trikdė. Aštuonis mėnesius vadovavusi statybininkams nelyg rūstus pulkininkas, pastaruoju metu ji ėmė ir sulėtėjo. – Reikėjo manęs paklausyti ir nusisamdyti auklę. Džeinė galėjo kraustytis su mumis – jei būtume pasiūlę, nebūtų atsisakiusi. Regis, tavo svajonės apie gerosios namų dvasios vaidmenį nevisiškai materializavosi, ką? Mes tikri kvaišos, kad ją paleidom. Džeinė buvo vienintelė, su kuria Gasas leisdavosi į kalbas. Miranda, dabar tu esi dvaro šeimininkė. Imkis tenai tvarkytis, dėl Dievo, kol mudviejų neišvarei iš proto.

Akivaizdu, Deividas mano, kad atsakomybė už jų sūnaus bėdas tenka žmonai.

– Kai išalks, grįš, – atsainiai atkirto Miranda, pyktelėjusi, kad Deividas vėl kaltina ją. – Tada pasiųsiu atgal į mokyklą.

Padėjusi ragelį ir grįžusi prie rašomojo stalo, ji dėbtelėjo į ironišką savo skilties pavadinimą – „Mano bukolinė svajonė“.

Gasas, sėdėdamas po medžiu, klausėsi, kaip gurgia pilvas. Norėjosi grįžti namo, sėstis prie židinio žaidimų kambary ir pasileidus DVD žiūrėti „Žiedų valdovą“. Jis pasiilgo Džeinės kaimiško pyrago ir obuolių apkepo su saldžiu padažu. Tūžmastis pamažiukais atslūgo, išvėso nuo drėgno vėjo, kuris nūn smelkėsi į kaulus. Vaikis sudėjęs patrynė delnus, pūstelėjo į juos šilto kvapsnio. Savo veiksmų jis nebūtų sugebėjęs paaiškinti net mokėdamas daugiau žodžių – net sau pačiam. Kodėl yra apnuodytas neviltimi ir pykčiu, nežinojo. Jautėsi atstumtasis. Pratrūkęs pasijusdavo geriau. Staiga pilve išsipūtė didžiulis burbulas, jis pakilo gomuriu ir išsiveržė iš gerklės garsiu, nevaldomu kūkčiojimu. Ašaros vaiką apstulbino ir nugąsdino, bet liautis jis neįstengė.

– Kas nutiko, vaikine?

Paskubomis rydamas raudą, Gasas atsigręžė. Kaip prisiartino šitas vyras, jis nenugirdo. Šalimais lekavo pora juodų aviganių.

– Tu Deivido Kleiburno berniukas, ar ne? – paklausė Džeremis Ficherbertas.

Gasas linktelėjo. Džeremis prisistatė, ir jo liesą, vėjų nugairintą veidą nutvieskė šypsena. Vienas šuo prisiglaudė prie rusvų velvetinių Džeremio kelnių, sukištų į žalius guminius batus. Retėjančius rudus vyruko plaukus dengė tvido kepurė. Jo akys buvo mažytės, giedros ir itin žydros. Džeremis Ficherbertas viena pirštinėta ranka patapšnojo šuniui per viršugalvį, kitoje laikė ilgą lazdą. Tą pačią, kuria Gasas kankindavo asilą.

– Ar neturėtum būti mokykloj? Eikš, parvesiu tave namo.

Gasas nenorom atsistojo. Vienas iš šunų puolė artyn. Berniukas atšoko.

– Ak, šitas nenuorama! – susijuokė Džeremis. – Nebijok, jis nesikandžioja. Liesasis vardu Ponas Benas, storulis – Volfgangas.

Džeremis meiliai paplekšnojo Poną Beną. Gasas rankove nusibraukė veidą ir taku nupėdino paskui Džeremį.

Avys, susispietusios į bandą, laukė, kada bus varomos namo. Asilas Čarlis tebekiūtojo toli ganyklos kamputyje ir atidžiai į juos stebeilijo.

– Čarli! – pašaukė Džeremis, čiupinėdamasis kišenėje morkos. – Eikš, bernužėli!

Čarlis nė krust.

– Kas jam? – sumurmėjo Džeremis panosėje.

Gasas nudelbė akis, rankas susigrūdo į kišenes.

– Tie asilai… – atsiduso Džeremis, linguodamas galvą. – Paskui nueisiu ir pažiūrėsiu. Jis – senučiukas. Ar žinai, kad jam per devyniasdešimt?

– Tai jau taip… – numykė vaikis, dėbtelėdamas iš po tamsių kirpčių.

Džeremis, tose blyškiose žydrose akyse įžvelgęs kažin ką atšiauraus, susiraukė. Kalbėtis su Gaso amžiaus vaikais jis nemokėjo, todėl per lauką ir toliau čiobrelių taku žingsniavo nebetardamas žodžio. Gasas patyliukais plumpino iš paskos, svarstydamas, kaip jam atgauti pagaikštį.

Priėjus sodo duris, jis įslinko vidun, į Džeremį metęs žvilgsnį, kuriuo veikiau varė šalin, nei dėkojo.

– Ar mama namie? Norėčiau ją pamatyti, – pratarė Džeremis, lūkčiodamas terasoje.

Gasas dvejodamas prikando lūpą. Atrodė, prieš ryždamasis susitikti su motina, kaupiasi.

– Ma-am! – pagaliau pašaukė.

Išgirdus sūnaus balsą, Mirandos rankos pakibo virš nešiojamojo kompiuterio klaviatūros. Susyk palengvėjo. Ji puolė į prieškambarį – sūnaus rankos kišenėse, kojos trypčioja vietoje, veidas išterlintas ir ašarotas. Mirandai sugildė širdį.

– Mielasis, aš taip išsigandau. Kur tu buvai?

Ji priklaupė apkabinti sūnaus, bet tas it būtų sustingęs. Šaltas tarytum lavonas.

– Negali taip imti ir išbėgti. Nesaugu.

Tada Miranda pamatė prie durų lūkuriuojantį Džeremį.

– Oi, atsiprašau, jūsų nepastebėjau, – susakė stodamasi.

– Aš Džeremis Ficherbertas, jūsų kaimynas. – Nusimovęs pirštinę, Džeremis spustelėjo jai ranką. – Iš tolo mes vienas kitam pamojom, bet deramai supažindinti taip ir nebuvom.

– Ak, taip, jūs buvote susitikęs su mano vyru Deividu. – Jo rankos būta šiurkščios ir šiltos. Džeremis pastebėjo lakuotus nagus ir ant bevardžio kairės rankos piršto mūvimą didelį žiedą su safyru ir deimantais. Moteris kvepėjo žaliosiomis citrinomis. – Aš Miranda. Dėkui, kad pardanginot jį namo. Galvodama apie Gasą, vos neišsikrausčiau iš proto.

– Buvo miške, – tarė Džeremis. – Čia jam nieko blogo negali nutikti, patikėkit manim. Nebent pakliūtų į lapių spąstus.

– Į lapių spąstus? – Jos akys išsiplėtė.

Džeremis gūžtelėjo.

– Jos ryja mano vištas. Ypač įsidrąsinusios puola net menkesnes aveles. Bet Gasas, sakyčiau, pernelyg nuovokus, kad įkliūtų į kuriuos nors iš tų spąstų.

Miranda pasisuko į sūnų, bet tas jau buvo pradingęs.

– Aš pratusi prie Londono parkų, ne prie kaimo. Man čia viskas ganėtinai nauja, – išpoškino ji.

Džeremis atkreipė dėmesį į ilgus, rudus, į uodegą surištus plaukus, blyškias žydras akis iš tokio pat kieto kaip sūnaus krištolo. Miranda buvo graži moteris aukštais, prakauliais skruostikauliais ir ryžtingu smakru, nors pagal jo skonį liesoka.

– Pone Ficherbertai, ar turite žmoną?

– Džeremi, prašyčiau, – pareikalavo jis šyptelėdamas. – Ne, aš vargšas viengungis. Išties vertas pagailos, Miranda. Visos geraširdės mano pažįstamos neriasi iš kailio, kad rastų man nuotaką, bet kas gi šiais laikais nori būti ūkininko žmona?

Jis droviai šyptelėjo, akyse sužybsėjo žiburiukai.

– Na jau, net neabejoju, kad yra jums skirtoji. Turit galybę laiko. Jūsų joks biologinis laikrodis neprivers tuoktis, kol nebūsite tam nusiteikęs, – pasakė Miranda šypsodamasi. Mat nenorėjo, kad svečiui pasirodytų, jog nusivylė. – Aš ieškau virėjos, todėl ir paklausiau, ar turite žmoną. Ak, ir sodininko. Moterys tokius dalykus tikriausiai žino. Gal ką pažįstat? Arba gal žinot, kaip galėčiau rasti? Matot, aš nepaprastai užsiėmusi, esu rašytoja. Negaliu lakstyti po kaimą ieškodama pagalbininkų.

Džeremis supratingai linktelėjo. Londone ji tikriausiai laikė armiją filipiniečių.

– Geriausia būtų pakabinti skelbimą miestelyje, Keitės pyraginėje. Ji turi krūvą klientų. O kodėl niekam nepasiūlot namuko prie upės? Jis gi tuščias, tiesa?

– Tas laužas?! Man ir į galvą neatėjo, kad kas nors panorėtų ten gyventi. Vieni griuvėsiai.

Džeremis susijuokė.

– Oje, tas namelis turi žavesio. Jam atgaivinti neprireiktų per daug pastangų. Jei jį pasiūlytumėt, būtų kur kas didesnė tikimybė rasti kas dirbtų ūkyje. Čia tokių nepažįstu. Turėsit ką nors prisikviesti. O namukas būtų gera paskata.

– Ko gero, jūs teisus.

– Aš paklausinėsiu.

– Ačiū.

Žvilgtelėjusi į Džeremį, stovintį lauke šaltyje, Miranda paskubomis pasiūlė jam išgerti puodelį kavos, nors dėl to pasiūlymo pasigailėjo dar tardama žodžius.

– Turiu užmesti akį į Čarlį, – pasiaiškino jis.

– Į Čarlį?

– Tai asilas. Draugiškas gyvulys. Dabar gūžiasi ganyklos kampe. Kaip nesavas. Tikiuosi, vaikinukas atkuto. Radau verkiantį miške. Aš turiu arklį, Kuždesį, jei kada norėtų pajodinėti. Tik pasakykit man. Mano numeris – telefonų knygoje.

– Ačiū jums, – padėkojo Miranda, darydama duris Džeremiui už nugaros.

Tada žvilgt į laikrodį. Po šimts, ką ji patieks Gasui pietų?

Sūnų ji rado sėdintį ant minkštasuolio virtuvėje ir žaidžiantį su savuoju „Game Boy“. Jis paniūromis dėbtelėjo į motiną.

– Nagi, mielasis, – prabilo ji kaip įmanydama rūsčiau. – Kaip pasiaiškinsi, kodėl mokykloje įkandai berniukui? Kaip ketini su kuo nors susidraugauti, jei kandžiosies?

– Man nereikia jokių draugų, – atkirto Gasas neatitraukdamas akių nuo žaidimo.

– Kodėl įkandai?

– Jis pirmas pradėjo.

– Man nerūpi, kuris pradėjo. Tau negalima piktinti žmonių. Gal nori būti išspirtas lauk ir į internatą keliauti pirma laiko?

– Ne, – pakėlęs akis cyptelėjo Gasas. Į internatą jam nėmaž nesinorėjo. – Liepsi man šiandien grįžti mokyklon?

– Ne, – atsakė Miranda, nenoromis apsigalvojusi. Siųsti jį atgal būtų beširdiška. – Turiu važiuoti į miestelį pakabinti skelbimo pyragų krautuvėje. Drybsok čia, jei nori. Įmesiu į orkaitę kelis žuvies kepsnelius.

– Galiu žiūrėti „Žiedų valdovą“?

Gasas nusimetė paniurėlio kaukę – kaip paltą, kuris tapo nebereikalingas.

– Jei pažadi nebeskriausti vaikų.

– Pažadu, – tarstelėjo tas, lipdamas nuo minkštasuolio.

Miranda apsikabino vaiką.

– Aš tave myliu, – išsprūdo trys žodžiai, kuriais ji visuomet atsipirkdavo už tai, kad neturi laiko sūnui.

Tas, nieko neatsakęs, išdūmė į žaidimų kambarį. Miranda nuėjo paskambinti į mokyklą – reikėjo pranešti, kad Gasas atsirado, bet nebegrįš dėl pilvo skausmo, ir paprašyti, kad kuris vyresnis vaikas mokykliniame autobuse prižiūrėtų Stormą. Ji pasiųsianti Gasą, kad ją pasitiktų. Bent tiek tai jis gali.

Džeremis, sušvilpęs šunims, grįžo į ganyklą. Čarlis tebekiūtojo kampe.

– Eikš, senučiuk, – paragino Džeremis nusimovęs pirštinę, iš kišenės traukdamas morką.

Jam patikdavo, kaip šitas aksominis snukis braukydavo per odą. Mažumą užtruko, kol asilas įsitikino, kad Džeremis vienas. Tada krestelėjo galvą ir atrisnojo lauku. Šnarpštelėjęs Džeremiui, minkštu snukiu patrynė delną ir atsargiai, kad neužkliudytų šeimininkui pirštų, sukando morką. Džeremis pakasė striuką kailį gyvulio tarpuaky, meilingai nusišypsojo.

– Čarli, kas tau pasidarė? Kogi kiūtojai tame kampe? Taip nebūdavo, kad atsisakytum morkos.

Iš ganyklos jis pasuko miško link. Čarlis – iš paskos. Mat nieko taip netroško, kaip eiti su šeimininku, saugiai pasislėpti Manoro ūkyje, kur gyveno su Kuždesiu. Bet Džeremis tik darkart jam plekštelėjo ir, užšovęs vartus, paliko mažylio siaubūno, gainiojančio jį su lazda, malonei.

II

Smarkūs vėjai, nakčia švilpaujantys apie namus nelyg išdykėlės šmėklos

Miranda siauručiu, vingiuotu keliuku nuvairavo į miestelį. Hartingtonas buvo žavi senoviška gyvenvietė, įsikūrusi prie Harto upės šešioliktame amžiuje. Žmonės šnekėjo, kad tiltas miestuko pradžioje buvo nutiestas pačiai karalienei Elžbietai I, idant neįklimptų purve karieta, kai ji keliavo į pilį – dabar griuvėsius, iki kurių iš kitos miestelio pusės buvo penketas minučių kelio pėsčiomis. Hartingtono žmonės didžiavosi savo paveldu, karališkajai viešniai paminėti kiekvieną birželį rengdavo fête1.

Didžiosios gatvės vos užteko vienam automobiliui. Krautuvėlės, regis, griuvo ant kelio kaip medžiai palei gyvatvores, todėl tas rodėsi dar siauresnis. Trojaus kirpykla, Keitės pyraginė, dovanų krautuvė, antikvariatas, kulinarijos parduotuvė, knygynas… Toliau gatvė vedė į didelę žalią veją, galinčią pasigirti ančių tvenkiniu ir kriketo aikštele. Vienapus stovėjo miesto rotušė, klasikinis smiltainio statinys su įspūdingomis kolonomis ir aukštomis žaliomis durimis, ir užeiga „Antis ir dėmė“ su tamsiomis Tiudorų stiliaus sijomis ir mažyčiais langiukais. Kitapus buvo Hartingtono pradinė mokykla – ten mažasis Adamas Hadsonas tebekentėjo dėl įkandimo, o ponas Marlou tebeputojo dėl įžūlaus Gaso Kleiburno pabėgimo. Ryškiausia tame lauke buvo Šv. Hildos bažnyčia su pastoriaus namais – ten pastorė Freda Bili vadovaudavo pamaldoms ir tikinčiųjų susirinkimams, o senasis pulkininkas Paikas kiekvieną mielą savaitę dejuodavo, kad vikaro pareigas eina moteris.

Persikrausčiusi į namus Hartingtone, Miranda į miestuką važiuoti ryždavosi retai, nebent ko nors prireikdavo, pavyzdžiui, dovanos anytai gimtadienio proga ar skardinės keptų pupelių. Su vietiniais šnekėtis ji nesivargindavo, nors iš to, kaip tie pažiūrėdavo, būdavo aišku, kad visi žino, kas ji. Šiaip ar taip, juk atsikraustė į Hartingtono rūmą – didelį dvarą kitapus upės. Tas rūmas, apsuptas vingiuotų keliukų ir kalvų, buvo paslėptas nelyg paslaptis, atskirtas nuo miestelio, kuris bėgant laikui, regis, nėjo į priekį. Gi Londone pasiplepėti gatvėje nestabčiojama, vieni kitų nepažįsta metų metus viename pastate pragyvenę kaimynai. Mirandai darėsi silpna pagalvojus, kad apie ją šitiek žinoma ir turima sava nuomonė. Kad ji gali būti pakviesta į kavos rytmečius rotušėje ar turėtų lankyti bažnyčią ir spausti rankas tiems, kurių sutikti nė truputėlio netrokšta. Užtenka ir to, kad vaikai lanko mokyklą ir pradės namo tampytis naujuosius draugus, nors, turint galvoje paskutinius Gaso bandymus užmegzti draugystę, vargu ar jis ras ką parsivadinti. Pastačius visureigį gatvės pradžioje, automobilių aikštelėje už dovanų krautuvės, Mirandą nupurtė nuo minties, kad teks meilikauti pyraginės savininkei. Ko jau ko, bet būti įtrauktai į vietos gyvenimėlį jai nėmaž nesinorėjo. Priešingai, nuo žodžio „bendruomenė“ sukdavo skrandį, mintyse iškildavo reginys, kaip skarelėmis apsigobsčiusios provincijos moteriškutės, sėdiniuodamos su puodeliais arbatos, aptarinėja aukų rinkimą naujajam bažnyčios stogui. Ką gi, apsisprendė ji, tik pakabinsiu skelbimą, meiliai šyptelėsiu ir spruksiu.

Keitė Šarp, įsitaisiusi prie apskrito staliuko, šnekučiavosi su Henrieta Mun, dovanų krautuvėlės savininke. Rudi Keitės plaukai, nukirpti trumpai ir lygiai, rėmino liesą, išblyškusį veidą karčiojo šokolado spalvos akimis ir mažyte burna virš siauro smakriuko.

– Žinai, Henrieta, – vogravo ji, – jei stengiesi numesti svorio, karšto šokolado neturėtum gerti. Aš, jei kovočiau su svoriu kaip tu, gurkšnočiau kavą. Išjudina medžiagų apykaitą.

Henrieta šyptelėjo – šitą gynybos mechanizmą buvo įvaldžiusi dar vaikystėje. Galvą ji palingavo taip, kad ilgi kaštonų spalvos plaukai užkrito ant veido, ir giliai atsiduso.

– Aš nustojau laikytis dietos, – paaiškino. Tai buvo netiesa, bet jau geriau apsimesti, kad nerūpi. – Gyvenimas pernelyg trumpas.

Nors Henrieta buvo trisdešimt aštuonerių, vos septyneriais metais jaunesnė už Keitę, ta motiniškai apglėbė Henrietos plaštaką.

– Klausyk, juk žinai, kaip tave gerbiu, bet jei nieko nesiimsi, gyvenimas netrukus pavirs pragaru. Tu gi daili moteris. Jei numestum kokį stoną, turėtum daugiau šansų susirasti vyrą. Nemalonu tai sakyti, – pridūrė ji purkštaudama, – bet apkūnių vyrai kratosi. Mėsos kalnas – tiesiog nepatrauklu. Galiu taip kalbėti, a? Juk esu draugė, žinai, kad iš širdies tavim rūpinuosi.

Henrieta tik linktelėjo ir nugurkė mauką šokolado.

– Šiandien – viskas, ar ne?

Henrieta vėl palinkčiojo.

– Vis dėlto ne taip paprasta, kai dirbi prieš pyragaičių krautuvę! – pasijuokė Keitė.

Ta pati Keitė, kuri laikė pyraginę ir niekad nebuvo priaugusi nė vienos atliekamos uncijos. Keitė, kuri visuomet nepriekaištingai rengėsi – trumputis sijonas, išryškinantis liemenį, ir daili palaidinė. Ta, ant kurios baltutėlės prijuostės su rožiniais siūlais išsiuvinėtu krautuvės pavadinimu gyvenime nebuvo nė dėmikės. Ta, kurios niekas nemėgo, net jos pačios vyras. Keitei betauškiant apie save, Henrietos akys sustiklėjo.

Žvilgsniu apmetus pyragaičius ant prekystalio, jai burnoje prisikaupė seilių. Lauke šitaip šalta – pyragaitis suteiktų šiokią tokią apsaugą. Bet tarp Henrietos ir prekystalio nelygu koks Cerberis kiurkso Keitė, griaudama bet kokias viltis papiktnaudžiauti. Tuomet atsivėrė durys ir įėjo Miranda Kleiburn. Keitė su Henrieta išsyk susivokė – tai ta pasipūtėlė londonietė, atsikrausčiusi į Hartingtono rūmus.

– Labas rytas, – maloniai šypsodamasi pasisveikino Miranda. Atsmaukusi „Chanel“ akinius nuo saulės ant viršugalvio, perėjo baltų ir juodų plytelių grindimis. Čia būta labai daug rožinės. Rožinės sienos, rožinės užuolaidos, rožiniai krepšeliai, kupini skanuolių pyragaičių, išrikuotų lygiomis gretomis. Nieko neradusi už prekystalio, ji atsisuko į tiedvi. – Gal žinot, kur ji?

– Turit galvoj mane? – stodamasi tarė Keitė. – Aš Keitė.

– Miranda Kleiburn, – prisistatė Miranda tiesdama ranką. – Ką tik atsikrausčiau, man reikia pasisamdyti padėjėjų. Džeremis Ficherbertas, mūsų kaimynas, sako, kad turėčiau kreiptis į jus. Atrodo, čia ir bus Hartingtono širdis.

Iš savo sąmojo ji suprunkštė.

Keitė buvo pamaloninta. Atkišo Mirandai ranką – glebią ir drėgną tarsi tešla.

– Ką gi, aš visus pažįstu, šičia paprastai būna sausakimša. Štai ten turiu skelbimų lentą. – Ji mostelėjo į sieną prie durų – kamštinė lenta buvo nuklijuota mažyčiais popieriukais. – Gal galėčiau jums pasiūlyti kavos?

Tebūnie Keitė prakeikta, jei paleis naująją atvykėlę. Miranda kavos nenorėjo, bet kaži kaip iš Keitės manierų suprato, kad ta, sulaukusi neigiamo atsakymo, įsižeis.

– Mielai, – sutiko ji perbėgus minčiai apie Gasą, paliktą vieną namuose, tada išsinėrė iš „Prada“ apsiausto ir prisėdo prie apskrito stalo.

Keitė atnešė viešniai rožinį pyragaitį popieriniame indelyje ir puodelį kavos. Henrieta pyragaitį pervėrė ilgesingu žvilgsniu.

– Nuostabus paltas! – sėsdamasi pagyrė Keitė. – Ak, čia Henrieta, – pridūrė, lyg būtų grįžusi iš susimąstymo. – Ji turi dovanų krautuvę.

– Mudvi buvome susitikusios, – prakalbo Henrieta, nė už ką nesitikėdama, kad tokia kaip Miranda Kleiburn ją prisimins. – Jūs lankėtės mano krautuvėj.

– Oi, tikrai, – patvirtino Miranda, prisiminusi skubotą pirkinį – kvapiąją žvakę ir popierių užrašams. – Iš tiesų.

Henrieta nuleido akis – žavingesnės būtybės nebuvo regėjusi per visą gyvenimą.

– Na? – neatlyžo Keitė. – Kaip sekasi?

– Puikiai, – teišspaudė Miranda, visai nenorėdama pasakotis. Mat nedaug ką gero tegalėjo pasakyti, o jų įžeisti netroško.

– Kokia pagalba jums reikalinga? – sukluso Henrieta.

Miranda atkreipė dėmesį į jos odą – švelni it irisas. Moteris atrodė artėjanti prie keturiasdešimtmečio, bet neturėjo nė raukšlelės. Parūpo paklausti, kokią gi kosmetiką ji naudojanti veido odai, bet nesinorėjo megzti draugysčių. Miranda gurkštelėjo kavos. Ta buvo tikras gardumėlis; galų gale nebeteks sielotis, kad čia nėra „Caffé Nero“.

– Na, reikia žmogaus, kad virtų valgį ir tvarkytų namus, taip pat sodininko. Sode tikras laužas.

– Žinokit, tas sodas būdavo parodinis, – pasakė Henrieta.

– Nejaugi? Turbūt juokaujat.

– Tikrai, – pritarė ir Keitė. – Laitliai veisdavo nuostabiausius sodus. Numanau, kad jūs, londonietė, sodais ne itin domitės.

– Eiva Laitli turėjo gerą ranką žalumai, – paskubėjo pridurti Henrieta, sunerimusi, kad Keitės žodžiai gali būti užgaulūs. Toks tat nemalonus buvo jos būdas – susidūrus su svetimais, kaip atsargiam gyvūnui žymėti savo teritoriją meilumo ir gaižumos mišiniu. – Bet prieš porą metų išsikraustė. O sodas, jei tik neprižiūrimas, netrunka sulaukėti.

– Na, aš tai jau anaiptol neturiu geros rankos žalumai, – pareiškė Miranda, dirstelėjusi į savo nudailintus nagus ir mintyse pasibaisėjusi, kad manikiūrą teks darytis pačiai. – Netvarkos vaizdas mane slegia. – Mirandai krimstelėjus pyragaičio, Henrietai burna paplūdo seilėmis. – Juos kepat pati?

Keitė linktelėjusi taip papūtė lūpas, kad smakras visai prapuolė.

– Skanesnės kavos ir pyragaičių Dorsete nerasit. Tikiuosi, tapsite nuolatine kliente. Kartą paragavęs, negali sustoti.

– Suprantu kodėl, – pritarė Miranda, stebėdamasi, kaip tokia perdžiūvėlė gali kepti tokius riebius ir sultingus pyragaičius, jų nevalgydama.

– Aš irgi paklausinėsiu, – paslaugiai pasisiūlė Henrieta. – Pas mane į krautuvę užeina įvairiausių žmonių. Hartingtonas traukia lankytojus iš visur, taigi negali žinoti.

Ji šyptelėjo, ir Miranda pajuto jai prielankumą. Henrieta šypsojosi miela save menkinančios moters, kuri nežino, kokia yra graži, šypsena.

Durims vėl atsivėrus, plūstelėjo šalto vėjo gūsis.

– Tik pažiūrėkit! – sušuko plačiai besišypsantis vyrukas švelniu, dailiu veidu. – Tai, manot, pasilaikysit ją vien sau? Eta, tu mane stulbini! O tavo, Keite, slapukavimas man – anokia naujiena. Iš tavęs tikiuosi blogiausio.

– Trojus, – pristatė Henrieta ir jos veide nušvito šypsena. – Jis kitapus gatvės, jei prireiktų apsikirpti. Žinoma, jums nereikia, jūsų šukuosena puiki.

Trojus, susidėjęs rankas ant klubų, aptemptų džinsais žemu juosmeniu, pasisuko į Mirandą.

– Jūs čia jau šitiek laiko, o nesivarginat nė pasilabint? Žinokit, esam įskaudinti iki paširdžių. – Jis patempė lūpą. Miranda, matydama užkrečiamą Trojaus šypseną, pagyvėjo. – Keite, mano gyvenimo meile, man būtinas pyragaitis. Lauke klaikiai šalta, o dvyliktą ateis senė Barškanti Rankinė melsvintis plaukų.

– Trojau, nedorėli, – aiktelėjo Henrieta ir suprunkštė. – Šitaip jos niekas nevadina, o Trojus iš tikrųjų yra Piteris, – paaiškino ji Mirandai.

– Patieksi? – paklausė Trojus, bet atsakymo nelaukė. – Ir kavos padaryk! – Įsmeigęs ryškias riešutų spalvos akis į Mirandą, ėmė ją nesivaržydamas liaupsinti. – Jūs – žavingiausia būtybė iš visų kada nors įkėlusių koją į Hartingtoną. Paskutinį kartą tokią žavuolę mačiau Hartingtono miške – tai buvo lapė, jei gerai prisimenu, vilkinti žadą atimančius nuosavus kailinius. Beje, ant jūsiškių matau „Prada“ etiketę, ir negaliu atsižiūrėti į odinius batus, tokius oho šį sezoną. – Trojus iš susižavėjimo šnarpštelėjo, pro išplėstas šnerves uosdamas cukraus prisigėrusį orą, tada kaip sąmokslininkas pridūrė: – Jūs gi graži. O kaip vyras? – Miranda prunkštelėjusi vos neapsipylė kava zomšinio švarkiuko. – Irgi žavumėlis?

– Na, negaliu atsakyti. Grožis priklauso nuo žiūrovo akies, – tarė ji, iš nustebimo juokdamasi. – Mano manymu, jis išvaizdus.

– Žiū, jūs dar ir iš aukštuomenės. Dievinu aukštuomenę. Jei turit titulą, apkirpsiu nemokamai!

– Deja, neturiu. Tiesiog ponia Kleiburn.

– Užtat ponia iš Hartingtono rūmų. Jie gąsdinamai dideli. Gražūs ir dideli – svaiginantis derinys. Tokio užtenka, kad gėjus virstų negėjum!

– Ji ieško pagalbininkų, – pranešė jam Henrieta. – Virėjos…

– Aš galiu virti, – pasišovė jis, neatitraukdamas akių nuo Mirandos.

– Ir sodininko.

Trojus pamaiviškai nusvarino pečius.

– O šitam iš manęs – prastas pagalbininkas. Kai prisiliečiu, nusibaigia bet koks žalėsis. Gerai dar, kad mano katė ne žalia, kitaip ir jai galas! Naikinti sodą, kitados buvusį gražiausią Dorsete, būtų begėdiška.

Henrieta atkreipė dėmesį į Keitę – labai jau tyli. Atsukusi nugarą ruošė kavą. Henrieta sunerimusi žvilgtelėjo į Trojų – tas nukreipė dėmesį į prekystalį.

– Kur mano kava, brangute?

– Tuoj, – atsiliepė Keitė.

Atmosfera staiga atvėso, mat ji keisdavosi pagal Keitės nuotaikas. Jie pasielgė neapdairiai, kad jos nepaisė.

Miranda, pajutusi permainą, dirstelėjo į laikrodį.

– O Viešpatie, būtinai turiu eiti. Buvo labai malonu su jumis visais susipažinti.

– Mums irgi, – nuoširdžiai atsakė Henrieta. – Rasim jums tą sodininką, nesijaudinkit.

– Jau išeinat? – aiktelėjo Trojus. – Bet juk ką tik susiėjom. Jūsų draugijoje tepabuvau vos dešimt minučių. Nepatinka mano odekolonas?

– Patinka, – nuramino jį Miranda, linksmai kresčiodama galvą. – Jis jums tinka.

– Sakot, saldus.

– Taip, bet maloniai.

– Ak, koks neapsakomas palengvėjimas. – Jis metė šelmišką šypseną. – Atveskit kada nors apsikirpti poną Kleiburną. Būtų miela su juo susipažinti.

Jis dviprasmiškai pakilnojo antakius.

– Kažin, – suabejojo Miranda. – Galiu jo nebeatgauti.

Atsistojusi ji užsimetė ant pečių paltą. Moterys žiūrėjo su pavydu. Paltas buvo juodas ir prigludęs, su plačia kailio juosta apkraštuotais atvartais ir tokiais stačiais pečiais, kad jai einant briauna būtų galėjusi raižyti orą.

– Ačiū už kavą ir pyragaitį, – padėkojo ji Keitei. – Išties nieko skanesnio nesu ragavusi. Net Londone. – Keitė išdidžiai atmetė galvą. – Ar galėčiau priklijuoti prie jūsų lentos šitą?

Miranda iš rankinės ištraukė lapą su spausdintomis raidėmis.

– Žiūrėsiu, kad visi būtinai perskaitytų, – pažadėjo Keitė, bet jai nė nereikėjo vargintis – skelbimas buvo toks didelis, kad niekam nepraslys pro akis.

– Oi, – išpūtė orą Trojus, kai Miranda išėjo. – Na ir gražuolė. „Dėkoju už kavą ir pyragaitį“, – pakartojo jis, pamėgdžiodamas jos tartį. – Negaliu atsigėrėti!

– Iš pradžių buvo šaltoka, bet paskui apšilo. Trojau, atrodo, ji nežino, kaip tave perprasti, – paerzino Henrieta.

– Ji nuostabi, bet, man regis, kiek užrietusi nosį, ar ne? Kaip ir visi londoniečiai – manosi esantys už mus geresni, – išliejo pagiežą Keitė, nešdama Trojui kavą ir pyragaitį. – Viena iš tų, kurios pratusios prie pulko įkandin lakstančių tarnų. Aiškiai matyti, kad be valytojos, virėjos, sodininko ir dar balažin ko pražūtų. Įpuolė be jokių mandagybių, lyg čia jai koks paštas. Mažumėlę užtruko, ką? Apsireiškė tik po dviejų mėnesių. Pernelyg jau reikšminga Hartingtonui. Turbūt mano, kad mes visi – gryni provincialai. Nors šiaip daili, – pridūrė ji tyliai šnarpštelėdama. – Tokia nieko sau.

– Mano galva, tu perdedi, – pasakė Trojus. Visi žinojo, kad Keitė apie žmogų retai kada pasakys ką gražaus. – Juk išgerti tavo kavos ji nepasididžiavo užeiti.

– Pamatė, ką? Geresnės neras nė Londone.

– Turiu grįžti į krautuvę. Palikau ten Klerę vieną, – suskato Henrieta, prisiminusi seserį.

– Tavim dėta nesijaudinčiau, juk darbo nedaug teturite, – išdrožė Keitė. – Gal norėtum pasiimti pyragiuką?

– Ką? – suglumo Henrieta. Argi prieš penkias minutes Keitė jos nekoneveikė, kad per daug valgo?

– Klerei, kvailute, – mestelėjo Keitė, kišdama pyragaitį į maišelį.

Henrieta pasiėmė maišiuką ir, jausdamasi galutinai pažeminta, išcampino.

Grįžusi namo, Gasą Miranda rado sėdintį prie židinio ir žiūrintį „Žiedų valdovą“. Jis kimšo traškučius iš pakelio ir gėrė kokakolą iš skardinės.

– Nejau tau neužduota namų darbų? – paklausė Miranda.

Gasas patraukė pečiais.

– Palikau mokykloj kuprinę.

Miranda padūsavo.

– Ką gi, pirmadienį ją geriau parsinešk arba vėl turėsi bėdos. Šįvakar parvažiuoja tėtis. Jis ne itin džiaugiasi tuo, ką šiandien iškrėtei.

– Aš nenorėjau, – pasiteisino Gasas, grūsdamas į burną saują traškučių. – Pradėjau ne aš.

– Nenoriu klausytis. Turiu darbo. Tuoj grįš sesuo, todėl šitą filmą tau teks išjungti. Ji bijo tų šlykščių padarų.

– Orkų, – pataisė Gasas.

– Kad ir kas jie būtų. Žiūrėk, kad išjungtum.

– Mama, bet…

– Išjunk!

Miranda grįžo prie rašomojo stalo. Burnoje tebejuto gardaus pyragaičio skonį, o galvoje net ūžavo nuo kavos. Ką tik sutikti žmonės jos skilčiai suteiks gana gardžių prieskonių. Trojus nuostabiai sultingas, Henrieta – putli, saldutė ir visiškai užuita Keitės, o ta – nuodinga, kad ir kokie stebuklingi būtų jos receptai. Pasigėrėtina trijulė. Reikia tik sukurti charakterius, kuriuos galėtum vaizduoti kas mėnesį, ir ji parašys knygą, parduos teises pagal ją kurti filmą, ir visas pasaulis pasiklos jai po kojomis. Pirštai pasileido lakstyti klaviatūra.

Neilgtrukus Miranda išgirdo, kaip virsteli ir užsidaro priekinės durys ir tylutėliai įtipena penkiametė duktė Storma.

– Mieloji, – pašaukė Miranda, kiek nusivylusi, kad ta grįžo namo kaip tik tada, kai ji jau buvo beįninkanti į charakterius.

Storma prie durų išdygo paniurusi. Rudi plaukai vėjo nubraukti nuo veido, skruostai įraudę nuo šalčio.

– Ar gerai praėjo diena mokykloje?

– Ne. Gasas – mušeika, – išdrožė ji.

Miranda liovėsi barškinusi klaviatūra, pažiūrėjo į dukterį.

– Mušeika?

– Madlena nenori ateiti pažaisti, nes bijo Gaso.

– Žinau. Jis šiandien krimstelėjo berniukui.

– Aš mačiau, jam bėgo kraujas.

– Aišku, įkandimą tas visiems rodė kaip karo žaizdą! – suirzusi išrėžė Miranda. Motina tikrai skambins pasiskųsti.

– Jis trauko vorams kojas.

– Na ir kas čia blogo, jie gi bjaurūs.

– Jie – Dievo kūriniai.

Stormai akyse sužvilgo ašaros.

– Mieloji, po galais, kas tau taip prikalbėjo?

– Ponia Roberts sako, kad kiekvienas padaras – ypatingas. Gasas viską naikina.

– Eikš, širdele, – pasivadino Miranda į glėbį dukterį.

– Man Gasas nepatinka.

– Ne tau vienai, – atsiduso ji. – Gal eik žaisti į savo kambarį? Jis žiūri „Žiedų valdovą“. – Storma išsprūdo iš glėbio. – Namų darbų turi?

– Taip.

– Po minutės ateisiu ir padėsiu tau juos paruošti.

Bet Storma žinojo, kad minutė išsitęs iki valandos, ir galiausiai namų darbus ji turės ruošti viena. Mama visuomet perdėm užsiėmusi.

Storma kiūtojo rožiniame kambaryje. Jo sienų apmušalai derėjo prie užuolaidų, išpieštų tarp gėlių šokančiais rožiniais angeliukais. Lemputės – ir tos buvo rožinės, todėl kambarys skendėjo švelnioje rožinėje šviesoje. Knygų lentynos buvo nukrautos pūkuotais žaislais ir knygomis. Ji turėjo dailių brangenybių dėžučių, kuriose laikė papuošaliukus, plaukų segtukus, blizgančius drugelius ir apyrankes. Turėjo rožinių užrašinių, dėdavosi į jas rašanti rožiniais pieštukais, dar turėjo „Win Green Gingerbread“ namą iš siuvinėtos rožinės medvilnės, pilną kolekcionuojamų įvairiausių dydžių ir atspalvių rožinių pagalvėlių. Čia dabar ir tūnojo su skaitymo knyga iš mokyklos. Liūdėjo ir jautėsi vieniša. Prisitraukusi mėgstamiausią rožinę pagalvėlę, apsikabino ją, į kampą nusibraukė ašaras. Kokia gi nauda iš gražaus kambario, jei neturi draugų, kuriems jį galėtum parodyti?

Miranda parašė skiltį ir, išsiuntusi ją elektroniniu paštu, lengviau atsiduso. Dukters namų darbus pamiršo. Nuslinkusi į virtuvę įsipilti taurės vyno, iš šaldytuvo išsitraukė morką, kad nuslopintų norą užsirūkyti. Laikas vaikams gerti arbatą. Nieko geriau nesugalvosi, kaip pakepti duonos su kiaušinių plakiniu, mat žuvų kepsnelių Gasas jau buvo valgęs pietų. Tebespoksant į šaldytuvą, sučirškė telefonas. Įspraudusi ragelį tarp žando ir peties, Miranda išsitraukė porą kiaušinių.

– Labas, čia Džeremis.

– Oi, labas.

– Jūs gi ieškojot sodininko.

– Taip, – patvirtino Miranda pralinksmėjusi.

– Radau kas galėtų tikti. Žmonės jį vadina Andervudu. Senyvas žmogus, keistuolis, bet mėgsta sodininkauti.

– Kur radot?

– Jis yra dirbęs jūsų ūkyje.

– O dabar?

– Dabar lyg ir pensininkas. Galėtų dirbti pas jus kelias dienas per savaitę.

– Kiek jam metų?

Džeremis pagalvojo.

– Maždaug šešiasdešimt penkeri.

– Ar jis pajėgs? Čia labai daug darbo.

– Tik leiskit jam pamėginti. Jis geras vyrukas.

Įtapsėjo Storma, pasidabinusi rožine fėjos suknele, nepamiršusi nė žiburiuojančios karūnos, sparnų ir lazdelės.

– Mamyte, noriu valgyti, – pasiskundė ji. Aplink akis nuo ašarų raudonavo ratilai.

Miranda susiraukė, akimirksnį padvejojo.

– Gerai, noriu jį pamatyti, – tučtuojau sulygo. – Ar galėtų ateiti ryt iš ryto? Žinau, kad šeštadienis, bet…

– Aš jį atsiųsiu.

– Gerai. Ačiū, Džeremi.

Baigusi pokalbį, Miranda atsisuko į dukterį.

– Kepu tau duonos su kiaušiniais, mieloji. Kaip tu?

– Duonos su kiaušiniais? – pasipiktino Gasas, mindžikuodamas tarpdury. – Aš nekenčiu duonos su kiaušiniais.

– Gasai, tavo padėtis šiandien neleidžia bambėti. Duona arba spagečiai.

– Spagečiai, – pareiškė Gasas.

Storma suraukė nosį.

– O man patinka duona su kiaušiniais.

– Aš jums ne restoranas. Abu valgysit spagečių.

Miranda nenorėjo Gaso įniršio priepuolio, o Storma juk nedejuos. Duktė susiraukė.

– Galėsi užsipilti kečupo, kiek norėsi, – pridūrė Miranda, kad ją nuramdytų. – Šiandien tikrai neturiu jėgų su jumis peštis.

Žiūrėdama, kaip vaikai valgo, ji gardžiavosi taure vyno. Vakare namo parvažiuoja Deividas. Ji išsimaudys ir apsirengs kokiu gražesniu drabužiu. Paruoš jam veršiukų kepenėlių su keptomis bulvėmis ir raudonojo vyno padažu. Norėjosi jį nustebinti, paskatinti kuo daugiau laiko praleisti namie. Miranda geidė jo draugijos. Kaime vienai nuobodu.

1 Šventė (pranc.).

III

Ūkanoti rytai, žadantys puikią dieną

Deividas Kleiburnas į Hartingtono rūmus atvažiavo aštuntą. Gasas, vilkėdamas žydrai dryžuotą pižamą, su mama laukė virtuvėje. Storma apkamšyta miegojo su žaisliniu triušiuku ir mėgstamiausia rožine pagalvėle, sapnuodama, kaip parsiveda pažaisti naujuosius draugus.

Išgirdusi atidaromas laukujes duris, Miranda liepė Gasui likti virtuvėje, o pati nuėjo pasikalbėti su tėčiu. Prieškambaryje jie užtruko, regis, amžinybę, kalbėjosi prislopintais balsais. Gasas, išgėręs savąją stiklinę pieno, rangėsi ant minkštasuolio ir juto, kaip širdį užgula sunkus laukimas. Nusižiovavęs ėmė šaukštu braižyti pušies medieną.

Galiausiai tėvai atėjo į virtuvę, atrodė rimti. Tėtis nepasisveikino, tik atitraukė kėdę ir klestelėjo. Mama padavė jam taurę vyno, tada įsipylė sau.

– Mama man sako, kad šiandien įkandai vaikui ir pabėgai iš mokyklos.

Gasas spoksojo į tėvą nemirktelėdamas. Buvo nusprendęs nepraskysti. Aragornas niekada nepraskysdavo.

– Tam būtina padaryti galą. Tavo elgesys nepakenčiamas.

Gasas tylėjo.

– Už bausmę savaitę nežiūrėsi televizoriaus.

Jis težioptelėjo – protestavo tylomis. Buvo per daug priblokštas, kad aiktelėtų.

– Mūsų kantrybė dėl tavęs galutinai išsibaigė. Perspėju tave, Gasai: jei nesiliausi skriausti vaikų ir trukdyti pamokoms, mums neliks kitos išeities, kaip išsiųsti tave į internatą pirma laiko. Aišku?

Gasas tramdė nepaklusnią ašarą, bet ta išsprūdo ir pakibo ant blakstienų. Jis linktelėjo.

– Turi ką pasakyti?

– Ne aš pradėjau, – sušnibždėjo Gasas.

Ašara nukrito ant skruosto, jis nubraukė ją rankove.

– Nenoriu klausytis visų jūsų žaidimų aikštelės sapaliojimų. Jau prisiklausiau. Dabar marš į lovą.

Gasas nusirangė nuo suolo ir prasliūkino pro tėvus. Nė vienas nesiteikė jo pabučiuoti, linkėdamas labanakčio. Smukęs į savo kambarį, jis užtrenkė duris, krito ant lovos ir įsikniaubęs į pagalvę užsikūkčiojo.

– Gal geriau lipsiu pas jį, – sunerimusi tarė Miranda. – Juk mažas.

– Ne, Miranda, – nukirto Deividas. – Čia ir bėda. Tu pernelyg atlaidi. Nepasiuntei jo atgal į mokyklą, leidai visą popietę žiūrėti DVD. Nieko nuostabaus, kad nepasimoko. Kaipgi tu jį auklėji? Tegu paverkia, kol užmigs. Jei visąlaik nuolaidžiausi, taip nieko ir neišmoks. Būk tvirtesnė. Nebus gerai pačiam Gasui, jei išauginsime jį siaubūnu. Juk mes atsakingi už jo elgesį.

– Bet aš nežinau, kaip jį auklėti.

Miranda gurkštelėjo vyno ir susmuko kėdėje.

– Nekvailiok. Čia tau ne mokslas apie raketas. Beje, ar pradėjai ieškoti pagalbininkų?

– Taip, – atsakė ji pragiedrėjusiu veidu. – Pakabinau skelbimą miestelio pyraginėje. Pasak mūsų kaimyno Džeremio Ficherberto, ji – pagrindinė Hartingtono arterija. Ryt jis man šį tą atsiųs. Sodininką, vadinamą Andervudu.

– Pavardė vykusi, – pritarė Deividas linksėdamas. Šitam vyrui patikdavo, kai reikalai būdavo sutvarkyti.

– Bet senokas.

– Aš niekad nesprendžiu apie žmogų jo nepamatęs.

– Jis, ko gero, labai patyręs.

– O kaip virėja? Beje, jei jau prakalbome, kažkas labai gardžiai kvepia.

– Veršiukų kepenėlės, – atsakė Miranda. – Tavasis gardėsis.

– Tu pagaliau galėsi tapti gerąja namų dvasia. – Deividas ištuštino taurę ir atsistojo. – Ką gi, einu maudytis.

Miranda nulydėjo išeinantį vyrą akimis. Jos jis ničnieko nepaklausė, net nepastebėjo kašmyro suknelės, kurią buvo apsivilkusi. Šitiek vargta, trinkta galva, dažytasi. Ji ėmėsi vyno padažo. Akyse nuo svogūnų susitvenkė ašaros. Staiga Miranda pasijuto išsunkta. Paskutiniai metai buvo nepakeliami. Gasas prieš Kalėdas buvo išprašytas iš mokyklos, teko jį mokyti namie, nusamdžius mokytoją, paskui jie ieškojosi namo, jį remontavo, kraustėsi, stengdamiesi suspėti iki rugsėjo, mokslo metų pradžios. Miranda tebegirdėjo sūnų kniurpčiojant viršuje.

– Po galais! – susikeikė įsipjovusi pirštą. – Ir kaip aš galiu čia kiurksoti, kai Gasas savo kambaryje baigia išverkti akis, – sušnypštė ji, truktelėjo stalčių, čiupo „Žmogaus voro“ pleistrą. Apmuturiavusi juo žaizdą, nudrožė prie laiptų.

Gasas garsiai sriūbavo. Įžengusi į jo kambarį, atsiduodantį senais sausainiais, Miranda prisėdo ant lovos. Vaikas, pajutęs, kad mama čia, paliovė verkti, pakėlė nuo pagalvės galvą. Miranda pažiūrėjo į sumišusį veidą, pridėjo ranką prie kaktos, kur žėlė tamsūs, lipnūs plaukai.

– Gasai, – sušnibždėjo ji, – viskas baigta. Tėvelis nebepyksta.

Gaso veidas tik išsipūtė ir jis vėl užsikūkčiojo.

– Liaukis, mielasis. Mes nebeširstam. – Tada reikliau: – Gasai, tvardykis.

Sūnus teberaudojo. Miranda čiupo jo rankas, užsitraukė vaiką ant kelio, kad galėtų apkabinti. Jis įsikniaubė mamai į kaklą, kaip darydavo būdamas mažutėlis.

– Kas yra, mielasis? – paklausė ji, prisispaudusi sūnų.

– Nežinau, – galiausiai pralemeno jis prikimusiu balsu, šnopuodamas. – Nenoriu į internatą.

Miranda nieko daugiau nebegalėjo padaryti. Palaikė sūnų apkabinusi, kol tas aprimo, vėl paguldė į lovą, pabučiavo į kaktą ir išjungė šviesą. Gasas bemat užmigo; jam ilsintis blyškus veidas staiga tapo meilus ir nekaltas. Ji valandėlę dar pažiūrėjo, pasistebėdama, kodėl gi jai tekęs toks rūpesčių keliantis vaikas. Nė sekundės nesusimąstė, kad pati irgi gali būti kai kuo dėta.

Deividas išsimaudęs apsimovė žalsvai rusvas kelnes, apsivilko žydrus „Ralph Lauren“ marškinius. Jo būta išvaizdaus, juodais žvilgančiais plaukais, įdegusia oda, ilgų blakstienų įrėmintomis tamsiai mėlynomis akimis, kurios bent kiek mažiau vyriškame veide būtų atrodžiusios perdėm jau moteriškos. Buvo stiprus ir raumeningas, nes kas rytas treniruodavosi sporto salėje po biuru. Taip pat tuščiagarbis. Mėgdavo gražiai rengtis, tepdavosi brangiu losjonu po skutimosi ir be perstojo rūpinosi plaukų slinkimu. Jis buvo savimi pasitikintis vyras, uždirbęs krūvą pinigų Sityje, vedęs gražuolę, nusipirkęs didžiulį namą kaime ir dar investavęs į butuką Kensingtone. Deividas turėjo visa, kas priklauso: puikią šeimą Dorsete ir puikią meilužę Londone. Du atskirus gyvenimus. Viskas buvo taip, kaip ir turi būti. Jis jautėsi tik darąs, ką daryti turi teisę visi vyrai. Mylėjo žmoną, meilužės nemylėjo. Bet negi žmona galėtų viltis, kad jis kiaurą savaitę laikysis celibato. Gi čia sandoris, savaime suprantama. Jai – namai kaime, jam šilta lova Londone, ir nė vienas nenuskriaustas.

Miranda apačioje baigė ruošti kepenėles. Padengė stalą dviem ir laukė išnyrant vyro. Deganti žvakė dabar pasirodė perdėm teatrališka, tad ją užpūtė ir atidėjo į šalį. Kokia neteisybė, mąstė ji sau. Verdi, plauni indus, kuopi namus, rūpiniesi skalbimu, kartą per savaitę dumi į Seinsberį apsipirkti, prižiūri vaikus, negana to, turi darbą. Deividas teturi darbą. Jam nereikia galvoti apie nieką kitą, tik apie save.

– Velniai griebtų, – sumurmėjo ji ir prisipylė trečią taurę vyno. – Manęs jis tarsi nė nebepastebi.

Deividas į virtuvę įžengė geros nuotaikos. Miranda buvo mažumą apsvaigusi. Jis įsidėjo valgio, prisėdo.

– Mieloji, šįvakar tau teko tiek rūpesčių. – Jis vertinamai nužvelgė žmoną. – Aš turiu labai gražią pačią.

Jos nuotaika pakilo nelyg siūbtelėjusi liepsna.

– Ačiū. Papasakok man apie Londoną, kad tavo dėka galėčiau ten pagyventi!

– Viskas taip pat, kaip palikai, tik šalčiau, – numykė jis.

Miranda nurijo kartėlį ir pareikalavo išsamesnio atsakymo:

– Su kuo daugiausia leidai laiką?

– Su tais pačiais, kai jo turėdavau. Šią savaitę biure kasdien prabūdavau iki dešimtos. Aš nusivaręs nuo kojų.

– Kaip laikosi Blaita? – Čelsyje nuvedusi Gasą į dziudo treniruotę Miranda netikėtai sutiko mokyklos laikų draugužę. Metų metus viena kitos nemačiusios, jiedvi vėl suartėjo, mat Miranda padėjo jai ištverti skaudžias skyrybas. – Vis mėginu jai prisiskambinti, bet visuomet atsiliepia atsakiklis. Va kas nutinka, kai persikraustai į kaimą – visos draugės tave pamiršta!

– Ji tavęs nepamiršo. Blaita užsiėmusi su teisininkais ir sąskaitininkais, pati pagalvok. Tiesą sakant, daviau jai šiokį tokį patarimą, – pompastiškai pareiškė Deividas, iškėlęs šakutę. – Pasakiau, kad su skyrybomis turi būti dorojamasi kaip su verslu. Ji – pati sau svarbiausia klientė. Turi sudaryti sau kuo geresnį sandorį. Nėra ko tikėtis, kad viskuo už ją pasirūpins teisininkas. Jis gi nežino, ko ji nori. Galvoja tik apie tai, kaip išpešti kuo daugiau pinigų jai, tai yra kuo daugiau komisinių sau. Gal ir yra geriausias visame mieste, bet vis tiek reikia pasakyti, ko nori. Liepiau susidaryti sąrašą. Tai paskutinis šansas. Kai užversi duris, bus po viskam. Juk nebegrįši prašyti to, ko nesivargini paminėti dabar. Jam atiteks viskas, o Blaita graušis, kad taip delsė.

– Ar ji tavęs paklausė?

– Sakyčiau, taip. Bėda, kad ji perdėm emocionali, per medžius nemato miško. Šiuo metu tetrokšta išsilaisvinti. Aš pasakiau, kad pinigai reikalingi, bent jau sūnaus labui. Ko jai reikia, ji žino. O aš džiaugiuosi galėdamas padėti. Vis tiek niekuomet nemėgau jos vyro. Tikras šiknius!

– Baisu, kiek mūsų draugų skiriasi, – atsiduso Miranda. – Kai apsitvarkysim, būtų gerai pasikviesti Blaitą su Rafaeliu praleisti savaitgalio. Rafaelis mielas mažius, gal padarytų gerą įtaką Gasui. Taip ir būna, a? Po krūvos metų susitinkam, išsiaiškinam, kad mudvi – kaimynės, o tada aš persikraustau čia. Berniukai buvo vos pradedantys pažindintis.

– Gasas net nespėjo įkąsti Rafaeliui.

– Palūkėkim, Gasas apsipras.

Mirandos veidas beregint apsiniaukė. Gaso bėda, atrodo, niekur nedings.

– Kaip manai, gal turėtume į ką nors kreiptis? – paklausė ji.

– Į psichiatrą? – pasibaisėjo Deividas.

– Na, į vaikų psichologą.

– Lįsti prie savo sūnaus leisiu tik per savo lavoną. Gasui nieko baisaus. Nieko tokio, ko negalėtų ištaisyti internatinė mokykla.

– Bet iki jos dar beveik metai, Gasas į ją nenori.

– Toks amžius. Jis išaugs. Miranda, tau tereikia kontroliuoti. Tu čia visą savaitę viena. Viskas priklauso nuo tavęs.

– Numanau, kad dabar liepsi man dorotis su šeima kaip su verslu. Mano svarbiausias klientas – Gasas, – nusišaipė ji.

– Ne, mieloji, jis – verslas, – kuo rimčiausiai pataisė Deividas. – Tavo svarbiausias klientas – aš.

Pažiūrėję žinias, juodu atsigulė. Deividas sėdomis skaitė „Economist“, o Miranda, apgirtusi ir nusikamavusi, susirietė į kamuoliuką ir užsimetė ant akių pagalvę, kad nespigintų; ji buvo pratusi miegoti viena. Juodu nesimylėjo. Deividas nebandė, o ir Miranda, nors užsigavusi, kad vyras po ištisos savaitės skyrium jos negeidžia, galiausiai atsipūtė.

Kitą rytą Storma viena žaidė savo kambaryje, o Gasas, nebeturėdamas teisės žiūrėti televizoriaus, išsliūkino į mišką spęsti spąstų nieko blogo nenujaučiantiems žvėreliams. Deividas, pusryčių šlamšdamas Mirandos patiektus kiaušinius, kumpį ir skrebučius, skaitė laikraščius. Ji ruošėsi pokalbiui su sodininku.

– Tu irgi norėsi su juo susitikti? – pasiteiravo ji Deivido, bet šis neatitraukdamas akių nuo „Telegraph“ atsakė, kad tai – jos sritis.

– Vidaus politikos ministrė esi tu, – pajuokavo.

– O tu kas toks? – paklausė Miranda, pyktelėjusi, kad vyrui šitaip neįdomu.

– Aš – ministras pirmininkas, – paaiškino Deividas. – Jei norėsi išgirsti kitą nuomonę, su džiaugsmu ją išdėstysiu. Bet jei ne, mieloji, visiškai pasikliausiu tavo sprendimu.

Išsiuntusi vyrą paragauti Keitės kavos, Miranda laukė darbo kambaryje. Buvo pervargusi, nes viską turėjo daryti viena. Kokią armiją statybininkų ir apdailininkų ji buvo atsiboginusi į Hartingtoną, kad šitą namą paverstų savo svajonių namais! Deividas leido žmonai namus įrengti taip, kaip ji geidė, – geras jos skonis buvo viena iš priežasčių, kodėl ją vedė, – ir pareigingai, nesipriešindamas apmokėdavo sąskaitas. Iš jos, kaip vidaus politikos ministrės, buvo tikimasi jam ir vaikams pastatytų namų. Deividui nė į galvą nešovė mintis išlįsti iš prašmatnaus kabineto padėti. Miranda susizgribo, kad juodu niekuo nebesidalija. Vaikai – ir tie virto jos jurisdikcija, mat jis – ministras pirmininkas, virvutes tampantis lėlininkas.

Šitaip besvarstant apie savo santuokos būklę, sučirškė durų skambutis, ir Miranda nuskriejo prieškambariu. Giliai įkvėpusi pasimeldė, kad ponas Andervudas būtų tobulas sodininkas, o kad jau užmezgė ryšį su Dievu, dar pridūrė, kad iš paskos galėtų sekti ir virėja su valytoja. Atidariusi duris išvydo į gnomą panašų vyrą su ruda striuke ir rudomis kelnėmis, ant vešlios garbanotų pražilusių plaukų kupetos užsimaukšlinusį tvido kepurę. Šis, pamatęs ją, tučtuojau nusitraukė kepurę ir priplojo ją prie liemenės.

– Esu Andervudas, atėjau dėl sodininko darbo, – išdrožė su ryškiu Dorseto akcentu.

Miranda rankos neištiesė – svečias atrodė taip, tarsi nežinotų, ką su ja veikti.

– Užeikit, pone Andervudai, – paragino ji ir, pasitraukusi į šalį, praleido jį į prieškambarį. Su Andervudu vidun siūbtelėjo drėgno vėjo šuoras. – Na ir drėgmė šiandien, – nusistebėjo ji, darydama duris. – Nepakenčiu dulksnos.

– Visuotinis atšilimas, – liūdnai tarė jis. – Vieną dieną karšta kaip vasarą, kitą šalta kaip Sibire! Šiais laikais nežinai, ko tikėtis.

– Prašom į mano kabinetą, pone Andervudai.

Jis, dirsčiodamas į grindų plokštes ir kremine spalva ką tik išdažytas sienas, nusekė iš paskos. Čia buvo didžiulis tuščias židinys, kuriame turėtų pleškėti malkos, ir dailus kilimas, ant kurio tikėtumeisi išvysti porelę snūduriuojančių šunų. Kai Hartingtonas priklausė Laitliams, židinyje visuomet kūrendavosi ugnis, o ant plataus valgomojo stalo vestibiulyje stovėdavo ryškių gėlių puokštė. Dabar ano stalo vietą užimantis apskritas staliukas su negyva statula atrodė vienišas.

– Vadinasi, ką tik persikraustėt? – paklausė Andervudas.

Miranda pastebėjo, kad jis kalba lėtai ir atsargiai, akivaizdu, bus nelinkęs skubėti žmogus.

– Taip. Šitie namai jums pažįstami?

– Dar ir kaip. Anuomet čia buvo gražiausias sodas Dorsete.

– Šit kaip, – numykė ji, vesdama Andervudą prie krėslo.

Jis pastebėjo, kad šeimininkės darbo kambaryje židinys irgi nesikūrena, bet šičia kvepėjo dūmais, o tai drąsino.

– Ponia Laitli buvo talentinga ponia.

– Girdėjau.

– Turėtumėt namuose kūrenti ugnį. Galėčiau atnešti malkų, jei norėtumėt.

– Dėkui. Na matot – mums reikia ko nors kaip jūs.

Nors kai jis, pridėjęs storą trumpą pirštą, pamakalavo sau apie nosį, Miranda dėl to nebebuvo tokia tikra.

– Niežti nosį, – pasiaiškino tas ir vėl patrynė pirštu.

– Ačiū, pone Andervudai. Sakykit, kaip suprantu, jūs dirbot pas Džeremį Ficherbertą?

Andervudas, nuleidęs pirštą, nusibraukė jį į striukę.

– Aš ūkyje išdirbau daugiau kaip keturiasdešimt metų. Ariau ir sėjau, bet užvis labiau mėgstu sodus. Matėt miške šungrybių?

Jo akys švytėjo kaip hematitai.

Miranda papurtė galvą.

– Šungrybių?

– Taigi. Nemažai jų ten. Mat šlapias ruduo. Ar žinot, kad grybas tėra grybienos vaisius?

– Ne, šito nežinojau.

– Kai grybiena žemėje iškeroja tiek, kad duotų sėklų, randasi šungrybiai.

– Šit kaip, – susakė Miranda stengdamasi dėtis susidomėjusi. Pokalbis klostėsi ne visai taip, kaip ji vylėsi.

– Diduma šungrybių – valgomi, tik daug kas šito nežino. Valgo tik grybus. Maniškė verda gardžią šungrybių sriubą. Ji žino, kuriuos valgyti, o kurių – ne.

Miranda atkreipė dėmesį į didžiulį Andervudo pilvą. Buvo akivaizdu, kad jis gerai valgydinamas. Ji mąsliai prisimerkė.

– Šita valda didžiulė, pone Andervudai.

– Ponia Laitli ją prižiūrėdavo viena, – pasakė jis, iš nusistebėjimo linguodamas galvą.

– Neturėjo jokių pagalbininkų?

– Tik Hektorą. Tai buvo jos aistra.

– Ką gi, mažiausiai metus visa prastovėjo be priežiūros. Reikia labai daug ką nudirbti. Nežinau, ar esate pakankamai stiprus, kad susitvarkytumėt vienas.

Andervudas, atrodo, įsižeidė.

– Na jau! – pasipiktinęs aiktelėjo. Šoko, nusimetė striukę ir stojosi su trumparankoviais marškiniais, krusčiodamas raumenis. – Žiūrėkit! Aš – tvirtas kaip uola. Kieta uola.

– Ačiū, pone Andervudai.

– Ponia, metų tau tiek, kelerių jautiesi. O viduje aš – žaliūkas.

– Neabejoju, pone Andervudai. Jūsiškei labai pasisekė. Sakykit, ar gerai ji gamina valgį?

Jis pasikasė pilvą.

– Mano pačiutė? Ji puiki. Niekas nemoka virti kaip ponia Andervud.

Miranda nusprendė surizikuoti. Neviltis vertė ją elgtis impulsyviai.

– Mes ieškom virėjos, – pralemeno.

Andervudo vėjų nugairintas veidas pražydo šypsena, apskriti žandai nurausvėjo.

– Tai nebeieškokit, ponia. Ponia Andervud jus valgydins skaniai ir sočiai. Ji virdavo valgį poniai Laitli, kai pas ją būdavo svečių.

– Vadinasi, ši vieta jai pažįstama?

– Dar ir kaip.

– Ar ji turės laiko?

Jis guviai palinksėjo.

– Dar ir kiek. Mažieji padaužos jau užaugę, turi savų išdykėlių.

Mirandos galvoje mintys vijo viena kitą.

– Norėčiau susitikti su ponia Andervud, – ryžosi ji. – Gal galėtų ateiti ryt paruošti mums keturiems sekmadienio pietų? Su jumis, pone Andervudai, kalbėsiu tiesiai. Šičia baisi netvarka, o jūs, akivaizdu, šį tą nusimanote apie sodus. Gal apsiimtumėt iš pradžių pagrėbstyti lapus ir paskaldyti malkų, kad galėtume užsikurti ugnį, o aš pasidairysiu dar ko nors, – ji pagalvojo, kokie žodžiai jo neįžeistų, – …ko nors, kas drauge su jumis kurtų sodo peizažą. Mano galva, šiai vietai reikia dviejų porų rankų, kaip manot?

Andervudas iš lėto linktelėjo. Mat ne visai suprato, ką ji turėjo galvoje kalbėdama apie peizažą. Šiaip ar taip, skaldyti malkas ir kūrenti ugnį jis mėgo, jau vaizdavosi kūpsančius lapų kalnus.

– Mokėsiu jums po aštuonis svarus už valandą, o jūs dirbsite tiek, kiek įstengsite.

– Pasiūlymas puikus kaip slyvų pudingas, ponia, – atsakė Andervudas, aiškiai patenkintas.

– Vadinkite mane Kleiburn, – patikslino Miranda.

– Taip, Kleiburn, ponia.

Ji atsiduso ir pasidavė.

– Galite pradėti pirmadienį, ir nepamirškite pasakyti poniai Andervud, kad ryt ateitų, jei gali… o gal ji galėtų man paskambinti, tada aptartume visas smulkmenas.

Deividas iš Keitės pyraginės grįžo geros nuotaikos. Įlėkęs į virtuvę, kur Miranda kepė vištą, čiupo žmoną per liemenį ir puolė bučiuoti į sprandą po plaukų uodega.

– Dėl tos kavos nesuklydai. Nuo jos išties birzgia galvoje. Ir kokie puikūs žmonės. Nesuprantu, kodėl anksčiau neatradome šitos vietos. Ji puiki.

– Patiko?

Miranda, atsisukusi į jį, atsirėmė į dujinę viryklę.

– Šnektelėjau su vietiniais, daviau patarimų, kaip plėtoti verslą.

Jis valiūkiškai išsiviepė.

– Na jau, Deividai, tu nepatarinėjai.

– Žinoma, ne. Kuo tu mane laikai – pasipūtėliu kvailiu?

– Tikiuosi, toks nesi!

– Persimečiau žodeliu kitu su Keite, ta akivaizdžiai dėl manęs pametė galvą. O dar pulkininkas Paikas – paklausinėjau jo apie karą. Visi žinojo, kas aš. Vardų, suprantama, neprisimenu, bet jie elgėsi labai pagarbiai, kaip pridera. Atrodo, pasidžiaugsiu būdamas dvaro ponu. Man čia reikėtų daugiau pabūti. Čionai gyvenama lyg prieš penkiasdešimtmetį. Nesuprantu, ko mudu delsėme persikraustyti.

– Ta Keitė – gyvatė žolėje. Saugokis.

– Lentoje mačiau tavo skelbimą. Kaip miela!

– Ne miela, o praktiška. Pamatysi, suveiks.

– Tikėkimės. Dvaro ponia neturėtų purvintis rankų sode ar kuopti namų. Noriu, kad mano žmonos rankos būtų švelnios kaip kunigaikštienės.

– Kokia laimė, kad visas mano darbas – prie kompiuterio, a?

– O kaip praėjo susitikimas su Andervudu?

– Jis kol kas tiks. Bet mums vis dar reikia tikro sodininko. Andervudas galės dirbti paprastus darbus: grėbti lapus, šienauti, kapoti malkas ir kitką. Jo žmona rytoj ateis išvirti pietų. Ji virdavo valgį ankstesniems savininkams.

– Aš sužavėtas, mieloji. – Jis kilstelėjo jos smakrą. – Nemaniau, kad viską sutvarkysi.

– Šitaip sukausi…

Jis nebeleido baigti – nutildė ją bučiniu.

– Ššššš… Nepamiršk savo svarbiausio kliento!

IV

Vaisių svarinama laukinė obelis

Miranda pabudo vidury nakties. Deividas, greitai užsnūdęs, miegojo ant pilvo. Ji kurį laiką žiūrėjo, kaip kilnojasi nugara, apšviesta pro tarpą tarp užuolaidų besismelkiančios sidabrinės mėnesienos. Gulėdamas čia pat, šalimais, jis atrodė tarsi svetimas, tolimas, nepasiekiamas. Ji lyg ir juto kūno šilumą, bet vis dėlto Deividas buvo toli toli. Rodėsi, juodu daugiau nebesusiję, sakytum juos skiriančios mylios būtų išskyrusios ir sielas. Klausydamasi virš namų stogo švilpaujančio vėjo, Miranda juto vienatvės gėlą – gėlą, kurią, būdama užsiėmusi, paprastai užslopindavo. Palūkuriavusi išlipo iš lovos, užsimetė chalatą ir nutipeno į savo drabužinę. Uždariusi duris, įsijungė šviesą. Drabužinė, atrodanti it jauki parduotuvė su raudonmedžio lentynomis ir komodomis, buvo tas kambarys, kurį Miranda ypač nekantravo įrengti – ištisa patalpa bus paskirta jos drabužiams. Nūn suknelės ir kostiumėliai, tvarkingai sukabinėti ant medinių pakabų ir suskirstyti pagal sezonus ir progas, atrodo lyg atleistieji iš darbo. Ji karčiai nusijuokė. Kokios dar progos? Čia nėr kur eiti. Nėra draugių. Draugės Londone, ir tos ima pamiršti, kad jos esama.

Miranda vieną po kitos traukė sukneles, ilgesingai jas apžiūrinėdama. Pati su savim kalbėjosi: „Tu, mieloji mažyle „Dolce“, su „Celine“ rankine ir „Jimmy Choo“ bateliais labdaros pokylyje Dorčesteryje ir per Deivido keturiasdešimtmečio pobūvį atrodei pritrenkiamai. Mudvi privertėme visus atsigręžti. O tu, „Tulah“ kostiumėli dailučiais pečiais ir ilgomis klešnėmis, kaip tu su „Louboutin“ aukštakulniais ir „Anya Hindmarch“ rankine mane gelbėdavote per merginų pietus Naitsbridže ir Heiveno krūties vėžio komiteto susirinkimus. Tu, juodoji „Prada“ suknelyte, kokią privalo turėti kiekviena moteris, nenusižengianti madai, su dėžių dėžėmis rinktinių batelių ir veik neliečiamų rankinių nūn snopsai kaip kokia buvusio mano gyvenimo pamėklė. Londone aš visuomet jausdavausi kerinti. Visuomet savimi pasitikėdavau. Šičia, Hartingtone, nykstu. Nė nebežinau, kas aš. Netenku tapatybės jausmo.“

Vis labiau gailaudama, ji pradėjo atvožinėti batų dėžes, traukė batelius, kilnojo juos ir vartė rankose nelyginant juvelyras, šviesoje apžiūrinėjantis deimantus. Jai dar tik trisdešimt treji, o jausmas toks, lyg gyvenimas būtų pasibaigęs. Žvilgtelėjusi į atspindį veidrodyje, ji pakraupo – vienos gyslos. Jaunystės rausvumo, kurio jai buvo pavydima, nebėr – po akimis melsvai pilki ratilai, oda išblyškusi, pageltusi. Ji turi susiimti. Atsipeikėti. Išsijudinti, imti bendrauti su žmonėmis, pasikviesti draugių praleisti savaitgalio. Negalima sau leisti skęsti savigailoje, taip Deividas praras susidomėjimą. Pagalvojusi, kad galėtų šį tą nusipirkti iš „Ralph Lauren“ savo stilingajai kaimiškai spintai, Miranda atkuto, bet paskui susiprotėjo, kad nėra kam palikti vaikų. Jeigu tik dienelei ištrūktų, Bondo gatvė ją tikrai atgaivintų. Tie, kurie mano, kad laimės už pinigus nenupirksi, tiesiog nežino, kur apsipirkti, prisiminė ji ir kreivai šyptelėjo, tada išjungė šviesą ir vėl atsigulė. Deividas parpė, apie žmonos nelaimingumą ničnieko nenutuokdamas.

Kitąryt Gasas, maklinėdamas po kiemą, išvydo ant žvyro stovintį seną fiatą. Smalsiai nužvelgė automobilį. Tas buvo aprūdijęs, purvinas, blyškūs pilkšvi dažai luposi. Ant užpakalinės sėdynės pūsdamas į langus garą tupėjo spanielis. Gasas pabarbeno į stiklą. Šuo suvizgino uodegą. Įdomu, kieno jis. Kai vaikis atsitraukė, šuo puolė loti.

– Nutilk, tu kvailas šunėke! – užriko Gasas.

– Ką tu vadini kvailu šunėku? Tikiuosi, ne mano Reindžerį.

Gasas apstulbo – priekinėse jo namų duryse įsisprendusi į plačius klubus, susmeigusi į jį primerktas akis stovėjo keista moteriškė.

– Tai tu būsi jaunikaitis Gasas, – tarė ji mįslingai linguodama galvą.

Jos smakras buvo kampuotas kaip lopeta. Berniukas instinktyviai pajuto, kad su šita moterimi geriau nesipykti.

– Girdėjau, esi peštukas.

Ir kažin iš kur ji žino. Moteris žvilgtelėjo į suglumusį veidą ir atlyžo.

– Paleiskim Reindžerį palakstyti. Kitaip visi mano mašinos langai apmiglos. – Ji laipteliais nulipo prie automobilio. – Daryk dureles, vaikine, jos neužrakintos.

Gasas padarė kaip liepiamas, ir Reindžeris iššoko iš susijaudinimo vizgindamas uodegą, stryktelėjęs pasveikino šeimininkę.

– Kas jūs? – paklausė Gasas žiūrėdamas, kaip ji įgudusiomis rausvomis rankomis švelniai glosto gyvūną.

– Ponia Andervud. Šiandien ruošiu tau pietus, jaunasis šeimininke Gasai. Bus patiekta kepta ėriuko koja, bulvių iš mano daržo, pupelių, žirnių ir morkų. Atrodo, tavo skruostams reikia įgauti mažumytę spalvos. – Gasas juos pasitrynė. – Augantiems vaikinams, tokiems kaip tu, reikia daržovių. Bėk, Reindžeri, palakstysi aplinkui! – Šuo kaip liepiamas šuoliais pasileido į lauką prie upės. – Čia būdavo nuostabi laukinių gėlių pieva. – Moteris atsiduso ir palingavo galvą. – Pamačius, kuo ji pavirto, ponią Laitli ištiktų priepuolis.

Gasas, palikęs Reindžerį lakstyti po valdą, kuri, atrodė, jam buvo pažįstama, nusekė paskui ponią Andervud namo. Prieškambarį tvindė kepamos mėsos kvapsnis, tad pilvas sugurguliavo.

– O aš maniau, kad tokia šeima kaip jūsiškė bus bažnyčioje, – tarė ponia Andervud koridoriumi eidama į virtuvę. – Aš pati tai būčiau ten, jei nebūčiau čia. Negaliu pasakyti, kad esu didelė pastorės Bili gerbėja. Man patiktų, kad Dievui atstovautų vyras. Toks, į kurį galėčiau pagarbiai žiūrėti. Pagaliau juk Jėzus buvo ne moteris, tiesa? Jei būtų buvęs ji, niekas jo nebūtų net pastebėjęs.

Gasas, tik pusiau klausydamasis moteriškės tauškalų, smalsavo, ką ji kepa.

Miranda, nutūpusi ant aukštos kėdės virtuvėje, skaitė laikraščius. Ruošiamo valgio kvapas atviliojo ir ją. Ji buvo gerai nusiteikusi. Ponia Andervud prie viryklės tiko. Atrodė taip, kaip ir turi atrodyti virėja: didelė, stora ir energinga, nors Miranda nesusilaikė mintyse nepagailėjusi jos vyrelio, kuris, išskyrus pilvą, tebuvo pusė ponios.

– Reindžerį paleidom palakstyti, – pasakė ji mazgodamasi rankas plautuvėje. – Dabar jis jau upėj.

– Skaniai kvepia, ar ne, Gasai? – paklausė Miranda. – Ponia Andervud šiandien mums ruošia valgį, o ponas Andervudas ketina padėti sode.

– Gal jis ir senas, Miranda, bet stiprus kaip jautis, – patikino ponia Andervud.

Miranda pastebėjo, kad virėja ją vadina vardu, nors pati kreipėsi „ponia“. Nei šis, nei tas, bet nieko nepadarysi. Aiškiai matyti, kad ponia Andervud yra moteriškė, pratusi elgtis kaip tinkama, o Miranda pagal amžių jai tiko į dukteris.

– Kur tėtis?

– Svetainėje. Neik ir neįkyrėk, jis skaito laikraščius.

– Ar galiu pažiūrėti „Žiedų valdovą“? – pasiklausė Gasas.

– Ne, mielasis. Juk žinai, tėtis sakė, kad negalėsi žiūrėti savaitę. Ko neini į lauką? Gi nelyja.

– Nėr ką ten veikt?

– Nėr ką veikt? – aiktelėjo ponia Andervud. – Kaime?

– Kur Storma? – nusiminęs paklausė Gasas.

– Žaidimų kambary.

Jis susigrūdo rankas į kišenes ir išdūlino.

Poniai Andervud teko prikąsti liežuvį. Ji nebuvo tokia gera Mirandos pažįstama, kad būtų galėjusi jai porinti, kaip užimti savo vaikus. Šitokiuose žemės plotuose – galybė veiklos. Vargšiukai londoniečiai, svarstė ji sau, reikia juos mokyti linksmintis kaime. O žiūrint į motiną, kuri vėl įniko į laikraščius, anaiptol neatrodo, kad ji šito imsis.

Knapsoti žaidimų kambaryje Gasas neištvėrė. Stormos nedomino tai, kas patiko jam, o televizoriaus žiūrėti jis negalėjo. Tad pro priekines duris spruko paspardyti žvyro ir paieškoti, ką būtų galima suniokoti. Ant žemės pamatė lazdą. Per trumpą kankinti asilui, bet kaip tik tą svaidyti šuniui. Pasidairydamas Reindžerio, lauku patraukė upės link. Šitos sodo pusės jis dar nebuvo ištyrinėjęs. Laukas atrodė nekaip, buvo apžėlęs piktžolėmis. Kur kas labiau viliojo kitapus – ten avių pilna ganykla, Čarlis, už ganyklos miškas. Bet Reindžeris nudūmė šiton pusėn. Ponia Andervud sakė, kad jam patinka upė.

Netrukus Gasas priėjo tą upę. Ji buvo maždaug dvidešimties pėdų pločio, apžergta pilkų akmenų tilto. Kitados per lauką ir tiltą ėjo takas, vedantis prie mažo namuko, jaukiai įsitaisiusio kaštainių guote. Gaso manymu, ten niekas negyveno. Langai buvo tamsūs ir apdulkėję. Dėmesį patraukė teškenimas vandenyje, ir jis sužiuro į upę. Išvydęs Reindžerį, kuris išsiropštęs ant kranto juodmargį kailį purtė tol, kol gaurai sulipo smailais kuokštais, iškart pagyvėjo.

– Reindžeri! – pašaukė.

Šuo atidūmė uodegą sukdamas tarsi malūnsparnio propelerį. Gasas pakišo jam apuostyti lazdą ir ją švystelėjo kaip įmanydamas toliau. Reindžeris buvo pratęs prie tokio žaidimo, tad paknopstom pasileido iš paskos. Kai grįžo nešinas lazda nasruose ir numetė ją berniukui po kojomis, Gasas paglostė šunį. Paskui lazdą svaidė ir svaidė.

Žaidimui galą padarė Gaso susidomėjimas negyvenamu nameliu. Tie aklini langai ir apleistos sienos, per kurių plytas nelyg kantrus aštuonkojis lėtai ropojo gebenė, kažin kuo traukė. Palikęs lazdą ant žemės, Gasas pritykino prie namelio. Durys buvo užrakintos, išblukę melsvi dažai trupėjo ir luposi. Patrynęs rankove stiklą, vaikis dirstelėjo vidun. Jo nuostabai, kambaryje buvo pilna baldų. Prieš židinį, žiojintį tarsi lavono burna, stovėjo sofa ir pora krėslų. Ant sienų, išklijuotų geltonais dryžuotais apmušalais, kabojo paveikslai. Jei ne viename kampe juoduojantis drėgmės lopas, kambarys lyg ir atrodytų gyvenamas. Gasas paslampinėjo aplink namelį, apžiūrinėdamas visus langus iš eilės, kol galop rado vieną išdaužtą, besisupantį ant vyrių. Pasinaudojęs proga, įsiropštė vidun.

Dėl naujojo atradimo smarkiai daužantis širdžiai, jis pamiršo tą neteisybę, kad yra nubaustas už muštynes, kurių nepradėjo, ir ėmėsi tiriamojo darbo. Kambarių būta mažyčių ir tamsių. Gaila, kad jis nepasiėmė žibintuvėlio. Svetainėje ant rašomojo stalo gulėjo laikraščių, šiukšliadėžė buvo pilna šiukšlių, lentynos prie sienos prikrautos knygų, o krepšys prie židinio – malkų. Viskas atrodė taip, tarsi gyventojas būtų vieną dieną tiesiog išėjęs ir nebegrįžęs.

Gasas apšniukštinėjo visus kambarius. Kuklioje virtuvėje stovėjo gruoblėtas stalas, ant jo – du puodeliai abipus arbatinio, pieno ąsotėlis, tuščia lėkštė. Namelis buvo tarsi relikvinė, ir Gasas, nors dar mažas berniukas, pasijuto braidąs po kažkieno liūdesį. Oras rodėsi sudrėkęs nuo ašarų.

Neilgtrukus gurgiantis pilvas priminė ponios Andervud kepamą ėriuką. Gasas liuoktelėjo pro tą patį langą ir pašaukė Reindžerį. Šuo gulėjo lauke, lūkuriavo pasienyje, keistai aprimęs.

– Eime, kvailas šunėke, pietų metas.

Šuo nė krust. Gasas pamėgino suvilioti jį lazda, bet Reindžeris vis tiek nesijudino.

– Ką gi, nelauksiu, lik, jei nori, aš keliauju namo.

Berniukas patraukė per tiltą, tada per lauką. Tik prie namų lėkdamas šuoliais per aukštą žolę jį prisivijo Reindžeris.

– Kur buvai? – paklausė Miranda išvydusi suprakaitavusį, įraudusį sūnaus veidą ir žibančias akis.

– Niekur, – slapukaudamas atšovė tas. Nameliu jis su niekuo nesidalys. – Slampinėjau sau aplinkui.

– Gerai. Metas valgyti pietus. Eik pakviesti sesers. Valgysime valgomajame.

Storma žiūrėjo „Fifi ir gėlių vaikučius“. Jei Gasas nebūtų padaręs tokio jaudinančio atradimo prie upės, būtų įsiutęs. Storma jau tikėjosi jį pulsiant bambėti, todėl nustebo, kai tas nė neburbtelėjo. Nenoromis išjungusi televizorių, nusekė paskui brolį į valgomąjį.

Deividas rytą praleido skaitydamas laikraščius ir žiūrėdamas golfą. Jam nė netoptelėjo, kad žmonai gal būtų maloni jo draugija. Jie buvo bebaigią priprasti būti paskirai. Be to, po sunkios darbo savaitės reikėjo laiko sau – atsipalaiduoti. Po namus sklido kepto ėriuko kvapas, besimaišantis su malkų dūmu, mat ponia Andervud pareikalavo prieškambaryje užkurti židinį. Andervudas iš vakaro prikrovė krepšį malkų, atnešęs iš daržinės prie šiltnamio. Laitliai, akivaizdu, mėgo židinį – daržinė buvo pilnutėlė dailiai suskaldytų malkų. Eidamas per prieškambarį į valgomąjį Deividas pasijuto išties patenkintas savimi – jis buvo išdidus kaimiško dvaro savininkas.

– Kvepia kažkuo skaniu! – šūktelėjo jis išvydęs visą šeimą valgomajame prie stalo. Tada nužvelgė indaują, ant kurios gulėjo apskrudusi ėriuko koja, paruošta pjaustyti.

– Man regis, radom virėją, – tarė Miranda.

– Aš spręsiu, kai paragausiu, – pareiškė Deividas ir atsitraukęs kėdę klestelėjo. – Manyčiau, šiame kambaryje turėtume būti dažniau, – pridūrė akimis permesdamas skoningas žmonos dekoracijas.

Įžengė ponia Andervud, nešina padėklu su daržovėmis. Deividas šokosi padėti.

– Na jau ne, nereikia, pone Kleiburnai, aš pati. Dievas mane sukūrė ne tokią didžią ir galingą, kad leisčiau kitiems dirbti už mane.

Miranda, išgirdusi, kad jos vyras vadinamas ponu, kiek suirzo. Ponia Andervud padėklą pastatė ant indaujos krašto ir daržoves iš jo perkėlė ant stalo. Gasas šitiek daržovių nebuvo matęs.

– Bulvės – iš mano daržo, jų skonis toks, koks ir turi būti bulvių skonis.

Dar būta pupelių, žirnių ir morkų su sviestu, apibarstytų petražolėmis. Ponia Andervud pradėjo pjaustyti. Mėsa buvo švelni, per vidurį – rožinė. Deividui burnoje prisirinko seilių.

Pirmas kąsnis patvirtino tai, kas Mirandai jau ir taip buvo aišku. Ponia Andervud bus puikus priedas prie jų šeimos.

– Vargu ar esu ragavęs ko skanesnio, – pareiškė Deividas, ėrienai tirpte ištirpus ant liežuvio.

– Čia grynas Dorseto ėriukas, – išdidžiai pranešė ponia Andervud. – Šeštadienio rytais Hartingtone būna ūkininkų turgus.

– Šit kaip, – miktelėjo Miranda.

– Stebiuos, kad nežinote.

Ponia Andervud ant stalo pastatė riebaus padažo.

– Į miestelį nedažnai teišvažiuoju.

– Tai išvažiuosite dažniau. Jei jau atsikraustėte, turėsite pažinti miestelį ir miestelėnus. Geriausias būdas tapti bendruomenės dalimi – eiti į bažnyčią. Laitliai visuomet sėdėdavo pirmame klaupte. Miestuke nebūtum radęs žmogaus, kuris jų nemėgtų.

Miranda nuo minties, kad reikėtų vaidinti dvaro ponią, susigūžė, užtat Deivido susidarytas tobulo gyvenimo kaime paveikslas tik dar labiau pasipildė.

– Manyčiau, mintis nuostabi. Metas pradėti pažindintis su čionykščiais.

– Sakai? – sukluso Miranda suraukdama nosį. Jai jau regėjosi atgrasūs kavos rytmečiai su namisėdomis mamytėmis ir susirinkimai bažnyčios salėje gėlių keitimo tvarkaraščiui aptarti. – Mielasis, Londone į bažnyčią mes niekad nevaikščiojom.

– Tada esama dar vienos priežasties pradėti vaikščioti. Gasui su Storma reikia religinio auklėjimo. Jiems naudinga tapti vietos darinio dalimi. Tai padės apsiprasti.

Miranda, skaitydama tarp eilučių, pažvelgė į Gasą – tas godžiai šlamštė daržoves. O juk paprastai daržovių nepakęsdavo.

– Aš jus palieku, – tarė ponia Andervud, kulniuodama durų link. – Desertas bus garintas pudingas. Pašaukit, kai norėsit.

– Jūs pasamdyta! – sušuko Deividas jai pavymui.

– Žinau, – atsakė ji susijuokusi. – Malonu grįžti.

– Ponia Andervud, – pašaukė Miranda.

Vyresnė moteris sustojo tarpdury.

– Klausau.

– Koks jūsų vardas?

Ji išsitiesė.

– Andervud, – atrėžė. – Visi mane vadina ponia Andervud.

– Tikrai gi, – sušnekėjo Miranda, pasijutusi kvailai.

– Praneškite, kai norėsite valgyti pudingą, – šypsodamasi pakartojo virėja. – Sirupo putėsiai būdavo pono Laitlio gardėsis.

Po pietų Deividas patenkintą žvilgsnį įbedė į žmoną. Niekas kitas taip nesužadindavo jam noro mylėtis, kaip pilvas, prikimštas gero maisto. Jis persibraukė rankomis per plaukus, atsilošė.

– Vaikai, gal norėtumėt pažiūrėti įrašų?

Miranda susiraukė. Argi jis neuždraudė Gasui žiūrėti televizoriaus?

– Mudviem su mama norėtųsi popietinio pogulio.

Surauktas Mirandos veidas pražydo šypsena. Gasas stryktelėjo nuo kėdės.

– Tik žiūrėk man, kad įjungtum ką nors, kas patinka Stormai! – šūktelėjo Miranda jiems dumiant į žaidimų kambarį.

Deividas paėmė žmonos ranką.

– Ką apie tai pasakysi, ponia Kleiburn?

– Ką čia bepasakysi, – atsakė Miranda, apglėbdama jo ranką. Ją užliejo šiltas jausmas dėl atsinaujinusio jųdviejų ryšio.

– Kaip reikiant padirbėjai, mieloji. Suradai virėją ir sodininką. Prieškambaryje pleška židinys, vaikai patenkinti. O dabar gali patenkintą padaryti mane.

Deividas atsistojo ir išsivedė ją iš kambario.

– Vargu ar Andervudas yra tinkamas sodininkas, – sumurmėjo Miranda, kai jie įėjo į prieškambarį.

– Kuriam laikui tiks. Galės kūrenti ugnį ir deginti lapus. Be to, dabar ruduo. Rudenį nėra daug ką veikti.

– Visi tik ir kalba, kad šitas sodas buvo gražiausias Anglijoje. Imu jaustis taip, tarsi mes jo neprižiūrėdami darytume baisią nuodėmę.

– Mieloji, gi čia tik sodas. – Deividas nusivedė ją viršun į šeimininko miegamąjį. – Verčiau eikime prie svarbaus reikalo, kol man neišvažiavo traukinys į Londoną.

Gasas su Storma, susėdę prieš televizorių, žiūrėjo „Auklę Makfi“. Šį filmą jau buvo matę, ir daug kartų, bet jis buvo vienintelis DVD, patinkantis abiem. Storma atkreipė dėmesį, kad per pietus Gasas buvo labai jau ramus, sakytum slapstytų saldžią paslaptį. Brolis nenustygo ant sofos, jo žvilgsnį nematomas magnetas vis trukčiojo lauk. Po kurio laiko Gasas pareiškė, kad televizorius jam atsibodęs ir jis einąs į lauką.

– Ar galiu eiti kartu? – paklausė Storma, bet ne todėl, kad norėjo su juo žaisti, o todėl, kad nuo Gaso trenkė kažin kokia paslaptim.

– Ne, – atkirto jis. – Aš noriu žaisti vienas.

– Argi gražu? – pasipiktino ji. – Tu bjaurybė!

– O tu – mažvaikė.

Jis atsistojo ir išdrožė iš kambario. Storma minutę palaukė, tada nusekė įkandin.

Gasas pamatė, kad ponios Andervud automobilio nebėra, vadinasi, nebėra ir Reindžerio. Jis nuliūdo. Šuo buvo geras kompanionas. Tiesą sakant, nuostabus kompanionas tam, kuris mėgsta žaisti vienas. Jis ne toks kvailys kaip Čarlis. Gasas lauku pasileido prie tiltelio. Debesys buvo išsisklaidę, švietė saulė, ji gaudė raibulius upėje ir tie nuo spindulių žaižaravo. Oras maloniai kvepėjo šlapia žeme ir lapais, vėjelis neįtikėtinai sušilo. Nuskuodęs prie savo slaptojo namuko, Gasas įlipo vidun.

Storma žiūrėjo iš tolo. Šitoje sodo pusėje dar nebuvo buvusi. Ant žolės ir lapų virpantiems lašams stebuklingai atspindint šviesą, vieta atrodė laukinė ir kerinti. Storma pažiūrėjo, kaip brolis pradingsta namelyje, valandžiukę pastoviniavo dairydamasi aplinkui. Akmeninis tiltas jai patiko – priminė tiltelį iš „Mikės Pūkuotuko“. Persisvėrusi per turėklą, ji įsistebeilijo į vandenį. Apačioje tarp vandens augalų pamatė žvirgždą ir akmenis. Parūpus, ar vandenyje yra žuvų, nusprendė paprašyti mamos tinkliuko, kad galėtų kokią sugauti. Paskui dėmesį vėl sutelkė į namelį. Gasas ilgokai ten užsibuvo. Ji žinojo: pamatęs ją atsekant iš paskos, brolis įtūš. Mergaitė kramtė nagus ir ilgesingai dairėsi į namelį, vildamasi, kad gal Gasas išeis. Bet tas nėjo. Kažin ką ten veikė. Pamažu ji patraukė namelio link.

Storma dirstelėjo pro langą, žiojintį kairėje nuo priekinių durų. Tas jau buvo nutrintas Gaso rankove, tad ji galėjo pažiūrėti vidun. Apmetusi akimis kambarį, aiktelėjo. Aiškiai matyti – šičia kažkas gyveno. Vis stipriau plakančia širdimi ji pirštų galais nusėlino prie lango kitapus durų. Stumdama šalin ilgus gebenės ūsus, kad galėtų žvilgtelėti vidun, pagalvojo, kad čia, manding, Snieguolės namai, o gal Auksaplaukės, ir jau vaizdavosi, kaip su savais kastuvėliais išnyra septyni nykštukai, o gal anava viršutiniame aukšte snaudžia trys meškos.

Staiga iš už kampo išniro Gasas.

– Ką čia darai? – griežtai paklausė jis. – Tai mano namas!

– Ne, ne tavo, – atšovė Storma traukdamasi nuo lango.

– Sakiau tau, kad noriu žaisti vienas.

– Betgi aš neturiu su kuo žaisti.

Atstumta Gaso, Storma pasijuto taip, lyg jai kas būtų šėręs per veidą. Skruostai užsiliepsnojo, akys sužvilgo nuo ašarų.

– Na ir puiku!

– Aš noriu vidun.

– Negalima.

– Kodėl?

– Todėl, kad vidun gali lipti tik berniukai, be to, tu nežinai slaptažodžio.

– O kas yra slaptažodis?

– Matai, net nežinai, kas tai.

– Tu nedorėlis.

– Tai eik ir pasriūbauk mamytei.

Storma pradėjo kūkčioti. Gasas abejingai žiūrėjo.

– Tu man ne brolis! – išpyškino ji. – Aš tavęs nekenčiu!

Tada nusisuko ir pasileido bėgti palei krantą, nepastebėdama akmeninio tiltelio, kuris ją būtų parvedęs namo.

V

Akmeninis tiltelis saulei leidžiantis. Gintarinė šviesa, raibuliuojanti lygiame upės paviršiuje

Gasas pažiūrėjo, kaip ji nubėga, ir grįžo į namuką. Jis siuto, kad Storma sužinojo jo paslaptį, bet kartu graužė nerimas, kad sesuo ne grįžo tiltu, o palei upę pasileido į nepažįstamą teritoriją. Londone mama jų niekuomet nepaleisdavo iš akių. Parke, vos tik dingus už krūmo, šaukdavo, kad išlįstų, balsas būdavo persimainęs iš baimės. O dabar Storma bastosi viena. Gasas jautė kaltę. Jei kas atsitiks, kaltas bus jis. Bet nerimas neilgai tegraužė. Jis pradėjo apžiūrinėti antrą aukštą, palėpę, kur glaudėsi pora miegamųjų ir vonia. Pro langus švietė saulė, ir nuo jos spindulių Gaso žingsnių sukeltų dulkių ruoželiai žvilgėjo tarsi žėručiai. Buvo šilta ir ramu, ore tvyrojo kaži kas stebuklingo. Pamiršęs Stormą, jis įžengė į pirmą miegamąjį.

Storma, garsiai raudodama, dūmė palei upę. Ji nekentė Gaso, nekentė kaimo, naujosios mokyklos, nekentė ir naujųjų namų. Norėjo atgal į Londoną, į savo senąjį miegamąjį, į mokyklą, kur turėjo daugybę draugų, ten, kur viskas buvo jauku ir pažįstama. Veikiai ji pribėgo tvorą. Kitapus plytėjo karvių ganykla. Išsigandusi, kad čionai gali būti ir bulius, ji pasirėmė į vartus ir įsikvempė į rankovę; vilnonis paltas ašaras gėrė tarsi kempinė.

Staiga ji pasijuto stebima. Išgirdo kanopų šliurksėjimą purve ir tylų šnarpštimą – pamažu artinosi žvilgančios juodos karvės. Jei Storma būtų buvusi Gasas, būtų pamėginusi jas išgąsdinti, bet ji išsigando pati. Pakėlė akis, tačiau sukrutėti nedrįso. Karvės už vartų susispietė pusračiu, stūmė viena kitą pirmyn, jų didžiulės akys blizgėjo ir smalsavo. Panorėjusios jos tikrai išverstų vartus.

– Atkišk delną, – pasigirdo balsas šalia.

Storma nustebo išvydusi nepažįstamąjį, persisvėrusį per tvorą ir tiesiantį delnus karvių link. Jam šyptelint, įrudęs nugairintas veidas ties akimis, kur raukšlelės jau buvo gilios ir ilgos, dar labiau pasiraukšlėjo. Vyro šypsena buvo šildanti iš vidaus, tad Storma kaipmat pasijuto geriau, tarytum širdyje žiojinti vieniša kiaurymė kuriam laikui būtų užkamšyta. Ji prisiminė mamą liepus nekalbėti su nepažįstamaisiais. Bet šitas atrodė geras, visai ne toks, kaip anie pabaisos, dėl kurių ji buvo perspėta.

Storma atkišo ranką taip, kaip nepažįstamasis. Iš pradžių karvės nesiartino, tik apžiūrinėjo atkištus delnus, pūsdamos karštą garą į drėgną spalio orą. Storma laukė, džiūgaudama, kad ji nebe viena. Pastebėjo, kad vyro ranka šiurkšti ir sausa, delno oda tarsi kelių žemėlapis išraižyta šimtų linijų. Galiausiai karvės pajudėjo jų link – iš pradžių lėtai, paskui vis labiau pasitikėdamos. Kai viena ištempė kaklą ir prikišo šlapią snukį, Storma krūptelėjo.

– Nebijok, – paramino ją vyras. Jis kalbėjo su juokingu akcentu. – Čia aberdinai angusai, itin švelnūs padarai. Tai jos tavęs bijo. – Jis suėmė jos delną, ir viena karvė pūstelėjo jiems į saują. – Matai, tu jai patinki.

Vyras atgalia ranka perbraukė karvei per snukį. Ta iškišo liežuvį ir lyžtelėjo Stormai delną.

– Koks šiurkštus liežuvis, – nusistebėjo ji, iš malonumo krizendama.

– Mat reikia gerai sugriebti žolę. Jei būtų švelnus, žolė išslystų. – Kitos karvės, pamačiusios, kad šiuodu žmogėnai draugiški, irgi siūbtelėjo artyn – ir jos norėjo būti paglostytos. – Mudu turime naujų draugių, – pasakė vyras ir nusijuokė. Keista, kad jį ėmė ir pradžiugino vaikas. Gi ką tik sėdėjo ant upės kranto susiėmęs galvą rankomis, jausdamasis nelaimingiausias per dvidešimt šešerius metus.

– Kuo tu vardu? – paklausė jis.

– Storma.

– Storma – neįprastas vardas. Aš Žanas Polis.

Jis įdėmiai pažiūrėjo į išraudusį veidelį, murziną nuo nusiritusių ašarų, ir pajuto užliejant gailesčio bangą. Tokio amžiaus vaikas neturėtų vienas klajoti po laukus.

– Gyveni kažkur netoliese?

– Hartingtono rūmuose, – išpyškino ji pavadinimą, kurį į galvą buvo įkalusi mama. Žanas Polis perbalo, akimirką nesumetė, ką sakyti. – Anapus upės, – pridūrė Storma.

Bet Žanas Polis ir pats žinojo. Jis pakėlė akis, tarsi galėtų per medžius matyti apleistoje sodyboje besigūžiantį namą.

– Turbūt turėčiau parvesti tave namo, – tyliai pasisiūlė.

Storma nusiminusi linktelėjo. Namo nesinorėjo. Norėjosi likti su karvėmis. Žanas Polis matė, kad ji nusiminė.

– Galėsi ateiti kitą kartą. Karvės visuomet džiaugsis tave išvydusios. Dabar jos tave jau pažįsta.

– Brolis nenori su manim žaisti, – pasiskundė mergaitė. – Jis nedorėlis.

– O daugiau brolių ar seserų turi?

Storma liūdnai palingavo galvą.

– Tik Gasą.

– Kiek laiko čia gyveni?

– Nedaug, – atsakė ji. – Mes gyvenome Londone.

– Lažinuosi, kad Londone tokio didžiulio sodo neturėjot.

– Sodo išvis neturėjom, užtat turėjom parką.

Žanas Polis gūžtelėjo pečiais.

– Sodas – kur kas stebuklingesnis dalykas už parką. Soduose pilna paslaptingų viečiukių.

– Gaso namelis – paslaptis.

– Turėtum paprašyti tėčio, kad pastatytų tau žaislinį namelį.

– Jis užsiėmęs, – atsakė ji ir nunarino akis – blakstienos kone palietė skruostus.

– Tada reikia įsikurti namus drevėtajame medyje.

– Kur?

– Drevėtajame medyje, pievoje. – Buvo akivaizdu, kad apie pievą vaikas irgi nieko negirdėjęs. – Eime, parodysiu.

Jie priėjo prie mažo akmeninio tilto. Užmetus žvilgsnį į namelį, Žano Polio veidas papilkėjo.

– Tai slaptasis Gaso namelis, – rodydama į jį pasakė Storma.

Žanas Polis nieko neatsakė. Širdis – vėl sudaužyta. Jos nėra. Kam vargintasi grįžti? Ką jis vylėsi rasti? Reiktų leisti gebenei apaugti prisiminimus, kaip ji beapauganti jų namelį. Reiktų gyventi toliau. Betgi jis myli visa širdimi. Jei užgniauš savo meilę, tikriausiai numirs.

– Eikš, Storma. Parodysiu tau drevėtąjį medį.

Nebesigręžiodamas į namelį, jis perėjo tiltu. Pieva, kitados pilna mėlynai violetinių kamasijų ir vėdrynų, raktažolių ir pūkuotų kiaulpienių, buvo apžėlusi. Nenupjautos prieš žiemą žolės styrojo ilgais kuokštais. O, kaip jo mėgta bristi per jas anais maloniais pavasario vakarais, kai grįždavo į namelį. Dabar čia – meilės badas.

– Anava, matai medį. – Jo balsas nuo jausmų buvo prikimęs. Žanas Polis rodė į didelį ąžuolą, išsiskiriantį pievoje. – Jis drevėtas.

– Ką reiškia „drevėtas“?

– Tuščiu vidumi. Kaip koks kiaukutas. Gali įlipti vidun ir įsirengti buveinę. – Jis giliai atsiduso. – Ji jau buvo įrengta, – tyliai pridūrė. Stormai sukilo smalsumas, bet Žanas Polis pasuko namų link. – Ar neturėtume pranešti mamai, kad grįžai?

– Ji užsiėmusi, – pasakė Storma.

Žanas Polis suraukė antakius. Persibraukė ranka per tamsius plaukus, ties smilkiniais žilstančius, ir klausiamai sužiuro į mergaitę.

– Kažin ar tokia užsiėmusi, kad nepastebėtų, jog tavęs nėra. Kiek tau metų, Storma?

– Beveik šešeri, – išdidžiai atšovė mergaitė.

– Esi išties suaugusi. Bet net suaugusieji rūpinasi vieni kitais. Eime ir pasakysim, kad grįžai, tiesiog dėl visa ko, a?

Jam kilo suprantamas noras paimti Stormai už rankos. Kieksyk braidžiota po šituos sodus laikant mažų vaikų rankeles, mokant juos gamtos paslapčių ir burtų. Bet Žanas Polis jautė, kad su šita mažiuke to daryti nederėtų. Todėl susikišo rankas į striukės kišenes ir toliau ėjo kiemo link.

Namas atrodė lygiai taip, kaip Žanas Polis prisiminė: pilkšvos akmeninės sienos ir čerpių stogas; aukšti, ištaigingi kaminai, kuriuose įsitaisę burkuodavo balandžiai; trys mažų stiklo kvadratėlių mansardos langai, pro kuriuos spoksodavo ir rankomis modavo vaikai. Simetriška, harmoninga namo išorė, darniai susiliejanti su aplinkiniais medžiais ir krūmynais, lyg visa būtų sukurta vienusyk ir vienu metu užaugę.

Žanas Polis paskambino į duris. Storma stovėjo šalia, laukdama pasirodant mamos. Mamytė neturėtų nerimauti, juk miega. Netrukus durys atsidarė ir išniro Miranda, vilkinti rudu veliūriniu treningu, į uodegą surištais plaukais, raudonuojančiais skruostais. Žvilgtelėjusi į nepažįstamą vyrą, tada į Stormą, staiga pajuto sąžinės graužatį.

– Ar viskas gerai, mieloji? – paklausė pritūpdama apžiūrėti dukters. Iš murzino Stormos veidelio buvo matyti, kad ji verkė. – Kas nutiko? – Šį klausimą ji uždavė nepažįstamajam.

– Radau ją prie upės. Vieną. – Miranda atkreipė dėmesį į prancūzišką vyro akcentą. Negalėjo nepastebėti ir to, koks jis patrauklus. – Aš vardu Žanas Polis.

– Prašom užeiti, – pakvietė ji. – Labai jums ačiū, kad parvedėt ją namo.

– Nenoriu pridaryti rūpesčių, – atsakė jis rimtu veidu.

– Jokių čia rūpesčių. Užeikit, prašom, norėčiau jums atsidėkoti.

Miranda susikrimto, kad atrodo taip nevalyvai. Juk beveik niekuomet neišlįsdavo nepasidažiusi, negana to, buvo tikra, kad jos treningas su dėme ant šlaunies. Pažiūrėti nedrįso.

– Neįsivaizduoju, ką ji veikė prie upės. Dievulėliau, mano vaikai greit visai sulaukės. Gasą kaimynas Džeremis Ficherbertas prieš porą dienų parvedė iš miško. Jie pratę prie Londono parkų ir mažų sodų.

Žanas Polis koridoriumi nusekė paskui Mirandą į virtuvę. Iškart pastebėjo, kad namas viduje visiškai kitoks, ir pajuto, kad atmosfera stulbinamai pasikeitusi, tarsi per prieškambarį traukiantis skersvėjis vėsintų temperatūrą, nors židiny ir ruseno ugnis. Storma striksėjo šalia Žano Polio. Jis buvo jos naujasis draugas.

– O aš maniau, kad tu žiūri filmus, – tarė Miranda Stormai, nuo kremine spalva nudažytos virtuvės spintelės imdama du puodelius ir statydama ant juodo granito stalviršio. – Žanai Poli, kavos ar arbatos?

– Prašyčiau kavos, – atsiliepė jis sėsdamasis ant aukštos kėdės.

– Mes matėm karvių, – pranešė Storma. – Viena palaižė man delną.

Mergaitė, šypsodamasi iš pasididžiavimo, aukštai iškėlė ranką.

– Vaje! Kaip baisu. Geriau iškart nusiplauk. Tikiuosi, nekišai pirštų į burną.

Miranda nutempė dukterį prie praustuvės, atsuko čiaupą ir ją kilstelėjo. Storma sugraibė muilą, pakišo rankas po vandeniu.

– Jos šiurkštus liežuvis, todėl gali ėsti žolę, – toliau čiauškėjo vaikas.

– Užtat gerai nusiplauk, – paragino Miranda, labiau susirūpinusi virusais nei karvės liežuvio paviršiumi.

Kai Storma nusiplovė rankas, ją pastatė ir ėmėsi kavos. Miranda pastebėjo, kad Žanas Polis žiūri sutrikęs. Jo lūpos buvo jausmingos, putlokos, virpinamos šypsenėlės. Akys šiltos, gilios ir rudos kaip irisai, apgobtos ilgų tamsių blakstienų. Labiausiai Mirandą nustebino ne akių spalva, nors ji buvo sodri ir aksominė, o jų išraiška. Jo akys buvo kupinos užuojautos, lyg jis būtų gerai perpratęs pasaulį.

– Mes ką tik persikraustėm, – sušneko Miranda pildama maltos kavos į kavavirę. – Vis dar pratinamės.

– Reikia laiko. Bet ši vieta – puiki. Čia būsit labai laimingi.

Jis kalbėjo tarsi pranašas.

– Kokie vėjai į Hartingtoną atpūtė prancūzą?

– Geras klausimas. Iš tiesų ir pats nežinau.

– Neatrodo, kad būtumėt turistas.

– Aš ir nesu.

Storma prie Žano Polio prisitraukė taburetę, užlipo.

– Žanas Polis man pastatys namelį medyje, – paskelbė šypsodamasi jam.

– Ji liūdėjo, kad neturi slapto namelio kaip brolis, – paaiškino Žanas Polis.

– Gasas su ja nežaidžia, štai kur bėda. Jam beveik aštuoneri. Storma jam per maža. O jūs turite vaikų?

– Ne, aš niekuomet nebuvau vedęs, – atsakė jis.

O šitoks patrauklus vyras, pagalvojo Miranda.

– Gasas kitąmet eis į internatinę mokyklą, – toliau kalbėjo ji.

– Į internatą? Juk toks mažas.

– Jei kam ir reikia į internatą, tai tik Gasui, patikėkit. – Susijuokusi ji atidarė šaldytuvą ir išėmė kartoninį pakelį pieno. – Be to, aš dirbu. Kuo greičiau juos išsiųsime į internatą, tuo bus geriau.

– Ką jūs dirbate?

– Aš žurnalistė. Tiesą sakant, nusivylusi rašytoja. Manau sau, kai vaikai bus internate, turėsiu laiko parašyti knygą.

Žanas Polis pažvelgė žemyn į Stormą.

– Mažoji irgi keliaus į internatą?

– Kai bus aštuonerių su puse. Turėsiu tave kiek ilgiau, ar ne, mažyte? – pasakė Miranda šypsodamasi dukteriai. Bet Storma žiūrėjo tik į dailųjį prancūzą. – O jūs ką veikiate, Žanai Poli?

Miranda pripylė jam kavos ir padavė puodelį. Žanas Polis tylėdamas gurkštelėjo. Tada ramiai pažiūrėjo ir išpoškino:

– Sodininkauju.

Miranda nustėro – tai bent sutapimas.

– Jūs sodininkas?

Žanas Polis kreivai šyptelėjo.

– Taip, kodėl gi ne? – Jis gūžtelėjo kaip prancūzas – kilstelėdamas aukštyn pečius ir į dangų iškeldamas delnus. – Aš prižiūriu sodus.

– Atleiskite, klausiu tik dėl to, kad beviltiškai ieškau ko nors, kas galėtų sutvarkyti mūsiškį. Visi tik ir šneka, kad ankstesni savininkai buvo neprilygstami sodininkai ir kad šitas sodas buvo gražiausias visoje šalyje. Dabar jaučiuosi kalta, kad jį apleidau. Sakytum daryčiau didelį nusikaltimą ar ką.

Žanas Polis spoksojo į kavos puodelį.

– Ar pažįstate žmones, kurie čia gyveno prieš jus?

Miranda papurtė galvą.

– Ne. Atrodo, buvo senyvi. Laitliai ar kokia ten jų pavardė. Jie išsikėlė.

– Žinau.

– Ar jūs… Na… Gal pasvarstytumėt…

– Aš šitą sodą prikelsiu, – tarė jis.

Miranda, atrodo, pradžiugo.

– Vyras pamanys, kad pakvaišau. Juk jūsų net nepažįstu.

Kodėl jis staiga pats pasisiūlė, ji negalėjo žinoti. Juk nenutuokė, kad tai buvo ne nuostabus sutapimas, o daugiau nei prieš porą dešimtmečių duotas pažadas.

– Patikėkit, tokiam darbui dar ir kaip tinku. Šitas sodas – nepaprastas.

– Kitapus upės mes turim namelį. Jį reikia paremontuoti. Ilgai neužtruks. Būtume patenkinti, jei gyventumėte ten, be nuomos mokesčio.

Žanas Polis pasisuko į Stormą.

– Tai slaptasis Gaso namelis, tiesa?

– Jis labai nešvarus, – užgiedojo Storma. – Visas dulkinas. Aš dirstelėjau vidun.

– Mes jį iškuopsim. Tai įspūdinga vietelė. Lažinuosi, vasarą ten – tikra idilė.

– Man tiks, – atsakė Žanas Polis. Tada atsistojo ir priėjo prie lango. – Būtų labai gaila, jei jis sunyktų, – liūdnai tarė. – Juk sudėta tiek darbo.

„Sudėta tiek meilės.“

Jis ištuštino puodelį.

– Turiu eiti, – pasakė. – Reikia sutvarkyti keletą reikalų Prancūzijoje. Mėnesio pabaigoje grįšiu ir metus padirbėsiu pas jus.

– O mes turėsime užtektinai laiko nameliui paruošti.

– Taip ir nepasakėte savo vardo, – priminė jis eidamas į koridorių.

– Miranda Kleiburn.

– Prašau jūsų vieno dalyko, ponia Kleiburn.

Žanas Polis pažiūrėjo taip įdėmiai, kad jai apmirė širdis.

– Kokio gi?

– Kad nesiginčydama klausytumėt mano patarimų. Pažadu, būsit labai patenkinta.

– Žinoma, – atsakė ji vėl nuraudusi. Jo žavesys kėlė pavojų.

– Dabar manimi nepasitikit, bet imsit pasitikėti. – Jis atsisuko į Stormą, kuri iš paskos ėjo į prieškambarį. – Sode esama stebuklo, – pasakė prisilenkęs.

– Stebuklo? – aiktelėjo ji išplėtusi akis iš susijaudinimo.

Jo balsas virto šnibždesiu.

– Taip, stebuklo, ir aš vienintelis žinau, kaip juo naudotis.

– O aš ar galėsiu tau padėti? – sušnibždėjo ir ji.

– Be tavęs juo nė nepasinaudočiau. – Žanas Polis nusišypsojo mergaitei. Mirandai nuo jo šypsenos užgniaužė kvapą. Šypsena veidą gerokai permainė, jame atsirado valiūkiškumo. – Pamatysi, kas bus iš sodo, kai pradėsime juo rūpintis. Kuo daugiau meilės sudedi, tuo daugiau meilės jis atiduoda.

– Mamyte, mamyte, aš noriu padėti rasti stebuklą!

Miranda prajuko.

– Aš irgi norėčiau rasti stebuklą, – pasakė spausdama jam ranką.

Žanas Polis paėmęs ranką kilstelėjo prie lūpų. Mirandai apsalo širdis. Ji akimis nulydėjo jį, pranykstantį tamsoje. Šis pokalbis dėl darbo buvo pats keisčiausias iš visų pasitaikiusių. Jie net nesulygo dėl atlygio. Miranda prikando lūpą atkutusi, bet ir sunerimusi – ne ji bus radusi jį, o jis ją.

Ji nuskriejo į virtuvę plikyti vaikams arbatos.

– Koks mielas, – išpoškino Storma, džiaugsmingai strykčiodama motinai iš paskos.

– Taip, tiesa, – pripažino Miranda, imdama išgertą jo kavos puodelį. – Labai. Nors vienas Dievas težino, kaip aš apie tai pranešiu tavo tėvui. Juk nieko apie jį nežinau. Jokių rekomendacijų. Jis gali būti… – Ji papurtė galvą. – Ne, nuojauta manęs neapgauna. Jis nuoširdus. Pagaliau juk parvedė tave namo, tiesa?

– Aš išsigandau karvių, – prisipažino Storma.

– Išsigandai, meilute? Todėl ir verkei?

– Jis pamokė mane atkišti delną.

– Kur tu jį radai?

– Prie upės.

– Ką jis ten veikė?

Miranda puodelius sudėjo į indaplovę.

– Nežinau.

– O ką tu ten veikei?

– Gasas su manim nežaidė.

– Bet tau negalima lakstyti vienai.

– Kada aš vėl pamatysiu Žaną Polį?

– Na, jis bus mūsų sodininkas. Turime iškuopti tą mažą namelį. – Miranda žiūrėdama į dukterį prisimerkė. – Kodėl jis pavadino jį slaptu Gaso nameliu?

– Nes Gasas sakė, kad namas jo.

– Ak, tai štai kur jis bėgioja.

– Jis su manim nežaidžia.

– Nes tu mažesnė ir mergaitė. Maži berniukai nemėgsta žaisti su mergaitėmis.

– Jis nežaidžia ir su berniukais.

– O turėtų žaisti.

– Jis niekam nepatinka.

Miranda ištraukė duonos kepalą.

– Gali valgyti sumuštinių prie arbatos, – pasakė praleidusi pro ausis Stormos pastabą. Nenorėjo galvoti apie tai, kad Gasas nemėgstamas. Ne tik todėl, kad buvo skaudu, bet ir dėl to, kad ta mintis išryškindavo tiesą, jog jos sūnus turi problemą. Problemą, kurią spręsti ji per daug bijo.

Tą akimirką įsiveržė Gasas. Išvydęs seserį gyvą, lengviau atsipūtė.

– Mamytė ketina kuopti namelį, – triumfuodama pareiškė Storma.

– Kokį namelį? – sukluso Gasas, pašnairavęs į seserį.

– Tavo, – atšovė Storma.

– Tą mažą namuką prie upės, – pridūrė mama. – Reikia jį išvalyti, kad galėtų gyventi naujasis sodininkas.

– Jis mano draugas, – pranešė Storma.

– Koks sodininkas? – paklausė Gasas, jausdamasis priremtas prie sienos. Visi žino, išskyrus jį.

– Vienas mielas prancūzas rūpinsis mūsų sodu ir gyvens tame namuke.

– Betgi ten mano slaptavietė! – pasišiaušė Gasas.

– Turėsi susirasti kitą, – tepasakė Miranda.

Storma patenkinta išsiviepė prieš brolį – ji galvojo apie drevėtąjį medį. Jis – jos slaptavietė, ir ji su Gasu ja nesidalys.

Vakare pasiaiškinti dėl Žano Polio Miranda paskambino Deividui į mobilųjį. Jos nuostabai, vyras naujieną išklausė nieko neklausinėdamas. Kalbėjo trumpai ir padrikai, na ir tegu, – jei ji būtų pranešusi jam kuriuo nors kitu metu, ko gero, būtų labiau susidomėjęs.

Deividas atsidusęs atsisuko į meilužę.

– Miranda, – pasakė mesdamas mobilųjį ant lovos. – Rado sodininką.

Blaita perbėgo pirštais jam per krūtinę.

– Ledi Čaterli, – sukikeno. – Būk atsargus!

– Vargu ar mano žmonai tai būdinga.

– Ak, aš manau, kad dalelę Ledi Čaterli prigimties turim mes visos.

– Ji pernelyg snobiška, – pasakė Deividas.

– Matei jį?

– Kažin ar man varžovas. Dėl Dievo meilės, jis gi sodininkas!

– O gal mažumėlė šiurkštumo jai patiktų?

– Mirandai?

– Juokauju. – Blaita jį pabučiavo. – Ak, Romeo, uždaviau tau širdį, a?

– Užtat dabar ir nubausiu!

Deividas užlipo ant jos, keliais praskėtė kojas. Po pietų pasidžiaugė žmona, dabar pasidžiaugs meiluže. Seksas toks jau dalykas: kuo jo daugiau, tuo labiau norisi. Jis apžiojo jos burną ir praskyręs lūpas įkišo liežuvį, taip ją nutildydamas. Blaita gulėjo kaip jūrų žvaigždė, atsivėrusi jam, kad paimtų kaip tinkamas. Jos vyras toks meistriškas nebūdavo. Deividas, susijaudinęs nuo minties apie dvi savo gyvenimo moteris, abidvi gražias, abi – jo, pergalingai įsibrovė vidun antrąkart. Jis – savos karalystės karalius.

VI

Mūsų namukas vasarą, kai švelnus vėjelis sklaido gardų sausmedžių kvapą

Pirmadienio rytą Keitės pyraginė buvo pilna. Pulkininkas Paikas, sėdėdamas kampe prie lango, skaitė „Times“, kava ant jo staliuko garavo šalia karštos, skylėtos, minkštos sviestinės bandelės. Vos tik jam aptikus ką įžeidžiamo, ūsai sukrusčiodavo, jis subambėdavo panosėje. Pastorė Freda Bili arbata gardžiavosi su pora savo choro narių, Džeku Tintonu ir Malkolmu Šoudiču, aptarinėdama Kalėdų planus ir giesmių koncertą, per kurį bus renkamos aukos bažnyčios smailei taisyti. Dvi pagyvenusios damos buvo beapkalbančios savo bičiulę Džoaną Heilšam, šešiasdešimt dvejų saviškį palikusią dėl mokyklos laikų draugužio.

– Šešiasdešimt dvejų! – aiktelėjo Dorotė Dipvud. – Ir kokia prasmė vieną sukriošėlį keisti kitu? Gi po aštuoniasdešimties visi vienodi, ar ne? O dar jei esi akla kaip Džoana.

Viljamas van den Bosas, aistringas Napoleono daiktų kolekcininkas, knygyno savininkas, sėdėjo prie staliuko arčiausiai pyragaičių ir, šveisdamas didžiulį gabalą, aplietą citrininiu glajumi, šnekučiavosi su vyriškiu, kuris paskambinęs tvirtino turįs Napoleono naktipuodį.

– Naktinis puodas mane nepaprastai domina, – teigė Viljamas, vilkintis tvido kostiumu su liemene, pasidabinęs dar ir auksiniu laikrodžiu bei monokliu. – Bet turiu būti įsitikinęs, kad jis – tikras daiktas. Praeitą mėnesį po puodą man siūlė trys skirtingi kolekcininkai. Atsarga gėdos nedaro.

Henrieta, dar neatidariusi savo dovanų krautuvėlės, sėdėjo su Trojumi, mat jo pirmasis tos dienos vizitas buvo atšauktas.

– Ji visada su manim taip elgiasi, – skundėsi tas. – O dar buvo prašiusi ateiti pusvalandžiu anksčiau. Kalė!

Bet labiau nei kas kitas jiems rūpėjo patrauklusis prancūzas, vakar pyragų krautuvėje sėdėjęs vienas.

– Tepratarė vos žodį, – dailiai tūpdamasi prie Henrietos ir Trojaus staliuko pranešė Keitė. – Bet ką jau tarė, tai su tokiu seksualiu prancūzišku akcentu, kad aš, kone pamiršusi esanti ištekėjusi, pasiskelbiau esanti laisva ir pasiruošusi sprukti su juo vos tik gavusi ženklą.

– Kad jis čia kaišioja snapą, aš užmačiau visai netyčia. Jau eisiu pietauti, tik topt, kad nepašėriau Sindės. Jei nebūčiau grįžęs dėl tos katytės, būčiau jį pražiopsojęs, – teatrališkai atsiduso Trojus. – Kažin ar čia pasisekimas, ar lemtis? Šitokių žavuolių Hartingtone retai kada pamatysi. Čia tau ne Rivjera, ar ne? Varvinau seilę kaip reikiant.

– Kaip jis atrodė? – susidomėjo Henrieta.

– Nuostabiai, – patikino Keitė.

– Gėjus? – viltingai paklausė Trojus.

– Viengungis? – susijuokė Henrieta.

– Prancūzai mėgsta liesas moteris, – rauktelėjusi strazdanotą nosį su dirbtine užuojauta atrėžė Keitė. Henrieta atsikando dar kąsnį sviestinės bandelės. – Tikrai ne gėjus. Gaila jūsų abiejų.

– Atrodė kaip pasipūtėlis sutuoktinis? – atvėsino ją Trojus.

Keitė pašaipą nuleido negirdom. Trojus visuomet užstoja Henrietą.

– Ne. Tiesą sakant, jis atrodė viengungis, – pareiškė Keitė kilstelėdama smakrą. – Bet nesišypsojo. Buvo rimtas ir liūdnas. Pavaišinau jį kava. Tada veidas kiek prašviesėjo. Gi žinot, kokia mano kava! Buvo aiškiai matyti – turistas. Klausinėjo apie Hartingtono rūmus. Teiravosi, kas ten gyvena. Turbūt manė, kad į sodą leidžiami lankytojai. Kai pasakiau, kad tas visas apžėlęs, o į namą atsibeldė snobų šeimynėlė iš Londono, atrodo, labai susikrimto. Man jo pagailo.

– Ar pasiūlei, kad apžiūrėtų pilį? – tyliau paklausė Trojus ir kaip sąmokslininkas užsikvempė ant staliuko. – Pamatęs Džeką ir Merę Tintonus karnavalo kostiumais būtų pralinksmėjęs. Jie – pritrenkiantys!

– Kokiais karnavalo kostiumais?

Henrieta dirstelėjo į Džeką Tintoną. Tas atrodė kaip bet kuris kitas penkiasdešimtmetis – su džinsais ir velvetiniu švarku.

– Tuodu ką tik apsiėmė strapalioti aplink pilį, apsitaisę kaip Elžbietos laikų personažai. Už nusifotografavimą ima svarą. Įsivaizduojat, išleidi svarą, kad patektum į nuotrauką su anais dviem klounais! O pilis jiems moka penkis svarus už valandą. Susižers gražaus pinigo. Jei norit pasijuokti, nueikit savaitgalį ir pažiūrėkit, kaip jie staiposi, pasidabinę bridžiais ir ilgais sijonais. Linksmiau nei pantomima.

– Ir linksmiau nei pilis, – išrėžė Keitė. – Galva neišneša, kam mokėti šitokius pinigus, kad gautum paslampinėti apie senų akmenų krūvą. Važiuokit į Hamptono rūmus ar Londono Tauerį – ten tai istorija. Jums ne seni griuvėsiai, besipuikuojantys, kad juos aplankė Elžbieta Pirmoji.

– Fui! – sušuko iš kampo pulkininkas. Sulankstęs laikraštį, perpykęs atsistojo. – Šiais laikais pasaulis visai niekam tikęs. – Vikarė su dviem pašnekovais nutilo, sužiuro nustebusi. – Prišnerkštos ligoninės, gyventojų perteklius, maži atlyginimai, persidirbimas, prastas išmokslinimas, cinizmas, žmogžudystės, grafitai, gaujų karai, nuogos bambos, perkarusios manekenės, nutukimas, skurdas, terorizmas, karas, žudynės, smurtas, prievartavimai. – Jis šnarpštelėjo iš pasipiktinimo. – Sakau jums, niekam tikęs pasaulis. Žvėriškai pasisekė, kad mano dainelė jau bemaž sudainuota. Visa šitai neištveriama.

Jis nužirgliojo per kambarį. Tik dvi senos damos ir toliau šnekučiavosi taip, tarsi pulkininko čia nė būti nebūtų. Tas tėškė ant prekystalio kelias monetas ir išturseno lauk, įleisdamas drėgno vėjo gūsį.

– Tai va ko jis po pamaldų dar slampinėja aplinkui, – geraširdiškai kikendama prakalbo pastorė Bili. – Būnant jo amžiaus, vargu ar beverta eiti namo.

Keitė susižėrė monetas į kasą ir, lygindamasi baltą prijuostę, grįžo prie savo kėdės.

– Įdomu, ar jis dar grįš, – atsiduso Henrieta.

Patrauklių viengungių Hartingtone buvo labai jau reta.

– Grįžta kas rytas. Klesteli prie to paties stalo ir bamba tą vieną tą patį. Neigiamai nusiteikę žmonės tokie nepakenčiami! – nusiskundė Keitė ir purkštelėjusi kietai sučiaupė siauras lūpas.

– Ne, aš apie prancūzą. Kaip manai, ar grįš? – neatlyžo Henrieta.

– Kas žino. Spėju, kad tik keliavo prošal. Bet koks saldainiukas. Akys tokios švelniai rudos, kokių dar nebuvau mačiusi. Išeidamas taip į mane pažiūrėjo… – Keitei visuomet tekdavo kreipti pokalbį taip, kad jis suktųsi apie ją. – Žinot, tuo atsainiu vilioklio žvilgsniu.

– Kokio jis amžiaus?

– Apie penkiasdešimt, – nusprendė Keitė. – O gal ir grįš. – Ji palinkčiojo kaip žinovė. – Tokie vertina gerą kavą.

Visi atsisuko, nes atsidarė durys, įleisdamos kitą vėsaus oro gūsį.

– Ar nesakiau? – pergalingai pareiškė Keitė. – Jie gi visuomet grįžta.

Atsistojusi ji tarsi su sena bičiule pasisveikino su Miranda.

– Ko norėtumėt?

– Prašyčiau kavos ir atskirai karšto pieno, – užsisakė Miranda.

Pasisukusi į lentą, nuplėšė lapuką, skelbiantį apie dvi darbo vietas.

– Kažką susiradot, ar ne? – sukluso Keitė.

– Taip, – teišspaudė Miranda. – Tiesą sakant, taip.

– Ir virėją, ir sodininką? Kaip greitai, – įsikišo Trojus.

– Šiame miestelyje – nieko čia keista. Gi visi užsuka į mano pyraginę.

Kad nei ponia Andervud, nei Žanas Polis jos skelbimų lentos nematė, Miranda nesiryžo sakyti.

Ji mandagia šypsena pasisveikino su Trojumi ir Henrieta – nenorėjo jų šnekinti – ir nuėjusi klestelėjo palangėje prie pastorės Bili staliuko. Vos tik sėdyne palietė medieną, vikarė pasilenkė artyn, į tarpą tarp kėdžių įsprausdama didžiulę krūtinę. Nuo tos iškyšos lyg bėdon patekęs alpinistas karojo akiniai, užkabinti ant grandinės su karoliukais.

– Sveika, – tarė ji sodriu balsu. – Aš pastorė Bili, jūsų vikarė. Spėju, miestelyje esat naujokė.

– Taip.

Mirandai toptelėjo, kad manyti, jog ramiai išgersi kavos Keitės pyraginėje, buvo kvaila.

– Kaip Hartingtono vikarei, man būtų malonu, kad pas mane apsilankytumėt. Taip pat būčiau labai patenkinta jums apsilankius bažnyčioje, jei kiltų noras dalyvauti mūsų pamaldose. Turbūt gavote parapijos žurnalą. Jame surašytos visos mūsų pamaldos ir proginiai renginiai. Tikiuosi, ateisite.

– Dėkoju, – teatsakė Miranda, išspausdama šykščią šypseną ir svarstydama, gal jai apsimesti žyde. Pasisakyti, kad esi agnostikė, uoliajai pastorei Bili neužteks.

– Kaip malonu. Laitliai buvo labai dievobaimingi. Eidavo į pamaldas kiekvieną sekmadienį. Kai ponia išpuošdavo bažnyčią gėlėmis, ta išties atgydavo. Ponia turėjo stebuklingą ranką. Jos sodas buvo gražiausias…

– Tą jau girdėjau, – nukirto Miranda. Šnekų apie įstabiuosius Laitlių sodus jau buvo gana. Jei per stebuklą nebūtų pasirodęs Žanas Polis, net būtų užrikusi, kad visi užsičiauptų. Tiesą sakant, dabar ji kiek pūtėsi, tarsi saugotų saldžią paslaptį. – Jei jie turėjo gražiausią sodą visoje Anglijoje, tai kodėl gi išsikraustė?

– Mano galva, nenorėjo bildėti dideliame name. Vaikai užaugo ir išvažiavo, išskyrus jaunylę, kuri paveldėjo motinos ranką žalumai. O dar ta Filipo liga…

Vikarė nustojo tarškėti ir liūdnai palingavo galvą.

– Kokio Filipo?

– Pono Laitlio. Jis gerokai vyresnis už žmoną. Patyrė širdies smūgį. – Šią frazę ji sušnibždėjo, tarsi tai būtų ypatingas slėpinys. – Prižiūri vyrą pati. Gera moteriškė.

– Kur jie išsikraustė?

– Nežinau. Išvažiavo tyliai. Nenorėjo triukšmo. – Nuleisdama vokus ant išsprogusių rudų akių, vikarė padūsčiojo. – Didžiausios pagarbos verta pora. Pavyzdys mums visiems.

Keitė atnešė Mirandai kavos.

– Šeštadienį mačiau jūsiškį, – pasakė žiūrėdama, kaip Miranda į puodelį pila karšto pieno.

– Jūsų kava jam patiko.

– Suprantama. Jis buvo labai mielas, su visais pasišnekučiavo, susirado būrį naujų bičiulių. Labai žavus.

Miranda jau tikėjosi, kad Keitė baigs kalbą žodžiais „kitaip nei jūs“. Ta, kiek palūkuriavusi, kad Miranda pratęstų pokalbį, purkštelėjusi atsitraukė. Ar įsižeidė, Miranda nesuko galvos – nenorėjo, kad visi kaišiotų nosį į jos reikalus.

Mintys nukrypo prie vaikų. Reikia tikėtis, Gasas mokykloje gerai elgiasi. Storma ryte švytėte švytėjo, tauškė apie stebuklą sode, kurį jai parodysiąs Žanas Polis. Miranda rado ją žaisliniame namelyje besišnekančią su pagalvėlėmis, pasakojančią joms apie ypatingą draugą, kurį radusi prie upės. Keista, kad jis padarė jai šitokį didelį įspūdį. Storma apie nieką daugiau ir nekalbėjo, kaip tik apie Žaną Polį, stebuklą, kažkokį medį ir kaip vėl eis pas karves.

– Dabar jos mane pažįsta, – aiškino ji motinai. – Kai grįšiu, atpažins. Taip sakė Žanas Polis.

Miranda prisiminė geraširdiškas Žano Polio akis, rusvoje odoje įsirėžusias gilias raukšles. Kaip jo veidą lyg gražus saulėtekis nutvieskė šypsena. Jis nebuvo panašus į sodininką. Andervudas atrodė kaip sodininkas, o Žanas Polis – kaip kino žvaigždė.

Susimokėjusi už kavą, Miranda ryžtingai žengė į šviesią, saulėtą gatvę. Išsitraukusi iš rankinės „Chanel“ akinius nuo saulės, keliu nužingsniavo automobilių aikštelės link. Oras buvo gaivus, šešėliai po naktinės liūties mėlyni tarsi rašalas. Ji apsižiūrėjo, kad eina paspyruokliuodama. Kažin, ar nuo kavos, ar dėl to, kad mėnesio pabaigoje grįš Žanas Polis.

– Net nepadėkojo! – kvyktelėjo Keitė Mirandai išėjus.

Trojus, žvilgtelėjęs į Henrietą, prisimerkė.

– Už kavą? – paklausė.

– Ne, už tai, kad radau jai sodininką ir virėją!

– Betgi nežinia, ar radai tu, – atkirto Trojus.

Henrieta pažiūrėjo į jį persigandusi – pati nė už ką nebūtų drįsusi taip sakyti Keitei. Tai, kuri visados teisi. Kuri viską žino.

– O kas gi kitas? Juk skelbimas tai kabėjo mano lentoje. Kaip nemandagu! – Šnarpštelėjusi Keitė čiupo nuo Mirandos staliuko puodelį su pieno ąsotėliu. – Sakiau, kad ji išpuikėlė. Ir ką su tokia veikia jos pasigėrėtinas vyrelis? – Ji prašvytravo pro Trojų ir pasilenkė prie staliuko. – Pamiršk tą prancūzą, mieloji, Mirandos vyras – žavumėlis, o jei toji ir toliau vaikščios susiraukusi kaip vyža, netrukus dar ir bus laisvas. – Keitė mestelėjo žvilgsnį į Henrietą. – Tik atsikratyk kokio stono, ir jis – tavo!

Trojus, paėmęs draugės ranką, palaukė, kol Keitė pranyko virtuvėlėje už prekystalio.

– Neklausyk jos, Eta. Jai mat toks ūpas. Aš tave myliu tokią, kokia esi. Jei būčiau ne gėjus, iškart vesčiau.

– Ačiū, – padėkojo Henrieta akims sublizgus dėkingumu.

– Įsivaizduok, kaip nusibrozdina vargšas Naidželas kiekvieną naktį turėdamas ant jos rabždintis. O ant tavęs atsigulti būtų smagumėlis. Tu minkštutė, šilta. Jokių įrėžių nuo atsikišusių kaulų. – Henrieta nuraudo. – Kažkam labai pasiseks tave radus.

– Tik vargu ar aš ką rasiu, – šnirpštelėjo Henrieta. – Esu stora ir vangi.

– Stora ir vangi! – šūktelėjo Trojus. – Tik paklausykit! Nei tu stora, nei vangi. Esi miela, meilutė, ir viskas. Neturėtum leisti jai taip su tavim elgtis. – Jis vėl patapšnojo Henrietai per delną. – Nagi, sprunkam iš čia, kol ta negrįžo – nuodinga senė gauruotu veidu. – Henrieta atrodė suglumusi. – Ką, nepastebėjai? Jos veidas kailiniuotas kaip mano katės papilvė. Ji kiekvienąkart pavalgiusi vemia. Nejau manai, kad be niekur nieko išlieka tokia džiūsna? Bėdų ji turi daugiau nei tu – nepasitikėjimo.

– Tada tikrai daug!

– Ji verste užversta bėdomis, mieloji. Taip jai ir reikia. O gal užsuk pas mane penktą – pakedensiu džiovintuvu plaukučius. Niekas taip nepakelia nuotaikos, kaip šukuosena.

– Betgi aš neturiu kur eiti.

– Turi. Tu vakarieniausi su manim.

– Ačiū tau, Trojau. Išties, tu geras draugas, – pratarė Henrieta bučiuodama jam į skruostą.

– Tam ir yra draugai. Atmink, ne tu viena ieškai vyro. Ieškom mudu abu, bet, ačiū Dievui, nesirungiam. Tokiam lobiui kaip tu aš pralaimėčiau!

Miranda taku ėjo prie upės. Saulė, dosniai liejanti šviesą ant lauko žolių ir piktžolių, gaudė naktį iškritusio lietaus lašelius ir vertė deimantais. Ankstyvą rytmetį pašėlusiai pūtė vėjas, bet oranžiniai ir rudi lapai vis dar laikėsi ant šakų, nenorėdami išsklaidyti paskutinių vasaros liekanų. Toje namo pusėje iškilusiame ąžuole laigė pora voveraičių; ąžuolo kamieno būta plataus ir drūto it vikarės liemens. Elnių ir Mirandos smalsuolių vaikų išmintas kelias driekėsi kaip lauku į paupį vedanti šlapia brydė. Miranda čionai buvo lankiusis kartą kitą, bet anuosyk taip įstabu kaip šiandieną nebuvo. Matyt, kalta saulė, vaiskiai žydras dangus ir iki šiol nepatirtas jausmas, kad čia jai ir skirta būti.

Ji parymojo ant akmeninio tilto, žiūrėdama į apačioj tyvuliuojantį skaidrų vandenį. Matė vandens augalus, akmenis ir kryžmai spindulių tingiai plaukančią žuvį. Tai čia žaidžia jos vaikai, svaido į vandenį pagaliukus. Ji užmetė akį į slaptąjį Gaso namelį. Iki šiol nebuvo deramai jo apžiūrėjusi. Nekilnojamojo turto agentas tik užsiminė apie remontuotiną namuką, bet ji neturėjo kam jo pritaikyti, tad nebesuko galvos. Namukas apleistas stovėjo kaštainių guotelyje. Kelio privažiuoti automobiliui nebuvo. Turbūt kitados iš didžiojo namo per lauką ir tiltą eita tako. Dabar želia žolė. Tokia nuošaluma nežinia kodėl rodėsi nepaprastai romantiška. Šičia – laiko aplenkta slaptynė.

Miranda pasuko spynoje raktą. Spyna buvo sena ir surūdijusi, bet atsirakino – tyliai sugergždama, lyg žiovaujantis senas žmogus, pyktelėjęs, kad yra pakeltas iš miego. Prieangis viduje buvo išklotas tamsaus akmens grindų plokštėmis, laiptai siauri, laiptų aikštelė – mažytė. Ji įžengė į svetainę. Patalpa buvo pilna baldų, bet oras atsidavė drėgme. Židinio seniai niekas nekūreno. Lentynos nuo lubų iki grindų pilnos tvarkingomis eilėmis sukrautų knygų. Miranda brūkštelėjo per paviršių. Namelis apleistas ne taip seniai, kaip ji manė. Dulkių sluoksnis – plonytis. Knygų būta visokių: senų ir šiuolaikinių, nuo Dikenso iki Sebastiano Folkso. Jos nuostabai, buvo net prancūziškų romanų lentyna.

Ji apžvelgė visą kambarį: tuščias akmeninis židinys su medine atbraila, akivaizdu, labai sena ir dailiai išdrožinėta, nublukę geltonai dryžuoti apmušalai, per daugybę metų pajuodę nuo rūkstančių malkų. Miranda pastebėjo, kad viename kampe jie nusilupę nuo protėkio. Kilimas atrodė sutrintas, dėmėtas, tokį būtina keisti, kilimėlis – suėstas kandžių. Bet daug ką tvarkyti čia nebuvo. Sofa nesulūžusi, kaip ir krėslai, stiklinį kavos staliuką tereiks gerokai pašveisti. Ji priėjo prie komodos, puikaus senovinio riešutmedžio baldo, ištraukė stalčius. Tvyrojo jausmas, kad namuose kažkas gyvena. Jei ne ta nešvara, Miranda būtų mielai išsitraukusi vieną iš knygų ir susirangiusi ant sofos. Pleškant židiniui su taure vyno rankoje šičia būtų jaukiau nei kur kas formalesnėje jos svetainėje.

Ji apžiūrėjo virtuvę. Naujos buitinės įrangos reikės, bet indų nestinga. Miranda atkreipė dėmesį į stalą, padengtą dviem. Keista, kad ant jo likę puodeliai su lėkštutėmis, tarytum gyventojai būtų išgaravę begeriantys arbatą. Norui nukraustyti indus ji atsispyrė. Užsimaus gumines pirštines, pasisamdys padėjėjų ir viską sutvarkys vienu sykiu. Galės padėti vaikai. Jiems turėtų patikti.

Lipant laiptais, po kojomis girgžčiojo lentos. Viršuje būta dviejų miegamųjų ir vonios. Pastaroji atrodė labai senamadiškai, ją reikės visą pertvarkyti. Geležinis vonios indas – dėmėtas, nusitrynusiu emaliu, čiaupai pajuodę. Vienas iš miegamųjų buvo visiškai tuščias, tik grindų vidury it kažkieno pamiršta kūpsojo dėžutė. Dar nespėjus žvilgtelėti vidun, kitame miegamajame pasigirdo bilstelėjimas. Mirandai suspurdo širdis. Reikia tikėtis, namelyje ji viena.

Iš pradžių ji pagalvojo, kad čia turbūt Gasas. Bet laiptų aikštele žengiant į kitą miegamąjį baimės daugėjo. Ją išgąsdino išdykėlė voverė – iššoko pro langą, kurį atdarą neapdairiai bus palikęs sūnus, kas gi kitas. Pridėjusi ranką prie krūtinės, Miranda atsikvėpė – gerai, kad ne įsibrovėlis ar, dar blogiau, šmėkla. Ji pasidairė. Kambaryje stovėjo plati geležinė lova su patalyne, užklota dygsniuota šviesiai žalio gėlėto audeklo lovadengte. Du miegamojo staliukai su naktinėmis piliorinėmis lempomis, jų gaubtai nusėti geltonomis dėmėmis. Išblukusi skrynia lovos kojūgaly, vyšnios komoda, viršum jos karalienės Onos stiliaus veidrodis, pasienyje – dailutėliai nudažyta pušies spinta. Ant stambių medinių karnizų – blyškios lininės užuolaidos, jų aptaisai apdriskę ir nublukę. Kilimas murzinas, bet nesuplyšęs. Įdomu, kodėl Laitliai visų šių baldų nepasiėmė. Kraustėsi į kuklesnį būstą ir neišteko vietos? Plačiau pravėrusi langą, Miranda apžvelgė lauką. Buvo matyti iki upės, iki karvių ganyklos – Stormos karvių. Keista, paslaptinga kambario atmosfera ir reginio įstabumas ją pakylėjo.

Tada ji prisiminė tuščiajame kambaryje paliktą dėžutę. Uždariusi langą, kad nebeįsmuktų voverė, nuėjo jos atidaryti. Dėžutėje tebuvo vienintelis daiktas – žalias nublukęs albumas iškarpoms. Išsipūtęs nuo žiedų ir lapų, suslėgtų tarp puslapių. Ant viršaus didelėmis, kilpotomis raidėmis ranka užrašyta „Vaivorykštės ir rožės“. Priklaupusi ant grindų, Miranda pervertė puslapius. Tai būta dienoraščio: eilėraščiai, prisiminimai, pamąstymai – savaime suprantama, tai neturėjo būti nei palikta, nei pamatyta pašalinio. Paslaptis pakurstė smalsulį. Rašysenos būta moteriškos. Popierius gardžiai kvepėjo, kaip anksti pavasarį nušienauta žolė. Atsirėmusi į sieną, ji atvertė pirmą puslapį – jame tebuvo keturi vieniši sakiniai, kupini sielvarto.

Praėjo 24 metai. Aš tave mylėdama susenau ir vienądien tave mylėdama mirsiu. Dabar gyvenu prisiminimais apie tave šičia, mūsų namelyje. Tiek man telikę.

VII

Visos vaivorykštės man mena tave

Hartingtono rūmai

1979-ųjų spalis

Iš daugiamečių augalų bordiūro gilumos buvo girdėti Eivos Laitli balsas. Ją gožė lubinų stagarai ir didžiulis putinas, kurį atsidėjusi genėjo, bet džiaugsmingas dainavimas virpino gaivų rytmečio orą, nuo jo ant žolės kūlversčiais vartėsi šunys. Eiva buvo apsivilkusi purpurinį kombinezoną ir trumparankovius marškinėlius, sruogelėmis nušviesėjusius plaukus viršugalvyje persmeigusi pieštuku. Jos rankos nuo sodininkavimo buvo įdiržusios, nagai trumpi ir aplūžinėję, užtat skruostai – trykštantys sveikata, o šviesiai žalios akys – žvilgančios it pavasarinė pieva per lietų. Laimingiausia Eiva jausdavosi lauke, kad ir koks būdavo oras; ji retai kada šaldavo, nors buvo liekna, be apsaugą teikiančio riebalų klodo. Viduržiemy, kai visi kiti užsimaukšlindavo pirštines, kepures ir įsisupdavo į storus apsiaustus, ją dažnai matydavai nuogomis rankomis. Trisdešimt septynerių Eiva tebežydėjo jaunyste, kylančia iš vidinio pasitenkinimo, kuris švietė per odą, lyg jos širdis būtų iš saulės šviesos. Eivos veidas atrodė labiau patrauklus nei dailus, mat bruožų būta netaisyklingų: nosis kiek per ilga ir labai jau tiesi, burna plati ir juslinga, nederanti prie tokio mažo veidelio. Bet vis dėlto, nors paskirai bruožai ir nebuvo gražūs, juos tokius darė visa susiejanti jausminga, džiugi išraiška. Eiva traukė akį dėl ekscentriško būdo. Niekas jos nemylėjo labiau už jos vyrą Filipą Laitlį ir tris jų mažylius: Arčį, Angusą ir Popę.

– Ei, Krūmiuk! – pašaukė vyras, žirgčiodamas per pievutę.

Bernis, minkštakailis senbernaras, ir Tarkvinas, jaunas labradoras, paliovė raičiotis ant žolės ir atidūmę taip trenkėsi jam į kojas, kad vos nepargriovė. Filipas meiliai patapšnojo šunis ir pliaukštelėdamas rankomis pavarė šalin. Jis buvo penkiolika metų vyresnis už žmoną, šešių pėdų keturių colių ūgio, tiesia nugara, plačiapetis. Jo veidas buvo malonus ir gražus, ilga nosimi, aukštais skruostikauliais ir griežta smakro linija. Didumą laiko Filipas praleisdavo savo kabinete, rašydamas pavyzdinę vyno istoriją, arba užsienyje, lankydamasis vynuogynuose. Vis dėlto į vienatvę, kaip daugybė rašytojų, nebuvo linkęs. Mėgdavo pobūvius ir vakarėlius, kurie, postringaujant apie istoriją ir politiką, gurkšnojant portveiną ir rūkant keistus cigarus, užtrukdavo iki priešaušrio. Mielai bendraudavo su Hartingtono žmonėmis sekmadieniais po pamaldų, o vasaromis miestelį susikviesdavo į namus, į kasmetines vyno ir sūrio vaišes. Jis buvo mylimas ir labai mėgstamas dėl sauso angliško humoro ir įmantrių kalambūrų, kurie Filipo linksminamai auditorijai prasprūsdavo pro ausis dažniau, nei priderėjo. Eiva visuomet juokdavosi, nors visus juos buvo girdėjusi. Gražiai sudėtas, aukšta kakta, su apskritais akiniais ant aristokratiškos nosies, tvirtu žingsniu žengiantis prie gėlių bordiūro Filipas Laitlis atrodė išskirtinė persona.

Jis luktelėjo, pasigėrėjo melodingu žmonos dainavimu ir vėl pašaukė ją pravarde, kurią buvo davęs vos užsimezgus jųdviejų santykiams.

– Krūmiuk, mieloji!

– A, čia tu! – atsiliepė ji ropšdamasi lauk.

Eivos plaukuose buvo prikibę lapų, ant skruosto juodavo purvo dėmė. Ji atpakalia ranka persibraukė per nosį.

– Žano Polio nepamiršai, ką?

Nuostaba Eivos veide patvirtino, kad ji pamiršo. Filipas atlaidžiai nusišypsojo. Eiva garsėjo kaip išsiblaškėlė, jos galva būdavo pramušta numylėto sodo medžiais ir gėlėmis.

– Ką gi, – atsiduso Filipas, žiūrėdamas į laikrodį. – Po pusvalandžio jis bus stoty.

– Dievulėliau, visai pamiršau! Namelyje nieko nenuveikiau.

– Jis jaunas, jam bus gerai ir miegmaišyje, – nuramino Filipas, gūždamasis nuo šalčio. Nors pats vilkėjo kašmyro megztinį ir buvo apsivyniojęs šaliku, vis tiek drebėjo. – Klausyk, aš jį paimsiu, bet tada tu, Krūmiuk, juo rūpinsies.

– Ačiū.

Eiva apsivijo rankomis jam kaklą. Filipas, išsigandęs, kad ji išsiterliojusi ir aplipusi sudžiūvusiais lapais, žengtelėjo atatupstas, bet žmonos meilė paėmė viršų, tad jis Eivą apglėbė ir, kilstelėjęs nuo žemės, įkvėpė prie plaukų prikibusios drėgnos žolės kvapo.

– Tu mielas, – nusijuokė ji jam į kaklą.

– O tu šąli, – atsakė Filipas. – Norėčiau susupti tave į antklodę ir paduoti puodelį karšto šokolado.

– Tik tiek?

– Kol kas – taip. Turiu važiuoti paimti tavo pameistrio.

– Ar šita mintis iš tikrųjų gera? – paklausė ji traukdamasi. – Juk žinai, sodą aš mėgstu prižiūrėti pati, o kai reikia, rauti piktžoles ir šienauti padeda Hektoras. Nemėgstu, kai aplink kas sukiojasi. Aš į vienumą linkęs padaras. Mudviem su Hektoru tikrai nieko nereikia.

– Šitai mes jau aptarėm. Be to, dabar per vėlu trauktis. Mes darome didelę malonę jo tėvui, beje, buvę Itono koledžo auklėtiniai taip ir elgiasi – padeda vienas kitam. Kai jis šitiek dėl manęs nuveikė, džiaugiuosi turėdamas galimybę jam atsilyginti. Anri dėka Prancūzijos durys atsivėrė visu pločiu ir aukščiu.

– Gerai, – sutiko ji atsidususi. – Bet aš neišmanau, ko jis tikisi…

– Tu, Krūmiuk, esi labai talentinga. Jis iš tavęs daug ko pasimokys. Jei paveldės château2, turėtų išmokti tvarkytis valdoje.

– Ar negalės tam darbui pasisamdyti žmonių?

– Reikalas ne tas. Anri nori, kad sūnus ištrūktų iš miesto ir kurį laiką pagyventų Anglijos kaime. Paryžiuje jam buvo leista elgtis kaip tinkamam.

– Vadinasi, jis plevėsa?

– Anri neišmano, kieno dar galėtų prašyti. Bijo, kad Žanas Polis nueis klystkeliais. Nori jį įkvėpti. Nori, kad imtųsi atsakomybės. Juk vienądien paveldės château ir vynuogyną. Tai didelė atsakomybė.

– Stebiuosi, kad jis paklūsta tėvui. Juk nebe vaikas.

– Ne, bet tėvo žinioj piniginė.

– Argi tai taip svarbu? Ko jis nesprunka ir negyvena kaip tinkamas?

– Jonvabaliai – ne kokia įprasta château. Jie išskirtiniai. Bet kuris ko nors vertas vaikis padarys viską, kad tik jų neprarastų.

– Šit kaip.

Visa tai Eivai nekėlė jokio džiaugsmo.

– Be to, ir berniukams bus gerai turėti jauną vyrą pašėlioti. Aš – senis.

– Juk rūpinuosi, kad būtum jaunas, – paprieštaravo ji.

– Tiesa, – susijuokė jis. – Bet aš nedaug tešėlioju ir nekalbu prancūziškai. O vaikai, mažumėlę pamokyti namie, gal prakalbėtų.

Eiva droviai šyptelėjo. Šešiolikos išsiųsta į Šveicariją baigti mokyklos, prancūzų kalbą ji puikiai mokėjo.

– Verti mane jausti kaltę, kad nešneku su jais prancūziškai nuo gimimo.

– Šito iš tavęs anaiptol nelaukiu, Krūmiuk. Laukiu, kad ryte atsikeltum, o visa kita – kaip jau bus!

Ji valiūkiškai pliaukštelėjo Filipui.

– Galvijas!

– Jau kurį laiką manęs taip nevadinai.

Jis pabučiavo jai į kaktą.

– Nesuprantu, apie ką čia kalbi.

Ji irgi pabučiavo Filipą – tas plačiai, meiliai nusišypsojo.

Eiva pažiūrėjo, kaip jis per veją nužirgčioja atgal prie namo – susigūžęs nuo šalčio, eisena žaviai nerangi. Paskui akis užkliuvo už porelės balandžių, sutūpusių ant latako po šlaitiniu stogu. Tie buvo riebūs ir patenkinti. Eiva irgi taip jautėsi. Ir kaip jai pasisekė, kad turi viską, ko tik galima geisti: mylintį vyrą, tris laimingus vaikus, gražiausius Anglijoje namus ir savo numylėtą sodą. Paukščiai ant stogo tupėjo kaip puošmenos ant saldaus torto.

Ji apmetė akimis sodą. Tas buvo bepradedąs keistis. Toks jai patiko. Žalios platumos teikė ramybės jausmą. Medžiai tebebuvo lapuoti, bet ties pakraščiais lapai jau raitėsi, o kai kurie buvo įgavę gražaus geltonumo. Pievomis tebeaidėjo paukščių čiulbesys, pertraukiamas keisto fazano krenkščiojimo ir kimaus balandžio burkavimo. Eivai patiko pavasarį po latakais lizdus susisukantys žvirbliai, tad ji panamėje pasodino visžalių krūmų, ragindama juose apsigyventi ir kitus paukštelius. Viduržiemy ant uosio ir klevų užleido gebenę, kad pasilikę paukščiai turėtų priebėgą nuo šalčio ir grobuonių. Pamokė vaikus, kaip juos lesinti. Popė paukščių maudyklą vasarą paversdavo baseinėliu teškentis, bet žiemą prikraudavo lesalo ir pamažu jaukindavo mažuosius padarėlius, kad lestų iš rankos, jei tik aplink nelakstydavo ir jų negainiodavo Bernis su Tarkvinu.

Kai po valandos grįžo Filipas su Žanu Poliu, Eiva tebetriūsė gėlių bordiūre. Bernis su Tarkvinu, garsiai skalydami, nudūmė prie namo. Ji išsiropštė ir nusibraukė nuo kaktos prakaitą kaip tik tuo metu, kai ratai, čiūžtelėję ant žvyro, staigiai sustojo. Išgirdo atidaromas ir uždaromas dureles, tada savo vyro balsą, besisveikinantį su šunimis kaip su žmonėmis. Eiva išpuolė pro vartus kukmedžių gyvatvorėje, skiriančioje sodą nuo kiemo. Filipas kaip tik buvo beatvožiąs senojo mersedeso bagažinę. Lig tik spėjo atvožti, vidun stryktelėjo abu šunys. Žanas Polis nustebęs žiūrėjo, kaip jie purvinomis letenomis tapnoja ant odinio jo lagamino. Filipas nė nesiruošė jų iš ten traukti. Tik pakikeno išvydęs pažįstamą vaizdą, į suglumusį Žaną Polį visiškai nekreipdamas dėmesio. Eiva jį nužvelgė iš tarpuvartės. Betgi jis – gražiausias jaunuolis, kokį tik ji yra regėjusi.

– Labas, aš Eiva, – prisistatė ji ir, nusišluosčiusi ranką į kombinezoną, atkišo ją Žanui Poliui.

Jos nuostabai, tas, formaliai linktelėjęs, ranką pakėlė prie lūpų.

– Malonu jus matyti, – tarė žiūrėdamas tiesiai į akis.

Akys buvo švelnios kaip ruda zomša, žvilgsnis – skvarbus. Eiva būtų atsakiusi prancūziškai, bet jis puikiai kalbėjo angliškai, nors ir su stipriu akcentu, apimančiu visą jo gimtosios šalies romantiškumą ir jausmingumą. Viduje kažkas suvirpėjo.

– Ar malonus buvo skrydis? – paklausė ji, staiga apsižiūrėjusi, kaip nevalyvai atrodo.

– Į Londoną atskridau prieš keletą dienų. Norėjau kiek susipažinti su kultūra prieš važiuodamas šičia, – atsakė jis, apžiūrinėdamas namą.

Žanas Polis susikišo rankas į kišenes, susigūžė. Filipas įnešė vidun jo lagaminą.

– Prašom užeiti, ko nors išgersi, – pasiūlė Eiva, per verandą sekdama paskui vyrą. – Turėsi kokią savaitėlę pagyventi name, kol paruošiu namelį. Deja, per lėtai sukausi.

– Lyg būtum ne tu, Eiva, – pridūrė Filipas be menkiausio sarkazmo. – Mano žmona – veiklumo pavyzdys. Tvarkosi čia kaip laivo kapitonas. Aš – tik įgulos narys, su baiminga pagarba žvelgiantis į jos savidrausmę.

Eiva pavartė akis.

Žanas Polis atrodė visiškai kitaip, nei ji tikėjosi. Pirmiausia jis nepanėšėjo į sodininką. Buvo gražiai apsirengęs: minkštas tvido švarkas, melsvi marškiniai ir siauri džinsai. Aplink kaklą – blankios spalvos kašmyro šalis. Plaukai vešlūs, kaštainių spalvos ir meistriškai apkirpti taip, kad atrodytų nerūpestingai. Nosis ilga, ereliška, lūpos nevienodos, juslingos. Rankos švarutėlės, nagai trumpi ir tvarkingi, visai ne kaip žmogaus, pratusio knisti žemę. Buvo apsiavęs rudais nevarstomais „Gucci“ batais. Reikia tikėtis, atsivežė ir sodininko guminius. Juk purvinti šituos puošniuosius būtų gaila.

Kol ji ruošė pietus, jie sėdėjo virtuvėje ant taburečių. Eiva iš daržo priskynė porų ir briuselinių kopūstų, iš žuvų pardavėjo miestelyje buvo nupirkusi upėtakį. Sename vandens griovyje palei sodo sieną ji augindavo žalumynų, sukdavo sviestą su bazilikais ir trindavo pupų tyrę, valgomą su namie kepta rozmarinų duona. Ji dievino ruošiamo sveiko maisto kvapą ir nepaprastai džiaugdavosi matydama, kaip vaikai auga stiprūs, nes maitinami pačios užauginta produkcija.

Pirmąkart regėdamas Eivą nė už ką nebūtum pamanęs, kad ji drovi. Ji rodydavosi viešumoje, laidydavo sąmojus, juokindavo žmones vos spėdama dustelėti tarp anekdotų, kol galiausiai, šitiek savęs atidavusi, išsisemdavo ir pasitraukdavo į palaimingą vienumą savo sode. Filipas žinojo – žmones ji linksmina, kad nuslėptų savo drovumą, ir už tai ją mylėjo. Ta paslaptis buvo žinoma tik jam vienam. Jis susijaudindavo matydamas, kaip ji vaidina, o vos nusileidus uždangai susmunka. Filipas buvo vienintelis, įleidžiamas į užkulisius, ir šita privilegija teikdavo jam malonumo. Dabar ji beįsišnenkanti su Žanu Poliu – dailiai nulietame jo veide arogancija, lyg Eiva būtų kokia giminaitė ekscentrikė, su kuria turi apsikęsti. Prancūzas maloniai šypsosi, bet ne akimis. Jai ruošiant valgį, klausėsi žiūrėdamas apsiblaususiu žvilgsniu – tik kol visi susėdo prie stalo ir patiektos vaišės sužadino alkio jausmą. Išvydęs sotų kąsnelį, kaip ir visi vyrai, atkuto.

– Na, Žanai Poli, – kreipėsi Eiva, paduodama jam garuojančių daržovių dubenį. – Tai girdėjau, kad tavo tėvai Prancūzijoje turi nuostabų sodą.

– Taip, – patvirtino jis, imdamas šaukštą ir dėdamasis morkų. – Mama mėgsta sodus. Ypač angliškus. Prie Bordo mes turime château. Ji labai sena. Neatsižaviu, ką mama padaro iš sodų. Vienądien puikų sodą užsiveisiu ir pats.

– O tai ko tada tikiesi išmokti čia?

Jis patraukė pečiais.

– Tėtis sako, kad jūsų sodas geriausias iš visų jo matytų.

– Gaila, kad su juo nesusitikom. Kartą buvo užsukęs, maždaug prieš aštuonerius metus, man išvažiavus aplankyti mamos. Kaip norėjau pati jam viską aprodyti! Stebiuosi, kad Filipas dar aprodė jam sklypą, ne tik savąjį vyno rūsį.

– Mieloji, nieko nėra maloniau, kaip pavasarį vaikštinėti po tavo sodus su taure atšaldyto baltojo vyno, – kikendamas atsakė jai Filipas.

– Jis sako, kad jūs labai talentinga, – vėl prabilo Žanas Polis.

Eiva buvo pamaloninta, nors gerklėje ir užsiveržė mazgas, pranašaujantis stiprią asmenybių trintį. Kadangi Žanas Polis buvo toks patrauklus, ji tiesiog neįsivaizdavo, kaip juodu galės drauge dirbti.

– Paryžiuje palikai merginą? – šypsodamasis paklausė Filipas.

Žanas Polis išsiviepė, kilstelėjo antakį.

– Net kelias, – atšovė.

– Oje, – prasižiojo Eiva, pasišiaušusi dėl jo pasipūtimo. – Tikiuosi, tavo širdis nesužeista.

– Dėl meilės niekuomet nekentėjau, – pareiškė Žanas Polis.

– Kol kas. Dar marios laiko kentėti. Tu jaunas.

Jis pritariamai palinkčiojo.

– Mano širdis bus sužeista, kai mirs mama. To neišvengsi.

Eiva klausiamai sužiuro. Girdėti tokią jo metų vyruko šneką buvo keista.

– Matyti, kad jūs artimi.

– O kaipgi. Aš – jos vienturtis. Esu išlepintas ir išpaikintas. Mano mama – neprilygstama moteris. Aš ja žaviuosi.

– Norėčiau, kad mūsų sūnūs irgi taip manytų, kai bus tavo amžiaus, – tarė Eiva, nors tikra, kad to nori, ir nebuvo.

– Jūs turite tris vaikus, tiesa?

– Du berniukus ir mergaitę. Pamatysi juos vėliau, kai pareis iš mokyklos.

– Turėtų būti gera turėti brolių ar seserų.

– Kaip suprantu, jie tuo džiaugiasi. Bet ir pasipeša pakankamai. Iš tikrųjų niekas nemėgsta dalytis.

– Tiesa. Man dalytis niekada nereikėjo.

– Tu puikiai kalbi angliškai. Kur taip gerai išmokai kalbą? – susidomėjo Eiva.

– Mane augino auklė anglė.

– Auklė anglė? – nustebo Eiva. – Dieve maloningas, ji buvo tironė?

– Kuo ji buvo vardu? – pasiteiravo Filipas.

Žanas Polis užburiamai nusišypsojo.

– Auklė, – atsakė ir iš širdies nusijuokė.

– Auklė? – perklausė Eiva, nuginkluota jo staigaus, netikėto geros nuotaikos proveržio.

– Aš taip ir nesužinojau jos tikro vardo. Ji buvo tiesiog Auklė. – Jis susidrovėjo. – Išvažiavo, kai buvau dvidešimt vienų!

Kai Žanas Polis palėpėje, miegamajame, iš lagamino krovėsi daiktus, Eiva užsipuolė vyrą, sėdintį savo darbo kambaryje.

– Nieko nebus, – pareiškė. – Pats matai, per savo gyvenimėlį jis nė dienelės nedirbo. Tegul sau svaičioja, kaip užsiveis anglišką sodą, bet lažinuosi – keturpėsčias per mėšlą niekuomet neropojo. Ką, po galais, mano jo tėvas, siųsdamas jį čionai? Jei būtų aštuoniolikinis, ką tik iš mokyklos, dar suprasčiau. Bet jam kone trisdešimt. Nejau neturi savo galvos? Ką man visus metus su juo veikti? Hartingtone jis mirtinai užsinuobodžiaus. Negi rinksis paneles „Antyje ir dėmėje“? Vargu bau. Juk turėtų būti Londone su jaunimu, o ne su manimi ir vaikais. Dieve, kokia baisi nelaimė!

Filipas uždėjo jai ant peties ranką, nusišypsojo.

– Nesijaudink, Krūmiuk, viskas susitvarkys. Truputėlis sunkaus darbo išeis jam į naudą. O tu turėsi dar vieną porą rankų ir galėsi sau veisti tuos puikius sodelius, kuriuos norėdavai užveisti, bet viena negalėjai. Laukinių gėlių pieva ir vaismedynas, darželis prie namo – gi tiek apie juos prakalbėta. Pristatyk Žaną Polį prie darbo. Viską aplink apsodink. Įgyvendink savo svajonę.

– Jis labiau tiktų prie jachtos Sen Tropeze, o ne prie šienapjovės Hartingtone.

– Suteik jam progą.

– Aš neįsivaizduoju jo namelyje.

– Jis kuo puikiausiai ten jausis. Liaukis nerimauti.

– Jis visiškai ne toks, kokio tikėjausi.

– O kokio tikėjaisi?

Eiva nusisukusi priėjo prie lango. Kaupėsi pilki debesys.

– Nežinau, – atsiduso. – Ne tokio dailaus. Įdiržusiomis rankomis ir purvinomis panagėmis kaip mano. Su guminiais ir murzinomis kelnėmis. Tik jau ne išsipusčiusio dykūno miesčionio su kašmyro šaliu ir „Gucci“ aulinukais, dėl Dievo meilės. – Ji papurtė galvą – juk tai nesąmonė. – Jis neištemps daugiau kaip savaitės!

Filipas prunkštelėjo.

– O aš manau, kad tu įpūsi jam entuziazmo ir jis pasiliks visam laikui.

– Dievaži, neištemps. Vargu ar aš pati ištempsiu daugiau kaip savaitę!

Pusę keturių Eiva atvažiavo pasiimti vaikų. Pastačiusi geltoną automobilį ant žalios vejos, išlipo kaip tik tuo metu, kai pradėjo dulksnoti. Čia jau laukė Todė Finton su savo šešku Ponu Frisbiu, klusniai tupinčiu jai ant peties. Jos dvynukai mokėsi toje pat klasėje kaip Angusas.

– Sveika, Eiva, – pasisveikino Todė, kurios skruostai buvo nurausvėję nuo rytinio jodinėjimo po kaimą kaštonine kumelaite.

– Sveika, Tode. Kaip laikosi Ponas Frisbis?

Eiva paglostė šeškui pažandę – tas apsimiegojęs pakėlė galvą.

– Kiek apsnūdęs. Tas oras…

– Tarkviną jis verčia glaustytis apie viryklę. O Bernis tyso sau lauke, mėgaudamasis šalčiu, ir nieko. Sakyčiau, kaip aš.

– Ar galiu savaitgalį atsiųsti pas tave berniukus? Jie sako drevėtajame medyje įsirengę buveinę.

Eiva nusišypsojo.

– Tas ąžuolas – puiki vieta buveinei. Aš ten ketinu pasėti lauko gėlių pievą. Raktažolių, našlaičių, kiaulpienių, raudonžiedžių ir baltažiedžių šakinių. Turiu kas man padės. Jaunikaitis iš Prancūzijos.

Todė kilstelėjo antakius.

– Gražuoliukas?

– Taip, bet pagal mano skonį gerokai per jaunas ir pasipūtęs. Tiesą sakant, manau, jis užsinuobodžiaus ir spruks namo. Vis dėlto, kol yra čia, aš jį išnaudosiu.

– Juk visuomet norėdavai dar vienos poros rankų.

– Tik ne lygutėlių, nudailintais nagais, nė dienelės nedirbusių.

– Man patiko mintis apie pievą. Turėtų būti gražu pavasarį ir malonu pažiūrėti pro miegamojo langą.

– Mintis gera.

Todė nusikėlė Poną Frisbį nuo peties ir pasiguldė ant rankos kaip kūdikį. Ji norėjo daugiau vaikų, o Ponas Frisbis atstojo mažylį, kurio ji negalėjo turėti. Todė meilingai paglostė pilvuką ir pabučiavo į mažą noselę.

– O gal atvežk juos rytoj? – pasiūlė Eiva, tada prisimerkė – kažką rezgė. – Tiesą sakant, galėtum padaryti man paslaugą.

– Kokią?

– Pasiimk Žaną Polį pajodinėti.

– Ar jis moka?

– Neabejoju. Atrodo iš tokių, kurie savo reikalu laiko viską mokėti.

– Šit kaip.

– Aš sulakstyčiau į namelį. Mat buvau visai pamiršusi, kad jis atvažiuoja. Ten baisi netvarka. Galėtumėt su mumis papietauti. Tiesą sakant, tavo draugijoje lengviau atsikvėpčiau. Nežinau, apie ką su juo šnekėti, o iš Filipo maža naudos. Kažin ar Žanas Polis įkąs jo humorą.

– Ne jis vienas toks, – šyptelėjusi pasakė Todė.

– O aš pritrūkstu žodžių.

– Eik jau, – dėjosi nustebusi Todė.

– Nesišaipyk, Tode. Šįkart aš netekusi žado ir jaučiuosi kaip nerangi sena mulkė.

– Tu mane juokini! Mielai ateisiu ir jį apžiūrėsiu. Gal tiks kuriai nors iš mano pusseserių – joms visoms apie dvidešimt, ir visos gražios.

– Puiku, tai bus diversija. Regis, jis laiko save kažkuo panašiu į eržilą.

– Va tau ir prancūzas.

O kaip jis lenkėsi bučiuoti jai rankos, kaip lenkdamasis žiūrėjo aukštyn, varstydamas ją tomis savo švelniomis rudomis akimis!

– Taip, jie gali būti tiesiog kerintys, kurgi ne, – ramiai pridūrė ji. – Kerintys, bet pasipūtę. Įsidėmėk mano žodžius: savaitė, ir jo nebebus!

2 Pilis (pranc.).

VIII

Fazano krenkščiojimas, balandžių burkavimas, gaivios, saulėtos spalio dienos

Arčis, Angusas ir Popė į nepažįstamąjį vypsojo iš drovumo netekę amo. Arčis buvo aštuonerių, aukštas kaip tėvas, tiesia motinos nosimi ir žaliomis akimis. Angusas, šešerių, buvo sudėtas kaip mažas regbio žaidėjas. Tamsiaplaukis, šviesiai mėlynomis akimis, plačia, užkrečiančia šypsena ir kremine strazdanota oda. Abiejų berniukų grožis buvo netipiškas, kaip mamos. Bruožai, kurie jos veide regėjosi tokie netaisyklingi, berniukiškiems veidams puikiai tiko. Popė tebuvo ketverių, bet stipri asmenybė, turinti savo nuomonę. Visuomet tiesiai rėždavo, ką galvoja. Ilgi tamsūs plaukai, mėlynos akys, dailūs bruožai, klasikinis tėvo veidas – ji turėjo to grožio, kurio neturėjo motina. Vis dėlto buvo tikra mamos dukrelė, mat dievino augaliją bei gyvūniją ir niekuomet nešaldavo. Galima sakyti, iš abiejų tėvų buvo paveldėjusi tai, kas geriausia.

– Žanas Polis kurį laiką pagyvens su mumis. Padės man kurti sodus, kurie bus gražiausi Anglijoje, – paaiškino Eiva, jausdamasi melagė. Mat netikėjo, kad Žanas Polis galėtų išauginti bent kopūstų lysvę.

Arčis žiūrėjo sau į kojas. Angusas stengėsi neprunkštauti. Galiausiai prabilo Popė.

– Tu juokingai kalbi, – pareiškė suraukdama nosį.

– Aš iš Prancūzijos, – pasiaiškino Žanas Polis.

– Ar su mumis žaisi? – paklausė ji.

Žanas Polis gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. O ką norėtumėt žaisti?

Berniukai sunerimę sužiuro į seserį. Ko jau ko, bet kad suaugėlis kištųsi į jų žaidimus, jie mažiausiai norėjo.

– Aš mėgstu sodinti daržoves.

– Aš irgi, – sutiko jis.

– Turiu va kokio dydžio agurotį! – kvyktelėjo mergaitė išskėsdama rankas. – Jis vardu Montis, persišaldęs guli lovoje.

Žanas Polis klausiamai sužiuro į Eivą.

– Sakyčiau, tapdamas draugu jis išvengė puodo. Dabar bus vežiojamas vaikiškame vežimėlyje, o jei bus geras, bus nuvežtas į penktadieninę laidą „Rodyk ir pasakok“.

Žano Polio veidą nušvietė plati šypsena, ji užkrėtė ir vaikus. Popė išdūmė atnešti Mončio, o berniukai nusišypsojo; jų drovumas, pašildytas prancūzo žavesio, dingo. Eiva stebėjosi matydama jį gebanti taip lengvai keistis: vieną akimirką pasipūtėlis, kitą – žavus ir mielas.

Popė grįžo nešina didžiuliu tamsiai žaliu aguročiu. Eiva nusprendė, kad nedera kartoti sąmojo, kurį paleido jos vyras, sužinojęs, kad jo duktė pasiguldė į lovą agurotį: „Kai paaugs, jos laukia baisus nusivylimas.“ Paėmęs Montį, Žanas Polis pakilnojo jį rankose.

– Kaip kūdikis, labai jau sunkus, – tarė Popei.

– Jis ne kūdikis, – atrėžė mergaitė. – Jis – agurotis!

– Taip, taip. Kūdikis agurotis.

Žanas Polis, atrodė, kiek sunerimo. Popė truktelėjo agurotį į save ir apsikabino.

– Jis pabūgo. Tu jį išgąsdinai, – metė ji.

– Gal aprodykim Žanui Poliui sodą? – suskubo pasiūlyti Eiva. – Judu galėsit parodyti jam savo drevėtąjį medį, – pasiūlė ji berniukams.

Angusas, regis, apsidžiaugė, Arčis – kiek mažiau. Mat nežinojo, ar nori, kad į jų slaptą buveinę lįstų suaugėlis, svetimas.

– Eime, Angusai, – pasišaukė jis brolį, sprukdamas lauk, kad suaugusieji nespėtų iš paskos.

– Jie tokie guvūs, – nusistebėjo Žanas Polis, gobstydamas rankomis.

– Gal persiauk guminiais ir apsivilk paltą? Pastaruoju metu gana drėgna, – patarė Eiva.

Žanas Polis grįžo su aulinukais ir avikailių puskailiniais.

– Juk neketini vaikštinėti po sodą apsiavęs šitaip, a? – nustėro ji.

– Kodėl gi ne?

– Jie suplyš.

Žanas Polis gūžtelėjęs pažiūrėjo taip, tarsi jam būtų nė motais.

– Nusipirksiu kitus.

– Na jau ne, dėl Dievo! Eik į drabužinę ir pasiieškok tinkamos poros. Kam plėšyti gerus batus, jei nėra reikalo. Ir tie avikailių kailiniai – irgi išeiginiai. Argi neturi prastesnio apdaro?

– Ne.

Eiva atsidususi prikando liežuvį. Kažin ar vyras padėkotų sužinojęs, kad Žanas Polis išdūmė nė nepernakvojęs. Ji giliai įkvėpė, sukaupė visą kantrybę ir pareiškė, kad jie turės važiuoti į miestelį nupirkti jam bent jau botų.

– Pasakyk man štai ką, Žanai Poli, – pradėjo šneką ji, žinodama, kad dabar, matyt, ne pats tinkamiausias laikas to klausinėti, bet laukti nebegalėjo, – kiekgi tu esi dirbęs soduose?

Jis palingavo galvą, nusišypsojo. Eiva, vėl nuginkluota šypsenos, kuriai nebuvo galima atsispirti, pajuto, kad irzulys praeina.

– Nė kiek.

– Nė trupučio? – pašiurpo ji.

– Visą gyvenimą žiūrėjau, kaip sode triūsia mama. Pats praktinės patirties turiu mažai.

– O išmokti ar nori?

– Žinoma. Juk sodus Jonvabaliuose irgi paveldėsiu.

– Užtat aš neturiu laiko tam, kas neketina čia užsibūti.

– Metų laikai – keturi. Dabar ruduo. Aš išvažiuosiu vasaros pabaigoje, išsiveždamas viską, ko mane išmokysite. Būsiu labai turtingas.

– O aš turėsiu atliekamą porą rankų, – pasakė Eiva svarstydama, kas iš šitos nieko gera nežadančios partnerystės išloš daugiau.

– Tikiuosi, taip ir bus, – atsakė jis vėl nušvisdamas šypsena. – Tikiuosi jums irgi palikti šį tą ypatingo.

Jie išėjo į terasą. Nuo terasos, išgrįstos smiltainiu ir grindinio akmenimis, apstatytos didžiuliais gėlių vazonais ir apsodintos švelniųjų rasakilų krūmais, driekėsi akmens takas, apsėtas čiobreliais ir apjuostas kukmedžių rutuliais, nūn besišiaušiančiais kaip nešukuojamas šuns kailis. Akmenys buvo patamsėję ir aprasoję, žolynai – žvilgantys rausvai oranžinėje vėlyvos popietės šviesoje. Čiobrelių tako gale, už senos karvelidės, kur dabar buvo įsikūrusi balandžių šeimyna, buvo matyti karvių ganykla, už jos miškas – bukmedžiai ir lazdynai buvo pradėję gelsti ir kloti žemę lapais. Oras dūmavo nuo prieškambaryje Hektoro kūrenamo židinio, o nuo jūros, plytinčios už kelių mylių į pietus nuo Hartingtono, pūtė vėsus brizas. Žanas Polis susikišo rankas į kišenes, pasidairė.

– Labai gražu, – tyliai pasakė.

– Ačiū, – padėkojo Eiva. – Man čia patinka.

Vakaro prieblandoje vietovė buvo įgavusi melancholiško grožio. Vasara baigėsi, lapija nyko, dienos trumpėjo, oras vėso ir darėsi vis drėgniau, dangų išruožuodavo tamsiai raudona ir auksinė, kurios saulei leidžiantis žydrame danguje darydavosi vis sodresnės. Rudenį Eiva mėgo labiau nei vasarą, nes jis buvo liūdnas. Rudens ilgesingumas jaudindavo tarsi senatvė žvelgiant iš brandžios jaunystės perspektyvos.

Čiobrelių taku paskui juos iki karvelidės sekė Popė, vis pašnekindama Montį, tarsi tas būtų koks vaikas. Tarp gyvatvorių ji landžiojo tevilkėdama plonais marškinėliais, trumpu sijonuku ir apsiavusi guminiais; jai strakaliojant pakaušyje švysčiojo plaukų uodegėlė. Bernis su Tarkvinu, Filipo darbo kambaryje išgirdę šūkaujant vaikus, atidūmė pas juos, uostė žolę ir kilsčiojo patvoryje kojas. Eiva nustebo, kad Žaną Polį pakerėjo karvelidė – baltai nudažytas apskritas akmeninis pastatas su dailiu mediniu stogeliu, sueinančiu į smailę it kokia kiniška skrybėlė. Senas ir apleistas, jis atrodė liūdnas tarytum ruduo.

– Dabar ten gyvena balandžiai, – tarė ji. – Mes su ja nieko taip ir nedarėme.

– Ir nereikėjo daryti, – pasakė Žanas Polis, glostydamas ranka sieną. – Ji žavi tokia, kokia yra.

– Šitie klevai lapkritį stulbinamai įraus. Matai, jau pradeda?

Eiva nuskynė lapą ir padavė Žanui Poliui. Jis patrynė jį pirštais. Pasukę kairėn, juodu patraukė pro aukštų sviesto spalvos maumedžių giraitę. Lomą, kurioje Eiva buvo užveisusi daugiamečių augalų bordiūrą, juosė ilga siena.

– Čia atsidėjusi genėjau, – pasakė ji. – Ruošiau žiemos miegui.

– Yra kas čia veikti, a? – susimąstęs tarė jis.

– Išties.

Popė nekantravo aprodyti daržą, paslėptą už įspūdingos senos sienos, kur vasarą tarp sausmedžio ir jazmino augdavo rožės. Vartai nenorėjo pasiduoti. Popė stūmė juos kaip įmanydama, bet tie nė krust. Žanas Polis įsirėmė į juos petimi.

– Čia tavo mėgstamiausia sodo vieta? – paklausė.

– Mončio mėgstamiausia, nes čia – visi jo draugai.

– Nesitveriu noru juos pamatyti.

– Jų gali nebūti. Mamytė sako, kad turim palaukti iki kitų metų. Pavasarį jie grįš.

– Tada man teks laukti pavasario. Tikiuosi, Montis nesusikrims.

– Ką tu, – paslaptingai sušnibždėjo ji. – Jis gi tik agurotis.

Vartai virstelėjo. Už jų atsivėrė didžiulis kvadratinis daržo plotas, žvyruotais takeliais suskirstytas į kampuotas lysves, kuriose tarpo galybė daržovių. Ant sienos griuvo džiūstančios raganės, rožės, glicinijos, sausmedžiai, apačioj žemė buvo nuberta čėrais ir žilėmis. Šunys, prasispraudę pro tarpą tarp Eivos kojų ir vartų stulpo, puolė į daržą.

Apie Žaną Polį ji nebežinojo nė ką manyti. Viena vertus, jis atsainus ir pasipūtęs. Kita vertus, toks mielas su Pope ir šunimis, o kai nusišypso, atrodo, kad pasipūtėlis Žanas Polis – tik vaizduotės vaisius. Dėl sodų jis nepametęs galvos, bet ant karvelidės besileidžianti prieblanda ir ilgesingi rudens atspalviai jį akivaizdžiai sujaudino. Regis, likti su jais jis nenori lygiai taip pat, kaip Eiva nenori jo. Abu vienas kitą jie nužiūrinėjo įsitempę, aiškiai jausdamiesi nejaukiai dėl laukiančių bendradarbiavimo mėnesių. Nuojauta Eivai sakė, kad dėlionei trūksta detalės. Anri su Filipu pasielgė nesąžiningai, ir ji dėl to pyko. Kam į Dorsetą siųsti jaunuolį, kuris, aišku kaip dieną, vykti čia nenorėjo?

– Šičia nuimame dar ir kokį derlių, – tarė ji žiūrėdama į dukterį, žvyruotu takeliu nustraksinčią link plotelio, kur visą vasarą augo aguročiai.

Ji nusivedė jį po obelų tuneliu, kur žemė buvo nuberta sunokusiais raudonais vaisiais. Žanas Polis pasilenkė ir, vieną paėmęs, atsikando didelį kąsnį.

– Saldus, – tarė lenkdamasis kito obuolio jai.

– Geriausi būna tie, kurie jau pakandžioti vabzdžių, – paaiškino Eiva. – Jie užuodžia skaniausius vaisius.

– Tikiuosi, vapsvos neatsikąsiu!

– Jei ir atsikąsi, iškart sužinosi. Bet kažin ar čia belikę vapsvų. Hektoras įgudęs rasti ir naikinti jų lizdus.

Jis padavė obuolį jai. Eiva atsikandusi pasiskonėjo sultingu vaisiumi. Kai atšokavo Popė, Žanas Polis pavaišino ir ją. Mergaitė palaižė obuolį kaip kokį ledinuką.

– Skanu! – šūktelėjo ir vėl nustraksėjo.

Išėję iš daržo, jie pro arką gyvatvorėje suko namų link. Lauko vidury tarsi koks galeonas žolės jūroje stiebėsi senas ąžuolas.

– Štai čia aš noriu pasėti lauko gėlių pievą, – parodė Eiva, vaizduodamasi, kokia ji bus spalvinga pavasarį. – Už jos – Harto upė ir tavo namelis.

– Ar galiu jį apžiūrėti?

– Geriau nerodysiu, kol neiškuopiau. Man gėda.

Žanas Polis pažvelgė į ją, akyse sužybsėjo žiburiukai.

– Ko gi čia gėdytis? Juk aš tik sodininkas.

Ji nesusilaikė nenusišypsojusi.

– Kol kas – dar ne, – ramiai atsakė. – Kašmyru apsitaisiusio sodininko dar nesu regėjusi.

– Nespręskit apie žmones pagal išvaizdą.

Jis metė žvilgsnį į medį – iš drevės kamiene kyšojo pora rausvų veidelių.

– Čia drevėtas medis, – pasakė brisdamas per žolę. – Jis stebuklingas!

Eiva nulydėjo jį akimis suraukusi antakius. Žanas Polis buvo kažkuo labai keistas, ji negalėjo durti pirštu ir pasakyti, kas jis.

Arčis su Angusu, pamatę besiartinančius suaugusiuosius, prašapo medyje. Popė, pabėgėjusi į priekį, pašaukė berniukus, kad ją įsileistų.

– Jie ateina! Ateina! – sukvykė ji taip, kad į dangų šovė porelė kurapkų.

Popė šmurkštelėjo į žievėje išskobtą angą. Iš kamieno tamsos nosis iškišo du berniukai. Žanas Polis patapšnojo per medį, lyg tas būtų gyvis.

– Koks gražus senas ąžuolas, – pagyrė.

– Puikuolis! – pasigėrėjo Eiva. – Senas draugas. Įsivaizduok, ko tik per savo gyvenimėlį nematė.

– Ko gero, jis senesnis už namą.

– Tai jau tikrai.

– Ir ką žmonija darytų be medžių, ką? – Kad aprėptų ąžuolo didybę, Žanas Polis stovėjo atsitraukęs. – Nebūtų medžių – nebūtų kuro. Nebūtų kuro – nieko neišlydytum. Vadinasi, nebūtų buvę nei bronzos, nei geležies amžiaus. Nei miškų, nei laivų, nei kelionių per jūras. Imperijų – irgi. Turbūt nebūtų buvę nė civilizacijos.

– Tebegyventume olose, – šypsodamasi pritarė Eiva.

– Jūsų vaikams, manau, tai patiktų, – sukrizeno Žanas Polis, lenkdamasis į juos pažiūrėti. Mažiai tupėjo tamsoje kaip trys piratukai. – Ar man vietos užteks?

– Ne, eik šalin! – užriko jie, nesitverdami džiaugsmu. – Gelbėkit! Gelbėkit! Kapitonas Hukas!

Palikusi vaikus medyje, Eiva nusivedė Žaną Polį į vaismedyną. Jame augo slyvos, obelys, kriaušės ir persikai – tikra puota vapsvoms ir bitėms. Saulė kybojo žemai danguje tarsi žėrintis gintaras, jos spinduliai skverbėsi pro medžius ir metė ant žolės ilgus šešėlius. Nuo stogo į juos žiūrėjo balandis, kurio plunksnos, apšviestos švelnios šviesos, regėjosi auksinės, šakomis laigė pilka voverėlė. Ant žolės jau žibėjo rasa, lauke dulksnojo, oras buvo atvėsęs. Tarp medžių jie vaikščiojo tylėdami, klausydamiesi gamtos šnibždesio.

– Man labiausiai patinka vakaras ir rytas, – pratarė Žanas Polis vėl surimtėjusiu veidu. – Mėgstu jų laikinumą. Žiūrėk, tik pasigėri akimirka, o ji jau dingusi. – Jis spragtelėjo pirštais.

– Eime, parodysiu, kur norėčiau sodinti naują sodą. Ypatingą. Kaimišką darželį, pilną rožių, katilėlių ir saulučių. Noriu, kad pavasarį sužystų tulpės ir narcizai. Noriu stebuklingo darželio, kupino spalvų ir kvapų. Tokio, kur galėčiau sėdėti tyloje ir ramybėje. Kur būtų gausybė gėlių.

Žanas Polis linktelėjo, tarsi būtų pakankamai kompetentingas jai patarti.

Jie priėjo pievą, iš dviejų pusių juosiamą kukmedžių gyvatvorės. Vidury augo vienišas šermukšnis. Sustoję pakraštyje, abu žiūrėjo, kaip nuo saulės, mirksinčios pro geltonų maumedžių šakas, suliepsnoja karvelidės smailė. Erdvė buvo didelė, pakankama kokiam nors dramatiškam veiksmui.

– Čia geras jausmas, – prabilo Žanas Polis.

– Išties, – pritarė Eiva. – Jau seniai noriu čia ką nors nuveikti. Mes šičia niekuomet nevaikštom. Vaikai žaidžia kitoje namo pusėje arba lomoje prie daugiamečių gėlių bordiūro. Šita vieta nuošali, lyg kokia paslaptis.

– Ji bus slaptasis sodas.

– Tikiuosi, taip ir bus. Staigmenų sodas. Nagi, eime, – paragino ji šypsodamasi. – Regis, metas gerti arbatą, kaip manai? Vaikai jau bus išalkę.

Tą vakarą Eiva lovoje skaitė knygą „Užburiantis balandis“. Bet, akims lakstant po puslapį, žodžių nesuvokė. Šalia gulėjo Filipas su skaitymo akiniais ant nosies. Jis visuomet vienusyk skaitydavo mažiausiai keturias knygas, jas išdėliojęs skirtingose namų vietose, kad nebūtų taip, jog nėra ką paskaityti.

– Mielasis, – sušneko Eiva, atremdama knygą į kelius. – Aš Žano Polio negaliu perprasti.

Filipas, neatitraukdamas akių nuo puslapio, paklausė:

– O ko čia neperprasti?

– Nežinau, kažkas ne taip. Tarsi dėlionei trūktų detalės.

– Ką čia kalbi?

– Na, šią popietę aprodžiau jam sodus. Augalais jis išties nesidomi. Taip, kaip turėtų domėtis sodininkas. Kita vertus, buvo sujaudintas sodo grožio. Jam labai patiko ta sena paika karvelidė ir ąžuolas. Jais jis didžiai susidomėjo.

– Ir kas čia blogo?

Filipas atsiduso – stengėsi būti kantrus.

– Ak, nežinau, kas jis per paukštis.

– Vienądien sužinosi.

– Skaityk sau toliau. Gi vis tiek nesupranti, ar ne?

– Nėra čia ko nesuprasti. Jis nesidomi augalais, bet dievina sodo grožį. Sakyčiau, taškas jaunuolio naudai, argi ne taip?

Eiva pasikėlė nuo kelių knygą.

– Nebesuk galvos, mielasis. Aš tik ieškau trūkstamos dėlionės detalės. Grįžk prie savo knygos. – Filipas šyptelėjęs vėl įniko skaityti. – Pagaliau juk dirbti su juo, parūpinti jam darbo teks man. Labai puiku, kad atsilyginta Anri, padėjusiam tau vykdant tyrimus, bet dabar atsakinga lieku aš. Gi dėl manęs Anri tai nieko nepadarė. – Eiva dirstelėjo į vyrą, bet jo veidas atrodė abejingas. – Ak, užsičiaupiu. Tik prisimink mano abejones, kai visa nueis šuniui ant uodegos ir visu pločiu bei aukščiu atidarytas Prancūzijos duris Anri uždarys!

IX

Gardus prinokusių obuolių kvapas. Paskutinės slyvos

Kitą rytą Todė, laikydamasi žodžio, išjojo pajodinėti su Žanu Poliu, dvynukus palikusi su Arčiu, Angusu ir Pope žaisti prie drevėtojo medžio. Ponas Frisbis, susisukęs į kamuoliuką ant seno džersio lopo, snaudė verandoje. Filipas, pasiėmęs Tarkviną, išdūmė į Glosteršyrą savaitgalį pamedžioti. Eiva, sugluminta noro žudyti dėl pramogos, pasiliko su vaikais ir Berniu.

Ji tą progą išnaudojo nameliui tvarkyti. Paskutinis jo gyventojas buvo viengungis Filipo brolis, kuris jame apsistodavo savaitgaliais. Galop jis vedė ir nusipirko namą prie Šerborno, o namuką Filipas bandė išnuomoti. Įrengė naują virtuvę, būstą iš naujo nudažė, bet jis nesulaukė dėmesio, nes nebuvo kaip privažiuoti. Žmonės turėdavo statyti automobilį prie didžiojo namo, pereiti per lauką ir tiltą, o tai buvo didelis nepatogumas abiem pusėms. Taip iki šiol ir neatsirado tinkamų gyventojų.

Kad ir kaip būtų, Eivai tas namelis visuomet patiko. Įsitaisęs vienumoje po lapotais kaštainiais, jis buvo tarsi iš paveikslo. Simetriškas, su dideliu samanotu stogu ir mažyčiais langiukais – lyg burtininko trobelė. Eivai jis atrodė paslaptingas, apgaubtas romantikos ir šitoks gražus: su rausvomis ir baltomis rožėmis, kurios lipo sienomis, o vasarą suvešėjusios užstodavo laukujes duris. Tolėliau po akmens tiltu į jūrą lėtai tekėjo upė.

Ji geležinėje lovoje paklojo švarią patalynę, lovadengtę nušveitė į kampą – parsinešusi namo išskalbs. Išsiurbė kilimus ir nublizgino baldus, virtuvėje ir prieangyje iššveitė grindis. Atplėšė langus, kad ruduo kambarius prisotintų malonaus drėgnos žolės kvapo. Patenkinta puikiai nuveiktu darbu, akimirką pastovėjo grožėdamasi. Viena kita pliauska židiny, spragsinti ugnis, gera knyga, truputėlis klasikinės muzikos, ir čia pasijusi kaip namie. Eiva patenkinta nusišypsojo ir, nešina lovadengte, išėjo.

Todė su Žanu Poliu grįžo apiepiet. Vaikai, visą rytmetį pražaidę medyje, į prieškambarį subėgo purvinais batais ir raudonais skruostais. Žanas Polis užlipo į viršų persirengti. Todė griozdė savo landroverio bagažinę ieškodama šlepečių poros. Pabudęs Ponas Frisbis nustraksėjo per žvyrą ir įsitaisė jai ant kaklo kaip balta gražuolė boa. Kai krimstelėjo ausies spenelį, Todė prapliupo juoktis.

– Ar manęs pasiilgai? – paklausė meiliai baksnodama jam nosimi.

Eiva buvo iškepusi porą vištų. Ji stovėjo prie viryklės ruošdama padažą, o vaikai, grumdamiesi prie praustuvės, mazgojosi rankas. Įėjusi Todė iš šaldytuvo išsitraukė ir prisipylė stiklinę obuolių sulčių. Juodi trumpi jos plaukai, buvę suspausti po jojikės skrybėle, dabar styrojo pasišiaušę, veidas raudonavo nuo vėjo, akys švytėjo praleidus rytą su Žanu Poliu. Ji prisigretino prie Eivos.

– Jis gana gundantis! – šnipštelėjo išsišiepdama. – Puiki vyro ant arklio figūra! Primena man polo žaidėją, kurį prieš ištekėdama turėjau Argentinoje. Būtų smagu sykiu pasiraičioti šiauduose.

– Tvardykis. Jo ego dar to betrūksta, kad jo įsigeistų tokios kaip tu. Nors, drįstu sakyti, jis jau ir taip išmiklintas.

– Nieko neatsitiks, jei truputį pažvilgčiosiu į vitrinas. Juk pirkti neketinu. Sakykim, būčiau nieko prieš jį išbandyti.

Todė atsirėmė į viryklę – norėjo sušilti sėdynę.

– O ko nesupažindini jo su kuria nors savo pussesere?

– Ta mintis nebloga. Hartingtone jis užsinuobodžiaus.

– Gali sau leisti savaitgalius Londone. Pavaikščioti Karališkąja gatve, nueiti į Plunksnų pokylį Hamersmito rūmuose. Argi ne tuo užsiima šiais laikais jaunimas?

– Eiva, Plunksnų pobūviui jis mažumėlę per senas!

– Na, tai tegu eina į Trampą ar Anabelę. Iš kur man žinoti, Londonas man nepatinka.

– Jis nepanašus į įprastus sodininkus, ką?

– Dabar supranti, ką turėjau galvoje? Per daug jau švarutis ir tvarkingas.

– Aš į švaruolius ir tvarkinguolius vilčių nededu. Kartą turėjau ispaną, kuris prieš mylėdamasis sulankstydavo ir ant kėdės susidėliodavo drabužius. Kol baigdavo juos krauti į krūvą kaip koks „Benetton“ parduotuvės asistentas, aš ir perdegdavau.

– Betgi juos išsirenki tu, Tode!

– Jau geriau tegu Žanas Polis būna spintų griovėjas, kitaip baigsiu nuo jo alpėti!

Ji suprunkštė.

Tą akimirką tarpdury išdygo Žanas Polis. Buvo persirengęs: džinsai ir nevarstomi batai, šviesiai mėlyni marškiniai, tvarkingai sukamšyti, kad būtų matyti odinis kaubojaus diržas. Todė metė žvilgsnį į Eivą, bet ta nusprendė nekreipti dėmesio.

– Nagi, vaikai, prie stalo. Pietūs paruošti.

Vaikai susiropštė ant minkštasuolio.

– Žanai Poli, įsipilk atsigerti. Jei ketini čia pabūti, būtų gerai, kad žinotum, kas kur padėta. Gėrimai būna šaldytuve arba sandėliuke štai ten, – paaiškino Eiva rodydama į duris, vedančias iš virtuvės. – Stiklinės čia, spintelėje. Ar gerai praleidai rytmetį?

– Fantastiškai! – šūktelėjo jis. – Buvome užjoję ant kalvos, taip aukštai, kad matėm jūrą.

– Šuoliavom per Plančeto plynaukštę, – pridūrė Todė, statydama į šalį stiklinę, kad galėtų įsidėti valgio. – Didysis Raudonuolis skriejo tarsi ristūnas!

– Jis eiklus žirgas. Turėjau sutelkti visas pastangas, kad nepabėgtų, nusinešdamas ir mane.

– Aš žinojau, kad tu jį suvaldysi, – pasakė Todė. – Nė kiek nesijaudinau.

– Užtat aš jaudinausi, trupučiuką, – prisipažino jis šyptelėjęs.

Abi moterys, nuginkluotos jo šypsenos kerų, akimirką sustingo, šaukštai liko kyboti ore. Eiva savąjį suskubo sugrūsti į garuojančius žirnius.

Įlėkė Bernis, šnopuodamas, mat po pievutę gainiojosi fazaną. Blizgantys jo nasrai buvo aptekę seilėmis. Šuo, pasileidęs tiesiai prie Žano Polio, dūrė į jį nosimi. Eiva pagriebė šluostę, kabančią prie viryklės kaip tik tam, ir šokosi šluostyti šlapio šuns snukio. Ji manė, kad Žanas Polis, pabūgęs gleivėtų dantenų, keliančių grėsmę jo džinsams, maus šalin, bet tas liko sėdėti. Pasilenkęs abiem rankomis priplojo šuns ausis ir subedė į akis žvilgsnį. Bernis, nepratęs, kad žmonės taip skvarbiai į jį žiūrėtų, susidrovėjęs nudelbė galvą. Žanas Polis paėmė iš Eivos šluostę ir nasrus Berniui nuvalė pats, nė neburbtelėjęs. Gaudyti Todės žvilgsnio Eiva nesiryžo. Ji žinojo – draugė nuo pjaustomojo staliuko į Žaną Polį spokso ore iškėlusi šaukštą, neabejotinai galvodama apie argentinietį polo žaidėją.

Žanas Polis išdalijo lėkštes, vaikams padavė kečupo, riebaus padažo ir dabar pjaustė vištą trims suaugusiesiems. Vaikai sėdėjo ramiai, valgė savus patiekalus.

– Žanai Poli, tu – talentas! – nebeištvėrė Todė, imdama lėkštę ir dėdamasi vištienos. – Jei čia suims nuobodis, bet kada gali ateiti pagelbėti Bakslio ūkyje.

– Šitie namai labai jau angliški, – atsakė jis, šypsodamasis Eivai. – Jei taip ir toliau, nuobodis turbūt bus pats mažiausias mano rūpestis!

– Aš sutvarkiau namelį, – pranešė Eiva, pagaliau sėsdamasi pietauti.

– Ką gi, puiku, – numykė jis.

– Šiandien po pietų tave ten nuvesiu. Būsi nebepriklausomas. Galėsi ateiti ir išeiti kada panorėjęs. Ten bus tavo namai tol, kol būsi čia.

– Jūs labai dosni.

– Nematęs nedėkok. Perspėju, namelis gana kaimiškas.

– Aš nesibodžiu kaimiškais dalykais.

– Tai puiku.

– Ir galėsi su manimi jodinėti kada panorėjęs, – vylingai įsiterpė Todė. Pamačiusi susirūpinimą Eivos veide, pridūrė: – Aš turiu keletą tavo amžiaus pusseserių, gyvena netoliese. Gražutėlės. Būtų tau gera draugija. Jei nori, gali jodinėti su jomis.

– Koks didelis pasirinkimas, – tarė Žanas Polis kąsdamas vištienos. – Eiva – neprilygstama virėja! – Jis kaip žinovas palinkčiojo galvą. – Viskas, ką paruošiat, tirpsta burnoje. Tiesą sakant, kažin ar benoriu į tą namelį!

Eiva buvo pamaloninta.

– Galėsi pietauti ir vakarieniauti su mumis kada panorėjęs.

Tik kažin ar apsigyvenęs namelyje Žanas Polis šito norės.

Po pietų visi lauku patraukė prie upės rodyti Žanui Poliui naujųjų namų. Vaikai savąją buveinę iškeitė į žaidimą ant tilto – sustoję mėtė į vandenį pagaliukus. Buvo drėgna, dangus ties horizontu pilkavo, nuo jūros pusės slinko dargana. Lis.

– Žanai Poli, aš neparūpinau pakurų židiniui, bet daržinėje prie namų pilna malkų. Imk, kiek reikia, ten stovi karutis, galėsi prisikrauti ir atsivežti. Jei luktelėsi iki pirmadienio, tau padės Hektoras.

– Aš galiu ir pats. Nesirūpinkit.

– Tuoj prapliups, – susizgribo Todė, pagalvojusi apie savo arklius ganykloje.

– Šiąnakt verčiau nakvok name, į namelį persikraustysi rytoj. Šaldytuve nerasi nė butelio pieno, taigi geriau valgyk su manim. Pirmadienį galėsi pasiimti mano automobilį ir nuvažiavęs į miestelį nusipirkti visko, ko tik reikės. Pienininkas Fredas kas savaitę atveža pieno produktų ir laikraščių, kepėjas Nedas triskart per savaitę – duonos, ragaišių. Sąskaitą turiu pas abu. Nesivaržyk, užsisakyk, ko tik reikės.

Išvydus namelį, Žano Polio veidas pražydo plačia šypsena.

– Jis dieviškas, – pasakė dideliais žingsniais skubindamasis namelio link. – Aš čia būsiu laimingas, tai jau tikrai.

Todė kumštelėjo Eivai.

– Vadinasi, į rūmą jis nebeis, – šnipštelėjo kikendama.

– Su tavim irgi neapsigyvens, – atšovė Eiva. – Kaip nepasisekė!

Žaną Polį jos prisivijo krintant pirmiesiems lietaus lašams. Eiva kelnių kišenėje suieškojo raktą.

– Senas ir aprūdijęs, bet rakina.

Durys cyptelėjusios atsidarė, ir jie suėjo vidun. Vaikai liko lauke žiūrėti, kaip lietus kelia raibulius vandens paviršiuje.

Viduje buvo šilčiau. Kvepėjo medienos blizgikliu, vašku ir pušų kvapo grindų valikliu. Langai viršuje tebebuvo atdari. Per laiptus traukė skersvėjis. Jie nusiavė. Eiva nubėgo į viršų uždaryti langų, kad neprilytų, Žanas Polis su Tode suėjo į svetainę. Bernis, išsitiesęs lauke prie durų, žiūrėjo į vaikus.

Darydama langą Eiva užmetė žvilgsnį į vaikus, likusius ant tilto. Arčis šėliojo su dvynukais, Popė su Angusu rodė į kažką vandeny. Staiga dangus pratrūko, lietus pasipylė tarsi iš kibiro. Vaikai, suspigę kaip išgąsdintos pelės, nukūrė drevėtojo medžio link. Paskui, vis dar tebelyjant, debesys prasiskyrė, ir netikėtai sušvitusi saulė uždegė danguje gražių gražiausią vaivorykštę. Nuo spindulių Eivą užplūdo džiaugsmas, ir ji tuoj pat pajuto reikalą juo pasidalyti. Pasileido laiptais žemyn.

– Greičiau, laukan! – suspigo ji iš susijaudinimo virpančiu balsu.

Todė su Žanu Poliu išpuolė į priešangį.

– Kas nutiko? – griežtai paklausė Todė, iškart pagalvojusi apie savo vaikus. Jau regėjo juos skęstančius upėje.

– Vaivorykštė! – šaukė Eiva, darydama duris. – Turit ją pamatyti.

Ji užsitraukė guminius ir puolė lauk. Bernis, pagautas jos pakilios nuotaikos, pašoko ant kojų.

Eiva juto, kaip varva už sprando, bet jai buvo nė motais. Argi svarbu? Ji dar niekuomet nebuvo regėjusi tokios ryškios vaivorykštės – galėjai įžiūrėti visas spalvas, net neužčiuopiamąją rožinę, kuri tūno tarp žalios ir žalsvai melsvos, bet paprastai tokia neryški, tarsi jos nė nebūtų.

Ji pažvelgė į Žaną Polį – tas žiūrėjo į ją. Slėpdama sutrikimą dėl jo skvarbaus žvilgsnio, šyptelėjo.

Eiva apsigaubstė rankomis ir bent kartą suvirpėjo vilkėėdama tik marškinėliais.

– Tai bent! Kaip įspūdinga! – aiktelėjo Todė, supdamasi į apsiaustą. – Ar jau galim grįžti vidun?

– Grįžk. Ir veskis Žaną Polį. Aš noriu pabūti, kol ji išsisklaidys, – atsakė Eiva.

Todė nuskubėjo atgal į namelį, tad Žanui Poliui neliko nieko kito, kaip tik sekti įkandin.

Eiva nuėjo prie tilto ir atsistojo lietuje, kuris jau buvo bepavirstąs lengva dulksna. Ji džiaugėsi galėdama būti viena. Norėjo, kad Todė keliautų namo, ir kad Žanas Polis nešdintųsi. Kuo greičiau jis persikraustys į namelį, tuo bus geriau. Jai nekaip sekėsi visąlaik būti apsuptai žmonių. Tada ji pradėdavo jaustis lyg sugauta, stigdavo kvapo. Čia, ant tilto, viena su gamtos stichijomis, jautėsi geriau. Girdėjo tylutėliai teškenantį vandenį, tarp medžių šnarantį vėją, ir jokių balsų. Ramuma.

Pagaliau vaivorykštė išsisklaidė. Susilieję debesys uždengė saulę tarsi uždanga didingą sceną. Eivai vėl teks vaidinti. Išniro Todė su Žanu Poliu, ir ji pasisukusi jiems nusišypsojo.

– Sakyčiau, puodelis arbatos mus visus sušildytų, kaip manai, Eiva? – sugirgsėjo Todė, sukdama namo link.

– Kažin kur nubėgo vaikai?

– Numanau, kad bus kiaurai peršlapę, – spėjo Todė. – Turėsim juos kišti į karštą vonią!

– O aš lažinuosi, kad jie pasislėpė drevėtajame medyje. Ko gero, bus sausutėliai kaip kurmiukai.

Ji neklydo. Vaikai pamatė besiartinančius suaugusiuosius ir nudžiugę iškišo snapus.

– Dievulėliau! Jie ten susispaudę kaip sardinės! – šūktelėjo Todė. – Ar visi gyvi?

Popė, liuoktelėjusi iš drevės, atkūrė pas motiną.

– Ar matei vaivorykštę? – sukliko. – Tokia didžiulė!

Eiva paėmė jai už rankos. Delniukas buvo šaltas ir šlapias.

– Matei rožinę?

– Taip! – Ir mergytė pradėjo vieną po kitos vardyti spalvas. – Rožinė dera prie žalios, ar ne, mamyte?

– Taip, mieloji. Rožinė ir žalia tinka. Tai mano mėgstamiausios spalvos. – Eiva pasisuko į Žaną Polį. – Kitą sykį ieškok rožinės. Ji ten būna, tik reikia gerai įsižiūrėti.

– Kaip ir grožis, – tarė jis. – Jo yra visur, jei gerai įsižiūrėsi.

– Tai dar klausimas, – įsiterpė Todė. – Aš kasryt ieškau jo veidrodyje, bet jo kaip nėra, taip nėra.

– O aš manau, kad jį mato jūsų vaikai, kai pažiūri į jus, – pasakė Žanas Polis. Todė, regis, sutriko. – Pats savo grožio neįžiūrėsi, – pridūrė jis.

Eiva ėjo, vesdamasi už rankos dukterį. Žanas Polis savąjį grožį veidrodyje bus įžiūrėjęs jau kažin kadai – tuo ji buvo tikra.

Tą vakarą Eiva virtuvės stalą padengė dviem. Kad nematytų tų dviejų vietų, įniko kepti lazaniją. Serviruotė dviem jai kėlė nerimą, atrodė, lyg būtų pirmasis jos pasimatymas. Jau daug metų ji nevalgė viena su svetimu vyriškiu. Šitai atrodė nederama. Jei Žanas Polis būtų eilinis vyras ar šiaip netašytas stuobrys, dar būtų nieko. Reikalas tas, kad jis buvo išvaizdus. Negana to, grobuonis. Nuo įtampos suko skrandį. Po galais, apie ką reiks kalbėti? Pudingo ji netieks. Tada vakarienė bus trumpa, ji galės palikti Žaną Polį svetainėje žiūrėti „Dalaso“, o pati eis gultis. Gal pasilikti Arčį, kad pabūtų kartu? Bet turbūt pasirodytų keista. Nesinorėjo elgtis kaip nepatyrusiai dvidešimtmetei. Dievaži, ji juk ištekėjusi trisdešimt septynerių metų motina. Galiausiai indus ir įrankius Eiva sukrovė ant padėklų – jie galės valgyti, sėdėdami prieš televizorių.

Žanas Polis, jos nuostabai, iškurnėjo vos pavakarieniavęs. Pasakė esąs pavargęs ir padėkojo už nuostabią dieną.

– Aš jau šitiek išmokau, – prisipažino jis. Tada, šypsodamasis taip, kad Eiva pasigailėjo buvusi tokia atžari, pridūrė: – Išmokau ieškoti rožinės. Kitąkart, kai pamatysiu vaivorykštę, žiūrėsiu uoliau.

Tai sakydamas jis paėmė Eivos ranką ir kilstelėjo prie lūpų – taip formaliai, kaip vakar sveikindamasis.

X

Karšto vyno skonis, deginamų laukų kvapas, paskutiniai vasaros saulės spinduliai

Rytojaus dieną Eiva nusivežė vaikus į bažnyčią. Žanas Polis persikraustė į namelį. Ji visą dieną jo nematė. Pasislėpęs kitame upės krante, prabuvo vienas, nors ir pasiskolino jos „Morris Minor“ suvažinėti į miestuką. Pasakė norįs pasidairyti. Apžiūrėti apylinkes. Neturėtų būti labai jau sužavėtas. Ši visata – toli gražu ne Paryžius.

Filipo pasiilgti Eivai nebuvo kada. Be to, prie ilgų jo išvykų ji buvo pratusi. Įsmukusi į senus džinsus ir užsimetusi marškinius, ant viršugalvio susikėlusi ir tušinuku persmeigusi plaukus, Eiva triūsė sode, vaikai žaidė pievutėje. Buvo šilta spalio diena. Neįprastai šilta. Saulė švietė tarsi birželį, temperatūra pakilo iki dvidešimties. Popė, nusimetusi drabužius, lakstė vienomis kelnaitėmis. Berniukai, iš stoginės susitempę terasos pagalvėles, ant žolės pasistatė pilį, šokinėdami ją sugriovė ir vėl statė, kad galėtų vėl griauti. Eiva su savo sodo žirklėmis ir vienračiu jautėsi laiminga tarsi bitelė, vasarą tyliai sau dūzgaujanti krūmuose.

Bernis gulėjo po obelimi – nepaisydamas po pievelę aidinčio kvatojimo, snaudė. Pabudo tik kelios minutės iki pasigirstant Filipo automobiliui. Šuo pastatė ausis, pritūpė ir, pasileidęs pievele link arkinės angos gyvatvorėje, išnėrė prieš namą. Vaikai džiūgaudami nulėkė pavymui, iš paskos – kastuvėliu nešina Eiva.

Kai ji priėjo, Filipas jau laikė glėbyje Popę, glostė Bernį ir klausėsi kvapo neatgaunančių sūnų tarškėjimo. Pamatęs žmoną, stovinčią po arka ir besijuokiančią, pasisveikino:

– Labas, Krūmiuk!

– Labas jau, labas! – koketiškai žvelgdama atsakė ji.

– Parvežiau porą fazanų.

– Puiku. Žanas Polis persikraustė į namelį.

– Na, tai kviesk jį prisidėti prie mūsų. Kuo daugiau, tuo linksmiau.

Eiva nusiminė. Mat vylėsi, kad juodu galės džiaugtis ramia vakariene dviese.

– Visą dieną jo nemačiau. Gal palikim ramybėje, – numykė ji.

Vos tik nutilo, kur buvęs, kur nebuvęs pasirodė ir Žanas Polis – atžirgčiojo lauku avėdamas naujutėlaičius guminius batus.

– Žanai Poli! – šiltai pasisveikino Filipas. – Matau, persikraustei į château!

Žanas Polis išsišiepė.

– Kad ten nusigaučiau, turėjau nusipirkti guminius. Toje krautuvikėje prie bažnyčios yra visko, – pasakė.

Eivai sustojo širdis. Dabar Filipas jį kvies vakarienės, o tas neatsisakys.

– Gal norėtum su mumis pavakarieniauti? – paklausė Filipas. – Parsivežiau porą fazanų. Eiva – neprilygstama virėja. – Popė nusliuogė žemyn ir paskui brolius nustraksėjo atgal į pievutę. – Net galėtume valgyti lauke.

– Mielai pavakarieniaučiau, dėkui jums, – sutiko Žanas Polis.

Eiva prikando liežuvį. Įsiutusi, kad vyrui taip trūksta jautrumo, apsisuko ant kulno ir nudrožė paskui vaikus, palikusi Žaną Polį šnekučiuotis su Filipu tarsi senų draugų porą.

Vakare miegamajame Filipas ėmė ją kamantinėti:

– Kas yra, Krūmiuk? Prabuvai niauri visą vakarą.

– Nieko, – miktelėjo Eiva eidama prisileisti vandens į vonią.

Filipas sekė iš paskos.

– Per visą vakarienę vargu ar pasakei bent žodį.

– Aš tik pavargusi. Ištisą savaitgalį buvau su žmonėmis.

Ji į vandenį įpylė aliejaus, ir vonios kambarys pakvipo gardenijomis.

– Su Žanu Poliu?

– Vakar svečiavosi Todė su berniukais. Jau maniau, kaip bus gera vakarieniauti tik mudviem. Nenorėjau nieko daugiau matyti. Pavargau vaidinti. Tenoriu tik atsipalaiduoti, nebedėti jokių pastangų.

Filipas apsivijo ją rankomis.

– Atsiprašau, – pasakė kvėpčiodamas į kaklą. Jis pabučiavo švelnią odą žemiau plaukų linijos. – Nepagalvojau.

– Kitąkart… – atsiduso Eiva.

Jis atsuko ją į save, užkišo už ausies plaukų sruogą.

– Su juo labai sunku?

– Su Žanu Poliu? Ne. Jis kuo maloniausias. Dar malonesnis, kai kiūto namelyje ir nesipainioja man po kojomis.

– Tu man darai milžinišką paslaugą jį laikydama. Šitai labai vertinu. Anri bus dėkingas.

– Žinau. Dėkingas ir paslaugus. Geriau jau atsidėkotum man.

– Tau aš atsidėkosiu sodinukais.

– Parodžiau Žanui Poliui plotą, kur noriu užveisti darželį. Jis susidomėjo.

– Šit kaip.

Filipas nesuprato, ar ji šaiposi, ar kalba rimtai.

– Taip, taip, viską dėjosi galvon. Jei būtų turėjęs plunksnakotį ir bloknotą, būtų užsirašinėjęs.

– Tai gerai.

Eiva paskersakiavo į vyrą.

– Filipai, jis neturi nė menkiausios nuovokos. Teks tampytis it kokį maišą.

– Ir kamgi? Liepk, kad dirbtų už tave prastus darbus. Kastų žemę, grėbstytų.

– Taip ir padarysiu. Jam tai nepatiks, ir jis išsinešdins, sutrinksėdamas visu pločiu ir aukščiu atvertomis Prancūzijos durimis, – susijuokė ji.

– Geriau tebūnie taip. Labai jau buvai surūgusi.

– Tai verčiau elkis su manim trupučiuką geriau, kitaip mano veidas bus kaip susiraukšlėjusi bulvė.

– Klausau. Negaliu žiūrėti į veidą kaip susiraukšlėjusi bulvė. – Filipas grįžo į miegamąjį. – Beje, visi siunčia linkėjimų. Tavęs visi pasiilgo.

Eiva, neklausydama, ką jis sako, paniro į vonią ir pajuto, kad pyktis atslūgsta.

Rytojaus dieną ji Žaną Polį supažindino su Hektoru. Lengviau atsikvėpė pamačiusi jį apsirengusį kaip pridera: išblukusiais džinsais ir prislopintos spalvos kaimiškais marškiniais. Buvo atsiraitojęs rankoves, ant rusvų dilbių žvilgėjo gyvaplaukiai. Avėjo naujuosius guminius aulinius.

Hektorui buvo per šešiasdešimt, jis dėvėjo tą pačią tvido kepurę ir liemenę, kurias nešiojo nuo tų laikų, kai Eiva jį prisiminė. Jo veidas buvo gumbuotas kaip senas medis, akys ryškios it šviežutėliai kaštonai. Kalbėjo tarmiškai, tęsiama Dorseto tartimi, garsą „r“ užraitydamas tartum kiaulės uodegą.

– Galėtum kiek pagelbėt sode, – mestelėjo jis nesišypsodamas. Hektoras šypsodavosi retai. – Tuolab kad tie lapai krinta greičiau, nei spėju grėbstyt.

Žanui Poliui teko nusivilti – jam į rankas buvo įduotas grėblys ir liepta grėbti. Iš minos Eiva sprendė, kad jo tikėtasi užsiimti įdomesniais darbais. Matydama akivaizdų Žano Polio nusivylimą, ji jautėsi nekaip, nors ir buvo apsidžiaugusi, kad galės viena darbuotis daugiamečių augalų bordiūre. Linksmino tik tai, kad anuodu mezga pokalbį. Ir kas galėtų tarp jų būti bendra? Jei Žanas Polis suprastų bent pusę to, ką sako Hektoras, būtų stebuklas.

Žanas Polis ištisą dieną kuopė. Grėbstė lapus, sena „Dennis“ žoliapjove pjovė žolę, kirto nudžiūvusią kriaušę ir šiaip šalino vešlios vasaros žalumos liekanas. Darbą pertraukė tik tada, kai valgė paties susiteptus sumuštinius ir gėrė skardinę alaus iš Eivos šaldytuvo. Atrodė nusiplūkęs.

– Mano galva, tau praverstų šią savaitę padirbėti su Hektoru. Gerėliau pažintum vietą, – pasakė Eiva.

Žano Polio šitai nepradžiugino. Jo veidas apniuko, bet skųstis jis nesiskundė.

– Bon, – greitai susakė, – jei jūs taip norit.

– Noriu, – atšovė ji. – Čia tau ne vien kūryba.

– Matau.

– Priprasi.

– Aš jau pripratęs, – išrėžė jis, piktai žybtelėdamas akimis. – Einu kurti laužo. Norėjau sužinoti, ar vaikai namie. Gal pageidautų man padėti.

– Tuoj pat pakviesiu. Padės su mielu noru.

– Gerai. Lauksiu.

– Išgerk arbatos virtuvėje. Ištisą dieną plūkeisi. Atsipūsk.

Jis papurtė galvą.

– Ne. Reikia nuvežti dar kiek pakurų.

– Atsiųsiu vaikus su zefyriukais.

– Su kuo?

– Nežinai, kas yra zefyriukai? – Žanas Polis papurtė galvą. – Tada tebūnie staigmena. Jie mielai tau parodys.

Jo bruožai sušvelnėjo. Eiva nusišypsojo, bet jis tuo pačiu neatsakė.

Važiuodama į mokyklą, ji svarstė apie savo elgesį, teisinosi, kodėl vertė Žaną Polį dirbti tuos darbus su Hektoru. Čia jam ne atostogos. Ne kokia iškyla. Ir ko jis tikėjosi? Pagaliau juk oras tai geras. Jei jis toks paniuręs šviečiant saulei, koks, po galais, bus lyjant ar sningant? Guodė tik tai, kad greit išsinešdins. Iki žiemos neištemps. Ji taip ir nesužinos, koks jis sningant, o jis nesužinos, koks nuostabus jos sodas atėjus vasarai.

Sumanymas parodyti Žanui Poliui, kaip skrudinti zefyrus, vaikus pakerėjo. Popė motinai prieš veidą mosavo saulėgrąžos piešinėliu.

– Mieloji, ne dabar, kai vairuoju. Man nesvarbu, ar tu Gogenas, ar Matisas. Parsigaukim namo gyvi, gerai?

Berniukai lygino žaidimų aikštelėje išsimainytus lipdukus.

– Robertas man sakė, kad galim parašyti Asteriksui, ir jis mums atsiųs visą dėžę lipdukų, – pranešė Angusas.

– Visą dėžę? – sulaikė kvapą Arčis, žiūrėdamas į jo saują, pilną Eso tigrų.

Eiva jų klausydamasi gėrėjosi. Šią savaitę lipdukai, praeitą kaštonai, kitą – dar kas nors.

Lig tik parsigavo namo, jie iš karto nudūmė į daržą – ten Hektoras su Žanu Poliu stovėjo prie milžiniško lapų ir kartoninių dėžių kalno. Danguje telkėsi debesys, vėso. Eiva ėjo paskui vaikus nešina maišeliu zefyriukų.

– Aš jam rodysiu! – suspiegė Popė prišokusi prie motinos. – Prašau, ar galiu?

Eiva, atplėšusi pakelį, padavė dukteriai rožinį zefyrą ir lazdelę.

– Gerai, bet leisk tau padėti, – pasakė imdama Popei už rankos.

Žano Polio veidas buvo atgavęs spalvą. Atrodė, jis nebepyksta. Žiūrėjo į berniukus, kurie, pasėmę po saują zefyriukų, kišo jam.

– Turi pasmeigti jį ant lazdelės, – reikšmingu tonu pamokė Arčis. – Kitaip nusideginsi pirštus.

– Dėkui, pirštų nusideginti nenorėčiau, – atsakė Žanas Polis.

– Aš sykį vieną nusideginau, – išklojo Angusas ir neprašomas iškėlė pirštą. – Bet mamytė sutvarstė, ir jis sugijo.

– Jūsų mama labai išmintinga, – tarė Žanas Polis rimtu veidu.

– Žiūrėk! – sušuko Popė. Ji laikė zefyriuką ryškiai geltonoje liepsnoje, kol tas užsiliepsnojo. – Matai? – sušnypštė susijaudinusi. Stovėjo apmirusi, tarytum ant lazdelės pasmeigusi nuodingą gyvatę.

– Gerai, gali traukti jį iš ugnies, – tarė Eiva.

– Mamyte, papūsk!

Eiva pakėlė zefyrą prie burnos ir papūtė. Tas buvo išsilydęs į lipnų cukrinį kamuolėlį.

– Jau galiu valgyti? – nekantravo Popė.

Eiva paragavo, darkart papūtė ir padavė gardėsį dukrai. Popė zefyriuką nutraukė nuo lazdelės ir susigrūdo į burną. Visa nušvito.

– Niam! – kvyktelėjo.

– Dabar tu, – pasiūlė Eiva Žanui Poliui. – Tebus tai iniciacija į sodininkus. Jei atlaikysi, galėsi būti mūsų klubo nariu, ar ne, Hektorai?

Hektoras linktelėjo. Rymodamas ant savo šakių jis patenkintas žiūrėjo į vaikus.

Žanui Poliui laikant zefyrą virš ugnies, berniukai šūkalodami mokė, kaip elgtis. Prancūzas teikė vaikams malonumo darydamas tai, kas liepiama, uždavinėdamas klausimų, kad jie pasijustų svarbūs. Eiva matė, koks jis malonus su vaikais ir kaip tie džiaugiasi būdami su juo, ypač berniukai. Žanas Polis buvo naujokas, prieš kurį galima pasirodyti. Jis turėjo berniukiškumo – tas juos ir traukė.

Zefyrų skrudinimas visus subūrė. Saulė leidosi už sodo tvoros, skandindama medžių viršūnes ryškiai geltonoje šviesoje. Dangus tamsėjo, oras drėko, vėjas žvarbo. Bet prie laužo jiems buvo šilta. Kalnas sumenko iki mažo žarijų pylimo, kuris pūstelėjus vėjo gūsiui sutviksdavo kaip išlydytas varis. Jie suvalgė visus zefyrus.

Tada Žanas Polis pasiūlė žaisti žaidimą.

– Jei aš inicijuotas į jūsiškį klubą, jūs turite būti inicijuoti į maniškį, – pasakė kuo rimčiausiai.

Kai pradėjo šokti apie laužą ir prisidėjęs ranką prie burnos šūkčioti džiaugsmo šūksnius, Eiva neteko amo. Atlapi jo marškiniai plaikstėsi apie liemenį, oda, nutvieksta laužo liepsnos, švytėjo. Jis kinkavo vaizduodamas raudonodį indėną. Prisidėjo ir vaikai – jie atidžiai sekė Žaną Polį, mėgdžiojo permainingus jo judesius, ir mažos figūrėlės ant sodo tvoros metė kraupius šešėlius. Eiva pratrūko kvatotis, Hektoras – ir tas išsišiepė parodydamas smulkius geltonus dantis ir žiojinčias juodas kiaurymes. Įkvėpta pasirodymo, Eiva pliaukšėjo rankomis – jei būtų turėjusi būgną, dar būtų ir užbūgnijusi.

Tą vakarą ji jau gailėjosi, kad Žanas Polis nėjo vakarienės. Netikėtai pamatė jį kitokį. Jie persiskyrė darže. Ji nuėjo su vaikais, Žanas Polis – vienas. Galvodama, kaip jis tūno namelyje prie židinio, kaip valgo prieš televizorių, tada eina miegoti, Eiva svarstė, ar nesijaučia vienišas. Nusprendė skolinti automobilį, kai tik jis panorės, kad galėtų ištrūkti į miestelį, ir priminti Todei, kad supažindintų su pusseserėmis. Žanas Polis turėtų apsidžiaugti savo amžiaus merginų draugija.

– Kaip šiandien sekėsi su Žanu Poliu? – vakarieniaujant paklausė Filipas.

Eiva buvo ypač pasistengusi: iškepusi putpelių su džiūvėsėliais, paruošusi duonos užpilo ir riebaus padažo. Su trupučiu imbiero garuose ištroškino raudonųjų kopūstų ir išvirė morkų su medumi. Ant stalo uždegė žvakę, šviesas pritemdė. Filipas, atkimšęs butelį Bordo vyno, pripylė dvi taures.

– Ar iš jo buvo naudos?

Eiva patenkinta šyptelėjo.

– Taip. Tiesą sakant, buvo vienas malonumas. Skrudinom lauže zefyrus, visi šoko aplink kaip raudonodžiai indėnai.

– Tikiuosi, Hektoras nešoko. Jam būtų negerai širdžiai.

– Kurgi ne! Vaikus šokdino Žanas Polis. Buvo didžiai smagu. Popė kaip įmanydama sekė juo, o berniukai įsivaizdavo esą be galo išmoningi – kinkavo kojomis ir sukaliojosi aplinkui. Nieko nuostabaus, kad viršuj tylu, reikia įsivaizduoti, kaip jie nuilsę!

– Ar jis ką gero nuveikė sode?

– Padėjo Hektorui. Dieną nedaug jį temačiau. Manau, kaip reikiant užsiuto, kad turi grėbti lapus, betgi vien rožių nesodinsi.

– Pripras. Pavasarį raškys savo darbo vaisius.

– Jei tik dar čia bus.

Kitas kelias dienas Eiva nedaug tebendravo su Žanu Poliu. Jis dirbo su Hektoru, o ji triūsė gėlynuose. Kvietė jį vakarienės, bet tas atsisakė, mat vakarieniaująs alinėje. Eiva nedrįso klausti su kuo. Tai buvo ne jos reikalas. Ji paklaidžiojo po sodą, sukdama galvą, kaip sodinti darželį, bandydama jį įsivaizduoti, bet nieko nesugalvojo. Gal tiesiog sumanymo būta pernelyg ambicingo. Geriau jau susitelkti į pievą aplink drevėtąjį medį. Trečiadienį, kai Žanas Polis trečiąkart atsisakė kvietimo vakarieniauti, Eiva susiprato, kad elgėsi su juo neteisingai. Gi jis atvažiavo padėti jai, negalima siųsti jo ištisą dieną dirbti su Hektoru. Ji nevykdanti savosios susitarimo dalies. Juk Žanas Polis įrodė esąs nusiteikęs sunkiai dirbti.

Buvo vėlu. Saulė jau buvo nusileidusi, dangus atrodė tamsiai mėlynas, nusagstytas žvaigždėmis, spingsojo ūkanotas mėnulis. Eiva per lauką pasuko prie upės. Žano Polio ji neatsiprašinės, tik paklaus patarimo dėl darželio. Gal turįs kokių sumanymų. Juk jam net nesuteikta šanso.

Tiltas mėnesienoje atrodė sidabrinis, apžergęs tyloje pamažu sruvenančią upę. Eivai tokia naktis patiko. Ji jautėsi it apgobta aksomu. Artėjant prie namelio, ūpas vis labiau taisėsi, ji dūmė net pasišokinėdama. Šviesos degė, drėgname ore tvyrantis dūmo kvapas kėlė ilgesį. Ji kurį laiką pastoviniavo žiūrėdama į mažą namelį, tarsi tas būtų apšviestas žibintų, pasimėgavo romantika. Tada bilstelėjo į duris.

Ją išvydus, Žano Polio veidas nubalo iš nuostabos. Po purpuriniu kombinezonu Eiva tevilkėjo marškinėlius, atrodė, visiškai nejautė šalčio. Į prieškambarį įsiveržus vėjo gūsiui, jis virptelėjo.

– Užeikit, – pakvietė pasitraukęs į šalį.

Ji nusiavė guminius ir įžengė į svetainę. Kūrenosi židinys, ant kavos staliuko stovėjo dažų dėžutė ir stiklinė drumzlaus vandens. Iš magnetofono sklido Žano Mišelio Žaro muzika. O jai ir netoptelėjo, kad Žanas Polis moka tapyti.

Ko nors išgerti jis nesiūlė, stovėjo tarpdury laukdamas, kol prabils ji. Eiva priėjo prie židinio.

– Atėjau paklausti tavo patarimo, – pratarė, ūmai netekusi pasitikėjimo savimi.

Žanas Polis neseniai prausėsi, plaukai tebebuvo šlapi. Ant džinsų krito melsvi marškiniai atraitotomis rankovėmis.

– Patarimo? – nepatikliai paklausė jis. – O kam jums mano patarimas? Juk akivaizdu, kad manote mane neturint ko pasiūlyti.

– Netiesa, – paprieštaravo ji.

– Ak, liaukitės, Eiva! – šūktelėjo jis ir įpuolęs į kambarį sudribo ant sofos. Rankas sunėrė pakaušyje, ištiesė kojas. – Juk atidavėt mane Hektorui. Iš kur žinot, ką aš sugebu ir ko ne?

– Aš ir nežinau, – pripažino ji. – Būkim atviri, gerai? Kad čia atvažiuotum, pasiūliau ne aš. Filipas. Aš tavęs nenorėjau. Man nereikia jokios pagalbos. Kuo puikiausiai apsieinu pati.

– Tai kodėl atėjot klausti mano patarimo?

– Nes nesusivokiu, o tu galbūt galėtum man padėti. Sakei nesusidaryti apie žmones išankstinės nuomonės. Aš apie tave buvau susidariusi. Tikiuosi, klydau.

– Kuo galėčiau padėti?

– Tas darželis…

– A… – Jis palinko, įrėmė alkūnes į kelius ir susimąstęs pasikasė smakrą. Eiva pajuto palengvėjimą. Jos balta vėliava priimta. – Darželis… – pakartojo jis.

– Tas pats. Bandžiau, bet negaliu jo įsivaizduoti, – prisipažino ji.

– O aš, pasirodo, šį tą sugalvojau.

– Šit kaip.

Užkišęs ranką už sofos porankio, Žanas Polis ištraukė storą segtuvą piešimo popieriaus.

– Aš nė nenutuokiau, kad pieši.

– Kai ką nupiešiau jums, – tarė jis.

Lapus pasidėjo ant kelio. Eivai iš nuostabos atėmė žadą. Ten ryškiomis spalvomis ir drąsiais, ryžtingais potėpiais buvo nupieštas jos darželis. Per jį vinguriavo žolėtas keliukas, iš abiejų pusių apsodintas gėlėmis ir krūmeliais – tie saulėtą vasaros dieną žėrėjo. Vidury augo šermukšnis, apjuostas dailaus, apskrito, pilkšva prancūziška spalva nupiešto suolelio. Vaizdas buvo tobulas. Gražesnio darželio nė nesusapnuosi.

XI

Melancholiškas vienišo vėjyje sklendžiančio kiro klyksmas

Hartingtonas, 2005-ieji

Štai tada aš supratau, kad P. P. ne taip jau skiriasi nuo manęs. Mudu buvom du meniškos sielos žmonės, trokštantys sukurti ką nors gražaus.

Mirandai akis sugildė ašaros. Tarp puslapių kyšojo perlenktas darželio piešinys. Spalvos ryškios kaip tądien, kai jis buvo nupieštas. Ji perbraukė pirštais per popierių, per rausvas rožes ir baltas lelijas, įsivaizduodama besiskleidžiančią meilę. Akimirksniu pajuto savo pačios širdies tuštumą užliejančią liūdesio bangą. Bet banga atsirito ir nusirito, ji neleido sau įsigalvoti. Dienas užpildžiusi darbu ir namų ruoša, gėlos ji nejaus, it užkamšius skylę kartonu. Ji visa susitelkė į piešinį. Tas suolas šermukšnį tebejuosia. Įdomu, ar juodu ant jo sėdėdavo, drauge kurdami sodus, jausmams stiprėjant sulig kiekvienu podraug pasodinamu augalu. Mirandą užplūdo entuziazmas. Gal Žanas Polis sodą prikeltų, vėl jam įkvėptų gyvybės, o ji kurį laiką galėtų pagyventi, už kitą.

Nors iškarpų albume vardų nebuvo, ji suprato, kad užrašai priklausė buvusiai namo šeimininkei poniai Laitli. Apie P. P. išvaizdą maža kas tebuvo parašyta. Užtat daug buvo prirašyta apie jo būdą: vieną akimirką – besišypsantis ir linksmas, kitą – irzlus ir paniuręs. Kūrybingas, nevilties graužiamas jaunuolis. Įdomu, kodėl ponia Laitli šitą knygą paliko namelyje? Jei ji tokia reikšminga, vargu ar galėjo pamiršti. Gal pajuto, kad šį širdies reikalą geriausia palikti praeityje? Miranda jau vaizdavosi, kaip sena moteris, kikendama iš savo absurdiško mergaitiško susižavėjimo, tyčiom palieka knygą.

Ji buvo surašyta ne kaip meilės istorija su pradžia, viduriu ir pabaiga, o kaip virtinė prisiminimų. Norėjosi į juos pasinerti ir užsimiršti. Miranda naršė po puslapius, kartkartėmis sustodama apžiūrėti suslėgtų lapų, žiedelių, perskaityti sakinių, užrašytų dailia, kilpota ponios Laitli rašysena. Bet juk ruošėsi tvarkyti namelį Žanui Poliui. Dėl svetimų meilės reikalų nėr kada gaišti. Tačiau knyga buvo viliojanti, tarsi visas pasaulis, suspaustas šimte puslapių. Meilės istorija šitaip gundė. Ji žinojo: jei leis sau skaityti toliau, visiškai užsimirš. Tad knygą nenorom užvertė. Namuose reikia tiek daug nuveikti. Vidurdienį aptarti įdarbinimo smulkmenų ateis ponia Andervud. Reikia duoti nurodymų Andervudui. Dar ir išsiaiškinti, kokių čia esama statybininkų, o ką jau kalbėti apie namų ruošą, kurios teks imtis, kol ji susiras valytoją. Pasispaudusi albumą po pažasčia, Miranda išėjo iš namelio.

Eidama per lauką į namą, ant žvyro pamatė ponios Andervud automobilį. Reindžeris stovėjo pakėlęs koją prie padangos, o ponia Andervud laukė ant laiptų, sukryžiavusi rankas ant plačios krūtinės, nusvarinusi galvą ilsėjosi.

– Laba diena! – paspartindama žingsnį šūktelėjo Miranda. – Labai atsiprašau, užgaišau. Turėjau aptvarkyti namelį sodininkui. – Prisiminusi moteriškės vyrą, pasitaisė: – Peizažistui. – Ponia Andervud linktelėjo. – Pono Andervudo nesimato, jis tikriausiai sode.

– O taip, darbuojasi, kurgi ne. Tą vyrą sunku nulaikyti. – Miranda atrakino duris. Ponia Andervud atsiduso. – Tokie jau atėjo laikai. Seniau durų niekas nerakindavo. Per dienas vaikščiodavom vieni pas kitus. Dabar nebe taip, kaip būdavo.

– Na, bet jūs neturėjot mikrobangų krosnelių ir elektroninio pašto, mobiliųjų telefonų ir palydovinės televizijos, tiesa? Taigi, ne taip jau viskas blogai.

Ponia Andervud, rodės, nualps.

– O kam jums visas tas šlamštas? Gi jis netaupo laiko, tik duoda daugiau tam, kad būtum užimtas. Nūn bėgioja visi tarsi begalvės vištos. Seniau visi turėdavome laiko pašnekesiui.

Miranda nusprendė geriau nesiginčyti. Tokie kaip ponia Andervud patenkinti ilgėdamiesi praeities ir apverkdami pagedusį šiuolaikinį pasaulį.

Paslėpusi albumą savo darbo kambaryje, ponią Andervud ji nusivedė į virtuvę aptarti darbo užmokesčio ir valandų. Čia pastebėjo, kad kol jos nebuvo, Andervudas prinešė į krepšius malkų ir užkūrė ugnį. Kvepėjo deginama mediena. Ponia Andervud didžiuodamasi paaiškino:

– Ponia Laitli visuomet kūrendavo ugnį. Ne dėl to, kad būtų šalusi. Oi, ne, ji net snyguriuojant vaikščiodavo trumpomis rankovėmis ir nėkart nemačiau, kad drebėtų.

Dabar jau Miranda buvo smalsesnė, apie moterį iš albumo norėjo žinoti daugiau.

– Išgerkim arbatos, ponia Andervud, – pasiūlė ji atitraukdama taburetę. – Kokios norėsite? „Earl Grey“?

– Leiskit man, Miranda.

– Jūs sėskit, ponia Andervud.

– Na jau ne. Negaliu pūpsoti it pudingas, laukdama, kol mane aptarnaus darbdavė. Taip negerai. – Ji truktelėjo iš Mirandos virdulį ir pakišo po čiaupu. – Be to, turiu susipažinti su virtuve. Nuo ponios Laitli laikų ji pasikeitė.

Miranda atsisėdo ant taburetės.

– Kokia gi buvo ta ponia? – paklausė. – Tiek prisiklausiau apie jos gražiuosius sodus, užtat apie ją pačią negirdėjau nieko.

Ponia Andervud akimirką patylėjo.

– Ji buvo savotiška. Dievas ją sukurpė pagal kitokį kurpalį. Ponas buvo tikras anglas. Aukštas kaip medis, plačiai, draugiškai šypsodavosi. Poną Laitlį visi mėgo. Jis buvo iš tų, kurie visuomet turi laiko šnektelėti. O ponia – ta buvo keistuolė. Įsiplieks tarsi gaisras, pripasakos smagių pasakojimų, visus palinksmins, o paskui ima ir išsikvepia, atsiprašo ir dingsta. Visuomet pajusi, kada jai gana. Tie, kurie nepajusdavo, susizgribdavo besišnekantys su sienomis. O ji jau savo sode, viena ant to suoliuko, džiaugiasi tyluma. Labiau už viską mėgo būti viena, nors nepasakysi, kad būtų nemylėjusi vaikų ar pono. Kitus, sakyčiau, mėgdavo ir pakęsdavo, bet tokia drauginga kaip ponas nebuvo. Ponui patikdavo, kai namuose būdavo svečių. Nė akimirką nebūtum pamanęs, kad jai nepatinka būti su žmonėmis. Bet jai nepatikdavo. Aš matydavau. Ji būdavo laimingesnė namus pasilaikydama sau.

– Kaip ji atrodė?

Ponia Andervud įjungė virdulį, iš spintelės paėmė porą puodukų.

– Tokia graži kaip jūs, Miranda, nebuvo. Sakyčiau, buvo miela. Jos bruožai buvo tokie ryškūs, išraiška tokia geraširdiška ir jausminga, kad kuo geriau ją pažinodavai, tuo rodydavosi gražesnė. Juk būna tokių žmonių, ką? Lėkšta nebuvo. Veido dažais netinkuodavo, iš plaukų neišsidirbinėdavo. Jos plaukai buvo ilgi ir garbiniuoti. Būdavo, susisuks juos ant pakaušio ir persmeigs pieštuku, paskui visą popietę ieško, kur jis. – Ji sukikeno. – Išsiblaškėlė. Namas būdavo užgrioztas, nes ji niekuomet nieko nepadėdavo į vietą. Pasižymėjo nuostabiu humoro jausmu. Visame kame įžvelgdavo ir linksmumo, net užklupus sunkmečiui. Vis dėlto nemanau, kad kuo linksma jai būtų pasirodžiusi pono liga. Jam susirgus, nedaug juos tematydavau. Jie paliovė eiti į žmones, pasišalino. Ponia jį slaugė pati. – Dėdama į arbatinuką du arbatos pakelius, ponia Andervud palingavo galvą. – Tokia ta meilė, ką? Jei mano senukas apsirgtų, aš jį irgi slaugyčiau. Jie varo mus iš kantrybės, bet mylėti mes juos mylim. Be jų nenorėtume gyventi.

Miranda pajuto, kad apie iškarpų albumą geriau neužsiminti. Gali būti, kad apie slaptąją ponios Laitli meilę tik jiedvi ir težino.

– Tas namelis… – išlemeno ji, – kas jame gyveno?

– Vaje, ir nežinau. – Ponia Andervud susimąstė. – Man rodos, ten jau daug metų vieni griuvėsiai.

– Jis dieviškas.

– Savaitgaliais jame apsistodavo pono brolis, bet seniau, kol jų dar nepažinojau. Regis, broliui išsikrausčius ponas namelį mėgino išnuomoti. Bet kad labai jau nepraktiška vieta – vidury lauko.

– Ar visada jiems šeimininkaudavote jūs?

– Iš pradžių – ne. Turėjo seną virėją ponią Marli. Ta garsėjo šokoladiniu tortu su graikiniais riešutais, betgi vien juo gyvas nebūsi, ar ne? Kai Marli išėjo į pensiją, vieną savaitgalį šeimininkavau aš. Privažiavo galybė rašytojų iš Londono. Po vakarienės spėliojo šaradas, iš virtuvės girdėjau, kaip prapliupdavo juoku. Žinot, ponas buvo žymus rašytojas. Matydavau jo pavardę laikraščiuose. Yra laimėjęs visokiausių apdovanojimų. Tačiau jo būta labai kuklaus.

– Apie ką gi jis rašė?

– Apie vyną. Marias laiko prabūdavo Prancūzijoje, tyrinėdamas. Ištisoms savaitėms palikdavo Eivą vieną, mat iškeliaudavo į vynuogynus. Pasakysiu jums, jų rūsio būta išties neprasto. Pilno apdulkėjusių butelių, tokių senutėlių kaip aš!

– Tai štai iš kur namelyje visos tos prancūziškos knygos.

– Ponas mėgo knygas. Jų buvo pilnas jo kabinetas. Rietuvės ant grindų ir stalų, net vestibiulyje. Jo kabinetas buvo ten, kur dabar jūsiškis. Džiugu, kad užpildėt lentynas.

– Niekas taip neslegia, kaip tuščios knygų lentynos.

– Ponui trūko vietos. Gal dėl to ir turėjo šį tą susidėti namelyje. O aš tesu perskaičiusi tik vieną knygą.

– Šit kaip? Ir kokią gi?

– „Paslaptingąjį sodą“. Davė ponia. Prireikė ištisų savaičių. Esu neregėtai lėta skaitytoja. Man geriau siūti. Jei tik neverdu ir nesikapstau darže, darbuojuosi su adata. Sėdžiu sau prie židinio susikėlusi kojas ir siuvu, o Andervudas žiūri televizorių. Šitaip tai aš mėgstu: Andervudas savam krėsle, aš savam, kojos užkeltos, ir žiūrim abu televizorių. Vaje, šiais laikais žmonės turi tokių daiktų, kad neatsistebiu, kaip jie išeina iš namų!

Jos išgėrė arbatą, sutarė dėl ponios Andervud darbo valandų bei atlygio, ir Miranda įteikė raktą.

– Man viskas puikiai tinka, – pasakė ponia Andervud statydama puodelį ant indaujos. – Jei ieškot dar ir valytojos, pažįstu vieną moteriškę. Fatima, musulmonė. Džemalio, miestelyje laikančio pusfabrikačių krautuvėlę, motina. Dabar, kai anūkė išvažiavo į universitetą, dairosi, kuo užsiimti. Man regis, gera ir darbšti moteriškė. Paprašytas krautuvę Džemalis atidaro net sekmadienį.

– Kaip galėčiau su ja susisiekti?

– Aš popiet su ja matysiuosi. Turiu nusipirkti kečupo. Mat sekmadienį atvažiuos mano vaikaičiai, o mažasis Kevinas nevalgo nieko, ant ko neužpilta kečupo. Tik pamanykit! Duosiu Fatimai jūsų telefono numerį ir pasakysiu, kad paskambintų.

– Ačiū. Atrodo, ji idealiai tiktų. Beje, kokių čia esama statybininkų? Man reikia patvarkyti aną namelį. Jo būklė ne tokia jau prasta!

– Padirbėti galėtų Derekas Hitas su savo berniukais Niku ir Stivu. Bet geriau tučtuojau skambinkit, jei norit sulaukti jų iki Kalėdų. Mat jie neatsigina užsakymų. Sunku prisiprašyti.

– Ar jie patikimi?

– Ar patikimi? Aukso grynuoliai, štai kas jie, tikri aukso grynuoliai! Galit sau vežtis gudručius iš Londono, bet vietiniams berniukams nieks neprilygs. Ir užsiprašo perpus mažiau. Sąžiningi, darbštūs vyrukai, darbą atlieka iki galo. – Ji šelmiškai šyptelėjo ir pamerkė akį. – Ir gražūs pažiūrėti. Pažibinčiau akis prieš Dereką, jei nebūčiau ištekėjusi už Andervudo. Bus malonu virti jiems arbatą. – Ji brūkštelėjo Mirandai telefono numerį. – Pasakykit, kad labai skubu, jie ką nors sugalvos. Šį namą dar ir kaip žino. Vis ką sumeistraudavo poniai Laitli.

Kai tik ponia Andervud išėjo, Miranda paskambino Derekui Hitui į mobilųjį. Jos nuostabai, statybininkas pareiškė galįs imtis darbo šią savaitę – vienas užsakymas atšauktas.

– Jums pasisekė, – pasakė jis lėta kaimiška tarsena. – Arba gal tai likimas. Aš pats netikintis, bet mano žmona tiki, ji pasakytų, kad taip ir turėjo būti.

Miranda padėjo ragelį ir pagalvojo apie Žaną Polį. Jis – irgi likimas?

Penktą valandą Henrieta, palikusi Klerę prižiūrėti parduotuvės, šastelėjo per gatvę pas Trojų – apsikirpti ir pakedenti plaukų džiovintuvu. Visą dieną prabuvo prislėgta. Keitė su savo kandumu ją po trupučiuką visiškai pribaigė. Gerai nutaikytoms Keitės strėlėms atremti humoro nebeužteko.

– Jai pagerėja, kai tave menkina, – paaiškino Trojus, sodindamas Henrietą į krėslą. – Iškarpysiu tau plaukus, mieloji. Pakels ūpą. Tau jį reikia kelti visokiais būdais. Ta Keitė – apgailėtina sena karvė. Žinai, kaip sakoma? Laimingi žmonės malonūs, nelaimingi – pagiežingi. Aiškiai matyti, Keitė nelaiminga. Gal ir verda visame Dorsete skaniausią kavą, bet pati – karti kaip „Green & Black“ šokolado plyta.

– Trojau, aš nelaiminga savame kailyje. Būtų geriau, jei jo sumažėtų! – išspaudė juoką Henrieta.

– Šiais laikais moterys pernelyg mygamos būti lieknos. Liekna – dar nereiškia, kad laiminga.

– Užtat reiškia, kad ištekėjusi.

– Nebūtinai. Yra daugybė tokių, kuriems patinka apkūnios. Tu nestora. Stora – pastorė Bili.

– Dar ir ūgio – penkių pėdų.

– Ji tikras gnomas, mieloji. Todėl ir neištekėjusi. Niekas nenori vesti gnomo.

– Vomblio3?

– Ar pastaruoju metu jų matei?

– Kad jau daug metų nesilankiau Vimbldono žemėje.

– Tu prideramo ūgio, žavi, kūninga. Turėtum didžiuotis savo kūnu, o ne slapstyti jį skarmaluose, skirtuose keturiais dydžiais stambesnėms. Padarysiu tau iš koto verčiančią šukuoseną.

– Kas iš to? Hartingtone nėra nė vieno nevedusio.

– Lažinuosi, kad yra, tau po pat nosimi.

– Tu?

Henrieta ilgesingai sužiuro į Trojų.

– Jei tik… – atsiduso tas. – Bet aš tave padaryčiau dar nelaimingesnę. Tau reikia vyro, kuris mylėtųsi, o ne užkėlęs ant pjedestalo garbintų, pats šaudydamas akimis į laiškanešį.

– Į mūsų Tonį?

– Nebūtinai į jį. Bet Hartingtone juk turi kas nors būti. Argi ne taip nutinka meilės romanuose? Herojė visuomet susideda su vietiniu, kurio anksčiau net nepastebėdavo.

– Aš žiūriu į visus, kurie tik eina gatve. Matyt, man neskirta ištekėti. Matyt, skirta tik pavydėti stumdančioms ratukus ir vežimėlius, toms, kurių šaldytuvai nukabinėti mokykliniais piešiniais ir tvarkaraščiais. O juk būčiau gera žmona. Ruoščiau jam gardžias vakarienes, prileisčiau karštą vonią vandens, po sunkios dienos patrinčiau pėdas, organizuočiau jo gyvenimą kaip kokia sekretorė. Pagimdyčiau jam rubuiliukų vaikų ir dovanočiau save, rubuilę. Aš jį padaryčiau laimingą. O dabar tiek ir tedarau – rūgstu viduj. Jei tučtuojau ko nors nesusirasiu, surūgsiu į actą ir nebetiksiu niekam.

– Šneki vienas nesąmones, Eta. Tu turi marias laiko.

– Bet aš nenoriu būti sena mama. – Ji susiėmė pilvą. – Vaikų noriu susilaukti, kol dar esu pakankamai jauna dalyvauti motinų varžybose.

– Rengti iškylas tu visuomet būsi pakankamai jauna.

– Bet koks malonumas rengti iškylas, kai pati krypuoji su vaikštyne?

Henrieta pažiūrėjo, kaip ant grindų tarsi plunksnos krinta jos plaukų kuokštai.

– Viskas susiklostys, o kai šitaip nutiks, aš žaliuosiu iš pavydo. – Trojus pažiūrėjo, kaip ji šypsosi. – Dievas mane sukūrė gėjų, kad pakankintų.

– Užtat sukūrė patrauklų – kad pakankintų mane, – sukrizeno ji.

– Bent jau galim iš to pasijuokti. Taip lengviau pakelti.

– Tiesa. Vis dėlto ateina tas metas, kai juokas nebepadeda.

Staiga surimtėję, jie žiūrėjo vienas į kitą veidrodyje per juodu skiriantį neįveikiamą atstumą. Trojus pasilenkęs pabučiavo Henrietai į nuogą kaklą.

– Bet aš tave myliu, – pasakė prisimerkęs.

– Žinau. Ir aš tave myliu. Tu – mano draugas. Be tavęs būtų tikras pragaras.

Kitą savaitę namelyje pradėjo dirbti Derekas Hitas, padedamas dviejų sūnų. Ant palangės buvo pastatytas jų radijas, senas dažais nutaškytas aparatas, taigi virtuvės vamzdžius jie rovė ir grindis klojo griaudėjant „Queen“ dainai „We will rock you“. Pagelbėti atėjo ir Dereko vyresnysis brolis Arturas, pensininkas. Vilkėdamas baltutėliu kombinezonu, jis užtaisė skylę svetainėje, naujais popieriais išlipdė sienas. Ponia Andervud nešiojo padėklus su arbata ir sausainiais, sušnekusi užtrukdavo ilgiau, nei reikėjo. Jai iš paskos sekiojo Andervudas, kad pateisintų savo dalyvavimą, prasimanęs darbų prie upės. Storma su Gasu, vos grįžę iš mokyklos, palikdavo dviračius ant žvyro ir dumdavo prie namelio. Derekas meiliai juos paglostydavo, prisimindamas savo berniukus, kai jie dar buvo maži, mąsliai pamurmėdamas apie greitai lekiantį laiką. Gasui jis davė smulkių darbų, o Storma padėjo pilstyti arbatą ir siūlė sausainių. Miranda, matydama, kaip draskomi ponios Laitli prisiminimai, apmaudavo. Čiagi jų namelis. Ji čia paliko albumą. Bet nebuvo kas daugiau daryti, kaip tik ir gėdytis, kad taip beširdiškai nepaisoma moters praeities.

Pasikalbėti dėl darbo atėjo Fatima. Moteris buvo stambiaveidė, rudaodė ir mažomis rudomis akutėmis, apsigobusi galvą skraiste. Jos lūpos buvo putlios, o kai šypsojosi, tarp dantų žiojėjo dideli tarpai. Jos būta žemaūgės, per liemenį išpampusios tarsi medaus statinė; ji buvo įsispyrusi į sandalus ir mūvėjo baltomis kojinėmis. Mirandai nė nespėjus paaiškinti, ko norinti, Fatima ją nutildė, plačiai mostelėdama ranka.

– Aš žinau, kaip valyti turčių namai, kad jiems patinka, – pareiškė, kalbėdama su ryškiu marokietės akcentu. – Jūs nenusivilti. Fatima šveisti jūsų namus taip, kad tviskėti. – Kai ji plačiai nusiviepė, saulėje blykstelėjo auksinis dantis. – Fatima žino. – Ji buvo ryžtingai nusiteikusi. Mirandai neliko nieko kita, kaip ją samdyti. – Jūs gerai nusprendžiat! – pompastiškai šūktelėjo Fatima. – Nesigailit.

Miranda grįžo prie rašomojo stalo rašyti „Eve“ žurnalui straipsnio apie savarankiškai dirbančiųjų džiaugsmus, stebėdamasi, kaip visos kitos dirbančios savarankiškai išvis įstengia ką nuveikti!

Deividas penktadienio vakarą atvažiavo nuvargęs, prastos nuotaikos. Tačiau žuvies pyragas, vakarienei paliktas ponios Andervud, jam ūpą pataisė, o kimšdamas obuolių ir gervuogių apkepą jis jau buvo mažne linksmas.

– Mieloji, – prašneko imdamas Mirandos ranką, – reikalai taisosi!

– Pritariu, – sutiko ji. – Jausmas tarsi namie.

– Ugnis rusena, vakarienė gardi. Gasas visą savaitę nepabėgo iš pamokų. – Deividas atsilošė. – Čia tai gyvenimas. – Jis pasiglostė pilvą. – Dabar išsimaudysiu ir įsijungsiu televizorių. Paieškok, ar rodo ką, kas būtų verta žiūrėti.

Miranda nesusivokė, ar puikuotis, ar apmaudauti. Namai nepriekaištingi, bet jis nepaklausinėjo nei apie ją, nei apie vaikus. Tiesiog nusprendė, kad Gasas gerai elgėsi, nes ji nepasakė, kad būtų elgęsis blogai. Ištuštinusi vyno taurę ji nužvelgė Deivido ant stalo paliktus indus. Dar nespėjusi leistis į savigailą, prisiminė albumą, paslėptą darbo kambaryje. Užteko vien apie jį pagalvoti, ir nugara aukštyn nubėgo virpulys. Deividui ji nepasakos. Tai bus jos paslaptis. Mintis, kad šį tą pasilaikys sau, suteikė jai pranašumo prieš vyrą jausmą. Kai kas – jos valioje. Ji sudės indus į plovyklę, suplaus, pažiūrės televizorių ir su juo permiegos, bet sekmadienio vakarą, jam išvažiavus, turės su kuo susirangyti – su albumu, ir turės kuo pasimėgauti – kitų meile.

3 Vaikiškų knygų ir serialų personažai (vert. pastaba).

XII

Rausvas saulėlydis, nuo kurio užsiliepsnoja dangus

Spalio pabaigoje namelis buvo paruoštas, ir Žanas Polis grįžo į Hartingtoną. Miranda pabudo geros nuotaikos; ilgai svarsčiusi, ką apsirengti, galop apsisprendė: siauri „Rock & Republic“ džinsai, sukišti į aulinius batus, balti „Anne Fontaine“ marškinėliai ir ekstravagantiškas „Jo Malone“ žaliųjų citrinų, bazilikų ir mandarinų kvapas. Ji ilgokai trinkosi ir džiovinosi plaukus, kad tie, ilgi ir žvilgantys, vilnytų ant nugaros. Bet parodyti, kad stengėsi, nesinorėjo – šiaip ar taip, jis tik sodininkas.

Žanas Polis atkako vėlyvą popietę. Gasui su Storma buvo atostogos, tad jie sukiojosi apie tiltuką, laukdami pasirodant paslaptingojo prancūzo. Gasas dėjosi nesidomįs, mėtė į vandenį pagaliukus, bet iš tiesų smalsavo ir irzo, kad Storma Žaną Polį jau matė.

Kai Miranda atidarė duris, širdis kuriam laikui apmirė – prancūzo būta dar gražesnio, nei ji prisiminė, su fetrine skrybėle, avikailių puskailiniais ir išblukintais džinsais. Žanas Polis žengė į prieškambarį, nusivožė skrybėlę. Žilstelėję plaukai styrojo, tad jis perbraukė per juos ranka, akimis apmetė aplinką, paieškojo šešėliuose besislepiančių šmėklų.

– Vaikai jūsų laukia prie namelio, – tarė Miranda. – Šaldytuvą prikroviau pilną maisto, taigi arbata galėčiau pavaišinti ten.

– Gerai, eime.

Miranda žvyru nusekė iš paskos. Dangus buvo tamsiai mėlynas, ties medžių viršūnėmis – rausvėjantis ir auksuotas. Oras – drėgnas, žemė šlapia nuo rytinės liūties. Žolė nubarstyta rudais ir raudonais lapais, juos draikė vėjas, ąžuole gainiojosi pora pilkų voverių. Žanas Polis į jas užsižiūrėjo, ir akimirksnį jam pasirodė, kad mato tris mažus veidelius – tarsi indėniukų, kyšančius iš vigvamo. Jam užsigalvojus, nervingą Mirandos čiauškėjimą nustelbė staiga pratrūkęs vaikų juokas. Žanas Polis prisimerkė, ištempė ausis, bet juoką nupūtė vėjas, o veidus prarijo sutemos. Tai tik vakarinė šviesa bus sklaidanti senus prisiminimus – ąžuolas tamsus, tylus, tuščias.

Jie toliau pėdino link tilto, kur laukė Gasas ir Storma. Pamačiusi prancūzą, Storma pasileido bėgte, nes norėjo pasirodyti prieš brolį.

– Mamyte! Mamyte! – šaukė ji. – Aš sode darysiu stebuklą!

Įtampą Žano Polio veide pakeitė meili šypsena, visas šios vietos negeroves ištaisė vaikų vaizdas.

– Mes tau sutvarkėm namelį, – išdidžiai pranešė Storma, šokčiodama šalia jo lyg kengūra.

Gasas, likęs ant tilto, atsargiai stebėjo Žaną Polį iš po tamsių plaukų uždangos. Žanas Polis buvo Stormos draugas.

Tas pajuto Gaso įtarumą – it kokius aplink susitvenkusius nuodus. Jis geraširdiškai linktelėjo ir toliau traukė namelio link. Žinojo, kad pirštis į draugus nereikia. Kai bus pasirengęs, vaikis pats ateis. Miranda duris atrakino tuo pačiu aprūdijusiu raktu, kuriuo jas kadaise rakindavo Eiva. Tuomet jie buvo jauni, nė vienas nežinojo meilę būsiant tokią gają, kad ji metų metus keros jo širdy tarsi dygi rožė – graži, bet žeidžianti. Namas buvo tas pats, sodai, nors ir apleisti, likę, jųdviejų namelis veik nepaliestas, bet gyvybės viskam įkvėpdavo tik Eiva. Be jos buvo negyva.

Žanas Polis įėjo vidun. Pakvipo šviežiais dažais, laku ir… netikėtu apelsinmedžių žiedų aromatu? Jis suprato, kad Miranda laukia, kaip jis reaguos, bet tesinorėjo pabūti vienam, prisiminti visas sykiu praleistas akimirkas. Tas popietes, kai juodu mylėdavosi ant sofos priešais židinį, rytus, kai abu smukdavo po antklode kelias nuvogtas akimirkas pabūti vienas kito glėby, tą kraupią dieną, kai sėdėjo prie virtuvės stalo žiūrėdami viens į kitą, suvokdami, kad atėjo laikas baigti, kaip rudenį neišvengiamai ateina laikas medžiams mesti lapus.

Jis nusivilko puskailinius ir vos nesuklupo žengdamas į virtuvę, kur Miranda kaitė virdulį. Storma atplėšė trupininių sausainių pakelį. Iš sutemų vidun įsliūkino Gasas. Žanas Polis pasidairė – viskas pakeista. Nauja įranga, išmanioji juoda viryklė, vietoj medinių grindų – pilkos plytos. Miranda pasižiūrėjo su nerimu.

– Ar patinka?

Storma prinešė sausainį, ir jis vėl buvo atitrauktas nuo praeities. Drovi mergaitės šypsena glaistė širdy atsiradusius įtrūkius.

– Taip, – atsiliepė Žanas Polis.

Mirandai palengvėjo – ji nuleido pečius.

– Labai džiaugiuosi, – tarė imdama iš spintelės puodukus. – Gerokai jus apipirkau. Nežinojau, ko norėsit, tai pirkau visko po truputį. Jei norit, galit imti mano automobilį ir važiuoti į miestelį. Už keleto mylių nuo jo, iš kitos pusės, yra „Sainsbury“ parduotuvė, už pilies. Turėčiau nuvežti vaikus į pilį. Vis neradau laiko.

Žanas Polis prisiminė, kad šitaip jau teisintasi. Ak, laikas… Žvilgtelėjęs į Gasą, mindžikuojantį kampe, jis pajuto jo vienatvę – ta veržėsi iš kiekvienos poros.

– Gal parodytum man, kur miegosiu? – paklausė jis Gaso.

Berniukas pagūžčiojo ir žengė iš kambario.

– Aš parodysiu! – sukliegė Storma, lėkdama broliui iš paskos.

– Bet tu jam padavei sausainį, – užriko Gasas, griebdamas jai už marškinėlių.

– Klausykit, pasakysiu jums paslaptį, – ramiai tarė Žanas Polis. Abu vaikai sužiuro išplėstomis, smalsiomis akimis. – Nagi, lipam viršun, – paragino jis, eidamas pirm vaikų. Atsidūręs miegamajame, atvėrė langą. – Man regis, jūs rasit šeimyną voverių, manančių, kad čia – jų namučiai.

– Žinau, – prabilo Gasas, sėsdamasis ant lovos. – Aš jas mačiau.

– Matei?

– Čia buvo mano slaptavietė, – sukniurpė berniukas.

– Mano galva, galėtum įsitaisyti geresnę, – nusprendė Žanas Polis. – Ką pasakytum apie būstą medyje?

– Apie namelį medyje? – nepatikliai paklausė Gasas.

– Apie namelį medyje, įrengtą tarp šakų, tokį, kad vasarą nieks nežinotų, kur tu. Namelį medyje su kopėčiomis, kad būtų galima užlipti ir nulipti.

– Tokių čia nėra, – nusišaipė Gasas.

– Kol kas nėra, bet mes pastatysim.

– Tu pastatysi?

– Vienas – ne. Bet man padėsit judu su Storma.

– Mamytė sako, kad tu sodininkas, – pasakė Gasas.

– O argi medžiai ne sode auga?

– Aaa, tas drevėtasis medis! – sukliko Storma. – Bet jis bus mano slaptavietė.

Žanas Polis papurtė galvą ir prisėdo ant lovos šalia Gaso.

– Eikš čia, Storma, – pakvietė modamas jai pirštu. Ta sustojo priešais paniurusi, patempusi lūpą. – Pameni, kalbėjau tau apie stebuklą sode?

– Taip.

– Stebuklas įvyksta tik tada, kai veikiame išvien. Supranti? – Storma prisimerkė, Gasas atrodė nusiteikęs skeptiškai. – Kas iš to, jei būsim priešinguose sodo galuose? Taip nenuveiksim daugiau, nei galime vieni patys. Ar bent numanot, kokių neįtikėtinų dalykų sukurtume kartu?

– Ar galėsim namelį medyje statyti rytoj? – nebesikentė Storma.

– Kodėl gi ir ne, – atsakė Žanas Polis.

„Mes vėl įkvėpsim sodui gyvybės ir iš senojo ąžuolo vėl skambės vaikų juokas. Meilės susigrąžinti aš negaliu, bet galiu įžiebti naują. Štai kaip aš ją prisiminsiu.“

Apačioj Miranda užplikė arbatos. Ant padėklo nunešė ją į svetainę, užkūrė židinį. Ji džiaugėsi nameliu. Jis buvo švarus ir jaukus. Kilimas pakeistas, sienos išklijuotos naujais apmušalais, kabo naujos užuolaidos, krintančios ant grindų plačiomis klostėmis. Knygas ir puošmenas ji paliko. Žanas Polis nesužinos, kad jos priklausė Filipui Laitliui. Miranda vylėsi, kad vaikai jam neįkyri. Kaip vyras, neturintis vaikų, Žanas Polis su jais apsiėjo labai jau maloniai ir kantriai. Kažin kodėl gi toks gražuolis nevedęs? Gal patyrė didžiulę netektį ar išgyveno tragediją, todėl su niekuo ir nebesidalija gyvenimu. Jis atrodė kaip vyriškis, pratęs būti vienas.

Paskui trijulė nulipo žemyn. Žanas Polis atsisėdo į krėslą prie židinio, kurį Miranda buvo apvilkusi nauju žaliu užvalkalu. Ji padavė jam puodelį arbatos ir įsitaisė priešais. Turėjo polinkį jaudindamasi malti liežuviu, tad dabar labai stengėsi nepadauginti. Šiaip ar taip, jis gi tik sodininkas, kartojo sau.

– Vaikams šią savaitę atostogos. Tikiuosi, jie nesipainios jums po kojomis, – sušneko ji.

– Žanas Polis pastatys mums namelį medyje, – pranešė Gasas, stengdamasis per daug nedžiūgauti – dėl visa ko, jei taip nenutiktų. Mat buvo pratęs, kad tėvas žada, o pažadų nevykdo. – Jei nebus labai užsiėmęs, – pridūrė.

Žanas Polis įdėmiai pažiūrėjo į berniuką. Žodis „užsiėmęs“, kaip ir „laikas“, jam kėlė nerimą.

– Jūsų namelis medyje įrašytas pačiame mano atliktinų darbų sąrašo viršuje, – rimtai pasakė. – Koks gi sodas be namelio medyje? Koks sodas be stebuklo? Turim pastatyti namelį medyje, kad įvyktų stebuklas.

Storma sukikeno. Gasas spoksojo į Žaną Polį nesuprasdamas, ką apie jį manyti. Jis dar nebuvo sutikęs suaugusiojo, kuriam būtų svarbiau jo norai. Žanas Polis nukreipė dėmesį į Mirandą.

– Rytoj apeisiu sodą ir pažiūrėsiu, ką galim išgelbėti, ką reikia nupjauti, ką persodinti. Jau mačiau, kad pievą reikės apsodinti iš naujo – tik taip pavasarį ji sužydės.

– Kaip pasakysit.

Miranda nenorėjo gilintis į smulkmenas. Tik norėjo, kad darbas būtų atliktas.

– O daržas ar yra? – paklausė Žanas Polis, mirksniu vydamas šalin staiga iškilusį vaizdą, kaip Arčis, Angusas ir Popė rudens vakarą, liepsnose paskrudinę zefyriukų, šoka apie laužą.

– Yra, apžėlęs.

Jis pasisuko į vaikus.

– Kaip jums patiktų, jei pasiūlyčiau pavasarį padėti man apsodinti daržą?

– Aš padėsiu, aš! – kaipmat radosi savanorė Storma. – Ką mes sodinsim?

Žanas Polis susimąstęs pasikasė pasmakrę.

– Aguročių, moliūgų, rabarbarų, aviečių, braškių, bulvių, morkų…

– Tiek sodinsi? – nustebo Gasas.

– Žinoma. Padedamas jūsų. Pagaliau juk valgysit jūs.

Gasas suraukė nosį.

– Aš rabarbarų nekenčiu.

– Mūsiškių negalėsi nekęsti.

– O aš manau, kad mintis puiki, – užsidegė Miranda. – Pamatysite ponią Andervud. Ji verda mums valgį. Nieko taip nemėgsta, kaip šviežias daržoves. Šeštadieniais miestelyje būna ūkininkų turgus, bet man gėda sakyti, kad ten dar nesilankiau. Neištaikiau laiko.

– Ką gi, tada ko nesuvalgysim, parduosim. – Gaso akys sužibo. – Tu, Gasai, gausi dalį pelno.

Žanas Polis pažvelgė į Mirandą laukdamas patvirtinimo. Ji linktelėjo. Sūnus, kitaip nei jam buvo įprasta, su Žanu Poliu elgėsi šilčiau. Gaso būta nepriklausomo vaikas. Jis nereikalavo dėmesio kaip sesuo, ar bent jau nenorėjo, kad atrodytų, jog reikalauja. Dėl to Miranda vertė kaltę jo amžiui. Jis tik pradedąs bandyti sparnus. Gasas niekad nebuvo iš tų globos reikalingų vaikų, kuriems būtina, kad tėvai būtų šalia. Ji matė, kaip sūnus į naująjį atvykėlį žiūri ir smalsaudamas, ir žavėdamasis. Žanas Polis kažkuo traukė, kaip Hamelno fleitininkas su savo stebuklingąja fleita.

Jie išgėrė arbatą, ir ji pajuto, kad nereikėtų užtrukti ilgiau, nei dera.

– Jūs, be abejonės, norite išsikrauti daiktus ir įsikurti, – pasakė stodamasi. – Ką gi, pasimatysim rytoj.

– Aš apžiūrėsiu sodą ir pasakysiu, ko trūksta. O tada turėsim darbo, a? – kreipėsi jis į vaikus.

– Statysim namelį medyje, – pasidžiaugė Storma.

Gasas nesakė nieko. Jam galva ūžė nuo prieštaringų minčių. Išcimpinęs paskui motiną į lauką, kur upę sidabravo mėnesiena, norėjo džiaugtis, bet pernelyg bijojo. Jo viltys tieksyk buvo virtusios nusivylimu, kad sunku būtų ir suskaičiuoti.

Žanas Polis, tarpdury nulydėdamas juos akimis, prisiminė Eivą ant tilto, žiūrinčią į vaivorykštę. Prancūzijoje, būdamas vienas, jis kiekvienoje vaivorykštėje ieškodavo rožinės, tarsi po ja slėptųsi aukso puodynė, bet taip ir nerado. Ėjo metai, vaivorykštės pasirodydavo ir išnykdavo, o rožinės vis nesimatė. Kažin ar jos, besislepiančios tarp žalios ir žydros, iš tiesų esama – gal ji tik spalvinga gyvos Eivos vaizduotės išmonė.

Kur ji dabar? Jis pernelyg bijojo šito klausti. Kažin ar užtektų noro gyventi toliau, jei būtų liovusis jį mylėti. Galėjo būti nutikę daugybė klaikių dalykų – net baisu pagalvoti. Jis tam nepasirengęs. Jos prisiminimą apie jį gali būti išblukinęs laikas, kitados stiprų jos jausmą gali būti pavogę metai. Jis dėl jos grįžo, o jos nėra. Ko gero, tai ženklas. Jei tebemylėtų, būtų laukusi. Būtų puoselėjusi jųdviejų sodą, neleidusi jam sunykti, žūti svetimų rankose. Nėr ko ieškoti, akivaizdu, ji nenori būti rasta. Eiva tik pakartotų žodžius, prieš dvidešimt šešerius metus jam ištartus virtuvėje, o tų žodžių jis nebenorėtų išgirsti.

Grįžęs į svetainę, Žanas Polis iš lėto suko ratą, pakilnodamas kambario puošmenas, pavartydamas jas tarp rankų. Nieko nežinančiam šitie daiktai nieko nereiškė – Žanui Poliui jie buvo meilės, kurią per tuos metus, kai čia gyveno, jam dovanojo Eiva, ženkliukai. Emaliuota skrynutė it gėlių puokštė, porceliano varlė, širdies pavidalo dėželė su vidun įmestu džiovintu rožės pumpuru, aštuoni mediniai obuoliai, krištolo medis. Šitai jis paliko vildamasis, kad ji apsigalvos – ji taip ir neapsigalvojo, todėl jie liko. Žanas Polis nustebo ir gavo patvirtinimą radęs juos čia, su visomis savo knygomis, dailiai išrikiuotomis lentynose. Tikėjosi ją tuos daiktus saugant, kad primintų jį, bet alpstančia širdimi suprato, kad ji juos paliko praeity kartu su prisiminimais, kaip jos soduose paliktos džiūti gėlės.

XIII

Rytmečio šviesa pro kaštainių lapus

Pabudus Žanui Poliui prireikė valandėlės susiorientuoti. Atsimerkęs jis išvydo pažįstamas miegamojo lubas, išgirdo kaštainiuose čiulbančius paukščius, skelbiančius aušrą. Pro tarpą tarp užuolaidų matė pamažu pilkšvėjantį dangų. Taip ir gulėjo vien su prisiminimu. Tokiu ryškiu, kad užuodė jos plaukuose drėgnos žolės kvapą, juto odos švelnumą, slydo pirštais žemyn lygiu veidu, glaudė liauną kūną, bučiavo lūpas. Tada prisiminimas išblėso, palikdamas šaltį. Nors jų namelis ir liko stovėti, jos meilė daugiau nebešildo.

Ir ko jis važiavo? Ko tikėjosi? Juk tikrai geriau grįžti į savo château? Žanas Polis atsisėdo, pasitrynė akis. Ir kaip jis galėjo sugrįžti dabar, kai nėra jos? Visą gyvenimą pamažu ėjo šito link. Svajojo, kūrė planus, fantazavo. Kas paskui bus, nesvarstė. Atsikėlęs nuėjo į vonią. Į jį spoksojo liūdnas atspindys: pažaliavusios akys, po jomis – tamsūs šešėliai. Jis atrodė susenęs. „Dieve, jeigu nieko daugiau nebebus, aš neištversiu. Negaliu gyventi, kai nieko nėra.“

Jis apsirengė, išsivirė puodelį stiprios kavos ir išėjo. Traukė į lauką pasidairyti po sodą, susiieškoti jos čia, po pūvančiais lapais, ir vėl pražydinti. Ryto būta gaivaus. Iš burnos it dūmas kilo garas. Švelnus vėjelis pūtė malonų drėgnos žemės kvapą; voverės, bebaimės ir išdykusios, pamačiusios jį perėjus tiltu, puolė prie miegamojo lango, bet suprato, kad Žanas Polis jas pergudravo – langą uždarė.

Jis parymojo vidury lauko, kur kitados būta Eivos laukinių gėlių pievos. Joje it mažytė tvirtovė stūksojo ąžuolas. Jis pastatys vaikams namelį, ir tie jame žais, kaip žaisdavo Arčis, Popė ir Angusas. Pasilenkęs Žanas Polis brūkštelėjo ranka per šlapias piktžoles – jų žėlė galybė. Reikia pradėti iš naujo. Viską nupjauti ir atsodinti, kad kovą akį džiugintų krokai, raktažolės, narcizai, vėdrynai. Eivai labai patikdavo rytmetį atitraukus miegamojo užuolaidas išvysti vasarines gėles. Jis žvilgtelėjo namo pusėn. Jautėsi išmuštas iš vėžių, kad namas priklauso kitai šeimai, kad svetimi vaikštinėja po kambarius, kurie kitados buvo Eivos ir Filipo. Miranda juos pertvarkė. Išgriovė ir perstatė net virtuvę. Namas dabar kur kas prabangesnis nei tuomet, kai jis buvo Eivos, bet bedvasis. Puikūs rūmai pasirodyti, bet ne gyventi.

Jis žvyru nupėdino prie gyvatvorės arkos. Dabar čia stūksojo išmoningi juodi vartai kuo puikiausiai suteptais vyriais. Siena apjuostas daržas, kaip jis ir tikėjosi, buvo apleistas, prižėlęs piktžolių. Senoji plytų siena sveika, bet nustelbta nudžiūvusių gėlių ir stagarų kuokštų, vijoklinės rožės traukėsi nuo pasienio ir graudžiai sviro. Šitas daržovių lysvių riboženklis reikalingas esminio apkarpymo. Viską sutvarkyti ir apsodinti iš naujo ilgai netruks. Pavasarį jie jau turės daržovių. Žanas Polis atkuto išvydęs obelis – žemė po jomis buvo nuklota papuvusiais vaisiais. Pasilenkęs jis susirado valgomą, atsikando. Pajutęs skonį, nusišypsojo iš dėkingumo, kad kai kas niekuomet nekinta.

Jis pavaikščiojo akmeniniais takeliais tarp lysvių. Ūpas pakilo pamačius, kad arkinis rėmas ant tako vis dar tebežirgso, nors kvapieji pelėžirniai tą vasarą ant jo ir netarpo. Čia jis augins raudonžiedes pupas ir Eivos mėgstamiausius rožinius bei baltus kvapiuosius pelėžirnius, o vaikai padės nuimant derlių, kaip mielai padėdavo Popė. Viename iš šiltnamių Žanas Polis aptiko seną Hektoro įrankių dėžę, Eivos sodininko pirštines ir prietaisus, besimėtančius po stalu, nukrautu tuščiais puodais ir sėklų pakučiais. Viską sutvarkyti nebus lengva, bet jis žinojo, kad gali susidoroti. Padarys tai dėl jos.

Daugiamečių augalų bordiūras buvo apžėlęs ir užleistas kaip visas kitas plotas, bet pakrašty buvo matyti sausų šakų prigrūstas vienratis, vadinasi, kažkas buvo ėmęsis piktžolių. Vargu ar Miranda. Jos rankos – rankos moters, nėkart nekapsčiusios žemės, švarios ir išpuoselėtos, kaip kitados buvo jo. Jis dirstelėjo į savo nagus, trumpus ir nelygius, į delnus, šiurkščius ir suskirdusius it medžio žievė. O niekas ir nepamanytų, kokio dailaus ir lengvabūdžio vyrioko jo būta. Iš to kailio išsinerta šiame sode. Galiausiai jis priartėjo prie karvelidės. Kieksyk ji tapyta… Apšviesta rausvos sutemos, gaivios ryto aušros, sidabro spalvos pilnaties…

Pamačiusi, kad jis tapo, Eiva nustebo. Nenutuokė esant menininką. Buvo nurašiusi kaip lėkštą, paiką jaunuolį, be tikslo plaukiantį per gyvenimą, niekuo šiame pasaulyje nesirūpinantį. Bet anaiptol – tikslų jis turėjo, tik jo polinkiai buvo užslopinti valdingojo tėvo. Hartingtone jis galėjo juos išlaisvinti. Tapyti nesijausdamas kaltas. Kurti ir pelnyti susižavėjimą. „Tu man šitiek davei, Eiva.“

Netrukus jį užklupo vaikai. Gasas – nusiteikęs būti nuviltas, ištįsusiu ir paniurusiu veidu, po kirpčiais slepiama vilties kibirkštėle, kad gal ir nepatirs pažeminimo. Storma dūmė į priekį džiaugsmingai, mat buvo dar per maža, kad ją gniuždytų tėvų atsainumas. Žanas Polis pasisveikino šypsodamasis – sode atsiradę vaikai jo liūdesį išsklaidė, kaip saulė išsklaido debesis.

– Džiaugiuosi, kad atsikėlėt, – tarė jis įsispręsdamas. – Jau maniau, kad turėsiu pradėti be jūsų. Pasiruošę? Turim daug darbo.

Jis nusivedė vaikus prie šiltnamio, tie pasiėmė Žano Polio parinktus įrankius, ir visi patraukė prie drevėtojo medžio.

– Tikra skylė, – spygtelėjo Storma Gasui, iškišusi galvą.

Brolis pamiršo apmaudą ir, jaudindamasis kaip sesuo, įsiropštė vidun.

– Tikras urvas, – įvertino jis, pro angą apžiūrinėdamas žievę, iš kurios susidarė kuo puikiausias žaidimų rūmas. – Reikia ko nors patiesti ant žemės. Ko nors minkšto, – nusprendė jis.

– Kaip šieno, – sumojo Storma.

– Taip, šienas tiks. Žanai Poli! – pašaukė Gasas iškišęs galvą. – Iš kur gauti šieno pakreikti ant grindų.

– Šiuo metų laiku negausit. Bet tiks ir medžio drožlės, o aš kaip tik žinau, kur jų būna. Mums reikia medienos nameliui ir kopėčių. Eime!

Reikmenis prie medžio jie atsitempė karučiu. Žanas Polis, palikęs vaikus urve, grįžo kopėčių – jas Eiva visuomet laikydavo viename šiltnamių. Grįžęs rado iš savo kabineto išsijudinusią Mirandą, žiūrinčią į vaikus – tie džiūgaudami pasakojo apie sumanymą. Tokių guvių ji dar nebuvo mačiusi. Šitokia plati šypsena sūnaus veide nepražysdavo net nuo „Žiedų valdovo“. Išvydusi Žaną Polį, Miranda susikišo rankas į puskailinių kišenes, šyptelėjo. Papūtus vėjeliui, padvelkė žaliųjų citrinų kvapu. Jei ji nebūtų žiūrėjusi tuo išvargusiu meilės stokojančios moters žvilgsniu, būtų buvusi gražuolė.

– Matau, jūs užsiėmę, – tarė ji siausdamasi avikailių puskailinius.

Jo žvilgsnį patraukė kojos. Miranda pastebėjo ir išsišiepė.

– Galima atimti merginą iš Londono, bet Londono iš jos neatimsi! – prajuko supratusi, kad „Gina“ aukštakulniai atvirais pirštais kaime atrodo juokingai.

– Kad jau jie žada padėti man sode, turiu papirkti juos nameliu. Iš čia vaikai galės matyti Hartingtono bažnyčios smailę. Aš pasidairiau po sodą. Darbo daug. Kas ravėjo gėlyną?

– A, ponas Andervudas. Ką tik nusisamdžiau. Padeda. Žinot, pagrėbsto lapus. – Ji tiksliai ir nežinojo, ką jis veikia. – Jis čia sukinėsis.

– Tai galėtų man padėti. Mat reikia daugiau nei poros rankų. Darbo daug. Reikės daug ką nupjauti, daug ką sodinti iš naujo. Ar kur netoliese yra daigynas?

– Yra. Didelis, prie golfo klubo. Tikrai pastebėsite. Girdėjau, gan neblogas. Imkit mano mašiną.

Žanas Polis atrėmė kopėčias į medį ir, po pažastimi pasikišęs lentą ir ritinį virvės, užlipo. Nepaisydamas šalčio, dirbo vienais marškinėliais ir džinsais. Jo klubai buvo siauri, nuo šakos ant šakos jis laipiojo taip, tarsi medžiai jam būtų prigimtinė buveinė.

– Gasai, paduok man plaktuką, – paliepė, išsitraukė iš krūtinės kišenėlės vinį ir įsikišo į burną.

Vaikis išropojo iš drevės. Palypėjęs kopėčiomis, plaktuką padavė Žanui Poliui.

– Gerai, dabar eikš, palaikysi lentą.

Gasas dirstelėjo į motiną. Ta žiūrėjo, veidas buvo rimtas.

Pakurstytas mamos dėmesio ir Žano Polio pasitikėjimo, Gasas noriai darė kaip liepiamas. Žanas Polis su juo elgėsi ne kaip su mažiumi, o kaip su sau lygiu, galinčiu padėti, kaip gali kiekvienas vyras. Berniukas, nešinas įrankiais ir virve, laigė kopėčiomis aukštyn žemyn, paduodavo Žanui Poliui lentutes, pagalius. Jis žiūrėjo, kaip prancūzas ant šakų kloja pamatą. Kai tas jau buvo tvirtas, Žanas Polis surentė sienas, palikdamas angas dviem langams ir durims. Iš poros faneros lakštų, rastų daržinėje, ir tvirtos sijos sukalė tikrą stogą. Duris įstatė išėmęs iš senos spintelės, kuri, jo žiniomis, buvo Popės, – jos puikiai tiko. Gasas nebambėjo, kad rožinės. Filipas nieko neišmesdavo, saugodavo keisčiausius daiktus – nuo karnizų iki senos malkų krosnelės, nūn riogsančios pašiūrėje už daržinės. Miranda nustebo, kad Žanas Polis ją rado. Nė nenutuokė, kad tokios esama.

Žvilgtelėjusi į laikrodį Miranda suprato, kad jau turėtų rašyti, bet Žanas Polis traukė dėmesį. Prie kompiuterio ji prisės, kai vaikai nueis gulti, tada ir atsakys į visus tuos laiškus, kuriuose reikalaujama rašyti naujus straipsnius ar pakeisti jau pateiktus. O dabar pasimėgaus reginiu, kaip prancūzas džiugina jos vaikus.

– Kopėčias kuriam laikui paliksim čia, – pasakė Žanas Polis Gasui. – Kol susikalsim laiptus. Tam mums reikės tinkamo dydžio medžio. Gali važiuoti su manim ir išsirinkti. Čia kur nors turėtų būti lentpjūvė.

– Ponas Ficherbertas žinos, – sumojo Gasas, – jis – mūsų kaimynas.

– Tai mes jo ir paklausim, – nusprendė Žanas Polis lipdamas kopėčiomis žemyn.

Gasas liko ant šakos, žvelgė virš medžių, kur į dangų kilo Šv. Hildos bažnyčios smailė.

– Žiūrėkit! Ponas Andervudas, – sušuko jis modamas. – Pone Andervudai! Aš medyje!

Andervudas pakėlė akis į medžio namelį.

– Betgi čia rūmai! – aiktelėjo jis, iš pagarbos nukeldamas kepurę.

– Žanas Polis, sodininkas peizažo kūrėjas, – pristatė Miranda vildamasi, kad Žanui Poliui užteks proto jos netikslinti.

– Malonu susipažinti, – tarė Andervudas. – Šį tą tvarkiau, – reikšmingai pasakė. – Sode apsčiai darbo. Džiugu, kad dabar būsim dviese.

Pažiūrėjęs į pagyvenusį vyrą, Žanas Polis suprato, kad jam reikia jaustis reikalingam.

– Džiaugsiuosi galėdamas padėti, – tarė šyptelėjęs. Andervudas išpūtė krūtinę ir linktelėjo. – Turim ir dar du pagalbininkus – Gasą su Storma, – mirktelėjęs pridūrė Žanas Polis.

Andervudas vėl palinkčiojo, jo lūpomis perbėgo šypsulys.

– Jie galės pasidairyti kepsniukų.

– Ko?

– Triušių, – paaiškino Andervudas. – Atsinešiu šautuvą ir nupilsiu tuos žioplelius. Sumesiu į keptuvę ir išsikepsiu. Tik tam jie ir tinka.

Žanas Polis prisiminė, kaip temstant žiūrėdavo į triušius su Eiva ir vaikais. Popė jiems palikdavo dubenis morkų, o rytą, radusi juos tuščius, džiūgaudavo.

Jis caktelėjo liežuviu.

– Mes aptversim daržus, kad triušiai neįlįstų. Man labiau norėtųsi su jais apsieiti draugiškai, o ne juos krimsti, – pasakė susijuokęs.

– Aš norėčiau laikyti triušį, – pareiškė Storma.

Žanas Polis paglostė jai galvelę.

– Netrukus tu su jais dalysies savo buveine, – pažadėjo. – Su jais ir su voveraitėmis.

Miranda, nenoromis grįžusi į darbo kambarį, atsisėdo prie stalo ir įsijungė kompiuterį. Netrukus jau buvo įsigilinusi į elektroninius laiškus, paskui – ir į straipsnį, pirštai mitriai spusčiojo mygtukus.

Po pietų Žanas Polis Gasą su Storma nusivežė pirkti sėklų. Gasas padėjo pripildyti krepšį, su Storma rinko daržovių sėklas, pakelius iš stovo imdami kaip kokius saldainius. Tų, kurių negavo, Žanas Polis atsisiųsdins iš Jonvabalių.

Grįždami namo jie sustojo Džeremio Ficherberto ūkyje. Žanas Polis jį puikiai prisiminė. Tada ūkį valdė Džeremio tėvas Ijanas. Sūnui buvo per dvidešimt. Jis padėdavo per derliaus nuimtuves, džiovindavo ir prižiūrėdavo džiovyklą. Kažin ar Džeremis jį atmins. Juodu taip ir nebuvo supažindinti.

Džeremis dirbtuvėse su savo ūkio valdytoju tarėsi, ar keisti senąjį „Massey Ferguson“ traktorių. Išvydęs tarpdury stovinčius vaikus, nutraukė pokalbį, priėjo. Ponas Benas, pripuolęs prie Gaso, iš džiaugsmo vizgindamas gauruotą uodegą apuostė batus. Tie kvepėjo Reindžeriu.

– Sveiki! – šūktelėjo Džeremis.

– Aš vardu Žanas Polis. Dirbu Mirandos Kleiburn namuose.

– A, – linktelėjo Džeremis. – O šiuodu jums padeda, tiesa?

– Taigi, be jų neišsiversčiau, – šypsodamasis atsakė Žanas Polis.

Prancūzo šypsena Džeremį sušildė.

– Kuo galėčiau pagelbėti? – paklausė jis.

– Reikia medienos – darysiu kopėčias vaikų nameliui medyje. Pamaniau, gal žinote, kur nusipirkti.

– Nusipirkti? Viešpatie, ką jūs. Turiu pilną pašiūrę. Mes kertam medžius. Eime, parodysiu.

Abu vyrai nuėjo per ūkį, iš paskos nusekė vaikai su Ponu Benu. Viskas buvo lygiai taip, kaip prisiminė Žanas Polis. Ta pati džiovykla, pribarstyta po pjūties likusių kviečių. Nuo pašiūrės tebesilupo žali dažai, gofruotos geležies stogas buvo storai apsamanojęs ir nubertas lapais. Vasarą juodu su Eiva buvo čionai atvedę vaikus pažaisti ant grūdų kauburių. Vaikų sukelta netvarka Ijano nesupykdė, kai jie išėjo, jis kantriai šlavė grindis. Dėl Eivos Laitli būtų padaręs viską.

Džeremio pašiūrė buvo pilna lentų, rąstigalių ir šieno ryšių.

– Kaip matot, turim daugiau, negu reikia.

– Būtume dėkingi, jei šiek tiek duotumėt mums.

– Ką jūs, tai jūs padarytumėt paslaugą, jei paimtumėt. – Jis nužvelgė Žaną Polį – labai jau neįprasta persona Hartingtone. – Kaip jums čia?

– Tik vakar atvažiavau.

– A, – numykė Džeremis, svarstydamas, kokiam darbui jį nusamdė Miranda. – Malonūs žmonės tie Kleiburnai.

– Tai jau taip. – Žanas Polis pasikasė pažandę. Staiga pajuto, kad būtina sužinoti apie Eivą. – Ar ankstesnius savininkus pažinojot? – paklausė, stengdamasis, kad nevirpčiotų balsas.

– Taip, Eiva Laitli buvo nuostabi sodininkė. O jūs juos pažįstat?

Žanas Polis papurtė galvą.

– Dabar sodininkas aš.

– Vajetau, – tepratarė Džeremis, užjaučiamai šypsodamasis. – Tai bent palikimas teko.

– Išties. – Jo veidas persikreipė taip, lyg sumanymas būtų žlugęs dar tik apie jį pagalvojus. – Žinot, kodėl jie išsikraustė?

– Filipą ištiko širdies smūgis. Man rodos, tas namas jiems pasidarė per didelis.

– Gal žinot, kur persikėlė?

– Deja, neturiu supratimo. Metus kitus gyveno labai tykiai ir išvažiavo be menkiausio triukšmo, be fanfarų. Miestelis būtų norėjęs atsisveikinti. Jie čia buvo labai mėgstami. – Jis akimirką padvejojo, tada pridūrė: – Ir atsidavę vienas kitam.

Žanas Polis nusigręžė – apsimetė, kad žiūri į vaikus. Nenorėjo, kad Džeremis pastebėtų, kaip jam šie žodžiai sugildė širdį. Stengdamasis susitvardyti sukando dantis, bet sielvarto gumulas kilo gerkle. Kad neišsiduotų, jis pasilenkė paglostyti šuns. Ponas Benas įkniaubė šlapią snukį į saują. Džeremis nenutuokė, kokį sudavė smūgį. Stengdamasis išlošti laiko, Žanas Polis prie Pono Beno priglaudė kaktą.

– Gražus gyvūnas, – pasakė.

– Ponas Benas išties ypatingas, – sukikenęs pritarė Džeremis. – Volfgangas pastaruoju metu kiek apseno. Didumą dienos pramiega.

Žanas Polis pasišaukė vaikus ir sutarė, kad rąsto parsivežti atvažiuos vėliau, tinkamu transportu.

– Malonu su jumis susipažinti, – pasakė Džeremis. – Norėčiau kada užeiti pažiūrėti, kaip sekasi. Tie sodai kitados šį tą reiškė.

– Užeikit, kada tik panorėsit, – pakvietė Žanas Polis.

– Jei prireiktų pagalbos, aš ūkyje turiu stiprių rankų, su džiaugsmu paskolinčiau vyrų.

– Ar tos karvės prie upės – jūsų?

– Mano. Aberdinai angusai.

– Jos – naujosios Stormos draugės. – Žanas Polis pažvelgė žemyn į mergaitę. – Jų dar nepamiršai, tiesa?

– Ne, – atsakė ta, – jos turi šiurkščius liežuvius. Jos mielos.

– Aš turiu arklių. Mirandai sakiau, bet jei jūs su vaikais norėtumėt pajodinėti, tik praneškit. Kuždesys itin romus.

– Būtų smagu, – atsakė Žanas Polis.

– Sutarta. – Džeremis pažiūrėjo, kaip jie sulipa į Mirandos visureigį. – Tai tikiuosi jus dažniau pamatyti.

Jis mojavo, kol jie išvažiavo.

Tas Žanas Polis kažkuo keliantis susidomėjimą. Nepanašus į sodininką. Pirmiausia per daug jau išvaizdus. Džeremis palingavo galvą, šyptelėjo. Be abejonės, Hartingtone jis – kaip katė tarp balandžių.

Žiema

XIV

Kad būtų vaivorykštė, reikia ir lietaus, ir saulės

Hartingtono rūmai, 1979-ieji

Taip prasidėjo mūsų bendras darbas. Brangusis Filipas apsidžiaugė kaip ir aš: Anri bus patenkintas, kad sūnus įsitraukia į veiklą, ir Prancūzijos durys liks atvertos visu pločiu ir aukščiu. Vėl užsidaręs kabinete jis pasinėrė į tyrimus. Mudu buvom palikti kurti savo darželio. Piešinio Filipui nerodžiau. Jis buvo toks asmeniškas, toks intymus, toks kylantis iš pačios P. P. esmės, kad man rodėsi negerai juo dalytis. Jis piešė jį man, o aš nustebau ir susijaudinau, kad stengėsi suprasti, kas man rūpi. Tai buvo pirmoji mano nuo vyro nuslėpta paslaptis. Pirmoji iš daugelio, kurios šliaužė į mūsų santuoką it nuodingos gebenės.

Eiva su Žanu Poliu pagal jo piešinį ėmėsi kasti darželio ribas. Pagaliukais nužymėjo taką – jis vinguriavo nelyg upelis, pakankamai platus, kad greta išsitektų du žmonės. Darželio pakraščiai turėjo būti apdėti akmenimis, kad tie apželtų augalais. Hektoras, kaip visuomet, padėjo tyliai ir rimtai dirbdamas, o Ijanas Ficherbertas paskolino mažą traktorių ir sunkvežimį žemėms išvežti. Dienos būta saulėtos, dangaus žydrynės netemdė joks debesėlis. Jie dirbo dėvėdami trumparankovius marškinėlius, Eiva – vilkėdama purpurinį kombinezoną, tušinuku persmeigusi plaukus, Žanas Polis – su apsmukusiais džinsais, vienais marškinėliais, nors buvo žvarboka. Darbavosi ištisą dieną, pasijuokdami, pasišnekučiuodami tarsi seni bičiuliai.

Pietų jie suvalgė sumuštinių, mat nenorėjo be reikalo pertraukti darbo. Laukdami, kol grįš Hektoras, pasiėmęs iš šiltnamio pietų dėžutę, sėdėjo ant patiesalo. Eiva kaip gyva nesitikėjo, kad džiaugsis Žano Polio draugija. Ji piktinosi, kad jis atsirado sode, ir įtariai žvelgė į jo grožį, tarsi patrauklumas mažintų giliamintiškumą. Klydo.

– Kaip tavo tėvas gali nepritarti tam, kad tapai? – paklausė Eiva kąsdama sumuštinio su kalakutiena.

Žanas Polis patraukė pečiais.

– Jis nori, kad būčiau jo atspindys. Aš vienintelis jo sūnus. Vienturtis. Jis labai ambicingas, valdingas. Niekuomet jo nemėgau.

– Gaila. Nemėgti savo tėvo…

– Aš prie to pratęs, – vėl gūžtelėjo pečiais Žanas Polis.

– Jis turėtų didžiuotis, kad šitaip gražiai tapai.

– Deja. Be to, ne taip ir gražiai. – Žanas Polis nuolankiai palingavo galvą. – Aš tapau sau. Niekuomet netapysiu taip puikiai, kad būčiau profesionalas.

– Kodėl gi?

Jis kerinčiai nusišypsojo ir akimirksnį žvelgė į ją švelnumo kupinomis akimis.

– Nes aš realistas, Eiva. Negyvenu svajonių pasaulyje. Žinau, kad nesu užtektinai talentingas. Ir tėtis žino.

– Jei iš to neuždirbsi, dar nereiškia, kad tapyti neverta.

– Žinau.

– Tai ko tėvas iš tavęs tikisi?

– Kad šeimininkausiu vynuogyne. Spausiu gerą vyną. Išsaugosiu šeimos pavardę. Paveldėsiu château ir susilauksiu sūnaus, kuriam galėsiu viską perduoti, kaip man perdavė tėvas.

– Ar negali liepti jam atstoti? Juk tu nebe vaikas.

Žanas Polis susikrimtęs padėjo sumuštinį.

– Nenoriu skaudinti motinos. Ji mane vieną teturi. – Jis nenuleido nuo Eivos akių. – Jos santuoka nenusisekusi. Tėvas Paryžiuje turi meilužę. Maman gyvena Bordo. Jonvabaliai jai – viskas. Jei tėvas man nieko nepaliks, ji neištvers.

– Nesuprantu. Tai tu jam paklūsti dėl château?

– Ji ne šiaip kokia château. Ji ypatinga. Galbūt vienądien ją pamatysit, tada suprasit. Ji man toks stebuklas kaip jums – Hartingtono rūmai.

– Jei taip, tada iš tikrųjų stebuklas.

– Čia važiuoti sutikau todėl, kad prašė Maman. Ne tik dėl château – dėl motinos ir todėl, kad turiu elgtis, kaip reikia. Ji irgi myli namus, į juos sudėjo širdį. Meilę, kurią turėtų skirti tėvui, sudeda į mane ir Jonvabalius.

– Tai tu priklausai nuo galingesnių už save, – nutarė Eiva.

– Taip.

– Kai kurie savo gyvenimą padaro tokį sudėtingą…

– Sakyčiau, to nenorėdami.

– Turbūt. O aš dėkinga už tai, kad mano gyvenimas paprastas. Gal ir be prieskonių, bet ramus. Dėl ramybės daug ką paaukočiau.

– Judviem su Filipu pasisekė. Jūsų santuoka puiki.

– Žinau. – Ji šyptelėjo. – Jis – kietas kiaušinis.

– Kietas kiaušinis? – Žanas Polis nustebęs susijuokė.

– Ką, nesi girdėjęs tokio pasakymo? – Jis papurtė galvą. – Kietas kiaušinis, nes būna skystų, bet kas gi mėgsta skystus? Įsikirtai?

Nusijuokė abu. Paklausiusi tokio pasakymo užsieniečio ausimis, Eiva suvokė, koks jis kvailas.

Tą popietę vaikai, vos tik grįžę iš mokyklos, atbėgo į sodą pas mamą. Filipas, apsivilkęs žalia „Barbour“ striuke ir apsiavęs guminiais, išėjo pavedžioti šunų. Bernis su Tarkvinu džiūgaudami raičiojosi ant žolės, gaivų orą skrodė jų skalijimas.

– Nepamiršk, Krūmiuk, savaitgalį atvažiuoja tavo tėvai, – priminė Eivai Filipas, traukdamas karvelidės link.

– Filipas mano, kad aš nieko daugiau neprisimenu, tik augalus, – paaiškino ji Žanui Poliui. – Įsivaizduoja, kad gyvenu kitoje sferoje. Eivos planetoje!

– Man patiktų gyventi Eivos planetoje, – prisipažino Žanas Polis, gurkštelėdamas alaus.

– Kažin. Iš tiesų tai vieniša planeta.

– O man ir patinka būti vienam.

– Gerai, tada aš negalvosiu, kaip tu ten, namelyje. Jau ketinau sukviesti visas Todės pusseseres, kad su tavim susipažintų.

– Tarp „vienas“ ir „vienišas“ esama skirtumo, – išsišiepė Žanas Polis. – Aš mėgstu būti vienas, bet ne vienišas, taigi, jei jos gražios, mielai susipažinčiau.

Jis atsistojo ir, ištiesęs ranką Eivai, nusijuokė. Kilstelėjo ją nuo žemės.

– Ką gi, Pone Prancūze! Todei aš paskambinsiu. Bet jei jos kiaulaitės, manęs nekaltink. Žinau, kad prancūzai moterims kelia labai aukštus reikalavimus, – išdrožė Eiva.

– Galbūt. Vis dėlto anglės turi šį tą, ko neturi prancūzės.

– Ką gi?

– Humoro jausmą.

Ji nusijuokė.

– Kaip džiaugiuosi, kad kalbà ne apie manikiūrą ir šilkinius apatinius.

– Bet įsivaizduokit, koks paveikus būtų derinys – šilkiniai apatiniai ir humoro jausmas. Tokia moteris būtų nieko sau, ką?

– Negaliu pasakyti, kad apie tai būčiau daug mąsčiusi. Na, o dabar marš į sodą! Savo geidulingas mintis pasilaikyk tam metui, kai vienišas kiūtosi namelyje.

Arčis, Angusas ir Popė padėjo krauti į karutį velėną – Eiva su Žanu Poliu ją kasė ir vyniojo į ritinius kaip ilgus kilimus. Kai vaikams šis užsiėmimas atsibodo, jie šviežiose atvartose pradėjo ieškoti vabalų ir cypė iš džiaugsmo, aptikę riebų kirmį ar šimtakojį. Eiva jiems buvo prisakiusi mylėti visus padarus, aiškino, kam ir kaip jie gyvena sode, kad vaikai gerbtų juos kaip gyvas būtybes, o ne laikytų žaislais pakankinti.

– Žiūrėk, mamyte! Šitas išties sultingas! – šūktelėjo Arčis, atsargiai padėjo kirminą ant lapo ir atnešė mamai.

– Puikumėlis, – pritarė ji, sustojusi pažiūrėti. – O dabar, mielasis, paieškok jam geros vietos. Jei pasiseks, paukštis jį ras paskiau. Jis bus tikra puota išalkusiam balandžiui.

Parodęs radinį broliui ir seseriai, Arčis padarė kaip lieptas, kirminą patupdė ant mėšlo. Angusas, užsiropštęs ant traktoriaus, blerbeno sukiodamas vairą kairėn dešinėn, o Popė vaizdavosi, kad velėnos ritiniai yra šveicariški raguoliai, keliaujantys į kepyklą. Nuo juoko aidėjo visas sodas. Hartingtono rūme tai tebūta tik dar vienos dienos, užtat Žanui Poliui ji buvo naujas jaudulį keliantis pasaulis. Kas yra darni ir mylinti šeima, jis nebuvo patyręs.

Tąvakar Eiva pakvietė Žaną Polį likti vakarienės. Nusiprausę ir nusivilkę purvinus drabužius, jie susėdo svetainėje prie židinio. Vaikai, pavargę nuo gryno oro gausos, miegojo. Filipas, paskaitęs jiems „Aksominį triušį“, nulipo laiptais su storu chalatu ir šlepetėmis, atkimšo butelį vyno.

– Jūsų sodas ima įgauti pavidalą, – pasakė jis įnešdamas padėklą su taurėmis.

Eiva sėdėjo ant sofos, plaukus susirišusi į palaidą uodegą – veidą ir kaklą buvo apkritusios išslydusios sruogos. Ji mūvėjo plačiomis kelnėmis, ant viršaus buvo užsimetusi ilgą marokietišką chalatą, avėjo žvynučiais nusagstytomis tamsiai raudonomis kurpėmis. Skruostai šaltą dieną pradirbus lauke švietė, akys švytėjo iš laimės. Dienos būta puikios.

– Dabar mes sodinsim, – pasakė ji šypsodamasi Žanui Poliui. – O pavasarį mums bus atlyginta. Darželis atrodys nuostabiai!

Žanas Polis išsižergęs sėdėjo krėsle, jo plaukai, sudrėkę prausiantis, styrojo pasišiaušę.

– Niekuomet nemaniau, kad taip smagu kasti sodą, – prisipažino jis.

– Tai tik pradžia. Kasti nuobodoka, – tarė Eiva. – Maloniausia sodinti. O žiūrėti į augantį sodą – lieti glajumi tortą.

– Ką gi jūs sodinsit? – susidomėjo Filipas, įduodamas abiem po taurę vyno ir pats sėsdamasis.

– Aš nupiešiau eskizą, – pasakė Eiva traukdama iš apsiausto kišenės sulankstytą popieriaus lapą. – Noriu gausybės spalvų. Kad būtų pilna krūmų ir žolynų. – Ji dirstelėjo į Žaną Polį – tas žino, kad ji galvoja apie jo piešinį. – Budlėjos, snapučiai, rožės, raktažolės, katilėliai, levandos, pentiniai, lubinai, saulutės. Viešpatie, nebesitveriu.

– Įspūdingas chaosas. Tokia jau tu, Krūmiuk, – kaip įprastai geraširdiškai pakrizeno Filipas.

– Mes atsikandom kur kas didesnį kąsnį, nei galim sukrimsti, bet regis, susidorosim. Žanas Polis su Hektoru nusiteikę triūsti tarytum vergai.

– Aš – kietas kiaušinis! – pasakė Žanas Polis ir nusijuokė.

– Kietas, kadangi būna skystų, – pasišaipė Eiva. – Parsiųsim tave į Prancūziją tikrą anglą.

– Už tai ir keliu taurę, – pridūrė Filipas.

– Mamyte… – Tarpdury stovėjo Popė baltais naktiniais, antklodėje laikydama agurotį. – Jis negali užmigti, – pasakė glausdama daržovę.

– O varge, – įsitraukė į žaidimą Filipas. – Ar mėginai jį pasupti?

– Taip, – nuoširdžiai atsakė mergaitė. – Bet vis atsibunda ir atsibunda. Ir mane pabudina.

– Eikš, – švelniai pašaukė Eiva išskėsdama rankas. – Mieloji, man rodos, tave reikia apkabinti. Menkas malonumas, kai šelmis Montis neleidžia miegoti, ar ne?

Popė linktelėjo. Ji niekuomet neabejojo būsianti meiliai pasitikta, kad ir kokiu nakties metu pasirodytų.

– Aš labai pavargau, – tarė šlepsėdama prie motinos.

Eiva pasisodino dukterį ant kelių ir apkabino, pabučiavo į smilkinį.

– Tėveli, jei aš mylėsiu Montį, kaip berniukas mylėjo aksominį triušį, ar jis atgis?

– Oje, – suraukė antakius Filipas. – Kažin ar vaikų kambario stebuklai tiktų ir daržovėms. Tai klausimas daržovių fėjai.

– Taip noriu, kad jis būtų gyvas, – atsiduso Popė.

– Jei nori, mieloji, jis ir bus. Bus toks, kokio panorėsi. Tik turi pasitelkti vaizduotę, – paaiškino Eiva.

– Bet aš noriu, kad ir visi kiti matytų jį gyvą.

– Mes matom, – įsiterpė Žanas Polis, palinkdamas į priekį ir alkūnėmis atsiremdamas į kelius. – Man jis gyvas nuo tada, kai buvau su juo supažindintas.

Apsimesdama mieguista ir taip slėpdama džiaugsmą, Popė šypseną pakišo po antklode.

– Matai, – tarė Eiva, vėl ją bučiuodama.

– Sakyčiau, guldyk tu jį atgal į lovą, – patarė Filipas. – Jei neišsimiegos, ryte bus tikras niurzga.

Eiva nusikėlė Popę nuo kelių ir išsivedė iš svetainės. Mažylė sugavo Žano Polio žvilgsnį ir droviai šyptelėjo.

Visas kitas savaitės dienas buvo sodinamos gėlės ir krūmai. Jie laikėsi Eivos plano: prieš sodindami reikiamose vietose ant dirvos išrikiavo gėliapuodžius. Žanas Polis klausė, kaip Eiva aiškina, kodėl daigus dėliojanti būtent taip, kaip kantriai moko jį pavadinimų ir kokios sąlygos kiekvienam augalui labiausiai tinka. Į dienos pabaigą jie su vaikais sodinius palaistydavo – kiekvienas vaikas turėjo po laistymo skardinėlę. Savaitgalį darbas buvo baigtas. Ir tikras stebuklas – viršum susitvenkė pilki debesys, prapliupo. Vaikai išsižioję straksėjo, iškišę liežuvius gaudė lašus, o Eiva su Žanu Poliu juokėsi stebėdamiesi, kad jiems šitaip pasisekė. Hektoras traktorių į Ijano Ficherberto ūkį parvairavo linguodamas galvą – na ir keista šeimynėlė.

Eiva paprašė Todės sekmadienį pietų atsivesti pusseseres, kad jos susipažintų su Žanu Poliu. Todė nušvitusi draugę patikino, kad Žanas Polis galės rinktis iš dviejų, jei ne iš trijų dvidešimt su trupučiu amžiaus merginų.

– Jos – tikras žavumėlis, – tikino ji Eivą. – Ypač Lizė. Viešpatie, būčiau aš bent dešimčia metų jaunesnė, ir pati mesčiausi Žanui Poliui ant kaklo.

Penktadienio vakarą atvažiavo Eivos tėvai Donaldas su Verite ir atsivežė šunį Heincą, mažą raudonplaukį taksą; šaižus jo viauksėjimas ir trumpos landžios kojytės kėlė šiurpą ne tik Ponui Frisbiui, bet ir Berniui.

Veritė buvo kaip iš akies traukta duktė – pavaizdi moteris žaliomis geromis akimis, stuomeninga, niekuomet nešąlanti; laimė, Eivos būdas buvo gerokai švelnesnis už motinos. Veritės žilė buvo sušiaušta ir sukelta aukštyn, todėl galva atrodydavo pernelyg didelė, turint galvoje žemą ūgį, bet net dukteriai nepakakdavo drąsos pasakyti, kad toks įvaizdis išėjęs iš mados ir jai netinka. Veritės vyras jau seniai buvo nustojęs tai pastebėti – jos asmenybei reikėjo dėmesio, ir nebuvo galima su tuo nesitaikstyti. Veritė sakydavo, ką galvodavo, kaip senoliai, ir viską žinodavo geriausiai kaip senelė. Bet vaikaičius mylėjo, visuomet atveždavo jiems dovanų ir sekdavo pasakas; sekdama jas kurdavo, vaikus pavergdama spalvingais apibūdinimais ir įmantriais personažais, tarp kurių būdavo ir stebuklingai atgijusių jų žaislų.

– Ar tu žinojai, kad Deizė Houpton, palikusi vyrą su keturiais vaikais, išdūmė su vyruku iš Pietų Afrikos, turinčiu vynuogyną Konstancijoje? – per vakarienę paklausė Veritė. Eivos pasibaisėjimas jai labai tiko. – Tataigi. Šiurpu, – toliau varė Veritė, kinknodama suveltą kuodą. – Vargšas Maiklas tarytum nesavas. Tą ketvertą turi auginti vienas. O juk Oliveris tik Arčio metų.

– Kaip siaubinga, – aiktelėjo Eiva, Deizės vaikystės draugė. – Ir kaip moteris gali palikti keturis vaikus?

– Išties, – pritarė Filipas. – Gėda.

– Gėda, – paantrino Donaldas.

Visą kelią nuo Hampšyro jis nieko daugiau ir negirdėjo, todėl dabar ši tema jam buvo pabodusi. Veritė dėl šios istorijos labai audrinosi, nesitraukdama nuo telefono skleidė naujieną visoms draugužėms.

– Iš pirmų lūpų, – pareiškė ji, Filipo paklausta, iš kur sužinojusi. – Tik pamanykit, visai neteko galvos. Šitaip viešai įskaudinti savo vaikus. Dėl vyruko iš Pietų Afrikos! Paspruko į kitą pasaulio kraštą. Neturiu supratimo, kodėl nepasiėmė vaikų. Kokia gi moteris pameta saviškius? Ką čia ir besakyti!

– Ji turėjo būti labai nelaiminga, – pralemeno Eiva, ieškodama švelnesnių žodžių.

– Paistalai, brangute! Sukandi dantis ir gyveni. Nėr ko tikėtis, kad taip ir prabūsi laiminga. Tai jūsų kartos bėda, mat nepatyrėt karo. Tikitės būti laimingi, tarsi tai būtų jūsų teisė. Deja. Tai – dovana. Vyšnia ant torto. Deizė – motina, tuos vaikus tam ir turi, kad juos augintų. O dabar jie turės gyventi žinodami esantys palikti. Įsivaizduokit, koks baisus randas. Vargšiukai. Man kraujuoja širdis. Kraujuoja, – pabrėžtinai pakartojo ji. – Mieloji, šita sriuba bauginamai skani. Iš ko ji?

– Iš pastarnokų su imbierais. Džiaugiuosi, kad tau patinka, – teatsakė Eiva, vis dar apdujusi nuo skandalingos naujienos.

– Jei judvi su Deize tebedraugautumėt, gal ji nebūtų taip susipainiojusi, – toliau tarškėjo Veritė. – Tu jai buvai puikus pavyzdys. Kaip gaila!

Donaldas pažvelgė į Filipą, pavartė akis.

Kitą dieną Eiva aprodė motinai sodą. Nors buvo šeštadienis, Žanas Polis atėjo dirbti.

– Noriu palaistyti sodinukus, – pasiaiškino. – O vaikai nori užkurti laužą.

– Aš – Eivos motina, – prisistatė Veritė.

Jai nė į galvą neatėjo paduoti jam rankos – juk jis tebuvo sodininkas. Todėl kai Žanas Polis paėmė jos ranką ir pakėlė prie lūpų murmėdamas Enchanté4, Veritė nebežinojo nė ką daryti – persigąsti ar likti pamalonintai.

– Jums negailima darbo, – suvapėjo ji, stengdamasi nuslėpti sumišimą.

– Aš ne tinginys. Mėgstu dirbti.

– Ką gi, šiame sode veiklos netrūksta, tiesa?

– Kur vaikai? – susidomėjo Eiva.

– Drevėtajame medyje. Žaidžia piratus.

Žanas Polis persibraukė ranka per plaukus – tie liko styroti storais, žvilgančiais kuokštais.

– Mano Heincas – su jais?

– Taip, madame. Man rodos, jis ryklys.

– O kas tada Bernis su Tarkvinu? – šypsodamasi paklausė Eiva.

– Jūrų pabaisos.

– Iš kur jūs? – susidomėjo Veritė.

– Iš Bordo.

– Ten rengiami sodininkai, taip?

– Dar ir kaip, – atsakė Žanas Polis.

Veritė prisimerkė – kažin su kuo šitas patiekalas valgomas?

– Ką veikia jūsų tėvai?

Žano Polio lūpų kampučiai virptelėjo.

– Įsisavina plėšinius, – atšovė jis.

Eiva išmušta iš vėžių išpūtė akis.

– Šit kaip, – nesužavėta cyptelėjo Veritė.

– Taip, mama plėšia, o tėtis savinasi, – paaiškino Žanas Polis ir nusliūkino.

– Dievulėli, jis gi prasčiokas, – nusprendė Veritė, apstulbusi žiūrėdama jam įkandin. – Girdėjai, ką pasakė? Jo tėvas – vagis. Tik nesakyk, kad jis tavo sodininkas.

– Mamyt, jis pokštauja! Pameni, pasakojau tau apie Filipo draugą prancūzą Anri de la Grandjerą? Žanas Polis – jo sūnus. Atvažiavo metus padirbėti, kad įgytų patyrimo.

– Prisimenu, kažką sakei. Bet vis tiek tikras stuobrys. Jei nebūtų toks malonus akiai, būčiau supykusi.

– Rytdienos pietų pakviečiau Todę su pusseserėmis. Mat pamaniau, kad turėčiau jį supažindinti su jo amžiaus merginomis.

– Kaip miela, brangute. Esu tikra – tu persistengi. Turėk minty: niekad nežinai, kuo laikyti tokius, kurių padėtis kaip jo. Anei darbininkas, anei svečias.

– Užtat draugas, – nutraukė Eiva.

– Jei taip sakai… Nors aš mėgstu, kai viskas tiksliai apibrėžta. Kai ribos nutrinamos, prasideda bėdos. Kai žmonės nebežino, kur jų vieta.

– Mama, tu labai senamadiška.

– Taip. Turbūt. Bet teisi, juk žinai.

Sekmadienį Todė pietų atvažiavo su Ponu Frisbiu, dvyniais ir dviem jaunutėmis dailiomis pusseserėmis – Lize ir Samanta. Berniukai nukurnėjo prie laužo, kurio dūmus matė rūkstant iš už daržo sienos. Merginos staipėsi su Tode net dusdamos iš susijaudinimo. Eiva, maloniai pasisveikinusi, nuvedė jas į svetainę, kur Veritė ant sofos šnekomis žavėjo Filipą su Donaldu. Merginos buvo išties gražios. Šviesiaplaukės melsvomis akimis, apvestomis stora žydro pieštuko linija. Abi krūtiningos, tik Lizė buvo lieknesnė, mūvinti aptemptais džinsais ir vilkinti rožinį džemperį su užrašu „Uždek mano ugnį“. Jos lūpos blykčiojo rožiniu blizgiu, ant riešų barškėjo dešimtys apyrankių. Samantos būta putlesnės, rausvažandės, su ilgalaike šukuosena, raudonai lakuotais nagais. Ji vilkėjo žydrus marškinėlius ir segėjo ilgą žuvies uodegos pavidalo sijoną. Abi stovėjo „Anais Anais“ kvepalų debesy, nuo kurio Eivai norėjosi čiaudyti. Ji žiūrėjo, kaip merginos spaudžia ranką motinai. Buvo mandagios, bet kiek per daug nesantūrios, veideliai mieli, bet mėsingi, oda išblyškusi ir blizgi, išraiška – buka kaip karvučių. Sprendžiant iš Donaldo veido, kurį jis nutaisė stodamasis prisistatyti, jam tiedvi atrodė užburiančios gražuolės.

– Kur jis? – šnipštelėjo Todė ir nusikėlusi nuo peties Poną Frisbį pasiguldė į rankos linkį, kad pakasytų jam pilvuką.

– Lauke su vaikais, – atsakė Eiva.

– Tai veskim merginas į lauką, – pasiūlė Todė. – Bus kur kas mažiau nepatogumo.

– Gera mintis, – pritarė Eiva. – Lize, Samanta, eime. Einam pažiūrėti laužo.

– Jau išeinate? – paklausė beįsismaginantis Donaldas.

Jis ketino sekti iš paskos, bet žmona nutvėrė už diržo.

– Ne, mielasis. Tu – senis. Jos eina pažindintis su Žanu Poliu. Sėskis ir elkis taip, kaip pridera pagal amžių.

– Pamaniau, būtų gerai pasižiūrėti į anūkus.

– Nieko tu nepamanei, – nusišypsojo Veritė, kai jis atsisėdo šalia ir sukryžiavo rankas. – Perskaitei, kas parašyta ant džemperio, ir supratai pažodžiui. Manau, tai skirta prancūzui, o sprendžiant iš jo išvaizdos, jam tą jos ugnį uždegti sunkumų nebus.

4 Malonu (pranc.).

XV

Šalti gaivūs žiemos rytai. Deginamų lapų kvapas. Iš mūsų burnų kylantis garas

Eiva žiūrėjo, kaip dvi merginos krizena ir flirtuoja su Žanu Poliu. Jis stovėjo pasirėmęs į šakes, marškinius kaip pakliuvo susikišęs į džinsus – tie ryškino siaurus klubus ir ilgas kojas. Buvo pasiraitojęs rankoves, tad matėsi įrudusios rankos ir nuo darbo sode jau įdiržę delnai. Žiūrėjo į jas iš aukšto, linksmai virpčiojančiais lūpų kampučiais – akivaizdžiai mėgavosi jų dėmesiu. Eiva stovėjo su Tode, apsimesdama, kad stebi vaikus, bet akies krašteliu matė ir Žaną Polį. Lizė su Samanta linko į priekį, jų kūno kalba nekėlė abejonių, kad jis joms patrauklus. Eiva, pakerėta šito flirto šokio, prisiminė pirmąjį savo pasimatymą su Filipu. Rodės, jo būta taip seniai. Dviejų jaunučių būtybių draugijoje ji pasijuto sena ir prasta – kurapka šalia rojaus paukštelių.

– Tu irgi galvoji apie tą patį? – paklausė Todė, paleisdama Poną Frisbį, kad šoktų nuo peties ir bėgtų pašmirinėti po daržovių lysves.

– Kažin, Tode, – ramiai atsakė Eiva.

– Lizė su Samanta verčia mane jaustis nesmagiai suaugusią.

– Taip, suprantu, ką turi mintyje, – atsidusdama sutiko Eiva.

– Niekad nemaniau, kad būsiu tokia senė. O joms – visas gyvenimas prieš akis. Pasimatymai, vestuvės, vaikai. Jos dar galės rinktis vyrą. Vis dar turi pasirinkimą. Liūdna, kai pagalvoju, kad pati jau niekuomet taip nebeflirtuosiu, nebesimylėsiu pirmą kartą.

– Betgi mes galim laukti daug ko kito, – pasakė Eiva, ne visai tikra, kad žino ko.

– Nesantuokinių ryšių ir skyrybų?

– Tode, nebūk tokia ciniška.

– Juk nesu ištekėjusi už pono Tobulybės. Kartais pagalvoju, kad norėtųsi pabandyti darsyk. Žmonės neturėtų taip ilgai gyventi santuokoje. Senais laikais mirdavom trisdešimties. O dabar gyvenam šitaip ilgai, mažne pora gyvenimų. Mano galva, žmogus turėtų turėti teisę pusiaukelėj imti ir pasakyti, kad baigta, pasidžiaugti kita santuoka, kai pabosta. Ar supranti, apie ką aš?

– Lyg ir, – iš širdies nusijuokė Eiva.

– Nepaliksiu jo, juk žinai. Tik kartais pasimėgauju taip pagalvodama. Žinai, jei kalbėčiau nuoširdžiai, romanas būtų visai neprošal. Jei tikrai žinočiau, kad liks paslapty. Kad niekas niekuomet nesužinos ir niekas nebus įskaudintas.

– Ar kas nors sukasi galvoj?

– Ne. Čia, žinoma, kita bėda. Hartingtone nieko nerasi. Tačiau man ilgu anų pirmųjų svaiginančių pasimatymų. Mano santuokinis gyvenimas pernelyg patogus, kaip sena patikima šlepetė, dėl kurios visai nebesuki galvos. Geismas dingęs. Ar judu su Filipu dar pasiraičiojat?

– Tode, tu negali manęs šito klausti! – susidrovėjo Eiva.

– Liaukis. Argi mes visi ne vienodi? Argi ne visi – vienoj valty?

Eiva sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Atleisk, Tode. Mūsų su Filipu santuokinis gyvenimas – labai sveikas.

– A… – Iš tono atrodė, kad Todė nusivylė. – Tai tau nerūpi romaniūkštis?

– Ne.

– Ką gi, ir gerai. Bent jau nesiplieksim dėl to paties vyro!

– Tiesa, – sutiko Eiva. – Man malonu pasakyti, kad aš laiminga su tuo, kurį turiu.

Eiva nuėjo vidun šnektelėti su ponia Marli – virėja. Liesa mažutė moterytė į tvarkingą kuodą susuktais žilais plaukais, kuri visiems be išimties geraširdiškai šypsodavosi, prie kriauklės skalavo vasarinius žirnius ir pupas, kuriuos buvo surinkusi ir sušaldžiusi Eiva.

– Atsiųsti Filipą padėti? – paklausė Eiva.

Ponia Marli pro garų debesį šyptelėjo.

– Būtų gerai, ponia L, jei nesunku. Šitos pupos – skanumėlis. Porą paragavau.

– Gal norėtumėt maišelį parsinešti vakarienei?

– Oi, ponia L, galėtumėt duoti?

Iš džiaugsmo moteris paraudo.

– Žinoma. Juk šitiek turiu.

– Stenlis apsidžiaugs. Jis mėgsta pavalgyti.

– Kelias į vyro širdį eina per skrandį, ponia Marli.

– Taip pat tai būdas juos išlaikyti, – šypsodamasi pridūrė moteris. – Gaila, kad su vaikais kitaip, tiesa? Maitini juos, maitini, o paskui, žiūrėk, ima ir pasprunka. Maniškiam Naidželui jau mažne penkiolika. Nė arbatos negėręs lekia su savo mergiote šlamšti žuvies su gruzdintomis bulvytėmis. Niekad nemaniau, kad mergina jam rūpės labiau už namie keptą mėsą su daržovėmis.

– Ponia Marli, namų jis dar ilgai nepaliks. O jūsiškė Siuzė – ji dar mažytė.

– Ak, ta mano Siuzė… – Pagalvojusi apie ją moteris meiliai nusišypsojo. – Ji – tikras džiaugsmas. Bent jau turiu mažąją Siuzę.

– Laikas lekia, tiesa? – Eiva akimirką pamąstė. – Norėčiau juos užšaldyti, kad nebeaugtų. Ir pati norėčiau užsišaldyti. Aš irgi nenoriu užaugti.

Ponia Marli nusijuokė ir padavė jai porą orkaitės pirštinių.

– Bėda ta, ponia L, kad širdy taip ir nesijauti suaugęs. Koks siaubas kas rytas žiūrėti į save veidrodyje – baisus siaubas. Kitados turėjau juodus žvilgančius plaukus. Jie buvo mano karūna, pasididžiavimas. O dabar esu pilka kaip balandis!

Eidama iš virtuvės su dubeniu traškių skrudintų bulvių rankose, Eiva sutiko Žaną Polį.

– Gal galiu padėti? – pasišovė jis.

– Ačiū, – padėkojo Eiva. – Vis tiek nešu. Tu eik linksminti merginų.

Ji šelmiškai šyptelėjo.

– Juk nemanai, kad jos mane domina, a?

– O kodėl gi ne? Dar ir kokios gražios.

– Pagal mano skonį per jaunos ir nepatyrusios. Aš mėgstu moteris, kurios jau kiek pagyveno. Tos merginos mielos, bet neprinokusios – kaip pora žalekšnių.

– Na jau, Žanai Poli, – paprieštaravo Eiva pajutusi, kaip užsiplieskia skruostai.

– Man labiau patinka krituoliai.

– Tie dėmėti papuvėliai, išlandžioti vapsvų?

Koridoriumi į valgomąjį ji ėjo Žanui Poliui iš paskos. Tačiau skruostai nuo jo mesto žvilgsnio tebebuvo tirštai nuraudę.

– Taip. Tokie – patys geriausi. Jie saldesni. Žali būna rūgštoki.

Į valgomąjį Eiva įžengė lengvu žingsniu, plačiai šypsodamasi. Šalia Lizės ir Samantos jautėsi sena ir netikusi, bet dabar pasijuto patraukli – jau seniai nebuvo taip apie save pagalvojusi. Išvaizda jai niekuomet nebuvo svarbiausias dalykas. Žinoma, Žanas Polis tik šaiposi. Ji ištekėjusi, be to, tarp jų vis viena jokios traukos. Bet šiek tiek meilumo dar niekam nepakenkė.

Žanas Polis buvo pasodintas tarp Samantos ir Lizės. Todė juos stebėjo iš stalo galo, įsitaisiusi tarp Filipo ir Donaldo. Trys jaunuoliai šmaikštavo ir juokėsi. Todė džiaugėsi. Jai patiko pusseserės, ypač patiko Eiva. Džiugino mintis, kad nurisdama Eivai nuo pečių Žaną Polį ji atsilygintų už vieną kitą jos paslaugą. Jei Lizė su Samanta įtrauktų prancūzą į savo draugiją, Eiva būtų dėkinga. Ką gi jai su juo veikti, kai juodu nedirba sode? Vargšelis turi turėti savo amžiaus jaunimo pabendrauti. Todė žinojo, kaip Eiva nemėgsta būti su kuo nors kitu, kaip tik su Filipu.

O Eiva žiūrėjo į savo vaikus. Kol buvo valgomas pagrindinis patiekalas, jie išdykavo ir muistėsi, užtat šlamšdami ponios Marli iškeptą gervuogių ir obuolių apkepą su saldžiu padažu nusiramino. Popė stengėsi įsikrėsti dar padažo. Eiva pajuto, kad yra stebima, ir pasisukusi išvydo ilgesingą Žano Polio žvilgsnį. Ji suraukė antakius. Žanas Polis atsitokėjo, linktelėjo į Popę. Eiva veido mimika parodė, kad nėra kas veikti, tik leisti mergaitei elgtis kaip tinkamai. Akimirksnį ji sutriko. Jo žvilgsnis buvo kupinas švelnumo.

Žanas Polis pasišovė padėti Popei, kitaip padažinės turinys ims ir pasilies ant stalo. Eiva, sąmoningai stengdamasi nežiūrėti į Žaną Polį, pasisuko kalbėtis su tėčiu. Jo flirtavimas buvo kerintis, bet ji tai jau nealpės kaip tos patarškos, dabar nutilusios, mat paliktos. Negana to, argi dera flirtuoti prie pietų stalo žiūrint savam vyrui, juolab kad Žanas Polis – samdinys.

Po pietų Veritė paskelbė, kad metas važiuoti namo.

– A303 kely sekmadienį popiet bus tikras košmaras, jei anksti į jį neįsuksim.

Donaldas kaip tik buvo beįsitaisąs ant sofos šalia Samantos, kaip ir troško nuo jos atvykimo, bet Veritė pasiuntė jį ieškoti Heinco.

– Paskutinįkart apie jį girdėjau tiek, kad prie drevėtojo medžio žaidžia piratus, – pasakė ji vyrui.

– Ne, mieloji, aš jį ant užpakalinės sėdynės pašėriau, tada paleidau palakstyti. Gal geriau eik ir pasišauk jį pati? Jis tau atsiliepia.

– Jei laksto kur nors kitame sodo gale, manęs negirdės.

Veritė palingavo galvą – tuščios tos Donaldo pastangos šnekinti merginą, tinkančią į dukteris.

– Tai jau tikrai – tie seni vyrai apgailėtini! – šnipštelėjo ji Eivai trepsendama į vestibiulį. – Heincą matei?

– Aš tau padėsiu jo paieškoti, – pasisiūlė Eiva.

Žanas Polis liko salone, atsirėmęs į židinio groteles toliau šnekučiavosi su Lize. Samanta stengėsi sutelkti dėmesį į Donaldo klausimus, bet akys vis šaudė į seserį.

– Vargšas tėvelis, – prakalbo Eiva. – Samanta netveria savame kailyje, kaip nori pasikalbėti su Žanu Poliu, bet negali.

– Taip jai ir reikia, paikšei, – purkštelėjo Veritė. – Kam nešioja tą maršką su tokiu kvailu šūkiu.

– Mamyte, tai Lizė nešioja.

– Man abi vienodos. Per daug dažų apie akis, o galva tuščia, ir aš kalbu ne apie plaukus. – Ji pasiglostė veltinį kuodą. – Laimė, tas klaikus lūpų blizgis per pietus nusilaižė. Šiais laikais merginos pernelyg dažosi žydru pieštuku. Atgrasu. Beje, tas apkepas buvo nors pirštus apsilaižyk. Kepei pati?

– Ne, ponia Marli.

– Ji tikras lobis, tiesa? Visuomet linksmai nusiteikusi. Man patinka linksmi žmonės. Tos skrudintos bulvės – gardumėlis. Tokios traškios. Kur glūdi jų paslaptis?

– Aliejuje su žolelėmis iš sodo.

– A, tada aišku. Gal suruoštum man maišiuką? Norėčiau truputėlį parsivežti namo, rytoj patiekčiau tėvui per pietus. Žinai, kaip jis mėgsta bulves, ypač tavąsias.

– Gal geriau suruošiu pintinę, įdėsiu ir pupų, morkų.

– Mieloji, tu nuostabi. Tik pamanyk, tu gi mano. Netikėčiau, jei nebūtum tokia į mane. – Veritė padėbčiojo į dukterį. – Kol nespėjai nutaisyti grimasos, leisk pasakyti, kad aš turiu tvirtus kaulus ir esu kaip reikiant subrendusi. Žiūrėdama į mane matai, kas tavęs laukia, ir tai ne taip jau prastai. Nesuprantu, kam tam tėvui seilėtis prieš tuos jaunus padarus. Gana nepadoru ir labai kvaila. Jos tik šaiposi.

– Užtat jis pasijunta jaunas, – geraširdiškai pratarė Eiva. – Beje, jos nieko prieš. Man atrodo, kaip tik pamalonintos – protingas, malonus vyras gaišta laiką jomis domėdamasis. Turėtų būti dėkingos. Juk vargu ar labai jau turi ką pasakyti, a?

Eiva su Verite mynė ratus po sodą, šaukdamos Heincą, bet šuo nesirodė. Donaldas, girdėdamas jų šūkalojimą, atsipūtė. Kol jiedvi ras tą prakeiktą gyvį, prireiks šiek tiek laiko. Ne jam kilo mintis pirkti taksą, užtektinai mažą pasimesti bet kokioj triušio ar barsuko oloj. Jis būtų pirkęs didelį šunį, tokį kaip Bernis. Bent jau nereikėtų visą laiką žiūrėti, kur jį velnias nešioja!

Po dešimties minučių tarpdury išdygo Eiva, uždususi ir įraudusi.

– Reikia pagalbos, – išdrožė ji. Kambaryje visi nutilo. – Pametėm Heincą. Niekur nerandam.

– Viešpatie! – keldamasis pratrūko Donaldas. – Atleisk, Samanta. Dabar turėsi su savo gražiaisiais bateliais braidyti po žolę.

– Nieko baisaus, – sumikčiojo ta. – Aš norėčiau pamatyti, ką Žanas Polis nuveikė sode! – sukikeno. – Nieko neišmanau apie gėles. Gal mus pavedžiotumėte?

– Kad tik jis būtų įstrigęs toj oloj visiems laikams – būtų šitokia laimė! – panosėj sumurmėjo Donaldas. – To prakeiktojo niekuomet nemėgau. – Jis pasisuko į Žaną Polį. – Eime. Tu dabar ten jau turbūt pažįsti kiekvieną kampą.

Žanas Polis patraukė pečiais.

– Dar ne visai. Sklypas labai didelis. Pasiprašykim vaikus į pagalbą. Jei paversim tai žaidimu, jiems patiks.

– O jei pasiseks, jie, mažiukai, galės išlandžioti visas triušių olas, – pridūrė Filipas ir, prieš akis iškilus tokiam juokingam reginiui, susijuokė.

– Gera mintis, – pritarė Eiva ir, nuskubėjusi vestibiuliu, per lauką šūktelėjo drevėtojo medžio link. Motinos kviečiami, vaikai, išpuolę iš drevės kaip bitės iš avilio, pabiro po žolę, šaukdami Heincą.

Veritė, rodėsi, tuoj paklaiks. Heincas buvo jos vaikas.

– Jei jis pražus, niekuomet sau neatleisiu, – grąžydama rankas rypavo ji.

Dabar Veritės kuodas jau buvo išsidraikęs, plaukai styrojo apie galvą kaip pienės pūkų veltuvas. Veidas, rėminamas šitokių didžiulių plaukų kuokštų, bemat prapuolė.

– Jei jis prašaps, atkimšiu butelį „Dom Perignon“, – sumurmėjo Donaldas Filipui.

Pradėjo temti.

Todė prisiminė Poną Frisbį. Nuo pietų nebuvo jo mačiusi. Ne, nerimauti ji nepradėjo. Jis visuomet pareidavo. Ponas Frisbis žinojo, kaip savimi pasirūpinti. Ji patraukė į kiemą pažiūrėti landroverio bagažinėje. Čia, susiraitę tarp senų antklodžių ir Todės jodinėjimo batų, gulėjo Heincas su Ponu Frisbiu, abu išvargę nuo rytmečio nuotykių drevėtajame medyje.

– Dievulėliau, – atsiduso Todė, pajutusi kaltę, kad jos gyvūnėlis pagrobė Veritės augintinį. – Kaip man apie tai pranešti Veritei?

Bet jai nebuvo ko jaudintis – Veritei taip palengvėjo, kad jos numylėtinis Heincas gyvas ir sveikas, jog ji, spausdama sutrikusį Heincą prie krūtinės, Todę užpylė padėkomis.

Donaldas nusiminė, kad reikia taip greit išvažiuoti, nors Samanta jau ir buvo susitelkusi į Žaną Polį ir nuo prancūzo kerų jos niekas nebegalėjo atitraukti. Atsisveikinusi su Donaldu, ji su Lize nudūmė Žano Polio namelio link, Todei mestelėjusi, kad Žanas Polis jas parvešiąs Eivos automobiliu.

Išgėrus arbatos, Todė susirankiojo vaikus ir atsisveikino. Dvynukų, visą popietę žaidusių lauke, akys žibėjo, jie buvo murzini. Susėdę ant landroverio užpakalinės sėdynės, bemat nurimo ir nė nebesistengė nežiovauti.

Eiva saviškius nuprausė ir suguldė į lovas, pasaką paskaičiusi trumpesnę nei įprastai, nes buvo vėlu, o jie – išvargę. Popė pareikalavo apkabinimo, apsivijo rankomis motinos kaklą ir mieguista pasitrynė nosimi. Eiva užsimerkė ir, uosdama prie jos prisispaudusio šilto kūnelio kvapą, suprato, kad duktė kasdien paūgėja ir artėja tas laikas, kai mamos glamonių jai nebereikės.

Tą vakarą juodu su Filipu, kaip visada, lovoje aptarinėjo dienos naujienas.

– Todė manęs klausė, ar mes vis dar pasiraičiojam, – pranešė Eiva.

Jos vyras, regis, deramai išsigando.

– Ką atsakei?

– Kad šito niekad neaptarinėju.

– Džiaugiuosi tai girdėdamas.

– Užtat pasakiau, kad mūsų santuokinis gyvenimas – labai sveikas.

– Šaunuolė, – nusišypsojo jis kaip berniukas. – Išties sveikas, ar ne, Krūmiuk?

– Taip, mielasis, labai.

Pasilenkęs jis pabučiavo jai į kaklą.

– Tu dvelki drėgna žole.

– Negali būti. Aš nusiprausiau.

– Visada ja dvelki. Tai dėl kraujo. Žinai, jis – ne šiaip kraujas, jis žalias.

– Kvailiukas.

Eiva pasvarstė, ar prasitarti vyrui, ką pasakė Žanas Polis. Bet tai atrodė pernelyg pasipūtėliška, jei tarsi, kad jaunuolis su ja flirtavo. Juk ji daug vyresnė ir nėra graži. Rankos šiurkščios kaip švitrinis popierius, plaukai neklusnūs; ji nesidažo, madingai nesirengia. Matyt, nuo Žano Polio skonio yra taip toli, kaip tik begali būti.

– Man regis, Žanas Polis tas merginas pritrenkė, – tarė Eiva, užuot prabilusi apie Žano Polio kalbas.

– O man regis, Samanta pritrenkė Donaldą, – pasakė Filipas ir prisiminęs prunkštelėjo.

– Mamytė įsiuto. Užtat aš nematau nieko bloga, kad jis džiaugiasi merginos draugija. Taip pasijunta jaunas. Juk nepasakysi, kad flirtuotų apgailėtinai. – Ji patylėjo, nes mintys vėl nuklydo prie Žano Polio. – Jie namelyje, – tarė. – Tikiuosi, jiems smagu.

– Tavimi dėtas, per daug nesidomėčiau. Akivaizdu, kad tos merginos mačiusios ir šilto, ir šalto.

– Taip manai?

– Patikėk, – žinovo tonu pareiškė Filipas. – Jos nenusileidžia Žanui Poliui! – Jis pasivertė ant šono, apkabino žmoną. – Tai mes dar pasiraičiojam, a?

Filipas kvėptelėjo jai į kaklą, barzdos plaukeliai pakuteno odą. Eiva jį apkabino, irgi pabučiavo. Vyras buvo šiltas, švelnus, raminamai pažįstamas. Ir kaip Todė gali kalbėti apie saviškį kaip apie seną šlepetę? Jei jai kada pabos mylėtis su Filipu, pabos ir gyventi.

– Mamyte, – pasigirdo tylus balselis nuo tarpdurio. Tėvai atšoko vienas nuo kito it perlieti karštu vandeniu. – Nesimiega.

Šįkart atėjo Angusas, vilkėdamas žydrą pižamą su lėktuvėliais, spausdamas glėbyje žaislinį triušį. Filipas tik atsiduso, pabučiavo žmoną ir nuėjo gultis į drabužinę. Kambario, kuriame būtų pakankamai vietos patogiai miegoti trims, nebuvo. Eiva apmaudžiai pažiūrėjo, kaip jis išeina, ir paplekšnojo delnu į patalą.

– Eikš, mielasis. Mamytė tau padės.

Angusas įsirangė po antklode, užsimerkė ir iš karto užsnūdo. Eiva, gulėdama ant šono, laikė sūnaus ranką, nykščiu glostė jo švelnią odą. Širdį užliejo švelnumas, ji užsimerkė ir užmigo.

XVI

Bebaimė liepsnelė ant mano palangės. Rytiniai pasivaikščiojimai laužyti ledo ant paukščių maudyklos

Atėjus lapkričiui, dienos sutrumpėjo, papūtė žvarbus vėjas. Naktimis apie namus stūgaudavo viesulai – it šelmiai vaiduokliai, pasiryžę įbaugintus vaikus suvaryti į tėvų guolius. Lydavo retai. Oras buvo sausas, dangus vaiskus, virš raudonų dervamedžių lapų – šviesu ir gaivu. Žanas Polis su Eiva plušo sodindami pievą. Artėjant Kalėdoms jie buvo besuaugą tarsi medžiai, kažin ar pastebėdami, kaip stiprėja draugystė. Jau numatydavo vienas kito veiksmus, ėmė suprasti vienas kitą be paaiškinimo ir visąlaik juokdavosi. Iš pradžių manė, kad tarp jų nėra nieko bendra, bet pamatė, kad abu dar ir kiek daug kas sieja. Pirmiausia juodu abu traukė sodo magija ir slaptingas jo bei gyvūnijos pasaulis.

Kai vaikai grįždavo iš mokyklos, Eiva nieko nenorėdavo dirbti be jų. Laikas, leidžiamas su vaikais, jai buvo brangus. Eiva žinojo, kad jiems patinka, kai šalia būna Žanas Polis. Jis negailėdamas laiko žaisdavo žaidimus – visuomet kūrybiškus, originalius. Jie stebėdavo paukščius, paišydavo juos motinos įduotuose bloknotuose, vaikiška rašysena keverzodavo, kaip jie elgiasi. Popė rinko plunksnas ir kaišiojo jas tarp puslapių kartu su ją sudominusiais lapais. Būtų ėmusis ir gyvų padarų, jei mama nebūtų paaiškinusi, kad su gyviais reikia elgtis pagarbiai.

– Kad jie maži, dar nereiškia, kad nejaučia. Jei žiūrėtum į mus iš didelio aukščio, juk būtume tokie pat mažiukai, betgi mes jaučiam skausmą, tiesa?

Tad Popė vaikštinėdavo su batų dėžute ir rinkdavo į ją kirminus ir šliužus, kad galėtų iš arti apžiūrėti, o paskui tupdydavo juos ant žemės.

Žanas Polis padėdavo vaikams piešti eskizus. Mokė juos, kaip stebėti ir perkelti ant popieriaus, ką pamatai. Angusas, nors vos šešerių, turėjo įgimtą talentą, eskizus nešdavosi namo ir ant virtuvės stalo spalvindavo. Geriausius piešinius Eiva įrėmindavo ir pasikabindavo miegamajame.

Gruodžio pradžioje vieną popietę jie išsiruošė patyrinėti miško. Karvės buvo išleistos į lauką už čiobrelių tako. Vaikams patiko jas jaukintis, jie tiesė rankas, kad gyvuliai lyžtelėtų šiurkščiais liežuviais. Ijanas Ficherbertas atsidėjęs paaiškino, kodėl karvių liežuviai tokie ir kad jos turi po penkis skrandžius tam, kad duotų pieno. Visus padarus vaikai laikė draugais, net plaukuotus vorus, kuriais Eiva paslapčiomis šlykštėdavosi. Kaskart Arčiui įsibrukus vorą į stiklainį ji vos susilaikydavo nesuspiegusi, tačiau suprato, kad taip tik pamokytų vaikus jų bijoti. Todėl tik didžiuodamasi nusišypsodavo, pasakydavo sūnui, koks jis protingas ir kokie nuostabūs vorai – su storais pilvukais ir eikliomis kojytėmis, ropinėjančiomis po stiklą. Eiva rodydavo vaikams voratinklius, ypač palijus, kai tie spindėdavo perlais, arba žiemą, kai sužėrėdavo šerkšnu. Sau vis primindavo, kad vorų atgrasumas – ne jų kaltė. Kaipgi ji gali mylėti sodus nemylėdama visų jų gyventojų?

Tą vakarą jie nešėsi krepšius – juos ketino pripildyti miško paklotės „lobių“. Popė dairėsi plunksnų, daugiausia fazanų ir putpelių, kuriuos augino Ijanas Ficherbertas, bet ir balandžių bei mažesnių paukščių. Berniukams labiau rūpėjo patvaresni daiktai, tokie kaip kaštonai, tačiau jų jau buvo prisirinkę spalį: nulakavo juos ir suvėrė ant virvutės, kad turėtų žaidimams. Dabar nedaug ką bebuvo rinkti, gal tik grybus. Eiva gerai neišmanė, kurie iš jų valgomi, kurie nuodingi, tad uždraudė sūnums prie jų liestis, ragindama pasiieškoti ko kito, kaip antai ypatingesnių lapų ar tuščių šovinių tūtelių.

Kol vaikai naršė tarp medžių ir krūmų, Žanas Polis su Eiva drauge ėjo taku, išmintu vidury miško. Kalbėti nejuto reikalo. Jie žiūrėjo į vaikus, pagirdavo juos, kai kuris pribėgęs parodydavo ką radęs, bet šiaip žingsniavo kaip seni draugai jaukiai tylėdami. Buvo prieblanda, nes saulė jau kybojo žemai vakaruose, auksu dažydama medžių viršūnes. Žemai, šešėlyje, buvo žvarboka, tačiau Eivos, vilkinčios vien marškinėliais, veidas švietė šiluma. Apimti besibaigiančios dienos ilgesio, jie žiūrėjo, kaip mainosi saulėlydžio spalvos. Galiausiai priėjo miško pakraštį. Žanas Polis sustojo.

– Didelis grožis ta saulėlydžio tragedija, – pasakė.

– Tai todėl, kad trumpalaikis, – pritarė Eiva nužvelgdama lauką. – Gali tuo pasidžiaugti tik akimirką, o tada visa dingsta, kaip vaivorykštė.

– Regis, žmogaus tokia prigimtis – geisti to, ko negali turėti.

Eiva dėjosi nesuprantanti žodžių prasmės.

– Aš mėgstu šį metų laiką, – pagyvėjo ji žengdama tolyn. – Vėsoka, bet ant medžių dar laikosi lapų, jų spalvos pasidaro nuostabios. Viduržiemį man liūdna. Niekas neauga, visa apmirę.

– Žaviuosi tavim, – staiga tarė Žanas Polis.

Eiva nusijuokė.

– Kodėl? Kažin ar yra dėl ko manim žavėtis.

– Tu turi mylinčią šeimą. Tavo vaikai laimingi. Namuose – stebuklinga šiluma. O tu pati, Eiva, tu turi vidinio grožio, kuris atsiskleidžia tuo labiau, kuo geriau tave pažįstu.

– Išties, Žanai Poli, labai malonu. Niekad nemaniau, kad turiu vidinio grožio.

– Turi. Tu tokia, kokios dar nesu sutikęs. Prieštaringa. Atrodai labai savimi pasitikinti, bet aš jaučiu, kad širdy tokia nesi. Tu puiki pasakotoja, sklandžiai bendrauji su žmonėmis, bet vis dėlto tau labiau patinka būti vienai. Dediesi, kad mėgsti vorus, bet aš matau, kad jie tave gąsdina. Tu gera. Dėl to tavimi labai žaviuosi.

– Ačiū tau, – nutraukė jį Eiva. – Pasakysiu Filipui. Jam patiks, kad kai kas manimi žavisi.

– Kažin ar jam patiks žinoti, kad jo žmoną įsimylėjęs kitas.

Eiva neteko žado.

– Tau ir nereikia nieko sakyti. Žinau, kad esi ištekėjusi ir myli vyrą.

– Tai kodėl taip kalbi? – pasišiaušė ji. Dėl tokio pareiškimo nueis perniek visa džiaugsmą teikianti draugystė.

– Nes gal vienądien tu nustebinsi mane, pasakydama, kad jauti tą patį.

Eiva susigrūdo rankas į kišenes.

– Aš tau gerokai per sena, – pasakė kaip galėdama lengvabūdiškiau, nedrįsdama pažiūrėti jam į akis. – Tu mano samdinys. Tau negalima įsimylėti darbdavės.

– Nieko sau negaliu padaryti.

– Tu prancūzas, įsimyli visas.

– Klysti. Dar niekam nebuvau atidavęs širdies.

– Žanai Poli, liaukis, geriau mergink Samantą su Lize. Jos tau tinkamesnės pagal amžių ir laisvos mylėti.

– Nejau nematai? Tiedviem aš nieko nejaučiu. Jos gana gražios. Užtat tu protinga, kūrybinga ir išskirtinė. Veidai, kuriuose nėra nieko, tik jaunystė, man nepatrauklūs. Eiva, man patinka kiekviena raukšlelė tavo veide, kiekviena išraiška, nes jos – nuolat besikeičiančios. O anųdviejų veidai tušti. Jos dar negyveno. Užtat tu – brandi siela. Nugyvenai daug gyvenimų, kaip ir aš. Jaučiu, Eiva, kad tavęs aš visados laukiau. Mano širdis tavosios pavidalo. Dėl to ir nemiegu naktimis.

Jie ėjo toliau, tyla nebebuvo jauki.

– Atleisk, jei nuliūdinau, – galiausiai pratarė Žanas Polis. – Visiškai nenorėjau.

Eiva pakėlė akis. Jo veidas buvo paniuręs, akys atrodė įdubusios, pajuodusios. Ją apėmė gailestis.

– Ir tu man atleisk, – tarė supratusi, kad tai nebūta kvailo pokšto. Jis jos draugas, nusipelnė, kad į jo jausmus būtų žiūrima pagarbiai. – Atleisk, kad negaliu tavęs mylėti, – tyliai pridūrė.

– Nori, kad išvažiuočiau?

– Ne. Jei nori, lik.

– Aš noriu likti. Geriau jau būčiau patylėjęs. Negriovęs mūsų draugystės.

– Ak, Žanai Poli, tu ir nesugriovei. – Eiva nejučiomis jį apkabino. Jis taip pat apsivijo ją rankomis, apglėbė. Jai užėmė kvapą. Tame glėbyje buvo taip sava. Išmušta iš vėžių, ji atšlijo. – Mums dar tiek daug ką reikia nuveikti sode. Man tavęs reikia.

Abu toliau ėjo miško pakraščiu. Saulė leidosi vis žemiau, galiausiai horizonte liko tik oranžinis gaisas. Iš miško pabiro pilnais krepšiais nešini vaikai. Arčis rieškučiose nešėsi vorą, Popė už kaspino buvo prisikaišiojusi plunksnų. Angusas prisirinko sraigių ir, nepaklusdamas mamos nurodymams, išsirovė didžiulį grybą.

– Parodysim jį poniai Marli, – tarė Eiva atimdama iš jo krepšį. – Ji žinos, ar galima valgyti. O kol kas nelaižyk pirštų. Nenoriu, kad tau skaudėtų pilvą.

Likusį kelią iki namų vaikai laikėsi netoliese. Eiva tauškė apie sodą, stengdamasi išmesti iš galvos Žano Polio žodžius. Bet tie pakibo tarp jų tarsi neoninis užrašas, kurio neįmanoma nepastebėti.

Prie namo Žanas Polis valandėlę patrypčiojo ant žvyro.

– Gal norėtum užeiti išgerti arbatos? – paklausė ji audamasi botus.

– Ne. Ačiū. Grįšiu į namelį. Užėjo nuotaika tapyti.

Eiva jį suprato. Kai pačiai užeidavo liūdesys, viena sėdėdavo sode.

– Tai susitiksim rytoj.

– Labanakt, – atsisveikino jis, užlaikydamas žvilgsnį kiek ilgiau, nei buvo įprasta.

Eiva pažiūrėjo, kaip Žanas Polis kulniuoja pievos link, po kojomis gurgždant akmenukams. Uždarė duris. Atsidūrus šviesoje, lauke atrodė tamsu nors durk į akį.

Tą vakarą svetainėje ji sėdėjo su Filipu, bandė skaityti. Židiny kūrenosi ugnis, iš gramofono dainavo Kristal Geil. Veikiai Eiva susizgribo, kad tą patį puslapį perskaitė dukart. Akys bėgiojo po žodžius, bet mintyse nepaliovė suktis pokalbis su Žanu Poliu. Žinia, kad jo jausmai daugiau nei draugiški, ją sukrėtė. Būtų palaikiusi jo prisipažinimą romanų vyrams būdingu ritualu, jei akyse nebūtų įžiūrėjusi jausmo gilybės. Jis nežaidė. Tikrai įsimylėjo. Nusprendusi, kad tai karštinė, nuo kurios jis greit atsigaus, Eiva pervertė lapą. Žvilgtelėjo į Filipą, sėdintį krėsle su skaitymo akiniais ant nosies. Tas pajuto, pakėlė akis.

– Į ką žiūri, Krūmiuk?

– Į tave, – atsakė Eiva šypsodamasi.

– Ar matai ką, kas patiktų?

– Matau tą, ką myliu, – nuoširdžiai atsakė ji.

– Kaip džiaugiuosi. Jei būtų bent kiek kitaip, labai nusiminčiau.

– Kvailiuk!

Jis vėl įniko skaityti.

Atsikračiusi minčių apie Žaną Polį, Eiva taip pat ėmėsi knygos. Tačiau jo prisipažinimas širdy atvėrė mažytį įtrūkį, tai vis dėl jos paikystės. O tas įtrūkis, nors ir mažytis, susilpnino visumą.

Tiesa, jo prisipažinimas man paglostė savimeilę, ne juokais susijaudinau. Aš atrodau patraukli tokiam gražuoliui kaip P. P. – šitai man niekuomet nebuvo atėję į galvą. Niekuomet nepuoselėjau nė menkiausios minties apie meilę. Jis buvo lyg dailus gyvūnėlis, kuriuo žaviesi iš tolo, su kuriuo gali susidraugauti, bet jo nesieki. Kadangi mūsų pašnekesį miške palaikiau pavojingu, apie jį nekalbėjau. Filipui neprasitariau. Galbūt kažkur tolimoje širdies kertelėje ir pati buvau bepradedanti įsimylėti, tik to nežinojau. Turėjau siųsti jį atgal į Prancūziją, kad išvengčiau būsimo skausmo. Bet iš kur galėjau žinoti? Nenumaniau, kokios grėsmės link plaukiu, lyg lengvutis laivelis ramiuose vandenyse artėjau prie nematomo krioklio, galinčio sunaikinti visa, ką myliu. Tuo metu tesimėgavau dėmesiu, saugiai tūnodama santuokiniame guolyje.

Miranda pravirko. Viena savo kabinete, susirangiusi krėsle prie židinio. Ji brūkštelėjo per raudoną dervamedžio lapą, priklijuotą prie puslapio. Pati buvo ištekėjusi jau aštuoneri metai, bet tokios stiprios meilės kaip Eiva niekuomet nepatyrė.

XVII

Laužų ūžesys ir spragintų kaštainių skonis

Hartingtono rūmai, 2005-ieji

Deividui Žanas Polis, rodės, nė kiek nerūpėjo. Sodas buvo Mirandos sritis, kaip ir namų apdaila bei bendra priežiūra, – jis kliovėsi jos sprendimais. Ponia Andervud buvo tikras lobis, o jos vyras, nors ir keistuolis, pasirūpindavo, kad degtų ugnis ir nuo takų būtų nugrėbstyti lapai. Apie Fatimą, kuri dirbdavo du rytus per savaitę, jis neturėjo nuomonės. Visai netroško matytis su valytoja.

Žanui Poliui įsikrausčius į namelį, pirmą savaitgalį Deividas nepastebėjo didelio skirtumo, tik tiek, kad medyje atsirado namukas, kuris teikdavo vaikams užsiėmimo, iki ateidavo metas praustis. Gasas, išdidžiai jį aprodęs, pareikalavo, kad tėtis liptų kopėčiomis ir apsižvalgytų viduj, kur puikavosi žaislinė viryklė, staliukas ir dvi kėdės. Storma jam aprodė būstą drevėtajame medyje, nors Deividas ir buvo per didelis, kad patektų vidun. Kažin koks jau iš jo sodininkas, jei varginasi statydamas tokį rinktinį žaislinį namą? Vaikai nebeprašydavo leidimo žiūrėti DVD, Gasas „Play Station“ palikdavo kambaryje. Negana to, Deividas pastebėjo, kad žaisdami abu nebesipeša. Tikras stebuklas. Jam pasidarė smalsu, bet Žanas Polis į namą nėjo, o Deividas nemanė turįs pats prisistatyti. Be to, negi trukdysi jam savaitgalį.

Tačiau į lapkričio pabaigą jis pradėjo pastebėti didelius pokyčius. Lysvės atrodė išpuoselėtos, dirva tamsiai ruda ir be piktžolių, nudžiūvusi raganė, gožusi namo priekį, nukirsta ir išgabenta. Darže iškilo aukšti supuvusių lapų, paruoštų deginti, pylimai. Piktžolės tarp čiobrelių tako akmenų buvo išravėtos, dekoratyviniai krūmai apkarpyti kaip tobuli rutuliai. Į sodą pasidarė miela žiūrėti, net žiemą. Anksčiau Deividas po savo sklypą vaikščioti nesivargindavo – iš tingumo ir dėl to, kad maža tesidomėjo, – bet dabar, atsitraukęs nuo golfo, džiaugėsi nuosavos valdos grožybėmis.

Kuo daugiau Deividas matė, tuo labiau žavėjosi. Miranda užsidegusi jam viską aprodydavo, atkreipdama dėmesį į tai, ką nuveikė Žanas Polis, pati džiaugdamasi šitomis kartu leidžiamomis retomis akimirkomis. Matydama vyrą nustembant ji jautė tikrą pergalę, jos siela nusklęsdavo į giedrą, žydrą dangų, kur antai ieškodamas grobio ratus suka suopis. Miranda panoro įsikibti vyrui į parankę, kaip juodu susikibdavo būdami jaunavedžiai, kai sekmadienio rytmečiais vaikštinėdavo palei Serpentino ežerą, paskui užsukdavo į „Jakobs“ papietauti, bet kaži kas stabdė.

– O vaikai padeda. Parlėkę iš mokyklos rauna tas piktžoles ir krauna į vienratį. Jis jiems parodė, kaip skrudinti zefyrus lauže. Aplink kaip koks raudonodis indėnas šoko net Andervudas. Buvo šitaip smagu.

Miranda prisiminė, kad su Deividu jau seniai taip nesijuokė. Gal ir niekuomet.

Deividas pasijuto nejaukiai.

– Gal geriau susipažinsiu su tuo Žanu Poliu. Atrodo, kad jis kokia Merė Popins, – išspaudė.

– Būtent, kaip tik toks! Vaikai negali juo atsidžiaugti. Storma susidraugavo su Džeremio karvėmis, Gasas susidomėjęs sodino svogūnėlius. Jam patinka žaisti su kirminais, kurių pats išsikapsto.

– Ką gi, eime prie to namelio, paieškosim.

– Kažin ar dera trukdyti jam sekmadienį.

– Aš darbdavys. Galiu trukdyti kada panorėjęs, – pareiškė Deividas giežčiau, nei ketino.

Miranda nusekė paskui jį per lauką. Vaikai, pamojavę iš savo medžio, prašapo viduje.

– Tas medis – Dievo dovana. Jie ištisas valandas turi ką veikti. Ir niekuomet nepavargsta.

– Sakyčiau, geriau nei vypsoti į televizorių, – suniurnėjo Deividas.

Miranda susiraukė. Prieš valandžiukę jis buvo toks patenkintas. Ji mintyse perkratė pokalbį – gal bus ką ne taip susakiusi?

Iš namelio kamino kilo dūmai, vadinasi, jis namie. Deividas pasibeldė į duris ir susigrūdo rankas į kišenes. Buvo apniukę. Žanas Polis tuščiame kambaryje tapė. Išgirdęs beldimą, padėjo teptuką, nulipo atidaryti. Deividas ištiesė ranką, oficialiai prisistatė. Nenusišypsojo. Žanas Polis atrodė ne taip, kaip jis tikėjosi, bet išvydęs, kokio sodininkas amžiaus, jis lengviau atsikvėpė.

– Prašom vidun, – pakvietė Žanas Polis pasitraukdamas, kad jie galėtų užeiti į prieškambarį. – Lauke šalta.

– Užtat gražu, – pridūrė Miranda nusisiausdama avikailių puskailinius. – Vaikai – jūsų medy. Negalim jų iš ten iškrapštyti!

Deividas jos balse išgirdo jaudulį, dėl to dar labiau suirzo.

– Matau, kad sode gerokai padirbėjote, – tarė eidamas į svetainę. Ten kūrenosi židinys, iš kompaktinių plokštelių grotuvo dainavo Kristal Geil. – Išties patinka ši muzika? – paklausė.

– Žinoma, – atsakė Žanas Polis draugiškai gūžtelėdamas pečiais.

– Man rodos, jūs kitos kartos, – tėškė Deividas.

Miranda pasijuto nekaip. O taip norėjo, kad Žanas Polis vyrui patiktų.

– Prašom sėstis. Gal išgertumėt kavos ar arbatos?

– Ne, ačiū, neužtruksim. Tik norėjau su jumis susipažinti. Aš pasikliauju žmonos sprendimais, tik būtų gerai žinoti, ką samdausi.

– Suprantama. – Žanas Polis pažiūrėjo į jį kaip tėvas į sūnų. Jis suprato jaunesniojo vyro baugulį. Deividas buvo permatomas kaip Harto upės vanduo. – Tikiuosi, iki šiol jūs patenkinti mano darbu. Turit nuostabų namą. Niekur kitur Anglijoje nebūtumėt radę žavesnio.

Deividas pasitempė, prancūzo žodžiai paglostė savimeilę.

– Namelis medyje man padarė įspūdį, – komplimentą pasakė ir jis. Dėl to, kad Žanas Polis lengvai jį suminkštino, Deividas suirzo ne mažiau nei dėl savo pavydo. – Malonu matyti juos besidžiaugiančius.

– Gerai padarėt, kad išsikraustėt iš miesto. Vaikams reikia būti kaime, kad turėtų kur palakstyti. Jie kupini energijos. Turėtumėt labai didžiuotis.

– Aš ir didžiuojuosi, – atšovė Deividas. – Mudu abu didžiuojamės. – Jis pasisuko į Mirandą, paėmė jai už rankos. Ta nuo vyro prisilietimo suvirpėjo. – Jūs puikiai darbuojatės.

– Ačiū, – nusišypsojo Žanas Polis. Mirandai sušilo širdis, ir net Deividas pajuto reikalą atsilygindamas nusišypsoti. – Jei ko reikės, tik pasakykit. Kol jūsų nebuvo, apie sodą negalvojau, tai mums turbūt reikia įrankių ar dar ko.

– Jūs visko turit. Ankstesni savininkai viską paliko.

Žano Polio veidas staiga surimtėjo.

– Gerai. Ką gi, duodam jums ramybę. Gal veskimės vaikus pasivaikščioti?

Miranda nustebusi pažvelgė į vyrą. Jis niekad nesivesdavo vaikų pasivaikščioti, negana to, kiek ji prisiminė, nė pats neidavo.

Lauke Deividas jos ranką paleido.

– Jis tikras geruolis, – tarė žingsniuodamas tilto link. – Matau, kad nuo vaikų švyti.

– O jie švyti nuo jo, – pasakė Miranda.

– Jis ne toks, kokio tikėjausi.

– Šit kaip. O kokio tikėjaisi?

– Kito Andervudo.

– Na jau ne, – nusijuokė Miranda. – Šitas išsilavinęs.

– O kodėl jis sodininkauja, jei jau toks išsilavinęs?

– Turbūt jam patinka.

– Iš to daug neuždirbsi.

– Kažin ar jam rūpi pinigai.

– Prancūzijoje paliko žmoną?

– Nesu girdėjusi, kad būtų palikęs.

Deividas ciniškai prunkštelėjo.

– Tai greit apsisuks apie visas Hartingtono moteris. Man jis atrodo visiškai nepatikimas. Gerokai per išvaizdus.

– Na jau, mielasis, ne! Toli gražu.

– Tik todėl, kad tavęs nemergina.

Miranda nudūrė akis ir susigrūdo rankas į kišenes. Gaižūs žodžiai ją įskaudino.

– Tiesa, nemergina.

– Ir gerai. Žino savo vietą.

Prie drevėtojo medžio Deividas paskelbė, kad dabar jie visi eis pasivaikščioti.

– Storma, noriu, kad parodytum man savo karves, – tarė žiūrėdamas, kaip duktė susijaudinusi lenda pro skylę žievėje.

Jos plaukai buvo apkibę šakelėmis ir samanomis, skruostai švytėjo. Gasas stryktelėjo žemėn nuo pusės kopėčių – troško pasirodyti tėčiui.

Stormos vedami, jie patraukė per tiltą, tada palei upę prie karvių ganyklos. Žanas Polis, išgirdęs balsus, priėjo prie lango. Valandžiukę pasigėrėjo reginiu, kaip maža mergaitė šokuoja per aukštą žolę. Popė vaikščiodavo lyg šokdama, jos tamsūs plaukai vėjyje plaikstydavosi apie pečius, tarsi ji būtų drugelis ar šiaurės elnė. Storma jau buvo bepradedanti suprasti sodo stebuklą – Popė jį juto instinktyviai. Jis – tai užburtas pasaulis, laukiantis, kada bus Stormos atrastas. Žanas Polis laukė nesulaukė pavasario, kai galės jai parodyti, kaip žemė atgyja už visą jų įdėtą darbą atlygindama gėlėmis. Tada išties pradės vykti stebuklas.

Gasas kiūtino tėvui iš paskos, pagaliu vanodamas žolę, sakytum ant savo smulkių petukų būtų vilkęs viso pasaulio naštą. Jis turėjo kažin kokio pykčio, verdančio viduj tarsi lava. Berniuko akys buvo šaltos, tarsi jis saugotųsi nusivylimo, iš po kirpčių jis visuomet žiūrėdavo ir su lūkesčiu, ir su įtarumu. Pamačius abu tėvus, Žanui Poliui buvo nesunku perprasti tą jo neviltį. Vaikus reikia išklausyti, jiems reikia meilės ir laiko. Jis neabejojo, kad Deividas su Miranda saviškius myli, bet maža teturi jiems laiko. Jis prisiminė mažyčius ženklus, diena iš dienos rodydavusius Eivos meilę vaikams. Toks pamatas – neįkainojama dovana vaikui, tvirta atspara, nuo kurios galima pradėti gyvenimą.

Žanas Polis vėl įniko tapyti. Sulig kiekvienu brūkštelėjimu drobėje jautėsi vis labiau susisaistantis su Eiva.

Storma su karvėmis šnekučiavosi tarsi su draugėmis, glostydama striuką kailį tarpuakyje.

– Matai, jos mane pažįsta, – išdidžiai pareiškė ji. – Žanas Polis sako, kad jos turi penkis skrandžius.

– Joms gerai, – numykė Deividas. – Norėčiau ir aš turėti penkis skrandžius. Tada galėčiau suvalgyti penkiskart daugiau ponios Andervud apkepo su saldžiu padažu.

Storma sukrizeno. Miranda patenkinta žiūrėjo į dukterį. Jau seniai jie bebuvo ką darę visi sykiu. Gasas, sėdėdamas ant upės kranto, apie nieką negalvodamas pašė žolę. Miranda priėjo artyn.

– Ar įmatai kokią žuvį? – paklausė.

– Ne.

– Reikės nupirkti tau meškerę. Neabejoju, kad Žanas Polis moka žvejoti.

– Jis paieškos man tinklo žuvims gaudyti. – Berniuko akys sušvito. – Miške mes įsirengsime stovyklą – galėsime stebėti elnius. Jis sako, kad pavasarį išvysim jauniklius. Galbūt net barsuką. Nusidrošiu ietį, kad galėčiau juos nudaigoti.

– Šitas tai jau tikrai ne Žano Polio sumanymas!

– Ar galėčiau per Kalėdas gauti dovanų lenktinį peilį?

– Turėsiu atsiklausti tėvo.

– Prašau!

– Žiūrėsim.

Mintis apie Gasą su lenktiniu peiliu buvo gana bauginanti.

Po pietų Deividas ne pasišalino, kaip paprastai būdavo, o pasiūlė darže užkurti laužą. Gasas jam pareiškė, kad ta šiukšlių krūva – Žano Polio, ji bus deginama kitą savaitę.

– Mes vėl būsim raudonodžiai indėnai, – tarė jis ir, prisidėjęs ranką prie burnos, išgavo džiaugsmo šūksnius.

– Šitie namai mano, taigi ir šiukšlių krūva – mano, – išrėžė Deividas žingsniuodamas apsiauti botų.

Miranda susivokė, kad jam sukilo pavydas. Tai štai kodėl jis paėmė už rankos, ėjo pasivaikščioti su vaikais. Žanas Polis vaikams buvo geresnis tėvas nei jis. Užuot pralinksmėjusi dėl Deivido pavydo, Miranda pajuto gėdą – jos vyras, norėdamas įrodyti esąs tinkamas tėvas, turi varžytis su sodininku.

Tą naktį juodu mylėjosi. Miranda žinojo, kad po ištisų savaičių susilaikymo turėtų jausti dėkingumą, bet jautė tik apmaudą. Ji suprato, kad Deivido veiksmus bus paskatinęs Žanas Polis. Vyras žymėjo savo teritoriją – kaip ant medžio besišlapinantis šuo. Kad išmestų Žaną Polį iš galvos, Miranda užsimerkė. Bet staiga pasirodė, kad ji bučiuojama Žano Polio, glamonėjama jo rankų, ir tą saldžią akimirką ji suprato, kad prancūzas ją jaudina. Ji stipriai truktelėjo vyrą artyn, apsivijo jį rankomis ir kojomis, pasistengė sutelkti dėmesį į pažįstamą odą, tarsi būtų pabūgusi, kad šitos išdavikiškos mintys nublokš jį tolyn.

Kitą rytą jie ėjo į bažnyčią. Kadangi ten lankėsi pirmą kartą, buvo nužiūrinėjami su tokiu perdėtu smalsumu, su kokiu žiūrima į žvėris zoologijos sode. Pastorė Freda Bili putliomis letenomis sučiupo Deivido ranką.

– Kaip malonu jus čia matyti. Žinojau, kad galiausiai ateisit.

Jos balsas buvo žemas ir sodrus. Storma su Gasu prunkščiodami žiūrėjo į grėsmę keliančią pastorės krūtinę – ta jai tarškant liulėjo po drabužiais tarsi drebučiai.

Einant tarp klauptų Mirandai akis užkliuvo už Trojaus su Henrieta, ji nustebusi šyptelėjo. Mat manė, kad į bažnyčią eina tik seni žmonės. Trojus, išvydęs „Dolce & Gabbana“ paltą su diržu, odinius ilgaaulius ir kailinę apykaklę, išsprogdino akis, o Henrieta, pavydėdama jai be pastangų skleidžiamo žavesio ir liaunumo, kukliai pamojo. Deividas nusiyrė prie pirmojo klaupto, nes buvo visiškai tikras, kad jis laikomas jiems, pirmajai Hartingtono šeimai, bet tas jau buvo užimtas senojo pulkininko Paiko, rūsčiu žvilgsniu varstančio visas šiuolaikinio pasaulio blogybes, tokias kaip moterys vikarės, ir Džoanos Heilšam su aštuoniasdešimtmečiu gerbėju, kuris pro akinius storais stiklais įsigilinęs skaitė maldyną. Deividas nenoromis klestelėjo klaupte tiedviem už nugarų.

Stormai su Gasu pamaldos būtų kėlusios nuobodį, jei ne vargonininkė Dorotė Dipvud, kuri giedant skubindavo ir lėtindavo visiškai nepaisydama parapijiečių. Tik paskutinė gaida buvo sugiedota kartu su vargonais. Pastorė Bili puldinėjo po navą plačiai skeryčiodamasi ir pabrėžtinai tardama žodžius, lyg kalbėtų mažiukams. Deividą tai pralinksmino, o Mirandai, vaikystėje verstai dažnai vaikščioti į bažnyčią ir dėl to jos nemėgstančiai, buvo smagiau stebėti vaikus. Akims klaidžiojant po dailią bažnyčią, senovines akmenines sienas ir skliautuotas lubas, ji stebėjosi, kaip, po galais, prieš šimtus metų sugebėta suręsti šitokį statinį be šiuolaikinių technologijų, – Miranda visaip stengėsi negalvoti apie Žaną Polį. Vikarės pamokslas buvo apie laiką, skiriamą pasidžiaugti smulkmenomis vis labiau šėlstančiame pasaulyje, bet nei Miranda, nei Deividas į jį nekreipė dėmesio.

Išėjus į žalią veją, pulkininkas Paikas pakvietė Deividą pasisvečiuoti – ketino jam aprodyti medalius, kurių buvo nusipelnęs kare. Miranda stoviniavo su Trojumi ir Henrieta, o vaikai, aptikę antkapius, šokinėjo ant jų, tarsi tie būtų dideli brastos akmenys upėje. Saulė ant besišnekučiuojančių parapijiečių liejo skaisčią šviesą. Miranda pajuto šilumą ir naują jausmą: ji – bendruomenės dalis. Kaip malonu stovėti su vaikais ir vyru ir plepėti su vietos gyventojais, žinant, kad ponia Andervud virtuvėje kepa jautienos pjausnį ir ruošia Jorkšyro pudingą. Reikalai pradėjo taisytis.

– Mieloji, gal užsuk apsikirpti? – pasiūlė Trojus. – Tavo plaukai gražūs ir žvilgantys, bet nuo vienos kitos sruogos pagyvėtų.

– Oi, nežinau. Niekuomet nebuvau išsikarpiusi, – atsakė ji, abejodama, ar kas kitas, be Roberto „Richard Ward“ salone, pajėgtų deramai atlikti darbą.

– Ką gi, tada užeik į kirpyklą išgerti arbatos. Būtume tik trise.

– Mielai. Ryt iš ryto?

– Ateik išleidusi vaikus į mokyklą, iki dešimtos klientų nebus.

– Aš savo krautuvėlės iki dešimtos irgi neatidarau, – paantrino Henrieta.

– Atnešiu iš Keitės karštų raguolių, bet turėsim slėptis galiniame kambaryje. Ji pašėls, jei mus pamatys.

– Ar nebūtų paprasčiau susitikti jos pyraginėje? – sukluso Miranda.

– Ne! – vienu balsu atsakė jie.

– Ne, – rūsčiai pakartojo Trojus. – Pastaruoju metu Keitės man kiek per daug.

– Jei nepatinka, kodėl su ja susitikinėji? – paklausė Miranda.

– Įprotis, – nerūpestingai tarstelėjo Trojus. – Kaip per daug gerti – žinai, kad nesveika ir kad paskui jausiesi siaubingai, bet toks jau gyvenimas.

Po bendruomeniško rytmečio Deividas buvo pakilios nuotaikos, pažadėjo po pietų nusivesti vaikus į Džeremio ūkį pažaisti su traktoriais. Storma sutiko keletą mokyklos draugių, o Gasas sugebėjo prisidėti prie jų nė vienos nenugąsdindamas. Mirandai vaikus teko vilkte išvilkti, davus pažadą, kad bus galima susitikti pažaisti po pamokų. Ji jautėsi pakylėta. Dangus buvo giedras, ponia Andervud buvo ištaisiusi puotą, tad ji neabejojo, kad laukia idiliška popietė. Bet prieškambary išdygęs Deividas, nešinas kuprine, pareiškė ketinąs važiuoti į Londoną ankstyvos popietės traukiniu. Jai krito ūpas. Viskas klostėsi šitaip puikiai. Nejau jis nenori praleisti su jais daugiau laiko? Kokia čia skuba? Argi svarbiausi jam dalykai ne čia, Hartingtone? Atsisveikinant ji vyrą pabučiavo, bet bučinys buvo paskubom, o jis jos neapglėbė. Nuo tų savaičių buvimo atskirai jie svetimėja. Miranda žinojo, kad turėtų vyru pasitikėti. Nėra priežasčių nepasitikėti. Bet ėmė graužti menka abejonė, kaip akmenukas bate. Ar gali būti, kad jis ką įsitaisė?

Gasui, matant, kaip tėtis išvažiuoja taksi, dūrė skaudus nusivylimas. Jis taip laukė, kada galės žaisti įlipęs į Ficherberto traktorius. Automobiliui pranykus, Storma su mama suėjo vidun. Gasas, čiupęs akmenį, švystelėjo jį į nieko blogo neįtariantį juodąjį strazdą ir patraukė į mišką. Prie karvelidės sustojo. Ten aukštoje žolėje rado tūnantį ežį. Pritūpė pažiūrėti iš arčiau. Ežys bailiai spoksojo. Gasas dūrė į nosį. Ežys susirietė į kamuoliuką. Vaikis išsiviepė. Dabar galima žaisti futbolą.

– Ką čia radai? – už nugaros pasigirdo Žano Polio balsas. Gasas atsistojo iš gėdos nuraudusiais skruostais. – Ežį? – Žanas Polis priklaupė. – Ar žinai, kodėl jis susirietė į kamuoliuką?

– Nes bijo.

– Tiesa. Nagi, pažiūrėkim atidžiau. Man rodos, jis sužeistas, – tarė Žanas Polis, radęs progą duoti vaikui vertingą pamoką. – Matai, kaip dreba? – Gasas linktelėjo. – Žinai, gyvūnai įdomūs tuo, kad jų labai išugdyta intuicija. Jie žino, kuo pasitikėti ir ko bijoti.

– Šit kaip, – pamikčiojo Gasas, džiaugdamasis, kad ežys neturi balso ir negali prabilti.

– Pažiūrėk. – Žanas Polis pakišo rankas ir pakėlė ežį. Švelniai priglaudė sau prie marškinių. Netrukus kamuoliukas išsivyniojo, ir gyvūnas drėgnu snukučiu jį apuostė. – Nusineškim jį į namelį ir padarykim guolį. Man rodos, jis nesveikuoja, kaip manai?

Jie grįžo čiobrelių taku. Žanas Polis įsileido pasakoti Gasui apie gyvūnus, kaip juos reikia gerbti, kaip prižiūrėti. Įkvėpimo jam teikė Eivos balsas, ataidintis iš tų metų, kai ji tas pačias pamokas duodavo savo vaikams. Namelyje Žanas Polis ežį apsuko audeklo gabalu ir padavė berniukui. Tas iš pradžių pabūgo, išsigando, kad ežys grybštels už tai, kad dūrė į snukį. Bet Žanas Polis jį nuramino:

– Ežys skaito tavo mintis. Jei meiliai apie jį galvoji, supras ir nustos bijoti.

Ir išties, ežys paliovė drebėjęs ir pradėjo uostinėti jam delnus.

Gasas sukrizeno.

– Jis nori mane suėsti.

– Ne, nenori, tik tyrinėja. Šiaip ar taip, manau, jis alkanas. Įdėsime į dėžutę ir duosim pieno.

– Ar jis pasveiks?

– Taip, taip. Mes jį pašersim ir palaikysim šiltai, o ryt nunešim į mišką. Ko gero, suėdė ką netinkamo.

– Jo nosis minkšta, – pasakė Gasas vėl juokdamasis, nes jam kuteno.

– Žinai, jis turbūt turi mamą ir tėtį – dabar jie jo laukia. Gali būti, kad turi ir broliukų su sesutėmis. Kai nunešim atgal, pažiūrėsim, ar juos susiras.

– Gera mintis.

– Jei tave kas nors nuskriaustų, juk tavo tėvai labai krimstųsi, ką? – Gasas linktelėjo. – Jei tu nuskriaustum jį, jo tėvai irgi krimstųsi, ar taip nemanai? – Gasas, pasijutęs nejaukiai, patraukė pečiais. – Ežys nedaug kuo nuo tavęs skiriasi. Jis turi tokią pat teisę gyventi šioje žemėje kaip ir tu. Mes visi čia gyvenam sykiu ir visi vieną dieną mirsim. Turi gerbti visus Dievo kūrinius, net menkiausias skruzdėlytes. Pasistengsi dėl manęs, ką?

– Pasistengsiu, – pažadėjo Gasas pirštu glostydamas ežiui snukutį. Gyvūnėlis, atrodo, tuo džiaugėsi.

Žanas Polis įpylė į lėkštelę pieno.

– Ką šią popietę veikia tavo sesuo?

– Ji su mama. Tėtis išvažiavo į Londoną.

Berniuko veidas apniuko.

– Dėl to liūdi?

– O sakė, kad nusives mus pas Ficherbertą pažaisti su traktoriais.

– Jis labai užsiėmęs, tiesa?

– Jis visada užsiėmęs. Niekada neturi laiko su mumis žaisti. – Gasas netikėtai atvėrė Žanui Poliui širdį. Jausmai, apie kuriuos niekad nekalbėjo, pasipylė srautu. – Jie nori išsiųsti mane į internatą… bet tai ne mano kaltė… ne aš pradėjau… aš tik įkandau jam, nes jis prasivardžiavo… tėtis vis žada, kad su manim žais… bet taip ir nežaidžia… jis visada užsiėmęs… kiti tėčiai žaidžia su savo vaikais… kodėl jis negali su manim pažaisti?

Mažius pradėjo kūkčioti. Žanas Polis, klausydamasis nelengvai suprantamo monologo, apglėbė Gasą. Pagaliau vaikas aprimo, bet jo kūnelis krūpčiojo, mat nevalingai dideliais gurkšniais gaudė orą.

– Suaugusiuosius kartais sunku suprasti. Neteisinga, kad tėtis pažada žaisti, o tada netesi pažado. Bet noro jis turi. Norėjo su tavim žaisti, ketino. Turbūt buvo skubiai iškviestas ir nuliūdo lygiai kaip tu. – Gasas nepatikliai šnarpštelėjo. – Turi jiems pasakyti, kad į internatą nenori.

– Jie neklausys. Niekuomet neklauso.

– Tada turi paprašyti, kad išklausytų, kalbėti ryžtingai. Bet būk ramus ir nepyk. Turi parodyti jiems gerą pavyzdį. Jie elgsis taip, kaip tu. – Gasas žvelgė neįtikintas. – Ar vis dar nori pažaisti su traktoriais? – Berniuko akys nušvito. – Tai eime, iki arbatos dar turime laiko.

Miranda šniukštinėti nebuvo linkusi. Tarp jos su vyru paslapčių nebuvo. Vis dėlto kai vaikai, išvargę nuo žaidimų ūkyje, sugulė, ji ėmėsi tikrinti vyro darbo stalą. Deividas visus daiktus laikė tvarkingai. Čia buvo segtuvų laiškams, namo remonto dokumentų, sąskaitų ir draudimo polisų, bet jei esama kokių įkalčių, jie, žinoma, Londone. Jei jis turi ką slėpti, vargu ar tai paliktų namie. Miranda prisileido karštą vonią vandens, įsipylė levandų aliejaus, užsimerkusi giliai pakvėpavo garais. Pakeiksnojo save už įtarinėjimus. Jiems tereikia daugiau laiko leisti sykiu. Miranda apsisprendė – kitą savaitgalį su Deividu apie tai pasikalbės.

Tąnakt ji užsidegė kvapniąją žvakę, susirangė lovoje ir atsivertė albumą. Tas buvo tarsi stebuklas, ji tarytum būtų atvėrusi duris į pasaulį, šimtąkart gražesnį nei tas, kuriame gyveno pati. Tas pasaulis ją apgobė, prisiminimai apvijo širdį sidabro gijomis ir įtraukė. Ji juto meilę tarsi saulės šilumą, o skausmą išgyveno taip, tarsi jis būtų pačios kančia. Skaitydama iš vis labiau vėstančio savo santuokinio gyvenimo nėrė į kažkieno kito paslapties šilumą.

Mūsų meilė buvo pasmerkta nuo pat pradžių. Ji buvo laikina lyg saulėlydis. Vienąkart tu prasitarei, kad saulėlydis – tai tragedija, nuo kurios apima liūdesys, nes jo negali suturėti. Galbūt laikinumas ir yra grožis. Gal mūsų meilė tikresnė dėl to, kad ji be vilties. Jei kas pajėgtų suturėti saulėlydį ir nuolat gyventų nutviekstas gaisų, ar stebuklas išliktų? Ar mūsų meilė būtų buvusi tokia švelni, jei ji nebūtų buvusi beviltiška? Šito niekuomet nesužinosim, nes mums telieka tik netektis ir atminimas apie tirštai raudoną ir auksinę.

XVIII

Rausvi cukraus vatos debesys saulėlydžio metą. Voratinkliai kaip prie krūmų prisiūti nėriniai

Žanas Polis stovėjo ant akmeninio tilto. Buvo tamsu ir šalta, tamsiai mėlynas dangus – prismaigstytas žvaigždžių. Mėnulis, dar ne visai pilnatis, kybojo aukštai, apgaubtas miglos. Jis įsitvėrė akmeninio turėklo, pasilenkė pažiūrėti į vandenį. Raibuliuojantis vanduo, pamažu sruvenantis į jūrą, atmušė šviesą. Žanas Polis žiūrėjo taip ilgai, kad užgėlė akis, bet prieš sumirksėdamas buvo tikras, kad pamatė jos veidą, atsispindintį su mėnuliu, į jį žvelgiantį su tokiu pat troškuliu.

Miegas neėmė. Buvo sunku rasti ramybę namelyje, kuris buvo jų. Visi kambariai aidėjo nuo jos, kiekvienas garsas žadindavo prisiminimą, apelsinmedžių žiedų kvapas skaudino ilgesiu. Vis dėlto jis laikėsi šito įsikabinęs, lyg lyžčiotų klibantį dantį, neįprastai mėgaudamasis skausmu. Galėjo imti šįvakar ir išvažiuoti, bet nuo minties apie tuščią château pasidarė dar nejaukiau nei nuo namelio. Kad jau negalima sieti su ja ateities, jis pasidžiaugs ja dar tebealsuojančia praeitimi.

Kitą rytą Miranda drabužius rinkosi itin kruopščiai. Užsimovė išblukintus pilkus „Ralph Lauren“ džinsus, apsiavė rudus odinius ilgaaulius batus, apsivilko pilką kašmyrinį „Ralph Lauren“ megztinį aukšta apykakle. Kad ir gyveno vidury lauko, apsileisti nebuvo galima. Ji pasidažė, pasikvepino, vonios kambarį užliedama žaliųjų citrinų, bazilikų ir mandarinų kvapu. Tada guvia eisena išėjo patiekti vaikams pusryčių.

Kadangi pas Trojų turėjo būti devintą, nusprendė vaikus į mokyklą vežti automobiliu; dviračius paliks gale kelio, kad tie po pamokų parmintų namo. Jau buvo beišeinanti, kai sučirškė telefonas. Tikriausiai skambina Trojus atšaukti rytmečio su kava. Londone ką nors atšaukti būdavo įprasta kaip sulaukti neprognozuoto lietaus.

Mirandos nuostabai, skambino pardavėja iš „Theo Fennell“, juvelyrinių dirbinių parduotuvės Londone; Miranda daug metų buvo nuolatinė jos klientė.

– Atsiprašau, kad skambinu taip anksti, ponia Kleiburn, – dusdama pasakė mergina aristokratišku balsu. – Pamečiau jūsų vyro darbo numerį, o jis nori, kad užrašas būtų išgraviruotas prieš Kalėdas. Užsirašiau jį bloknote, bet bloknotas dingo. Aš naujokė, labai gėda, kad esu tokia kvaiša. „Theo“ nuvarys mane į kapus!

Mirandai sukilo smalsumas. Turbūt Deividas Kalėdų proga perka jai kokį brangų daiktą. Juk žino, kad „Theo“ – viena mėgstamiausių jos parduotuvių.

– Ir ką jis perka? – nusijuokė ji bandydama ištraukti daugiau.

– Abejoju, ar dera sakyti, – baugščiai pratarė mergina.

– Ne, turbūt nedera. Pasakysiu jums numerį, bet jam neužsiminkit, kad kalbėjotės su manimi. Jei ruošia staigmeną, nenoriu gadinti. Jam būtų labai skaudu.

– Ačiū jums, ponia Kleiburn.

Iš balso atrodė, kad mergina lengviau dustelėjo. Miranda padiktavo numerį ir padėjo ragelį. Nuostabus dirbinys iš „Theo Fennell“ juvelyrinės, be abejonės, bus atlygis už ilgas jo išvykas. Ir kaip buvo galima juo suabejoti?

Kai Miranda atvažiavo pas Trojų, ten jau buvo Henrieta, kramsnojo karštą raguolį. Salone maloniai kvepėjo šampūnu ir plaukų laku, buvo labai šilta. Ji nusivilko tamsiai mėlyną „Celine“ kašmyro paltą, kuris jos spintoje rodėsi toks užmirštas, kad ji pajuto esant teisinga jį išsitraukti, nors Hartingtonui jis ir buvo pernelyg prabangus. Saulės akinius įsikišo į dėklą. Trojus pašnibždėjo greičiau mauti į galą, kol pro langą nedėbtelėjo Keitė. Trijulė susispraudė mažame kambarėlyje tarp dėžučių, prie stalo, nukrauto popierių šūsnimis. Ore tvyrojo jaudulys. Jie retai kada ignoruodavo Keitę.

– Jei ji sužinos, mums galas, – perspėjo Trojus duodamas Mirandai arbatos puoduką.

– Tada taip ir nebepasakys, kada vėl pasirodys žavusis prancūzas, – pritarė Henrieta.

– Ak, visi mes įsimylėję, – teatrališkai atsiduso Trojus.

– Ką? – sukluso Miranda.

– Tas paslaptingasis prancūzas… – pakuždomis išbėrė Henrieta. – Pirmąkart pasirodė spalį. Pamanėm, gal turistas. Dabar vėl. Matėm per kelią. Pusryčių geria juodos kavos ir kremta raguolį. Bet kad ir kiek Keitė jį kamantinėtų – o tu gi žinai, ji gali būti labai įtaigi, – apie save nieko nesako!

– Jūs ne apie mano prancūzą, ką?

Abudu nustėro.

– Brangute, o aš ir nežinojau, kad tokį turi, – suvapėjo Trojus.

– Jis ne mano. Tik pas mane dirba. Jam per penkiasdešimt, itin išvaizdus, giliomis rudomis akimis, poilgiais žylančiais plaukais, nuginkluojančia šypsena.

– O Dievulėliau! – aiktelėjo Trojus. – Jis – tavo! Ką pas tave veikia?

– Sodininkauja.

– Sodininkauja? – nustėro abu kartu.

– Taip, jis sodininkas.

– Nejuokauk, – sudraudė Henrieta. – Jis – kino prodiuseris arba rašytojas. Negali būti sodininkas!

– Bet yra, – pasakė Miranda.

– Po galais, kaip tu jį radai? – susidomėjo Trojus.

– Tiesą sakant, tai jis mane susirado. Ilga istorija.

– Turim visą rytą.

Miranda išklojo visą pasakojimą, nei Trojus, nei Henrieta per tą laiką nepratarė nė žodžio.

– Taigi, – baigė pasakoti ji, – parvedė Stormą namo ir mes įsišnekėjom. Paklausiau, ką veikia, o jis atsakė, kad sodininkauja. Paklausiau, ar pasirūpins mūsų sodu, ir jis nedvejodamas priėmė pasiūlymą. Buvo labai keista.

– Vedęs? – sukluso Henrieta.

– Ne, – konstatavo Miranda.

– Vajetau! – šūktelėjo ta, išsyk apsispręsdama laikytis naujos dietos, lig tik suvalgys raguolį.

– Gėjus? – sukluso Trojus.

– Šito aš nežinau, – atsakė Miranda. Prisiminusi savo nederamas mintis, nuraudo. – Bet kažin. Tiesiog tokia nuojauta.

– Ir kaip tu ištveri ištisą savaitę, kol vyras Londone? – nusistebėjo Trojus.

– Man jis ne galvoj, – pamelavo ji truktelėdama pečiais.

– Tai tik rodo, kokia laiminga tavo santuoka, – su pavydu atsiduso Henrieta.

– Taviškis turėtų sprogti iš pavydo, – nusprendė Trojus.

– Trojau, Mirandos vyras – labai patrauklus.

– Bet ne toks patrauklus kaip prancūzas. Kuo jis vardu?

– Žanas Polis.

– O Dieve! Kaip seksualu! Žanas Polis. Argi ne pikta – Keitė nuo pat pradžių buvo teisi.

– Ką turi galvoj? – gurkštelėjusi arbatos sukluso Miranda.

– Gi sakė, kad sodininką radai tik dėl jos skelbimų lentos.

– Na, bet ji klydo, argi ne? – atšovė Miranda.

– Ne, – vyptelėjo Henrieta. – Spalį mes jį matėm Keitės pyraginėje. Klausinėjo apie namus, kas ten gyvena. Dėl to ir nusprendėm, kad turistas.

Miranda pastatė puodelį ant stalo, suraukė antakius.

– Jis matė mano skelbimą?

– Negalėjo nematyti, brangute, – paaiškino Trojus. – Tavo skelbimą matė visas Hartingtonas.

Miranda staiga pasijuto nekaip.

– Juk jis apie tai neužsiminė, kai šnekėjomės.

– O galbūt taukšdama jam nesuteikei progos, – pasiūlė paaiškinimą Henrieta.

– Taip, tu teisi. Turbūt taip ir buvo. Vargu ar leidau jam prasižioti. Pasidarau tokia, kai jaudinuosi. Mažumą per plepi.

Trojus išsišiepė.

– Vadinasi, jis tau galvoj?

Miranda irgi šyptelėjo.

– Trupučiuką, tik tiek, – numykė.

– Ak, kaip palengvėjo! – šūktelėjo jis. – Vis dėlto ji irgi žmogus!

Namo Miranda važiavo vaikydama iš galvos abejones dėl Žano Polio. Jis gi neprivalėjo užsiminti apie skelbimą. Gal nė nebuvo svarstęs, ar siūlytis į darbą, kol ji pati apie tai neprabilo. Pagaliau juk tai Storma jį parsitempė. Kitaip gal nė nebūtų ėjęs.

Fatima virtuvėje kraustė pusryčių stalą.

– Labas rytas, ponia Kleiburn! – sušuko išvydusi Mirandą. – Visą šitą palikti man, – pridūrė savo skambiu balsu, lakstydama po kambarį spėriai kaip perpus jaunesnė moteris. – Eikit ir dirbkit, aš padarysiu, kad jūsų namai – švyti, švyti, švyti!

Darbo kambaryje Miranda bandė rašyti straipsnį žurnalui „Telegraph“ susiimdama, kai tik mintys nuklysdavo. Ji galvojo apie Žaną Polį sode, apie naujų žieminių drabužių išties reikalingus vaikus, apie stiprėjantį troškimą liautis rašinėjus bedvasius straipsnėkus ir sukurti tikrą romaną. Greit Kalėdos, o ji net nepradėjusi pirkti dovanų. Kalėdas jie buvo nusprendę švęsti naujuosiuose namuose, šeimyniškai, pasikviesti Mirandos tėvus ir netekėjusią mamos seserį. Pačios sesuo ištekėjusi išdūmė į Australiją, ir Miranda tuo nelabai tesistebėjo, greičiau pavydėjo, kad ta nustatė tokį atstumą tarp savęs ir motinos. Būsimos šventės jai kėlė didelį nerimą.

Kompiuteriu renkant dar tik pirmos pastraipos pabaigą, įžengė Andervudas su glėbiu malkų ir suvertė jas į krepšį prie židinio. Miranda pakėlusi akis nusišypsojo, tada padarė klaidą paklausdama, kaip jis laikosi.

– Na, ponia K, ma…am, jei jau klausiat, tai pasakysiu, kad man jau kuris laikas kutena gerklę, tik kutena, tarsi ten tupėtų kokia skruzdėliukė. Žinau, kad netupi, bet jausmas toks, lyg skruzdėliukė. Arba voras su tuntu kirbančių kojyčių. Bėda, kad dėl to kosčiu. Nuėjau pas daktarą, bet tas nieko nerado. Taip ir vargstu. – Ir, įrodydamas šį teiginį, sukosėjo.

– Labai gaila, – tenumykė Miranda, visų pirma labiau gailėdamasi, kad išvis jį užkalbino.

– Maniškė sako, kad turėčiau šaukštais žiaumoti medų. Tik bėda, kad medus man ne itin terūpi. Per saldus, aš – aštriamėgis. Mėgstu, kas sūru, kad ir šoninę.

Andervudas akimirką pastovėjo žiūrėdamas į Mirandą, laukdamas, kad ji pratęstų pokalbį.

– Ką gi, verčiau grįšiu prie darbo, – tarė ji, vildamasi, kad jis supras užuominą.

– A, taip, neleiskit man jums trukdyti. Nenoriu stabdyti kūrybos srauto. Šįryt kalbėjausi su Žė Pė, jis pakirdo su gaidžiais, atėjęs aštuntą jau radau atsibaldžiusį prieš valandą. Mes ruošiamės rauti lauk tą darželį. Išrausim – visą, tada vėl veisim.

Miranda pasibaisėjo. Kaipmat pagalvojo apie Eivą ir darželį, kurį ta kūrė su P. P. Negalima leisti Žanui Poliui jo rauti.

– Ką, viską? – paklausė netikėdama savo ausimis.

– Aha, ponia K, ma…m. Visut viską išraut, iki paskutinio augalo. – Nuo tokio sumanymo jam sublizgo akys. – Tada visas piktžoles užkursim. Sukrausim didžiulį laužą, daug ką deginsim.

– Reikia eiti su juo pasikalbėti. Ką nors juk turėtume išsaugoti.

– Oi, ne. Viskas arba stagarai, arba puvėsiai.

– Spręsiu aš, – nukirto ji, nors, neturėdama patirties, nebuvo kompetentinga nieko spręsti.

Priėjusi prie durų nugirdo dzingtelint – atėjo dar vienas elektroninis laiškas. Po velnių, mintyse susikeikė, tada pergalingai šypsodamasi, nebekreipdama į kompiuterį dėmesio žengė į prieškambarį.

Žaną Polį Miranda rado sėdintį ant žydro suoliuko, juosiančio šermukšnį vidur darželio. Sėdėjo pasilenkęs į priekį, alkūnėmis atsirėmęs į kelius, užsigalvojęs kasėsi smakrą. Išvydus jį tokį nuliūdusį, jai nudiegė širdį.

– Labas rytas, – pasisveikino Miranda nenorėdama jo nugąsdinti.

Žanas Polis atsigręžė, pažiūrėjo – rudos akys buvo tokios veriančios, kad ji nuraudo.

– Buvau už šimtų mylių, – tarstelėjo jis ir sunkiai atsidusęs išsitiesė.

– Kokioj nors gražioj vietoj? – nuotaikingai paklausė Miranda.

– O taip, – tarė jis. – Praeitis maloni.

Žanas Polis šiuos žodžius ištarė su tokiu ilgesiu, kad pakurstė smalsumą, bet nežinia kas neleido jo daugiau kamantinėti. Miranda prisėdo šalia.

– Ponas Andervudas sako, kad visą šitą darželį ketinate išrauti.

– Ne, ne visą. Kai ką galim palikti, kai ką reikės persodinti. Susivėlinom, jau gruodis. Bet oras neįprastai šiltas, ir jei įvyktų šioks toks stebuklas…

Miranda prikando lūpą.

– Žinau, kad prašėt palikti tuo rūpintis jums. Aš pasitikiu, – atsargiai pradėjo aiškintis ji, – esu tikra, kad galiu pasitikėti. Reikalas tas, kad ponia Laitli šitą darželį ypač mylėjo. Tiesą sakant, jis jai turėjo didelę reikšmę. Manau, būtų neteisinga jį keisti.

Žanas Polis pažvelgė įtariai.

– Iš kur žinot apie ponią Laitli?

– Ak, žmonės pripasakojo. Ji čia buvo labai mėgstama. Visi žino apie jos sodus. Ko gero, šis jai buvo ypač brangus.

Miranda taip troško su kuo nors pasidalyti albumu, bet dabar jau buvo pernelyg įsipainiojusi, kad išduotų moterį, kuri į jį rašė ir klijavo.

– Klausykit, Miranda. Suprantu, kad nenorit niokoti to, ką sukūrė jūsų pirmtakė. Aš irgi nenoriu. Nors ir piktžolėta, aš matau, kur kas augo. Pasistengsiu darželį atkurti lygiai tokį, koks buvo.

Miranda lengviau atsikvėpė.

– Tikrai?

Žanas Polis linktelėjo.

– Ak, labai jums dėkoju. Jei ji kada nors sugrįžtų ir pamatytų, kad viską paleidom perniek, neištverčiau.

– Manot, ji grįš?

– Ką gali žinoti.

– Tiesa, – liūdnai palingavo galvą jis, – negali.

Taigi Žanas Polis su Andervudu ėmėsi užduoties atkurti darželį. Kaip šitai skyrėsi nuo anuometinės savaitės, kai jis sodino jį su Eiva, Hektoru ir vaikais. Jie šnekučiavosi ir juokavo saulėkaitoje, po pievutę ritinėjosi šunys, ant stogų burkavo balandžiai. Tai tomis dienomis ji iš lėto vogė jo širdį, po truputį, kad jis nė neapsižiūrėjo, kada pasidarė per vėlu.

Miranda metė rašyti straipsnį. Jautėsi neturinti nė menkiausio įkvėpimo. Buvo sunku susikaupti, akys klaidžiojo po sodą, mintys vis nuklysdavo prie vaikų, prie Žano Polio. Ji nenustygo prie stalo, irzo dėl elektroninių laiškų, siūlančių dar padirbėti, buvo nepatenkinta rašiniais, kuriuos rašyti nebebuvo lengva. Užuot rungusis su kūrybine užduotimi, išsitiesė lovoje ir atsivertė iškarpų albumą. Pasiėmusi darželio piešinį, atsilošė į pagalves jo atidžiai apžiūrėti. Piešta ryžtingais potėpiais, ryškiomis spalvomis. Būtų gerai parodyti piešinį Žanui Poliui, kad jis galėtų kopijuoti, bet nėr čia ko. Piešinio ji nerodys nei jam, nei kam kitam. Kada nors, jei sutiks ponią Laitli, atiduos jai.

XIX

Tos šelmės voverės ant namelio palangės. Jos jaučia meilę viduje tarytum saulės spindulius ir nori juose maudytis taip kaip mes

Vaikai atostogavo. Miranda buvo ėmusis rytais vežioti juos į mokyklą, nuvežusi salone ar Keitės pyraginėje susitikdavo su Trojumi ir Henrieta. Ji pamažu ėmė įsitraukti į bendruomenės gyvenimą. Pati to daryti neketino, priešinosi kaip prie uolos prilipęs moliuskas. Šitai vyko nepastebimai. Iš lėto, klastingai, tarsi apsiaučiant miglai. Sekmadieniais, išėję iš bažnyčios, jie pastoviniuodavo, pasišnekėdavo su vietiniais. Deividas apsilankė pas pulkininką Paiką – tas išdidžiai paklojo prieš jį medalių kolekciją ir pakvietė šeštadieniais pusryčiauti pas Keitę. Miranda prie mokyklos vartų užmegzdavo keistus pokalbius su kitomis mamomis, dalyvavo tėvų susirinkime – viena, mat Deividas buvo užsiėmęs Londone. Atvažiavo su nerimo gumulu paširdžiuose. Bet ponas Marlou, meiliai, šypsulingai pasisveikinęs, džiugiai pranešė, kad Gasas pagaliau rimsta. Nuo spalio nė vienam neįkando, bet dar turi susirasti draugų.

– Jis vienišius, – paaiškino Miranda gindama sūnų.

Pono Marlou veidas persikreipė.

– Ne vienišius, ponia Kleiburn, o vienišas. Didelis skirtumas. Susiradęs draugų, jūsų sūnus gautų milžinišką naudą.

Miranda džiaugėsi, kad trimestras baigėsi ir Gasas bus namie, kur jo niekas neteis. Kiek ji matė, dabar sūnus noriai žaisdavo su seseria Žano Polio medyje pastatytame namelyje. Taip, į mokyklą eiti jam nepatiko, ir Miranda jo nekaltino. Pačiai mokykla irgi ne itin patiko. Gasas laimingiausias namie, galiausiai padarė išvadą ji. Matydama, kaip sūnus sekioja iš paskos Žanui Poliui, sumetė, kad apskritai laimingiausias jis su sodininku.

Kad ji galėtų nukakti į Londoną apsipirkti prieš Kalėdas, Henrieta apsiėmė prižiūrėti Gasą su Storma. Klerė krautuvėlėje puikiai gebėdavo tvarkytis viena, o Henrieta paslapčiom geidė susitikti su nepagaunamuoju Žanu Poliu, kasryt Keitės pyraginėje tylomis gurkšnojančiu juodą kavą ir skaitančiu laikraščius.

Miranda išvyko ankstyvu traukiniu, palikusi ją su vaikais prie pusryčių stalo.

Trojus Henrietai buvo iškarpęs plaukus ir kilstelėjęs ūpą. Niekas to nepastebėjo, išskyrus Keitę – ta pareiškė, kad dabar jos veidas atrodąs apvalesnis.

– Tai pagyrimas, – pridūrė. – Veidukas mielas.

Žinodama, kad tikimybė susidurti su Žanu Poliu nemaža, Henrieta pasiryškino blakstienas. Išsidažiusi jausdavosi nejaukiai, bet šiandien pajuto, kad pasitikėjimą savimi reikia kiek pastiprinti. Vis dėlto tiek, kad būtų ryžusis rodyti šlykščią figūrą, neišdrąsėjo, tad ją paslėpė didžiuliame vilnoniame džemperyje.

Henrieta vaikus dievino. Gasas su Storma išsyk tai pajuto ir puolė maivytis. Be Žano Polio, daugiau tokios dėmesingos auditorijos jiems neteko turėti. Henrieta jų klausėsi, kvatojosi iš jų pokštų, leido aprodyti savo kambarius ir žaislus. Pasigėrėjo Stormos rožiniu žaidimų nameliu, pakedeno pagalvėles ir paaikčiojo nuo fėjų suknelių spintoje. Gasas, užsliuogęs kopėčiomis nelyg voverė, aprodė namelį medyje.

– Šitą mums sukalė Žanas Polis, – paaiškino. – Aš matau per atstumą. Žė Pė! – pašaukė jis.

– Žė Pė? – kvatodamasi perklausė Henrieta.

– Tai pravardė. Jis – Žė Pė, aš – Gasas Stipruolis, o Storma – Giedras Dangus.

– Tai bent, – susidomėjo Henrieta.

Gasas darkart šūktelėjo.

– Tikriausiai darželyje. Visąlaik ten.

Henrieta troško, kad Žanas Polis pasirodytų, bet tas nesirodė. Gasas nuliuoksėjo kopėčiomis žemyn ir dingo medžio drevėje.

Vienuoliktą ji į namelį medyje atnešė karšto šokolado ir trupininių sausainių. Ropinėjo keturpėsčia nepaisydama, kad keliai purve, gainiojosi vaikus aplink medį vaizduodama kapitoną Huką. Paskui, įkišusi galvą į skylę, sukliko: „Oje, vajergau!“; stambus užpakalis pūpsojo atsikišęs it grybas. Štai taip ją ir aptiko Džeremio Ficherberto šunys. Kol Henrieta ropštėsi lauk, džiaugsmingai apuostė sėdynę. Ji išlindo visa susivėlusi, išraudusiu veidu, mėlynos akys žvilgėjo it rasotos rugiagėlės.

– Tikiuosi, nepertraukiau, – išsišiepęs dėl tokio reginio tarė Džeremis.

– Dievulėliau, labai atsiprašau, – suvapsėjo ji stodamasi. – Aš – piratė.

– Dar ir kokia, – tarė tas, nužiūrinėdamas Henrietą nuo galvos iki kojų. Ji bandė susiglostyti plaukus.

– Sakyčiau, veikiau Mikė Pūkuotukas, įstrigęs Triušio oloje. Gaila, kad pamatėt mane ne iš to galo.

– Tai kad jis visai nieko. Man pasirodė puikus.

– Mes kada nors buvom susitikę? – suglumusi paklausė ji.

– Taip. Jūs – Henrieta Mun, tiesa?

– Tiesa, – prisimerkė Henrieta.

– O aš – Džeremis Ficherbertas. Ūkio kaimynystėje šeimininkas.

– Tada žinoma, kad buvom, – pasakė ji viskam stojantis į savo vietas.

– Aš lankiausi jūsų krautuvėje. Jūs pardavinėjat tuos didžiulius stiklainius karamelės lazdelių. Jos – mano mėgstamiausios.

– Ir mano, – vyptelėjo ji, pasijutusi nepatogiai, kad jo neatpažino. – Ypač irisinės.

– Tiesa. Kartą paragavęs, negali sustoti.

– Deja, ir aš turiu tokią bėdą.

– Dėl to taip gražiai ir atrodot.

Henrieta spoksojo į jį nebežinodama nė ką sakyti. Nebuvo pratusi prie komplimentų. Nė už ką nepatikėjo jį iš tiesų taip manant. Liežuvį pajudino tik praslinkus vienai kitai nesmagiai akimirkai, o Džeremis jau buvo beskęstąs akvamarino spalvos akyse. Jis panūdo pasakyti, kokios gražios jos akys, bet staiga susigėdo. Ko gero, ji tai girdėjusi šimtus kartų.

– Bonjour5, Džeremi, – pasigirdo.

Tylą nutraukus džiugiam pasisveikinimui, abu atsisuko – taku beatžingsniuojąs Žanas Polis. Henrieta, pamačiusi jo šypseną, nustojo kvėpuoti ir pajuto, kad paširdžiuose darosi kažkas panašaus kaip vaikystėje važinėjantis atrakcionų aikštelėje.

– Bonjour, madame6, – pasisveikino prancūzas su Henrieta. Paėmė ranką ir, formaliai linktelėjęs, pakėlė prie lūpų.

Henrieta nebeišmanė, kur dėti akis. Pajuto, kaip deginantis karštis kaklu kyla iki gerklės ir ratilais plinta po odą. Rankos jai dar niekas nebuvo bučiavęs. Matyt, tai prancūziškas paprotys, sumetė ji, stengdamasi atgauti savitvardą.

– Atvežiau traktoriuką ir sunkvežimį – gi prašei, – prakalbo Džeremis.

Regis, jos suskydimo niekas nebus pastebėjęs. Storma su Gasu iššoko iš medžio drevės ir pasileido lakstyti su šunimis.

– Ačiū, – padėkojo Žanas Polis. – Labai pravers.

Juodu pasikalbėjo apie sodus, ūkį ir orą, neįprastai šiltą tokiu metų laiku – Henrieta klausėsi; buvo per daug susigėdusi, kad išstenėtų bent žodį. Galiausiai Žanas Polis pasisuko į ją.

– Man rodos, jūs šiandien prižiūrite Gasą Stipruolį ir Stormą Giedrą Dangų, – tarė. Jo akys buvo gilios, su žiburiukais.

– Taip, – suvapėjo ji.

– Kaip patinka mano namelis?

– Stulbinantis, išties.

– Žiūriu, susikalei kopėčias, – tarė Džeremis plekšnodamas per medį. – Puikus, tvirtas ąžuolas, matyti. – Henrietą suėmė pavydas – taip lengvai jis bendravo su Žanu Poliu. – Ar buvot viršuj? – paklausė jis.

– Ne, – atsakė Henrieta. – Kaip matėt, patyriau sunkumų ropšdamasi lauk. Lipdama žemyn, dar labiau vargčiau – tai jau tikrai!

– Ką jūs, eikšenkit! – Džeremis atsistojo ant pirmo kopėčių skersinio. – Jaučiu, kad tvirtos, – pareiškė.

– Turėtų būti tvirtos. Dariau tokias, kad atlaikytų dramblį, – patikino Žanas Polis.

– Vadinasi, mane turėtų atlaikyti, – nusivaipė Henrieta, mintyse pasimelsdama, kad kopėčios nesubyrėtų nuo jos svorio. Pasigailėjo dėl kiekvieno per gyvenimą sukrimsto riestainio.

Džeremis, užkopęs pirmas, ragino lipti ją. Ta nedrąsiai pastatė koją ant pirmo skersinio, užkėlė antrą ir jau laukė triokštelint – pagalys turėtų lūžti perpus.

– Nebijokit, – už nugaros padrąsino Žanas Polis. – Kopėčios tvirtos, patikėkit. Bijote aukščio?

Negi sakysi, kad bijai savo pačios svorio.

– Truputį, – pamelavo ji.

Žvilgtelėjusi aukštyn, pamatė, kaip Džeremis tiesia ranką. Pasiekusi viršų, dėkinga ją paėmė ir pastatė koją ant namo pamato. Giliai atsidususi apsidairė. Gasas kalbėjo tiesą – vaizdas buvo pritrenkiantis.

– Kokia graži virš medžių kyšanti bažnyčios smailė, – pasigėrėjo Henrieta.

– Jei ne medžiai, matytume mano ūkį, – suvapėjo Džeremis.

– Norėčiau jį pamatyti, – leptelėjo Henrieta prisiminusi vaikystės iškylas apžiūrėti kombainų.

– Tai atvažiuokit į svečius, kada panorėsit, – mielai pakvietė Džeremis pasistebėdamas, kaip anksčiau nebuvo atkreipęs į ją dėmesio. Juk ji nuostabi, kaip karamele apipiltas obuolys. Jis dirstelėjo į kairę ranką – žiedo nebuvo.

Henrieta pastebėjo, kad Žanas Polis iš paskos nelipa. Stovėdamas ant žolės šnekučiavosi su vaikais – tie leipo iš juoko. Buvo akivaizdu: jie jo pakerėti. Matant, kad ji žiūri į Žaną Polį, Džeremį apėmė nusivylimas. Ir ko čia stebėtis – negi toks kaip jis gali varžytis su Žanu Poliu?

Palikęs juos prie medžio, jis parkulniavo į savo ūkį. Koridoriuje ties vonia buvo pradėję pratekėti vandens, reikėjo kimšti skylę. Jis persirengė melsvu kombinezonu, užsivožė tvido kepurę ir nuėjo į daržą kopėčių – ten jos gulėjo atremtos į šiltnamio sieną. Ponas Benas su Volfgangu atkūrė iš paskos. Gyvenimas Džeremiui vis krėsdavo pokštus. Namas buvo statytas šešioliktame amžiuje, jį nuolat reikėdavo remontuoti, ir Džeremis pats su tuo tvarkydavosi. Jis buvo praktiškas, linkęs į naujoves, nors, daugelio nuomone, keistuolis. Keisti įtrūkusias stogo čerpes buvo pavojinga, tam reikėjo dvejų kopėčių ir didžiulės drąsos. Tas darbas atitraukė jo mintis nuo Henrietos Mun ir reginio, kaip ji parausta, kai Žanas Polis bučiuoja ranką. Prancūzas turi žavesio, be abejonės. Jei rankas bučiuoti imtųsi jis, visi kristų iš juoko. O štai Žanas Polis su tuo savo stipriu akcentu ir giliomis rudomis akimis gali laikytis kokių tik nori pasenusių riterystės papročių, ir visi manys, kad jis – romantiškiausias vyras iš visų įkėlusių koją į Hartingtoną. Pačiam nėra jokių šansų. Tad nuėmęs įtrūkusią čerpę Džeremis pasistengė užimti galvą kuo kitu.

Henrieta Žano Polio draugijoje šiaip ne taip įveikė drovumą. Vaikai ją nusivedė į darželį sodinti daigų. Ten buvo Andervudas, iki alkūnių atraitotomis rankovėmis, su kepure, nuo užsidegimo švytinčiomis akimis. Jis džiaugėsi, matydamas vaikus šalia. Jie priminė jo berniukus, kurie sėdėdavo traktoriuje jam ariant senojo Ficherberto laukus. Nūn jie suaugę, vairuoja traktorius su savais sūnumis. Jei jis ką ir nusimanė apie vaikus, tai kad jiems patinka būti įtrauktiems į veiklą. Storma su Gasu kasė duobutes ir Žano Polio padedami kaišiojo į žemę svogūnėlius – taip atsargiai, tarsi tie būtų žiemos miegu įmigę gyvūnai. Oras pasitaikė neįprastai šiltas, todėl žemė tebebuvo neatšalusi ir puri. Henrieta irgi persiėmė bendra dvasia. Ji klausėsi, kaip Žanas Polis aiškina vaikams apie daigus ir kantriai atsakinėja į klausimus. Kai kuris ką nors pasakydavo, jis garsiai užsikvatodavo, ir visi pratrūkdavo nevaržomu palaimingu juoku. Žanas Polis, ko gero, geriau jaučiasi su vaikais negu su suaugusiaisiais, tai kažin kodėl pats tų vaikų neturi.

Miranda į Londoną atvažiavo anksti, į „Peter Jones“ spruko pusę dešimtos, vos tik jį atidarius. Įkvėpusi anglies monoksidu atsiduodančio oro, suvirpėjo iš laimės. Ji bus grįžusi ten, kur jaučiasi sava. Transportas gaudė, signalai pypsėjo, sirenos žviegė, žmonės rėkavo, šaligatviai buvo prigrūsti vienas į kitą besitrankančių kūnų. Niekas niekam nežiūrėjo į akis, visi rūpinosi savais bevardžiais reikalais. Miranda pastebėjo, kad niekas nesišypso. Užtat pati buvo išsišiepusi iki ausų.

Dovanas ji pirko visą rytą. Dėl vaikų užėjo į „Daisy & Tom“, kur vos pradėję vaikščioti pypliai važinėjosi karuselėmis, o antrame aukšte sėdėjo pavergti lėlių spektaklio apie Petriuką ir vilką. Deividui Slouno gatvėje iš „Yves Saint Laurent“ nupirko porą megztinių, iš „Tods“ – batus. Galiausiai, lėtai vaikštinėdama po „Harvey Nichols“ šventovę, uodė pažįstamą kvepalų aromatą ir spoksojo į prekystalius, nukrautus supakuotomis dovanomis ir blizgančiais kremų indeliais, viliojančiais amžina jaunyste. Tai buvo jos stebuklų šalis. Savo sugrįžimui paminėti Miranda nusipirko „Trish McEvoy“ dekoratyvinės kosmetikos.

Iki pietų beveik visus daiktus iš sąrašo Miranda jau buvo išbraukusi, trūko tik kuo prikimšti vaikų kojines, bet daugumą tų užpildų ji nupirks Hartingtone. Miranda pakilo į šeštą aukštą papietauti su Blaita ir Anuška. Ant eskalatoriaus sugavusi savo atspindį veidrodyje pasidžiaugė, kad net gyvendama kaime bus išlaikiusi miestietišką lygį. Džinsai, sukišti į odinius ilgaaulius, kailiukais apkraštuota aukso spalvos „Prada“ striukė ir „Anya Hindmarch“ rankinė – draugėms ji neabejotinai padarys įspūdį.

Rado jas jau aptūpusias staliuką, sukišusios galvas dalijosi paskalomis.

– Sveikos, merginos, – tarė Miranda sustodama priešais.

Tos loštelėjo, striukę ir rankinę spėjo nužiūrėti, ko gero, dar prieš pasisveikindamos.

– Mieloji, atrodai žavingai, – pasakė Blaita, žaliomis katės akimis lyg šilku slydinėdama Mirandos kūnu. – Niekas nepasakys, kad kaimas tau neišeina į naudą!

– Ačiū, – padėkojo Miranda sėsdamasi. Bučiuodama abi tarytum lyžtelėjo kvepalų.

– Ak, kaip gera tave matyti, – nutęsė Anuška amerikiečių anglų kalba. – Iš kur batai?

Pajutusi, kad pati yra nužiūrinėjama vyro prie stalelio netoli durų, ji krestelėjo banguotus šviesius plaukus.

– Iš „Tods“, – atšovė Miranda.

– Šio sezono? – Anuškos balsas kilstelėjo.

– Taip.

– Puikiai atrodo. Įdomu, ar dar liko. Neprieštarausit, jei tuoj pat jiems paskambinsiu?

Ji išsitraukė mobilųjį ir kraujo raudonumo nagais suspusčiojo mygtukus.

– Nagi, – prakalbo Blaita, – tai kaip ten viskas klostosi?

– Kurį laiką užtruko, bet dabar jau imu apsiprasti. Po Kalėdų turėsi atvažiuoti į svečius.

– Mielai, kai grįšiu. Mat dešimčiai dienų sprunkam į Mauricijų. Užsisakiau atskirą vilą „Saint Géran“. Tas niekšas mane taip nukamavo, kad leisdama jo pinigus nejaučiu jokios graužaties. Žinai, jis vilkina ir vilkina tą reikalą. Lažinuosi, bent porą metų neduos skyrybų. Net jei galiausiai jam atsieis brangiau, dels vien tam, kad mane pakankintų.

– Gaila. Tokia painiava. Linkiu, kad jis su tavim išsiskirtų ir nešdintųsi, tada abudu galėtumėt gyventi savo gyvenimus. Deividas sakė, kad davė tau patarimą.

– Deividas… – pakartojo jo vardą Blaita meiliai šypsodamasi. – Tavo vyras buvo tikra atspara. Nežinau, ką būčiau be jo dariusi. Pati prašapai tame kaime, tad neturėjau daugiau kam pasiguosti. O tada štai pasirodo jis – lyg riteris spindinčiais šarvais. Šitoks kantrus ir supratingas.

– Taigi, – numykė Miranda galvodama, kad būtų gerai, jei jis toks kantrus ir supratingas būtų su ja.

– Davė man neįkainojamą patarimą. Deivido dėka aš tą niekšą vykusiai apiplėšiu. Supras, kad verčiau jau būtų geriau su manimi elgęsis. Deividas – mano slaptas ginklas.

– Argi jis neprašo tavęs grįžti?

– Vien todėl, kad nenori skirtis su penkiolika milijonų.

– Nieko keisto, juk nepasakytum, kad čia kišenpinigiai.

– Aš jų nusipelniau – dešimt pastarųjų metų taiksčiausi su jo neištikimybe. Galiu ir pati panirti į neištikimybės liūną.

– Ką nors įsitaisei?

– Galbūt. – Ji atrodė koketiška.

– Įsitaisei! – aiktelėjo Miranda. – Aš jį pažįstu?

– Ne, – suskubo paneigti Blaita. – Niekas jo nepažįsta. Ne ypatinga meilė, užtat ypatingas seksas. Daug ką sugeba. Kaskart kilsteli mane iki lubų.

– Vedęs?

Blaitai truktelėjo veido raumuo.

– Oi, Blaita! – suspigo Miranda. – Būk atsargi. Prisimink, koks tai jausmas. Nevaryk kokios vargšelės į pragarą, kurį perėjai pati.

– Tai ilgai netruks, – abejingai mestelėjo Blaita. – Tik truputėlis smagumo. Pažadu tau, niekas nebus įskaudintas. Aš jo meilužė nesu.

– Tai kas esi?

– Draugė, kuri dulkinasi, – patenkinta savimi išsišiepė Blaita. – Užsisakykim šampano. Juk švenčiam tavo sugrįžimą į didįjį smogą.

Spragtelėdama pirštais ji pakvietė padavėją. Anuška atsitraukė nuo pokalbio telefonu – jai pavyko susitarti, kad būtų atidėti septinto dydžio batai.

– Kaip palengvėjo, – tarė ji. – Jei būtų jų nebeturėję, būčiau mirusi. Ką gi, o dabar apipilsim tave paskalomis. Jų tiek gausu, kad nė nežinau, nuo ko pradėti.

Miranda klausėsi, o moterys jai persakinėjo skandalus ir negandas, kuriomis jos nesant buvo užimti Londono paskalūnai. Jos gėrė šampaną, užsisakė ant grotelių keptos žuvies su salotomis ir apie nieką nepratarė nė vieno gražaus žodžio. Miranda pasijuto keistai atitolusi, tarsi nuo jų atskirta stiklo sienos. Kitados ir pati turėdavo naujienų, kuriomis galėdavo pasidalyti, o dabar nebuvo nieko, ką būtų galėjusi pridėti. Norėjosi papasakoti apie Eivos albumą ir Žaną Polį, bet Hartingtonas buvo visai kitas pasaulis nei Naitsbridžas. Mažo miestelio naujienomis šitų miesčionių nesudominsi.

Londone meilės romanų ir skyrybų netrūko, tad šiuodu maitvanagiai, su pasigardžiavimu kapojantys atvirą sužeistųjų ir pažeidžiamųjų mėsą, galėjo tenkintis. Miranda sėdėjo atsilošusi, klausėsi ir pasidomėdama, ir pasišlykštėdama. Kelis mėnesius prabuvusi atskirai, dabar drauges ji jau galėjo stebėti objektyviai, kaip negalėjo pirma. Pietaujant toliau, tiedvi darėsi groteskiškos. Kolagenu padidintos lūpos nuo šampano išbrinko, botokso pripumpuotos kaktos įgavo ateivių iš kitų planetų vaizdą, – žmoniškumo neliko. Kuo daugiau jos knaisiojosi po Londono nevykėlių gyvenimą, tuo mažiau rodė užuojautos. Toliau pirkti kalėdinių pirkinių Miranda išėjo burnoje jusdama kartulį. Londonas staiga pasirodė nebe toks ir traukiantis. Eismas perdėm triukšmingas, šaligatviai pernelyg prigrūsti, žmonės nedraugiški, net kvepalų kvapas „Harvey Nichols“ pirmame aukšte – ir tas pasidarė nepakeliamas. Ji pasiilgo ramybės Hartingtone.

Parvažiavusi namo, Miranda kiek nustebo, kad Henrieta, suguldžiusi vaikus, virtuvėje vakarieniauja su Žanu Poliu.

– Tikiuosi, neprieštarauji, – tarė Henrieta. – Visą dieną sodinom darželyje. Vaikai nusivarę, užmigo vos tik Žanui Poliui baigus sekti pasaką apie aksominį triušį. Pamanėm, atšvęsim sunkios darbo dienos pabaigą.

– Džiaugiuosi, – tarė Miranda išsitraukdama kėdę. – Negaliu jums atsidėkoti už tai, kad mane pavadavot.

– Jūs atrodot pavargusi, – pastebėjo Žanas Polis. – Leiskit, įpilsiu taurę vyno. Buvo toks metas, kai maniau, kad miestas – vienintelė gyventi tinkama vieta. Paskui suvokiau, koks jis tuščias ir paviršutiniškas. Kaip glajus ant pašvinkusio torto. Viduj – vieni puvėsiai.

– Viešpatie, aš irgi taip manau. Šitaip džiaugiausi ten pakliuvusi, vėl vaikščiodama tais šaligatviais, bet į dienos pabaigą nieko daugiau nenorėjau, kaip tik namo.

– Man didmiestis niekuomet nepatiko, – prisipažino Henrieta. – Labai jau nedraugiškas. Čia, Hartingtone, justi bendruomenės jausmas. Man patinka jaustis savai.

– Tai ar baigėt sodinti mano darželį? – paklausė Miranda, pasijutusi geriau nuo jų draugijos.

Žano Polio šypsena užvarvino šilto medaus ant kartulio, graužusio ją nuo pat pietų.

– Baigėm. Jei įvyks mažytis stebuklas, pavasarį jis sužydės.

– Žanai Poli, kodėl jūs visad kalbat apie stebuklą? – parūpo Mirandai. – Turite galvoje gamtą?

– Stebuklas yra meilė, Miranda. Jei ką myli, tas gražėja ir tampa pasitikintis. Tau prieš akis prasiskleidžia. Sušildyta meilės negraži moteris virsta gražuole. Su sodu – taip pat. Nuo meilės jis auga geriau, gražiau ir vešliau. Meilė – jokia paslaptis ir jokia magija, tai tik mūsų drąsos ir pasitikėjimo savimi ribų klausimas.

– Nesuprantu.

– Meilei reikia pastangų, kantrybės ir valios. Tikra meilė prasideda nuo meilės sau. Meilė – ne vien grynas jausmas, tai ir valios aktas. Antai savo šeimą palikęs vyras bare ašarodamas sakys, kad žmoną ir vaikus jis myli. Meilė yra tai, kaip ji veikia. Kadaise to mane išmokė labai ypatinga moteris.

Henrieta su Miranda sėdėjo nutilusios. Kuo ilgiau Žanas Polis kalbėjo, tuo mažiau pažįstamas joms atrodė, tuo gilesnis regėjosi jo patirties ir išminties šulinys. Abi jo akyse matė begalinį liūdesį, bet nė viena nerado drąsos paklausti, kas jo priežastis. Henrieta svajojo būti jo mylima, Miranda juto, kad mylėti jį – tik svajonė. Abi širdys linko prie to, kuris temylės tik vieną moterį. Tą, kurią pamažiukais gaivino meiliai sodindamas jųdviejų gėlyną.

5 Laba diena (pranc.).

6 Laba diena, ponia (pranc.).

XX

Ilgesinga saulėlydžio šviesa nurausvina karvelidę, bet vos vienai akimirkai, lyg švelnus rojaus kvėptelėjimas

Prieš Kalėdas Žanas Polis grįžo į Jonvabalius. Įvažiavęs pro didžiulius geležinius vartus, tada keliu, kuris didingai driekėsi aplenkdamas seną kedrą, automobilį pastatė ant žvyro prieš įspūdingą fasadą. Šviesiai mėlynos langinės buvo atlapos, palangės nuklotos mažytėmis šerkšno kruopomis. Jis pasidairė į aukštą stogą, nuo kurio žvelgė mieguisti mansardos langeliai ir į žydrą vaiskų dangų stiebėsi aukšti kaminai. Francuaza duris atrakino garsiai barškindama raktais, šalčiu nusiskundė dar jo neišvydusi.

– Monsieur, greičiau lįskit vidun, kol mirtinai nesušalot. Prieškambaryje ir svetainėje Žeraras užkūrė židinius. Išalkot? Armandina orkaitėje paliko daube7, turim šviežios duonos kepalą. Ji nežinojo, ar būsit pavalgęs. Vakare ateis paruošti jums vakarienės. Negaišuokit lauke. Eikšenkit, juk šalta. – Namų ekonomė įsivedė jį vidun, už nugaros garsiai trinktelėjo durimis. – Šiuos rūmus taip sunku išlaikyti šiltus, – sumurmėjo ji šlepsėdama į prieškambarį.

– Hubertas yra? – paklausė Žanas Polis galvodamas vien apie sodą.

– Yra. Gal pirma pavalgykit, su juo pasimatysit paskui. Jis lauke.

– Ar čia buvo didelių šalčių?

– Tik pastarąją savaitę. Ruduo buvo šiltas, o paskui staiga kad atšals.

Žanas Polis prieškambaryje pasidairė, nužvelgė židiny žaižaruojančią liepsną, žvilgančias plytelių grindis, išblukusius persiškus kilimus ir patenkintas atsiduso. Gera namie. Nusivilkęs paltą, padavė Francuazai.

– Pasikalbėsiu su juo dabar, salone, – pasakė. – Daube atneškit ant padėklo. Pavalgysiu ten.

– Ar įleisti šunis? – paklausė Francuaza. – Jie visą rytą nerado vietos. Žinojo, kad parvažiuosit.

– Įleiskit. Aš jų pasiilgau.

– Pasibūsit?

– Ne, po dešimties dienų išvažiuoju.

Jai atvipo lūpa.

– Taip greit?

– Taip.

– Jei jūsų motina būtų gyva…

– Bet ji nebegyva, – nukirto jis.

– Ko jūs ten važiuojat? Gyvulėliai jūsų pasiilgsta. – Ji nudelbė akis. – Mes irgi.

Žanas Polis meiliai pažiūrėjo.

– Ak, Francuaza, jūs – sentimentali moteris, nors išoriškai atrodot tokia dalykiška.

– Ir kas jums iš to, monsieur? Kodėl nesusirandat dailios jaunos moters ir neįsikuriat su šeima? Čia didelė château. Negerai, kad kiaurus metus būna tuščia. Nūn aidi nuo vaiduoklių ūkavimo, nes negyvenama.

Žanas Polis papurtė galvą.

– Ne visuomet viskas susiklosto taip, kaip sumanai.

– O ką buvot sumanęs?

Jis sugavo jos motiniško rūpesčio kupiną žvilgsnį.

– Apie tai su niekuo negaliu kalbėti, – niauriai atsakė Žanas Polis. – O dabar atneškit valgyti, aš išbadėjęs. Ir pasakykit Hubertui, kad noriu jį pamatyti.

Į svetainę įlėkę du didžiuliai dogai džiugiai puolė prie jo. Žanas Polis priklaupė ir, abu apkabinęs, leido palyžčioti veidą.

– Aš jūsų irgi pasiilgau! – pasakė šunims, švelniai timpčiodamas už ausų ir plekšnodamas per nugaras.

Jonvabalių dvare visada būta didžiųjų dogų. Tokiems dideliems namams užpildyti reikėjo didelių padarų. Žanas Polis prisėdo ant židinio grotų ir, nuo ugnies šylant nugarai, pro stiklines duris pažiūrėjo į sodą, dabar apšerkšnijusį. Jis vylėsi grįšiąs su Eiva. Aprodysiąs sodus, kuriuos kūrė jai. Likusį gyvenimą nugyvensiąs drauge. Juk ji pažadėjo. Jis irgi davė pažadą. Tie pažadai buvo užantspauduoti meile. Jis savąją sutarties dalį įvykdė, o ji?

Įėjo Francuaza, nešina pietumis ant padėklo.

– Ketinat Kalėdas leisti vienas? – sunerimo ji.

– Neturiu kitos išeities.

– Kaip gaila. O toks patrauklus jaunas vyrukas.

– Negailėkit manęs, moterie, – suniurnėjo jis.

– Jei būtų gyva jūsų motina…

– Bet ji nebegyva, – pakartojo jis. – Jei būtų gyva, Kalėdas švęstų su manimi. O dabar aš vienas.

– Kas jau kas, monsieur, o jūs tai vertas meilės. Pažįstu jus nuo vaikystės. Skaudu matyti gyvenant vieną. Taip, meilužių įsitaisyti labai gerai, bet aš jums norėčiau daugiau. Noriu, kad turėtumėt gerą, nuoširdžią mergaitę ir sveikų vaikų būrį.

– Per vėlu.

– Ne per vėlu, jei vestumėt jauną vaisingą moterį.

– Francuaza, jūs svaičiojat, – išrėžė jis.

Įžengė Hubertas su kepure rankoje.

– Bonjour, monsieur. Džiaugiuosi, kad grįžot sveikas.

Jis formaliai linktelėjo.

– Dabar man surengta kryžminė apklausa, Hubertai. Francuaza, atneškit Hubertui stiklą brendžio. Na, pasakok. Kaip sodai?

Francuaza iškiūtino į prieškambarį. Jos sąnariai buvo sustingę, nuolat skaudėjo nugarą. Jau kažin kadai turėjo atsisakyti tarnystės, bet vis laikėsi – iš ištikimybės velionei Žano Polio motinai ir Žanui Poliui, kurį mylėjo kaip sūnų. Matė, kaip tas prieš dvidešimt šešerius metus grįžo iš Anglijos palūžęs jaunuolis, pasiryžęs likti ištikimas tai, kurią mylėjo, bet negalėjo turėti. Francuaza pati buvo patyrusi trumpą meilę ir ją praradusi, tad suprato jo skausmą. Tokį skausmą išgydo laikas – jos širdyje telikęs siaurutis randelis. Bet Žanas Polis taip ir nepagijo. Jo širdis tebebuvo atvira kraujuojanti žaizda. Jis kaip šuo prie šeimininko lavono leidosi meilės marinamas. Jo motina taip ir nepatyrė, koks džiaugsmas turėti anūkų. Tėvo su juo siejami lūkesčiai nebuvo įgyvendinti. Niekas nesuprato kodėl. Bet Francuaza visas šias paslaptis žinojo, ji tūnodavo kiekviename château kampelyje tarsi šešėlis, neregima, bet visažinė. Tik ji matė į sieną atremtus paveikslus, parašytus ir neišsiųstus laiškus, gėles, kurios buvo sodinamos tikintis vieną dieną ją parsivežti ir parodyti, kaip visą savo gyvenimą skyrė jai – taip atsidavęs, tarsi ji būtų šalia.

Pliaukštelėjusi liežuviu, Francuaza akmeninėmis plokštėmis nušliurino virtuvės link, į jaukų savo kambarį. Kai kuriuos dalykus geriau pamiršti. Gyvenimas – trumpas. Kokia prasmė laikytis įsikibus to, kas nepasiekiama? Argi ji neužvertė skyriaus, nepadėjo knygos ir nepradėjo iš naujo? Lengva nebuvo, bet buvo įmanoma. Francuaza įsitaisė krėsle ir nusitvėrė mezginį. Bent jau jis namie – už tai ji buvo dėkinga.

O Hartingtone Miranda ilgėjosi Žano Polio. Tėvai su tėvo seserimi Konstanca atvažiavo sidabro spalvos roveriu, prigrūstu dovanų ir bagažo. Tai buvo pirmasis jų apsilankymas. Diana Stenli-Klain, skraidydama iš kambario į kambarį su dramblio kaulo spalvos kelnėmis, prie jų derančiu kašmyro megztiniu, zomšiniais batais ir vynuogių dydžio perlais, turėjo apie daug ką pareikšti nuomonę.

– Varge, – purkštelėjo ji išvydusi dukters virtuvės kėdes. – Skurdo įvaizdis gal ir labai madingas, bet mūvėdama geriausiomis pėdkelnėmis ant tokių sėstis nenorėtum.

Pamačiusi didžiules ornamentais išpuoštas stiklines vazas prieškambaryje, ji kilstelėjo antakius.

– Kaip keista matyti tokius daiktus namuose, kur esama mažų vaikų!

O kai Miranda papasakojo apie sodą, kaip kitados jis buvo gražiausias Dorsete, motina purkštelėjo:

– Na, šiaip tai viskas sąlygiška.

Kaip įprastai, jai niekas netiko. Miranda laukė nesulaukė, kad viskas baigtųsi ir visi išsinešdintų namo.

Konstanca turėjo erzinantį įprotį įsiterpinėti. Uždavusi klausimą ne laukdavo atsakymo, o imdavo dėstyti savo nuomonę, nutraukdama pašnekovą vidury sakinio. Po kurio laiko Miranda pasidavė, tik atsilošė ir klausėsi puse ausies, teišleisdama tinkamą garsą tinkamose vietose, kad atrodytų, jog kreipia dėmesį. Deividui Mirandos tėvas Robertas patiko. Jie rūkė cigarus ir aptarinėjo politiką. Nuomonės sutapo, abu buvo dešiniųjų pažiūrų ir vienodi pasipūtėliai.

Vaikai, apsiavę guminiais ir apsivilkę striukėmis, žaidė lauke, drėgname ore skardeno juokas. Bet be Žano Polio Gasas atrodė sutrikęs. Mėgino išsivesti pažaisti tėvą, bet Deividas buvo užsiėmęs su seneliu. Vaikas trypčiojo ant akmeninio tilto, ilgesingai žiūrėdamas į namelį – tas buvo tuščias ir šaltas. Storma parėjo vidun – kol ponia Andervud paruoš pietus, virtuvėje prie stalo pavers karoliukus. Gasas liko slankioti ir ieškoti pramogų vienas. Be Žano Polio, surasdavusio jam užsiėmimų, vėl ėmėsi to, ką mokėjo geriausiai – skriausti mažus, bejėgius padarus.

Auką Gasas rado čiobrelių take. Tai buvo didelis voras juodomis plaukuotomis kojytėmis, apvaliu, pūstu pilvuku. Bakstelėtas pagaliu, jis palindo po lapu, bet Gasas vorą aiškiai matė. Tas laukė sustingęs iš baimės. Nors ir turėjo patirties su paukščiais ir gyvatėmis, šito grobuonies jis negalėjo perprasti.

Gasas atsigulė ant tako akmenų – tie tebebuvo drėgni nuo naktį iškritusios dulksnos. Nebelijo, bet dangų temdė debesys, o vėjas pūtė ledinis. Pamažu, kad neišgąsdintų voro, vaikis ištiesė ranką. Voras nesujudėjo – jei nekrustelės, gal grobuonis jo nepastebės. Bet Gaso būta vorų žinovo. Jis nesibaimino, kaip sesuo ir jos draugės. Žaibiškai, kaip buvo išmokęs metų metus praktikuodamasis, nusitaikė pirštais ir čiupo padarėlį už ilgos trapios kojelės.

– Va ir sugavau! – sušnypštė triumfuodamas.

Voras veltui muistėsi. Gasas jį išsitraukė į šviesą ir, tebelaikydamas už vienos kojos, iš lėto nurovė kitą. Voro aimanos negirdėjo, akyse nematė skausmo. Gal voras jo nė nejuto. Gasui nerūpėjo. Vieną po kitos jis nutraukė visas kojas, liko tik minkštas apvalutis kūnelis – Gasas jį paliko ant akmens sulesti paukščiui. Kojytės gulėjo kaip mažytės šakelės, nuplėštos vėjo.

Bet pasitenkinimo trukta trumpai. Gasas prisiminė Žaną Polį, kaip jis myli visus Dievo kūrinius, ir ūmai susigėdo. Voro kūnelį greit sutrypė koja – taip sunaikins savo darbą, lyg jo nė būti nebuvo. Nudūmęs į daržą, uždarė vartus, susirado šiltą vietelę viename iš šiltadaržių. Jo nuostabai, čionai buvo pilna vazonų. Visi pripilti žemių, išrikiuoti lygiomis eilėmis. Jų stovėjo apie penkiasdešimt. Gasas juos nužvelgė su pagarbia baime. Žinojo, kad kiekviename Žanas Polis pasodino kažką ypatinga, kas pavasarį prasikals. Žinojo po žeme žiemojant augalus. Tai čia tas sodo stebuklas, susijaudinęs pagalvojo, panūdęs, kad Žanas Polis čia būtų ir jam paaiškintų. Pastebėjo vabalą, aukštielninką gulintį ant cementinių grindų – tas, pašėlusiai mataruodamas kojomis, stengėsi apsiversti. Švelniai, kad nesužeistų, Gasas lapu jį apvertė ir pažiūrėjo, kaip vabalas sprunka po terakotos vazonu. Padarius gerą darbą, jo dvasia atsigavo.

Miranda, vedžiodamasi motiną su Konstanca, rodė joms sodą. Čia, kur Žanas Polis buvo pasėjęs savo stebuklą, dygios motinos pastabos buvo lengviau pakenčiamos. Šičia Miranda jautėsi arčiau jo, lyg jo buvimas šildytų orą ir sielą pripildytų ramybės. Konstanca entuziastingai tauškė, Diana niekinamai purkštavo.

– Viešpatie, nejau jums iš tikrųjų reikia tokio didelio sklypo? Gi baisiai sunku prižiūrėti.

– Mes turim du sodininkus, – oriai atrėžė Miranda, šypsodamasi nuo minties apie Žaną Polį.

– Tavo amžiaus aš viską dariau pati. Samdyti šitiek žmonių pernelyg didelė prabanga…

– Nesąmones kalbi, Diana, – įsikišo Konstanca. – Gi pati sakei, kad tokį sklypą sunku prižiūrėti. Mano galva, jų reikėtų dar daugiau. Tikiuosi, turit gerus!

– Kaip matot…

– Žinoma, matau, Miranda, – vėl pertraukė Konstanca. – Niekur anei piktžolės. Tikiuosi sodą pamatyti pavasarį. Jis pražys nuostabiausiom gėlėm.

– Taip, pavasarį bus gražu, – sutiko Diana. – Bet vasarą viskas užžels, tada ir suprasi, kad apžiojai daugiau, nei gali sukramtyti.

Kai ponia Andervud paskelbė, kad pietūs paruošti, Miranda atsikvėpė, ir jos suėjo vidun.

– Turiu tau pasakyti, Miranda, nudirbai daug, išties, – tarė Konstanca, Dianai nusukus ausį į šalį. – Reikia būti senai baisiai surūgėlei, kad įžiūrėtum kokių kliaučių. Negalvok apie tai, širdele. Bėda ne tavo – bėda tavo motinos ir jos kaily kiūtančios žalios bjaurios pabaisos, – pamerkė akį pagyvenusi moteris.

Miranda šyptelėjo ir nusekė paskui ją į drabužinę pasikabinti striukės.

Diana atsisėdo prie stalo valgomajame.

– Ir kam tokiomis blankiomis spalvomis dažyti sienas, – išdrožė dukrai. – Labai jau londonietiškos. Mano nuomone, kaimui labiau dera šiltos spalvos.

– Man atrodo… – prasižiojo Miranda, bet jai nebaigus sakinio sukruto Konstanca.

– Labai gražu, Miranda. Namą įrengei labai skoningai, tiesa, Robertai?

– Taip, tiesa, – atsakė jos brolis, nė nesusimąstęs apie įrengimą. – Labai skoninga.

– Gasai, Storma, eikšenkit, sėskitės prie senelės. Taip retai jus matau. Miranda niekuomet jūsų neatveža. Galėtų labiau jumis dalytis. Vargšė močiutė!

Miranda pavartė akis ir pažiūrėjo į vaikus, kurie darė kaip liepiami, nors ir be didelio užsidegimo.

– Kaip gerai, Miranda, kad įsitaisei virėją. Nebūtų buvę verta važiuoti tokį kelią, jei turėtume skrandžiais išbandyti tavo veiklos vaisius.

Ji sukikeno, lyg tai būyų pokštas, tačiau Miranda užsigavo ir nusigręžė. Nieko nuostabaus, kad sesuo išsidangino į kitą pasaulio kraštą.

Įžengė ponia Andervud, nešina kepta ėriuko koja. Kambary bemat pakvipo alyvuogių aliejumi ir rozmarinais. Diana giliai atsiduso, bet neprasižiojo. Nejau jai užteks įžūlumo kritikuoti ponią Andervud? Tai bent susirėmimas būtų, Miranda už tokį reginį nemažai sumokėtų. Ji palaukė, kol motina įsidėjo į burną pirmą kąsnį, ponia Andervud tuo metu ėjo apie stalą su lėkšte skrudintų bulvių. Diana tylom sukramtė, žandai nuraudo iš malonumo. Pagaliau ji prabilo.

– Labai skanu, – išbėrė šakute smeigdama kitą gabaliuką.

– Žinoma, kad skanu, – atsiliepė ponia Andervud žiūrėdama, kaip Deividas dedasi į lėkštę keturias stambias bulves. – Juk čia – tikras Dorseto ėriukas. Geresnio negausi.

Dianai užteko proto nesiginčyti.

Kalėdų išvakarėse Gasas su Storma pakabino savo kojines Kalėdų Seneliui ir nesispyriodami atsigulė. Gasas pareiškė nesudėsiąs bluosto jo laukdamas, o Storma užginčijo, kad jei jis taip darys, tai Kalėdų Senelis išvis neateis ir dovanų negaus nė vienas. Miranda, juos apkamšiusi, grįžo į svetainę įmesti į židinį poros malkų ir uždegti Kalėdų eglutės girliandų. Ji užtraukė užuolaidas, paleido kompaktinį diską ir prisėdo ant tvorelės apie židinį. Buvo pasiilgusi Žano Polio. Raminančio jo buvimo šalia. Kažin kaip jis patartų elgtis su motina. Gi žinojo atsakymus į visus klausimus – kaip Senukas Laikas. Ūmai ji panūdo grįžti prie iškarpų albumo ir kad tėvai su Konstanca nešdintųsi – ji ramiai atsigultų ir pasinertų į paslaptingąjį Eivos Laitli gyvenimą.

Tą akimirką į kambarį įžengė Deividas, susisiautęs trumpu vyšnių spalvos chalatu ir apsiavęs derančiomis aksominėmis šlepetėmis. Pamatęs žmoną, prisėdusią ant turėklo, šyptelėjo.

– Kaip laikaisi, brangioji?

– Šiaip ne taip, – atsakė ji.

– Ar kojinės man paruoštos? Laukiu nesulaukiu, kada galėsiu vaidinti Kalėdų Senelį!

– Viliuosi, ne dėl tavęs Gasas neužminga. Bijau, kad tu jį labai nuviltum.

– Juk visą dieną prabuvo lauke, išvargo. Vargu ar išbūtų neužsimerkęs ilgiau kaip penkias minutes.

– Mamą sunku ištverti, – apie ką kita prabilo Miranda.

– Todėl, kad užsileidi ją ant galvos.

Deividas atkimšo butelį šampano.

– Taip buvo visą gyvenimą, dar ir dabar nežinau, kaip ją suvaldyti.

– Tu suaugusi moteris. Tiesiog pasakyk, kad užsičiauptų.

– Pasakyti lengviau nei padaryti.

– Nuo kada gi pasidarei tokia geibi vargšė?

– Deividai!

– Mieloji, žmonės su tavimi elgiasi taip, kaip leidi jiems su savimi elgtis. Tau tereikia pasakyti „ne“.

Ji susiraukė.

– Suprantu, kodėl Blaita tavim kliedi.

– Kliedi?

– Taip, ji sako, kad duodi gerus patarimus. Dabar suprantu, kad ji teisi.

Jis pripylė Mirandai taurę šampano.

– Čia tau, mieloji, – pasakė bučiuodamas į skruostą.

– Už ką? – paklausė ji.

– Vien tam, kad parodyčiau, kaip tave branginu. Nupirkau tau nuostabią dovaną.

Miranda, pagalvojusi apie „Theo Fennell“, nusišypsojo.

– Šit kaip, – tarstelėjo apsimestinai droviai. – Kada ketini dovanoti?

– Galėčiau ir dabar, – pasakė Deividas vėl ją bučiuodamas. – Skaniai kvepi. Kodėl gi mums kokiai dešimčiai minučių nenutykinus į viršų? Girdėjau, tavo mama leidžia vandenį, jie kurį laiką užtruks.

– Aš nesipraususi.

– Puiku, tu man labiau patinki, kol nebūni išsitepusi aliejais. Eikš!

Jis paėmė Mirandą už rankos ir nusivedė viršun, abu kikeno kaip vaikai, bijantys, kad bus užklupti. Miegamajame Deividas stumtelėjo ją ant lovos, įsitaisė greta. Vėl pabučiavo. Kai jai iš džinsų ištraukė marškinius ir perbraukė ranka per pilvą, Miranda dovaną ir pamiršo. Jis atsegė liemenėlę, sauja suėmė krūtį, nykščiu patrynė spenelį. Tada įsikniaubė veidu į kaklo linkį ir švelniai bučiavo odą – tol, kol ji ėmė raičiotis iš malonumo. Žinodami, kad bet kurią akimirką gali būti užklupti, jie mylėjosi greitai. Apie Žaną Polį Miranda nebegalvojo. Deividas jau seniai bebuvo į ją taip žiūrėjęs, jo akys buvo apdujusios iš geismo, lūpos perkreiptos nuo susižavėjimo, kad ji su juo.

Pasimylėję abu gulėjo suartinti intymumo.

– Buvai puikumėlis, mieloji! – pasidžiaugė jis. – Dabar įteiksiu tau apdovanojimą.

Deividas atsikėlė ir nuogas nudrožė į drabužinę. Miranda užsiklojo antklode ir nusiteikė priimti dovaną.

– Tikiuosi, nesukvailiojai! – pasakė.

„Theo Fennell“ juvelyrinių dirbinių parduotuvėje neįmanoma nesukvailioti.

– Negi nemanai, mieloji, kad to nusipelnei? Palieku tave čia ištisai savaitei. Šitai parodys, kaip tave myliu ir branginu. – Deividas grįžo nešinas raudona dėžele. Miranda iškart suprato, kad ji ne iš „Theo Fennell“, nes ten dėžutės būdavo rožinės ir juodos. Ji pajuto užplūstant nusivylimo bangą, bet pasistengė neišsiduoti. – Linksmų Kalėdų, mieloji.

– Ačiū. – Prieš atidarydama dėžutę ji kiek padvejojo. – Ir ką gi tu čia man nupirkai?

– Atidaryk, – paragino jis, šypsodamasis, nekantraudamas.

Dėžutėje gulėjo deimantinis širdies pavidalo pakabutis. Jei Miranda nebūtų atsiliepusi į skambutį iš „Theo Fennell“, būtų susijaudinusi. Kokia gi moteris nesidžiaugia deimantais? Bet dabar ji tegalvojo apie juvelyrinį dirbinį, kurį Deividas užsakė išgraviruoti. Jei jis buvo ne jai, tai kam gi?

7 Troškinta jautiena (pranc.).

Pavasaris

XXI

Pasigėrėtinas karklų kačiukų vaizdas. Pirmi iš žemės besikalantys narcizų daigai

Hartingtonas, 1980-ieji

Besikeičiant metų laikui, pasikeičiau ir aš – pražydau it nelauktai iš sniegų prasikalęs pumpuras. Išoriškai elgiausi lyg niekur nieko, bet iš tikrųjų P. P. meilės prisipažinimo negalėjau pamiršti. Tai, apie ką niekuomet nesusimąstydavau, staiga pradėjo suktis man mintyse lyg morka prieš asilą, visuomet pasitenkindavusį žole. Turėjau siųsti jį namo ir išvengti baisaus skausmo bei sielvarto, abiem draskančio širdį. Bet kaip galėjau nuspėti, kas bus, jei iš tikrųjų tuo metu tejutau tik švelnumą? Žiemai traukiantis susigriebiau, kad apie jį galvoju vis dažniau ir dažniau. Akimirkos, kai protas nebūdavo užimtas, buvo pilnos jo juoko ir tos plačios, užkrečiančios šypsenos – tokios žavios, kad širdis suvirpėdavo vos apie ją pagalvojus. Naktys darėsi vis skausmingesnės, dienos – pilnos įkrovos, kuri kaupėsi tarp mūsų nelyg drėgmė vasarą, prieš kylant audrai. Jei Filipas būtų daugiau buvęs namie, gal to nebūtų nutikę. Bet jo šitaip dažnai nebūdavo. Aš jaučiausi vieniša. Jo nebuvimas leido suartėti su P. P., o aš, išsiilgusi draugijos, leidau, kad šitai vyktų. Su kaltės jausmu grūmiausi. Kai sėdėdavau viena ant suoliuko mūsų darželyje ir mąstydavau apie šios uždraustos meilės beviltiškumą, mano nuotaika svyruodavo nuo džiaugsmo iki nevilties. Kaskart, kai tik leisdavau sau tas neįmanomas svajas, prieš akis iškildavo vaikų veideliai ir pakirsdavo jas dar neįsišaknijusias. P. P. aš mylėjau, bet savo vaikus mylėjau labiau.

Filipas tebegyveno savo linksmą gyvenimą, ištisoms savaitėms prapuldavo Prancūzijoje ar Ispanijoje, ieškodamas naujų vynų nukakdavo net iki Argentinos, Čilės. Jis nematė, koks grūdas dygsta man širdyje. Iš pradžių ir pati dėjausi to nematanti, paskui slėpiau, bet, jam ūgtelėjus, į šitą gyvybingą meilės sėklą, tądien miške pasėtą P. P., nebegalėjau nekreipti dėmesio.

Eiva kamavosi nežinodama, ką daryti. Kaip galima mylėti du vyrus vienu metu? Meilė Filipui nesumenko, nė kiek, bet ją vis labiau traukė prie Žano Polio. Anksčiau ji manydavo, kad romanai užmezgami, kai šeimoje jau esama nesutarimo. Bet jos šeimoje nesutarimo nebuvo. Nė nuobodžio. Jos gyvenime viskas buvo taip, kaip turi būti, tad nebūta jokios priežasties, kodėl ją turėtų traukti Žanas Polis.

Iš pradžių Eiva mėgino nuo jo atsiriboti. Siųsdavo jį į tolimiausius sodo kampelius, bet jei paties Žano Polio ir nebūdavo, jis nuolat būdavo jos mintyse. Tada ji nutarė savus jausmus laikyti seserišku švelnumu. Šiaip ar taip, jau šeši mėnesiai, kai jie artimai dirba sode, tad suprantama, kad ji turėtų jaustis kaip vyresnioji sesuo. Bet, prasidėjus žiemos atlydžiui ir galveles pakėlus snieguolėms bei narcizams, Eiva to neigti nebegalėjo. Jos jausmai buvo moters jausmai vyrui, ir jie nesitraukė.

Eiva matė Žano Polio persimainymą. Rudenį jis atvažiavo pasipūtęs lengvabūdis jaunuolis. Sodas jį pamažu pakeitė. Eiva nenumanė, kaip pati prisidėjo prie to pasikeitimo. Kad jis stebėdavo, kaip ji apsieina su augalais ir gyvūnais, su vaikais ir vyru, ir kai būna viena su juo. Apie šitą sau būdingą stebuklą Eiva nežinojo. Ar dėl jos, ar dėl sodo, bet Žanas Polis akivaizdžiai krypo į gera. Pasidarė jautresnis, supratingesnis. Šitas pokytis kilo, aišku, iš meilės. Kuo daugiau meilės jis jautė, tuo geresniu žmogumi darėsi.

Vieną kovo rytą Žanas Polis pasiūlė nuvažiuoti į paplūdimį.

– Galėtume papusryčiauti užeigoje. Norėčiau pamatyti daugiau Dorseto. – Jis iškėlė delnus, pagūžčiojo. – Dulksnoja. Ne kažin ką tegalime veikti lietuje.

Dėl jo maldaujamos šypsenos Eivai nebuvo kaip atsisakyti.

– Gera mintis, – pratarė ji slėpdama nerimą. Būti vienai su juo sode – puiku, bet sumanymas kartu leisti dieną paplūdimy kažkodėl pasirodė netinkamas. – Pasakysiu Filipui. Gal jis norės važiuoti. – Nuo šio pasiūlymo Žano Polio veidas apniuko. – Turbūt užsiėmęs, bet žinau, kad jam patiks būti pakviestam, – išbėrė ji, žengdama namo link.

Filipas sėdėjo savo kabinete, nutrintame odiniame krėsle, šunys gulėjo ant kilimėlio prie židinio, iš magnetolos spintelėje aidėjo klasikinė muzika. Jis buvo taip įsikniaubęs į knygą, kad žmonos neišgirdo.

– Mielasis, – tarė ji artindamasi. Vyras pakėlė akis, akimirką pasistebėjo, šyptelėjo. – Atleisk, kad trukdau.

– Tu niekuomet netrukdai, Krūmiuk, – atsiliepė jis dėdamas knygą ant kelio.

– Žanas Polis pasiūlė pasivaikščioti paplūdimiu. Šiandien toks prastas oras. Pavalgytume užeigoje. Jis nori geriau pasižvalgyti po vietovę. Kodėl tau prie mūsų neprisidėjus? Bus smagu.

– Kad ir kaip mane vilioja mintis paklajoti su savo žmona dulksnoje, atsisakysiu, – tarė Filipas, o Eiva pasibaisėjo, kad pajuto tokį palengvėjimą. Kadangi gniaužė kaltę, išėjo apsimesti deramai nusivylusiai, užlaikyti bučinį į skruostą. – Tu lengvai permatoma, Krūmiuk, – sukikeno Filipas.

– Permatoma? – nustebo ji rausdama.

– Taip. – Jis įdėmiai pažiūrėjo į veidą. – Manai, viena su Žanu Poliu nuobodžiausi, tiesa?

– Ne.

– Aš tave pažįstu, Krūmiuk. Skaitau kaip knygą. Tu – mano didžiausias bestseleris. – Jis nusijuokė. – Deja, turėsi važiuoti viena. Esu tikras, kad ištversi.

– Galvijas! – šūktelėjo Eiva. – Visąlaik palieki jį man. Esi man už tai skolingas. Pats žinai, tiesa?

– Ko tik panorėsi – viskas tavo, – atsakė jis.

– Aš priminsiu.

Jis pasilenkęs pabučiavo jai į kaktą.

– Tikiu.

Eiva žvaliu žingsniu išėjo iš kambario ir tyliai uždarė duris.

Žanas Polis su Eiva siaurais vingiuojančiais keliukais nuvažiavo pajūrio link. Ji buvo neįprastai įsitempusi, lyg paauglė per pirmąjį pasimatymą. Žanas Polis atrodė atsipalaidavęs, akivaizdžiai džiaugėsi jos draugija ir pumpurais besipuošiančiu kraštovaizdžiu. Valytuvai braukė lietų nuo priekinio stiklo tiksliai lyg tiksintis laikrodis. Eiva kaip niekad stipriai juto greitą laiko lėkimą. Baigiantis vasarai jis, sugriebęs ją ir bloškęs nelyg tornadas, grįš į Prancūziją. Juodu nuo šitos trumpos meilės atsitokės. Jai teliks svarstyti, kaip galėjo būti – juk ji, ištekėjusi moteris, neturėjo kito pasirinkimo, kaip jam atsakyti.

Eiva pastatė automobilį pakelės aikštelėje ir vinguriuojančiu taku nusivedė Žaną Polį į nuošalų paplūdimį.

– Čia niekas nevaikšto, – pasakė jam. – Šičia akmenuota. Bet man patinka ta kietuma ir akmenukų gurgždėjimas po kojomis.

Dulkė be perstojo, bet dėvėdama kaubojaus skrybėlę, kurią jai prieš keletą metų Teksase buvo nupirkusi Todė, pončą, kurį būdama paauglė įsigijo Čilėje, džinsus ir guminius batus ji nešlapo. Plaukai buvo sukišti po skrybėle, ant kaklo kadaravo kelios išslydusios garbanos. Eiva niekuomet nelaikė savęs gražia, bet Žano Polio žvilgsnis sakė, kad ji – gražiausia pasaulyje.

Paplūdimyje Žanas Polis ėjo greta. Jis nebuvo toks ištįsęs kaip Filipas, bet šalia Eivos, kurios ūgis tebuvo šiek tiek daugiau kaip penkios pėdos ir šeši coliai, atrodė aukštas. Jūra buvo rami, bangos švelniai šlifavo akmenis slysdamos pirmyn, paskui koketiškai atsitraukdamos. Vėjas dvelkė druska, vieną akimirką šėlo, kitą rimo, atspindėdamas keistą Eivos ir Žano Polio tarpusavio ryšį. Jis taip norėjo ją apkabinti, paleisti giliai širdyje užrakintus žodžius ir pasakyti, kaip stipriai myli. Bet tik susikišo rankas į kišenes ir ėjo šalia, beprasmiškai pakalbėdamas tai apie kiro skrydį, tai apie paplūdimyje jūros išplautas krabo liekanas – apie bet ką, kas tik ateidavo į galvą, kad tik nereikėtų atverti širdies. Eiva savo ruožtu liepsnojo troškimu pabūti jo glėby, bent akimirką, vieną uždraustą sekundę, kuria galėtų misti tomis nesibaigiančiomis naktimis, kai jo ilgisi. Prisiminusi saulėlydžio tragediją, ji netikėtai pravirko.

Žanas Polis sustojo ir, suėmęs ją už pečių, susirūpinęs pažiūrėjo į veidą.

– Atsiprašau, – sušnibždėjo Eiva.

– Už ką? – paklausė jis, balsas buvo toks švelnus, kad ją dar labiau pravirkdė.

Eiva papurtė galvą.

– Iš to nieko nebus, Žanai Poli.

– Nesuprantu.

– Tai lyg saulėlydis. Taip gražu, kad norėtum šitai sulaikyti. Bet va ir nebėr.

– Eiva…

– Arba kaip vaivorykštė, – kūkčiojo ji. – Iš tolo mylima, bet negalima…

Žanas Polis nebelaukė, kol ji baigs sakinį – apglobė ir karštai pabučiavo. Eiva neturėjo jėgų atsispirti. Leidosi apkabinama ir, nebepaisydama savitvardos, užsimerkė. Jo bučinys buvo nekantrus, bet švelnus, ir ji apsivijo jo kaklą rankomis atsiduodama, trokšdama, kad akimirka išsitęstų. Bet kaip ir visų gražių dalykų pabaiga buvo čia pat, ir bučinys dėl tos numatomos pabaigos pasirodė dar saldesnis. Iš aukštybių – į baisias žemumas, tarsi didingos vaivorykštės lankas būtų paniręs į pilkus debesis. Ji pagalvojo apie vaikus ir Filipą, ir užplūdo kaltės jausmas. Eiva atšoko.

– Aš negaliu, – sudejavo persibraukdama per dar šiltas nuo bučinio lūpas. Žanas Polis spoksojo apmiręs, tarsi kas būtų ką tik ištraukęs žemę jam iš po kojų. – Nežiūrėk taip. Aš neatlaikysiu. – Eiva pirštais palietė jam skruostą – šaltą nuo vėjo ir šlapią nuo dulksnos. – Mums nereikėjo čia važiuoti. Sode viskas taip, kaip ir turi būti. Kiekvienas turim savo vietą. O čia nėra ribų, kurios mus skirtų.

– Bet grįžti mes nebegalim, – tarė jis. – Per toli nuvažiavom.

– Tai ką daryti?

– Nežinau, Eiva. Aš težinau, kas mano širdy. Kuo daugiau laiko praleidžiu su tavimi, tuo daugiau mano širdies pasiimi.

Eiva pridėjo galvą jam prie krūtinės ir pažvelgė į jūrą. Horizontas buvo padūmavęs. Klausydamasi bangų mūšos ir graudaus žuvėdros klyksmo ji juto, kaip sielą užplūsta liūdnumas.

– Taip būti negali, Žanai Poli, – pagaliau ištarė ji. – Aš negaliu išduoti Filipo. Jį irgi myliu. Ir vaikus… – Balsas užlūžo, nes jį užgniaužė sielvartas. – Šiame pasaulyje nėra nieko, kas priverstų mane juos palikti.

– Tada aš grįšiu į Prancūziją.

– Ne! – sukliko ji atšlydama.

– Aš neturiu kitos išeities, Eiva.

– Betgi aš noriu būti su tavim pavasarį, vasarą. Noriu su tavimi džiaugtis sodais. Niekas jų taip neperpranta kaip tu. – Ji sunkiai nurijo seilę ir, dėl sukrėsto jo veido netekusi nuovokos, įsižiūrėjo. – Manęs niekas taip neperpranta kaip tu.

– Tavęs niekas nemyli taip kaip aš, – atšovė jis, spausdamas jos rankas taip stipriai, kad ji net krūptelėjo. – Bet tu teisi, – pasakė ją paleisdamas. – Aš be tavęs negaliu gyventi, taigi teturiu vienintelį pasirinkimą – ir viltį.

– Kokią?

– Kad lietus toliau lis, išlįs saulė ir nušvis pati nuostabiausia vaivorykštė.

Jie mėgino elgtis taip, tarsi bučinio nė nebūtų buvę, bet nors kalbėjo apie kitus dalykus, prisiminimas apie jį liko. Žanui Poliui buvo leista pajusti rojaus skonį ir palikta alkti, o Eiva susigriebė dėl savo neatsargumo ir jautė palengvėjimą sustojusi, kol visa nenuėjo per toli.

Valgyti nė vienas nenorėjo. Namo važiavo tylomis. Nuo jūros slinko rūkas. Eiva įjungė žibintus, bet būtų sunkiai galėjusi pasakyti, kur ji. Važiavo lėtai, nekantraudama grįžti pas Filipą, į normalų gyvenimą. Žanas Polis įjungė radiją. Žemu, sodriu balsu dainavo Mama Kas. Pagaliau jie įsuko į keliuką. Rodės, tarsi abu bustų iš sapno – nė vienas nekalbėjo. „Gyvenime negalim turėti visko, ko tik panorėję, – galvojo Eiva. – Aš privalau vertinti tai, ką turiu, ir tuo nerizikuoti – savo vaikų labui. Filipo labui.“ Žanas Polis neturėjo ko prarasti. Jis atvažiavo be nieko, be nieko ir išvažiuos, nors jo širdis ir bus iš esmės persimainiusi.

Jis grįžo į namelį, užsikūrė židinį ir puolė lieti savo sielvarto įnirtingais potėpiais ant drobės. Eiva grįžo pas vyrą. Pritykino prie jo, stovinčio prie knygų lentynos ir ilgais pirštais braukiančio per knygų nugarėles, ir apsivijo rankomis juosmenį.

– Vadinasi, grįžai, – džiugiai tarė jis.

– Ar pavalgęs? – paklausė Eiva.

– Šaldytuve radau vieną kitą trupinį, – atsakė jis.

– Galvą guldau, skanūs buvo tie trupiniai.

– Mat ruošti meistrės. – Jis atsisuko. – Tu perpūsta vėjo, – padarė išvadą išvydęs jos paraudusias akis ir skruostus.

– Ten tikra audra.

– Matau. – Ji paniro į glėbį. – Kaip tu, Krūmiuk?

– Gerai. Tik truputį skauda galvą.

– Nori, kad pasiimčiau vaikus?

– O galėtum?

– Žinoma. Kodėl gi tau neprigulus?

– Prigulsiu.

– Ar buvo smagu?

– Buvo gerai. Jis mielas, – atsakė Eiva įsikniaubdama veidu į vyro megztinį. Užsimerkė. Ir kaip ji buvo priartėjusi prie pavojaus, kylančio tam, ką labiausiai brangina. Filipas ją prisitraukė. – Buvo gera, – sumurmėjo Eiva.

Bet Filipas negalėjo žinoti, kaip gera buvo iš tikrųjų.

XXII

Pro šerkšną galveles keliančios snieguolės. Pirmieji pavasario ženklai

Eiva pabudo anksti. Dėl bučinio paplūdimy nekaip tesimiegojo. It pašėlusi plakė širdis, gluminantis džiugesio ir baimės mišinys varinėjo kraują venomis. Ji gulėjo, klausydamasi džiaugsmingo paukščių klegėjimo medžiuose, ir galvojo apie šiltėjant orams ir ilgėjant dienoms atgyjantį sodą. Į kambarį įspindusi saulėtekio šviesa kilimo ruoželį užliejo pakilumu, o Eivą – baime. Šviesa pranešė apie dar vieną dieną grumiantis su Žanu Poliu ir pačios nevaldomais troškimais. Darbuodamiesi drauge jie buvo nelyg du magnetai, besipriešinantys jėgai, kuri vieną traukė prie kito. Kalbėdavosi apie viską, tik ne apie tikruosius savo jausmus; abudu viduje išgyveno tą pačią neviltį ir tą pačią slapstomą grumtį.

Filipas gulėjo ant nugaros, atmetęs ranką paausyje. Eiva pasivertė ant šono ir įsižiūrėjo į besikilnojančią krūtinę – jis kvėpavo iš lėto, reguliariai, kaip savo likimu patenkintas žmogus. Nebuvo padaręs nieko, kad būtų nusipelnęs jos išdavystės. Nors dažnai ir ilgam iškeliaudavo į užsienį, jie džiaugėsi patikima santuoka. Eivą jis palikdavo neabejojančią, kad yra nepaprastai mylima. Ji savo ruožtu vyrą labai gerbė – visuomet atsiklausdavo nuomonės ir žavėjosi jo protiniais gebėjimais. Gėrėjosi jo nešališkumu, patikimumu, aukšta morale, didele išmintimi. Tai kodėl ji viskuo rizikuoja pamildama vyrą, kurio negali turėti? Negi verta visa prarasti dėl akimirksnį trunkančio pajodinėjimo ant vaivorykštės?

Eiva pagalvojo apie vaikus. Apie tuos tris patiklius žmogučius, kurių gyvenimas priklauso nuo tvirtumo pamato, kuris jiems klojamas jųdviejų su Filipu. Jei ji tą pamatą supurtytų, kokia gi būtų jų ateitis? Tačiau net ir laikant jų ateitį kaip trapią plunksnelę rankose ją vis tiek trikdė neatsispiriama trauka prie Žano Polio. Daryti tebuvo galima viena.

Nelaukdama, kol Filipas pabus, ji užsiropštė ant jo, nosimi pasitrynė į kaklą. Pajutęs šiltą žmonos kūną, Filipas suvirpėjo ir pusiaumiga apsivijo ją rankomis.

– Noriu dar vieno vaiko, – sušnibždėjo Eiva į ausį.

Filipas išsyk pabudo.

– Ką? – suvapėjo bandydamas susivokti.

– Noriu dar vieno vaiko, – pakartojo ji.

– Krūmiuk, mieloji. Dar vaikų? Dabar?

Eiva suspaudė vyrą glėbyje – bijojo netekti.

– Taip.

– Manau, turėtume šitai protingai apsvarstyti.

– Aš apsvarsčiau. Negaliu apie nieką kitą galvoti.

„Nesugalvoju nieko kito, kas pririštų mane prie namų taip, kad nepabėgčiau… Aš nebepasitikiu savimi.“

– Kažin ar galėčiau dabar pat įtaisyti tau kūdikį, net jei ir norėčiau, – pasakė Filipas švelniai stumdamas ją nuo savęs. – Tai ne pats seksualiausias būdas pažadinti vyrą.

– Atleisk, – atsiprašė Eiva pasiversdama ant nugaros ir rankomis užsidengdama veidą. – Juk žinai, kokia aš. Jei kyla mintis, turiu tučtuojau imtis veiksmo.

– Tai viena iš žavingiausių tavo savybių, – ramiai pasakė jis svirduliuodamas į vonią.

– Man greit keturiasdešimt. Jei negimdysiu dabar, nebeturėsiu progos.

– Ar neužtenka trijų?

Jos atsakymą užgožė iš čiaupo bėgančio vandens šnypštimas, mat Filipas valėsi dantis ir šlakstėsi veidą šaltu vandeniu.

– Tai dienai kitai kur nors išvažiuokim, – pasiūlė Eiva, jam išėjus iš vonios. – Tik mudu.

Filipas pažiūrėjo į žmoną, prisimerkė.

– Ar gerai jautiesi, Krūmiuk?

– Taip, žinoma.

– O aš maniau, kad tavęs nuo vaikų ir sodų neatplėštų nė laukiniai arkliai.

– Jau seniai taip bebuvo. Aš tavęs visai nematau. Arba dirbi savo kabinete, arba būni užsienyje. Man reikia tave matyti dažniau.

Tokio suirzimo jos balse Filipas dar nebuvo girdėjęs. Jis prisėdo šalia ant lovos.

– Tai štai ko tu nori. Atsiprašau, mieloji. Aš nė nenutuokiau.

– Noriu su tavim šiek tiek pabūti be vaikų. Noriu, kad žiūrėtum į mane kaip į moterį, ne tik kaip į motiną.

– Krūmiuk, tu man kuo tikriausia moteris.

Jis pabandė nusišypsoti, bet ūmus, Eivai nebūdingas protrūkis kėlė nerimą.

– Dėl santuokinio gyvenimo reikia stengtis. Jei yra spragų, gali kas nors prasprūsti. Negali būti jokių spragų. Supranti?

– Labai stengiuosi suprasti. Tik rytas kiek per ankstus metas, kad daug suprastum.

– Važiuokim į užsienį, kur šilta. Galėsim gulėti saulėkaitoje ir skaityti. Vaikščioti paplūdimiu susikibę už rankų. Kaip tada, kai dar nebuvo gimęs Arčis, prisimeni?

– Toskanoje. Žinoma, prisimenu. Mes buvom jauni ir įsimylėję, – nusijuokė Filipas.

– Mylėdavomės ištisą popietę, išgėrę po didelę taurę rausvojo vyno ir suvalgę po didelę lėkštę makaronų. Būdavo šilta ir švelnu. Aš menu ore tvyrantį eukaliptų kvapą. Naktimis bastydavomės Sienos ir Florencijos gatvėmis, ir niekas pasaulyje mums nerūpėdavo. Tebūnie taip ir vėl.

Jos akys spindėjo nuo užsidegimo, tad nerimas Filipui atslūgo.

– Aš prisimenu tave, vilkinčią juodai ir baltai taškuotą suknelę. Buvai pati nuostabiausia mano regėta būtybė. – Jis pabučiavo Eivai į kaktą. – Tebesi, juk žinai.

– Galėtume pradėti kūdikį Toskanoje. Švęsdami savo santuoką ir meilę. Ak, Filipai, būtų taip romantiška.

– Kažin ar bemiegės naktys ir vystyklai – labai romantiška. Krūmiuk, pagalvok. Juk kalbi apie žmogišką būtybę. Apie dar vieną mūsų šeimos narį. Vaiką, kuris būtų per mažas žaisti su savo broliukais ir sesute. Nepamiršk, aš senas. Ir nebeatjaunėsiu. Jei tikrai trokšti dar vieno vaiko, neatsakysiu. Tik noriu, kad labai gerai apie tai pasvarstytum ir įvertintum, kiek reikėtų aukotis. Ar tam esi nusiteikusi?

Galvoje sukantis tokioms mintims, Eiva ruošėsi susitikti su Žanu Poliu. Rytą savo vyro glėbyje kentusi kaltę, dabar, eidama į sodą ieškoti Žano Polio, ji kentėjo iš naujo. Apie dar vieno vaiko gimdymą Eiva galvojo vien todėl, kad norėjo atsispirti Žano Polio traukai. Staiga ji vėl pasijuto kaip išdavikė. „Turėčiau tave išprašyti, – nusiminusi pagalvojo, – bet nepakeliu minties, kad daugiau nebematyčiau.“

Ji nuklydo į laukinių gėlių pievą ir sustojo snieguolių jūroje. Dangus buvo giedras, gaivus, maloniai kvepėjo derlinga žeme. Visas sodas aplink krebždėjo gyvybe, medžiai virpėjo nuo šimtų lizdus sukančių paukščių, besigrumiančių dėl vietos. Užuot pakėlę jai nuotaiką, jie tik nuliūdino. Gyvybingoji jos dalis taip ir nesužydės, liks sunykusi kaip šalnos pakąstas pumpuras. Ji vis spėlios, kaip būtų klostęsis gyvenimas šalia Žano Polio. Širdyje žinojo, kad mirs šito taip ir nesužinojusi, Filipo ir vaikų labui. „Mano gyvenimas priklauso ne vien man, – padarė išvadą ji. – Aš meilės saitais susaistyta su savo šeima, ir niekas to niekuomet nepakeis. Juk pati pasirinkau, kaip gyventi, nuo manęs priklauso dar keturių žmonių gyvenimai. Turiu tenkintis jo draugyste. Draugystė geriau negu nieko.“

Kilstelėjusi akis Eiva pamatė pieva ryžtingai atžingsniuojantį Žaną Polį, kaip tik tuo metu keliuku išvažiavo Filipo automobilis. Melsvų Žano Polio marškinių rankovės buvo atraitotos, rankos rudos ir stiprios, pečiai platūs, per tuos Hartingtone praleistus mėnesius buvo pasikeitusi net eisena. Jis nebebuvo prie ilgų pietų Sen Žermeno gatvėje pratęs didmiesčio lepūnėlis – buvo tapęs vyru, mylinčiu žemę kaip ir ji. Eivai suspurdėjo širdis, ryžtas sumenko. Artindamasis jis, atrodė, sodą aplinkui verčia į kažin ką stebuklingo. Ją ypač pradžiugino snieguolių vaizdas ir kone fosforescencinė sprogstančių lapų žaluma.

Žanas Polis buvo išėjęs iš veido. Dar jai nespėjus prabilti stvėrė už rankos, nusitempė už drevėtojo medžio, panardino rankas į plaukus ir pabučiavo į lūpas. Tada atsitraukė.

– Daugiau taip nebegaliu, – pasakė galiausiai. – Kasdien tave myliu vis labiau. Nejau nematai, kaip mane kankini? Malonumas būti su tavimi virsta prakeiksmu. Man leidžiama žiūrėti, bet ne liesti, o tai, mano gražioji Eiva, mane pamažu žudo. Todėl aš nusprendžiau grįžti į Prancūziją!

Jo žodžiai Eivą pribloškė taip, tarsi jai kas būtų vožtelėjęs.

– Išvažiuoji? – sudejavo ji.

– Nenuliūsk taip. Man bus dar sunkiau.

– Aš nenoriu, kad išvažiuotum.

– Tada būk su manimi! – išrėkė Žanas Polis, griebdamas ją už pečių. – Būk!

– Negaliu, – sušvogždė ji, – noriu, bet negaliu.

– Tai ko man čia būti?

– Nežinau. Bent jau mudu kartu.

– Bet kokia kaina?

– Žanai Poli, aš be tavęs negaliu gyventi. Prašau, neversk.

– O aš negaliu gyventi su tavimi, jei negaliu tavęs apkabinti, – gargždžiai tarė jis. – Aš vyras, Eiva. Un homme qui t‘aime.8

– Et je suis une femme qui t‘aime.9

Jis nustėro.

– Tu kalbi prancūziškai? Dieve, o aš maniau viską apie tave žinąs.

Jis perbraukė pirštu jai per skruostą, tada per smakrą, tarsi norėdamas įsiminti kiekvieną bruožą.

– Daugiau tavęs nebepamatysiu?

Žanas Polis nykščiais nušluostė ašaras.

– Nežinau.

– Žanai Poli, negali šitaip manęs palikti. Kaip tik tada, kai sodas pažyra žiedais. Visa, ką mudu sukūrėm…

– …tau primins mane. – Jis vyptelėjo. – O gal tai paskatins tave pas mane atvažiuoti ir būti kartu.

Žanas Polis truktelėjo ją artyn. Ji girdėjo pašėlusiai plakant jo širdį, įkvėpė stipraus kvapo, kurio vylėsi niekada nepamiršianti. Užsimerkė, bet ašaros ištrūko ir suvilgė jam marškinius.

– Ką aš pasakysiu Filipui? – paklausė ji.

– Pasakyk, kad man jau gana.

– Nenoriu, kad jis būtų apie tave blogos nuomonės.

– Tada pasakyk, kad turėjau išvažiuoti dėl moters. Visada palengvėja, kai į melą įdedi truputėlį tiesos.

– Ak, Žanai Poli, pasilik, maldauju. – Bet Eiva žinojo, kad prašyti beprasmiška. – Ką pasakys tavo tėvas?

– Man nerūpi.

– O kaip tavo palikimas?

– Aš pertvarkysiu jo sodus prie château, parodysiu, ką sugebu.

– Bet mes ką tik pradėjom. Dar tiek daug ko mokytis.

– Vadinasi, turėsiu mokytis pats.

– Tu nepamatysi, kaip sužysta tavo darželis.

– Man darželis nerūpi. Rūpi tik tu. Aš niekuomet nepamatysiu sužydusios tavęs, dėl to man plyšta širdis.

Jis pasilenkė, vėl ją pabučiavo. Šįkart Eiva užsimerkė, pravėrė lūpas ir leidosi bučiuojama giliai. Apie vaikus ir Filipą nebegalvojo. Žanas Polis visiems laikams traukiasi iš jos gyvenimo, tad kol jis bučiavo, jos niekas nebūtų atplėšęs.

Parbėgusi namo ji krito ant lovos ir pravirko kaip vaikas. Susitelkusi į tą galutinį bučinį po medžiu, bandė jį išsaugoti toje vietoje, kur jį tebejuto. Tai, kad ji daugiau Žano Polio nebepamatys, atrodė neįtikima. Jis buvo tapęs tokia svarbia Hartingtono dalimi, kad be jo ši vieta atrodys tuščia. Pagalvojusi apie žiedais pasipuošiantį darželį, Eiva dar garsiau pravirko. Darželis buvo jo svajonė. Jo kūrinys jai. Kaip neteisinga, kad ji tuo turės džiaugtis viena.

Ką gi ji pasakys vaikams? Jie irgi mylėjo Žaną Polį. Jis buvo šeimos narys. Kad susitvardytų ir suvaikytų mintis, Eiva kaip niekad ryžtingai nusiteikė gimdyti kūdikį. Vaiką, kuris stovėtų tarp jos ir durų primindamas, kur jos vieta. Arčis, Angusas ir Popė visą dieną mokykloje. Kuo gi kitu ji užpildytų laiką, jei ne sodais, kuriais abudu drauge rūpinosi? Kiekvienas augalėlis primintų jį. Kas, jei jos ilgesys taptų per stiprus? Jei pagraužtų sąmonę ir sveiką protą? Jei ji sukvailėtų kaip Deizė Houpton ir nebegalėtų sustoti? Naujagimis ją sustabdytų patikimiau nei kas kitas.

Kaip šeimai pranešti, kad Žanas Polis išvažiavo, Eiva neišmanė. Tad nusprendė sakyti, kad jis parvažiavo aplankyti motinos. Tada apsigalvojęs galėtų bet kada grįžti. Ir kaip ji vylėsi, kad jis apsigalvos. Vaikams naujieną pranešė begeriantiems arbatą, veidu kone įsikniaubusi į pomidorų ir bazilikų padažą, maišomą spagečiams. Tie ja tesusidomėjo tik akimirką, o paskui grįžo prie svarbesnių reikalų, tokių kaip buveinės įrengimas po valgomojo stalu prieškambaryje. Eiva, tramdydama ašaras, subedė akis į prikaistuvį. Jie taip ir nesužinos, kaip dėl jų pasiaukota.

Kad negalvotų apie Žano Polio išvykimą, Eiva ruošė sūrio suflė ir kepė fazaną. Vaikai su šunimis žaidė prieškambaryje, landžiojo po slėptuvę, nenustygdami vietoje drebino ant stalo knygas. Eiva, gamindama valgį, įsijungė radiją, bet dabar mėgstamos kantri stiliaus dainos tik virkdė, tad ji atsisuko 4-ąją radijo stotį ir paklausė pasakojimo. Kai Filipas parėjo vakarienės, vaikai jau buvo lovose. Eiva padavė taurę ant viryklės pašildyto raudonojo vyno, pabučiavo jį. Besišypsantis vyro veidas tarpdury patvirtino, kad aukotis buvo verta. Kokia gi ji būtų moteris, jei paliktų jį vieną su vaikais ir pabėgtų į Prancūziją?

Šiaip ar taip, nuo to, kad nusprendė teisingai, jai nepasidarė lengviau. Ji ieškojo tinkamo meto pasakyti apie tai vyrui – buvo būtina nerodyti jausmų. Ašaros, išraudimas, virpanti apatinė lūpa ir smakras ją išduotų. Gerai vaidinti Eivai niekuomet nesisekdavo. Mokykloje ji gaudavo pačius nereikšmingiausius vaidmenis, tokius kaip durininko, virėjos ar „masinės scenos nario“. O štai dabar reikia suvaidinti vertą „Oskaro“ vaidmenį, bet ji neužtektinai talentinga su tuo susidoroti. Taigi, užuot pasakiusi Filipui naujieną prie stalo, ji nusprendė pranešti ją pasilenkusi prie indaplovės, kraudama vidun suflė lėkštes.

– Mielasis, Žanas Polis kuriam laikui išvažiavo namo, aplankyti motinos.

Tardama jo vardą Eiva užsimerkė ir nurijo ašaras. Užveržė gerklę, veidas nuraudo. Atsistojusi ji nusisuko į langą – iš stiklo žiūrėjo apgailėtinas atspindys.

– Gerai, – toks buvo Filipo atsakymas. – Žinai, galvojau apie tavo sumanymą paatostogauti.

– Šit kaip.

– Taip, manau, abudu nusipelnėme pertraukos. Kaip manai, ar tavo mama atvažiuotų prižiūrėti vaikų?

– Na, aš pasvarsčiau, kad juos gal galėtų paimti Todė.

– Ne, jai pakanka savų, kam dar imti tris mūsiškius.

Pagaliau galima ir atsisukti. Eiva iš orkaitės ištraukė fazaną, nuo daržovių nukėlė dangčius.

– Mamai tikrai patiktų, o vaikai dievina Heincą, – pasakė ji lengviau atsikvėpusi, mat pajuto, kad veido raudonis atslūgo. – Galėtume paprašyti ponios Andervud virti valgį, kad mamai nereikėtų rūpintis maistu. Todės paprašysiu užmesti akį. Gal ji galėtų trumpam išvaduoti mamą nuo berniukų, porą popiečių juos pasaugotų.

– Puiku.

– Kada norėtum važiuoti?

Jie pasidengė stalą ir susėdo.

– Gegužės pabaigoje. Vaikai visą dieną prabus mokykloje, taigi Veritei nedaug ką tereikės daryti, tik pažadinti juos rytais, paimti po pamokų ir paguldyti. Manau, savaitės užteks.

Eivos veidas apsiniaukė. Palikti vaikų jai nesinorėjo.

– Kaip tau atrodo, ar ne per ilgai?

– Septynios dienos? Ne, tau reikia pailsėti kaip pridera.

– Tebūnie penkios, mielasis. Aš imsiu nervintis, o jie mūsų pasiilgs. Gal išvažiuokim pirmadienį ir parvažiuokim penktadienį, prieš savaitgalį ir pargrįžtume.

– Kaip nori.

– Taip, šitaip geriau. Pabūsim penkias dienas. Kur važiuosim?

– Šitą nuspręsti palik man. Galbūt į Toskaną, o gal kur nors į Ispaniją. Pagalvosiu.

– Ačiū tau, – padėkojo Eiva sunkiai atsidususi.

– Ar kas ne taip, Krūmiuk? Neatrodai patenkinta. – Filipas per stalą ištiesė jai ranką, sužiuro į veidą. – Tu visiškai neatrodai patenkinta.

– Oi, man viskas gerai, – nuotaikingai atsakė ji.

– Tebegalvoji apie dar vieną vaikelį, tiesa?

– Taip, ta mintis sukasi man galvoje.

– Ji kelia tau rūpestį.

– Juk tai svarbus sprendimas.

– Labai svarbus. Turi galybę laiko nuspręsti. Nesielvartauk. Jei tikrai nori dar vieno vaikelio, Krūmiuk, aš kaip įmanydamas pasistengsiu tau įtikti. Juk žinai, kad nieko negaliu atsakyti. Dėl to turėtum džiaugtis, o ne liūdėti.

– Žinau. Tik abejoju, ar tai darau iš tinkamų paskatų.

– Mes turim tris nuostabius vaikus, kurie mums teikia didelį džiaugsmą.

– Žinau.

– Pagalvok apie tai per atostogas. Saulė ir poilsis tave pastiprins ir gyvenimui suteiks perspektyvą. O dabar, mieloji, nusišypsok. Tu neprilygstama. Keliu už tave taurę. Eiva, tu nuostabi moteris. – Filipas kilstelėjo jos ranką prie lūpų ir pabučiavo. – Ir tu manasis Krūmiukas.

Eiva apmirė. Šis gestas buvo būdingas tik Žanui Poliui. Filipas jai rankos niekuomet nebučiuodavo. Ji pajuto užsiliepsnojant skruostus ir visa nustelbiant norą raudoti.

– Mieloji, atrodai taip, tarsi tuoj apsipilsi ašaromis.

– Tu man toks geras, – nebegebėdama tvardytis sukūkčiojo ji.

Filipas, pamanęs, kad ji apsiašarojo dėl jo meilios paguodos, sukikeno.

– Tu to nusipelnai. – Eiva atžagaria ranka nusišluostė akis. – Kai tave vedžiau, buvai mergaitė. Nūn išaugai į moterį, kuria didžiuojuosi. Tu graži, protinga, viskuo besidominti, o svarbiausia – esi tokia vienintelė. Pasaulyje nėra žmogaus, kuris būtų kuo nors į tave panašus. Aš laimingiausias pasaulyje vyras, kad tave radau.

– Tu mane virkdai, – tarė Eiva, dėkinga už tai, kad gavo dingstį verkti.

– Verk, kiek patinka, Krūmiuk, mieloji, – švelniai pasakė jis ir vėl pabučiavo ranką.

8 Vyras, kuris tave myli. (Pranc.)

9 O aš esu moteris, kuri myli tave. (Pranc.)

XXIII

Pirmosios bitės ir vabzdžiai ant sieną apraizgiusios gebenės žiedų. Žolėje pasirodo violetiniai krokai

Eiva tikėjosi, kad Žanas Polis grįš. Be jo vieta buvo tokia tuščia, jog rodėsi nesuvokiama, kad jis negrįžtų jos užpildyti. Dabar jis čia jau buvo pritapęs kaip karvelidė ar drevėtasis medis, tad be jo buvo pažeista sodo darna. Eiva lyg pašto karvelis nuskriejo prie namuko, vildamasi pamatyti uždegtą šviesą ir užuosti iš kamino rūkstančius dūmus, bet ten buvo šalta, tuščia ir nejauku. Sustojusi ant akmeninio tilto, ji pasilenkė viršum turėklų ir įsistebeilijo į hipnotizuojančią upės tėkmę. Odą lyg švelnūs pirštai glostė šiltas, cukrumi kvepiantis brizas. Krūmokšniai ir medžiai skambėjo nuo paukščių giesmių. Garsiau už kitus čireno vieversys – drąsiu, aiškiu, nevirpančiu balsu. Saulėje violetinius veidelius skleidė žibuoklės, palei upę kupsteliais driekėsi baltos žiemės.

Po sodą Eiva klaidžiojo lyg apdujusi, liūdesiui leido save užvaldyti tarsi ligai. Pastoviniavo saldžiuose kvapiųjų žalčialunkių ir putinų kvapuose, traukė juos šnervėmis tikėdamasi, kad dvasia, pagauta ekstazės, pakils, bet nieko neįvyko. Jos širdgėla buvo sunki lyg akmuo.

Galiausiai ji įlipo į automobilį ir nuvažiavo pas Todę, į iškriką seną ūkį, įsikūrusį slėnyje, už penkių mylių. Į keliuką įsuko nė nepastebėdama vyšnios, kurios rausvi žiedai plazdeno saulėkaitoje it spiečius mažyčių drugelių. Pastačiusi automobilį kieme, pasuko už namo, kur Todė arklidėse rūpinosi savo žirgais. Išvydusi Eivą, ta nuoširdžiai pamojavo. Eiva, prisivertusi nusišypsoti, irgi pamojo.

– Kokia maloni staigmena iš pat ryto! – sušuko Todė eidama iš gardo su jodinėjimo batais ir kelnėmis, prigludusiomis prie kojų tarsi antroji oda. – Ar gerai jautiesi? Atrodai baisiai išbalusi.

– Aš sveika, tik kiek prislėgta, – prisipažino Eiva. Nebuvo prasmės apsimetinėti.

– Kas nors rimto?

Eiva gūžtelėjo pečiais ir giliai atsiduso.

– Tik pavargusi, – atsakė susikišdama rankas į ilgo dryžuoto palto kišenes, kurį buvo užsimetusi ant džinsų. – Filipas išvažiavo į Londoną. Pastaruoju metu nedaug jį tematau. Taip įnikęs į tą savo knygą.

– Ak, tie vyrai! Bet jis bent jau turi įdomų darbą, ne taip kaip Benas – tam užtenka paminėti savąjį, ir man merkiasi akys. Ir reikėjo gi iš visų pasaulio vyrų išsirinkti buhalterį!

– Užtat jis laiko tave tiesiam, siauram kely!

– Patikėk, su metais išmokau nuo to kelio nuklysti. Eikš vidun. Man būtų ne pro šalį dar vienas puodelis kavos. O tu atrodai taip, lyg tau neprošal būtų kai kas stipresnio.

Virtuvėje stalo vidury ant pagalvėlės gulėjo Ponas Frisbis.

– Buvo susirgęs, – pranešė Todė glostydama miegančiam gyvūnėliui nugarą. – Nieko baisaus, tik peršalimas. Matyt, pasigavo nuo dvynukų. „Earl Grey“ ar niekuo neypatingos statybininkų arbatos?

– „Earl Grey“, – atsakė Eiva susmukdama į krėslą.

Virtuvėje kvepėjo kava ir paskrudintomis bandelėmis su razinomis. Todė tarškėdama iš spintelės ištraukė du puodelius, indaplovėje sugraibė porą šaukštelių – nesivargino jos iškraustyti.

– Kaipgi laikosi tas velniško grožio Žanas Polis? – paklausė ji, iš spintelės gilumos traukdama dėžutę „Earl Grey“.

Eiva, nesitikėjusi išgirsti jo vardo, išblyško.

– Išvažiavo aplankyti motinos, – atsakė.

– Gaila, – sukikeno Todė. – Merginos nusimins.

– Merginos?

– Samanta su Lize. Deja, apie didelį romaną pranešti negaliu. Man regis, jos ne jo skonio. Jam anglų merginos turbūt atrodo visiškai neseksualios.

– Turbūt.

– Bet jis vis dar čia, tiesa? O aš maniau, Hartingtone mirtinai užsinuobodžiaus. Kai grįš, pasakyk, kad ateitų dar pajodinėti. Manau, jam iš tikrųjų patiko.

– Ak, taip, – kimiai pritarė Eiva, nedrįsdama sakyti daugiau, kad jos neišduotų balso virpčiojimas.

– O sakei, kad ištvers tik savaitę. – Todė į vieną puodelį pripylė verdančio vandens. – Pameni Deizę Houpton?

– Žinoma. Mama nesiliauja apie ją kalbėjusi.

Pakeitus temą, Eivai palengvėjo.

– Tai va, ji grįžo.

– Grįžo?

– Taip. Apsistojo pas motiną. Galėtum paskambinti. Argi nebuvo gera tavo draugė?

– Taip, buvo.

– Tai štai, ji grįžo vaikų. Nori išsivežti juos į Pietų Afriką. Viskas taip susipainioję.

– Kaip baisu. Vargšas Maiklas.

– Prarasti žmoną, o tada ir vaikus. Gal jis ir bukaprotis, bet tėvas – geras. – Todė padavė Eivai puodelį arbatos. – Tikrai nenori, kad kliustelėčiau brendžio?

Eiva papurtė galvą. Brendis jos širdgėlos neišgydys.

– Tiesą sakant, man palengvėjo, – tarė Eiva, galvodama apie save. – Nemanau, kad galėčiau suprasti moterį, kuri palieka keturis vaikus. Kad ir kaip ji būtų įsimylėjusi, didžioji širdies dalis priklauso jiems.

– Meilė gali būti baisus dalykas. Aptemdo sveiką protą. Aistros sūkury, ko gero, vaikus visiškai lengva pamiršti.

Ne, nelengva, tylomis pagalvojo Eiva. Net Žano Polio bučiniai jos nesutrikdė taip, kad ji būtų pamiršusi meilę Arčiui, Angusui ir Popei. Bet šitas mintis ji pasiliko sau.

– Vis dėlto už tai, kad paspruko su tuo smarkuoliu, aš jos nekaltinu, – kalbėjo Todė. – Maiklas – tikras senas bezdalius. Geras, bet labai nuobodus. Iš veido matyti, kad niekad iš širdies nesijuokė.

– Juk išsirinko jį pati, – paprieštaravo Eiva.

– Ji suklydo.

– Bet tai jos pasirinkimas. Turėtų jo laikytis.

Todė sutrikusi sužiuro į draugę.

– Juk taip nemanai, tiesa?

– Manau, – atkirto Eiva. – Ji neturėtų ardyti šeimos ir griauti penkių žmonių gyvenimų dėl asmeninės laimės. Tai savanaudiška. Reikia daryti kompromisus. Ji turėjo pasilikti vaikų labui.

– Kalbi kaip motina.

– Nejaugi?

– Taip. Paprastai nebūni tokia greita kritikuoti. Jei ta vargšė nelaiminga, turbūt visiems būtų geriau, kad ji išvažiuotų.

– Deizė turėtų pasistengti. Nuo jos priklauso vaikai.

– Jie atsigaus.

– Štai čia tu klysti. Jie niekuomet neatsigaus. Neatsitiktinai pirmas klausimas, kurį užduoda kiekvienas psichoterapeutas, yra „Papasakokit, kokia buvo jūsų vaikystė.“ Pamatas labai svarbu. Pagraužk jį, ir sukelsi pavojų visai jų ateičiai.

– Tu per daug laiko leidai su Verite.

– Aš savo motinai pritariu ne visada, bet šįkart, sakyčiau, pritariu. – Ji pažvelgė į Todę ir prisimerkė. – O tu ar galėtum dėl vyro palikti vaikus?

– Jis turėtų būti tikras velnias.

– Aš kalbu rimtai.

– Nežinau. Kažin ar galima spėlioti. Jei pajusiu pavojų, kad galiu pasielgti kaip Deizė, paskambinsiu ir galėsim aptarti. Man gal būtum kiek atlaidesnė.

– Ne. Aš galvočiau apie dvynukus. Pati taip negalėčiau. Galiu dabar pat tau pasakyti. Tikrai negalėčiau, net dėl tikro velnio. – Eiva nudelbė akis ir užsižiūrėjo į arbatą. – Be to, neištverčiau įskaudinusi Filipą. Jis man toks geras.

– Eiva, šiandien tu tikrai kaip nesava, – padarė išvadą Todė, prisitraukdama artyn kėdę. – Nori man ką nors pasakyti?

– Ne, – tučtuojau paneigė Eiva purtydama galvą. – Verkšlenu be priežasties. Dabar pats gražiausias metų laikas, o aš prislėgta. Kaip kvaila. Man tai visiškai nebūdinga.

– Hormonai, – nusprendė Todė visažinės balsu.

– Taip, tikriausiai.

– Mėnesinė melancholija.

– Vargšė Deizė Houpton ir tie jos vaikeliai. Man dėl jų plyšta širdis. Ji niekad nebus laiminga. Kaip galėtų būti, jei privirė tiek košės? Nenorėčiau, kad man šitai gulėtų ant sąžinės.

– Eime pajodinėti, – pasiūlė Todė, baigdama gerti kavą. – Mums abiem būtų į naudą. Vėjas plaiksto palukus, ore sklando pavasario kvapas, o mes šuoliuojam sau kalvomis. Eime!

Eiva, pasiskolinusi aulinius batus ir skrybėlę, su Tode nujojo į kalvas. Jos bičiulė neklydo – iš ten buvo matyti per mylių mylias, ir slogutis širdyje pamažiukais atslūgo. Kad ir kaip buvo gaila Deizės Houpton, kad ir kaip ji nepritarė jos poelgiui, nepavydėti negalėjo – ta moteris bus padariusi tai, ko Eiva taip ir neišdrįs padaryti. Deizė grįš pas mylimąjį į Pietų Afriką ir, be abejonės, ten nusiveš vaikus. Deizė pasičiups savąjį pyrago gabalą ir sušlamš jį didžiuliais kąsniais. O Eiva taip ir nesužinos, koks to pyrago skonis.

Kitą savaitgalį snigo. Paukščiai nuo šalčio bemenk nebečiulbėjo. Eiva ant pievutės patrupino duonos, jų maudyklėje sulaužė ledą. Purpčiojantys žemyn lesti trupinių varnėnai ir kikiliai, pasipuošę naujais pavasariniais apdarais, atrodė tokie gražūs. Iki vidurdienio saulė ištirpdė beveik visą sniegą, jo liko tik pakrūmėse ir medžių šešėliuose, kur tebebuvo šalta. Šunys voliojosi sniege, o vaikai lipdė Senį Besmegenį, bet apie pietus jis jau buvo virtęs apgailėtina pagaliukų ir patižusio sniego krūva. Kitomis dienomis oras kasdien vis labiau šilo. Pražydo sodai, iš žiemos miego pakirdo bitės, ir Eiva paskambino Deizei Houpton.

Jos nuostabai, Deizė skambučiu, regis, apsidžiaugė ir tučtuojau pakvietė kavos. Buvo žvali, dėl savo pasibaisėtino elgesio, atrodė, visiškai nesigraužė. Eiva stebėjosi, kaip ji, įskaudinusi šitiek žmonių, pajėgia žiūrėti į save veidrodyje. Juk derėtų rautis nuo galvos plaukus. O ji sau laiminga, vyrą su vaikais padariusi tokius nelaimingus, ir dar tikisi prizo – ateities su mylimuoju, kokios Eiva atsisakė.

Deizės motina Romė gyveno kitapus Blandfordo, maždaug pusvalandis kelio, dailiame baltame name, papuoštame rožinėmis gėlėmis.

Eiva paskui Romę įžengė į plytelėmis išklotą prieškambarį. Lubos buvo žemos, su sijomis, sienos baltos, kambariai – mažyčiai ir jaukūs. Eiva prisiminė laikus, kai, būdama paauglė, čia pasilikdavo dėl šokių ir vakarėlių. Jai dar nespėjus ilgiau stabtelėti prisimenant rožinę atlasinę suknelę, iš virtuvės jos pasitikti išniro Deizė.

– Eiva, negaliu apsakyt, kaip miela tave matyti! Dauguma draugų manęs atsižadėjo.

Moterys pasibučiavo. Nuo Deizės dvelkė „Yves Saint Laurent Paris“ kvepalais.

– Eikš, išgersim kavos. Atplėšiau pakelį sausainių.

– Laiku atvažiavai, – pridūrė Romė stovėdama prie mažo staliuko. – Penktadienį Deizė išvažiuoja į Pietų Afriką.

– Ilgam laikui? – paklausė Eiva.

– Visam, – atsakė Deizė pilstydama kavą.

– Ak, Deize. Tau teko pereiti tikrą pragarą.

– Buvo labai sunku. Bet jau gana prisiverkiau ir prisidejavau. Turi įžiūrėti šviesiąją pusę, kitaip išprotėsi.

– Kaip tai nutiko?

Deizė tik nusišypsojo ir palingavo galvą.

– Stebiuosi, Eiva, kad atvažiavai pas mane. Žinau, kad tavo mama labai piktinasi.

– Mat pareigos ir visa kita, – pasakė Eiva, susigėdusi, kad Deizė žino. – Ji – kitos kartos žmogus.

– Klausyk, ji ne viena taip kalba, patikėk. Tai, ką padariau, neatleistina. Įsimylėjau kitą. Bet aš buvau tokia nelaiminga, Eiva. Buvau virtusi savo pačios šešėliu. Švaisčiau gyvenimą su vyru, kurio nebemylėjau, mylėjau vyrą, kurio negalėjau turėti. Meilė mane žudė. Pasidariau bloga motina ir bloga žmona, niekam tikusi. – Deizei nusibraukus nuo veido garbanotus rudus plaukus, Eiva jos akyse pastebėjo nuovargio ženklus. – Mudu su Maiklu buvom ne tokie kaip jūs su Filipu. Jei būtume džiaugęsi vykusia santuoka, to niekad nebūtų nutikę. Laimės trūkumas – pati puriausia dirva neištikimybei.

Kaip ir vienatvė, norėjo pridurti Eiva, bet susiturėjo.

– Kur tu jį sutikai?

– Vestuvėse Keiptaune. Tai buvo meilė iš pirmo žvilgsnio. Ilgai ir daug svarsčiau, Eiva, bet galiausiai pajutau, kad vaikams būtų geriau augti džiaugsmo namuose, o ne liūdesio. – Ji užsigalvojusi knaibė sausainį. – Matai, Eiva, mes niekuomet neturėjom tokių gražių namų kaip jūs. Maniškiai persikraustys iš paprasto priemiesčio namuko į nuostabų namą vidur kalnų. Idilė. Jiems patinka. Pietų Afrika labai graži.

– O kaipgi Maiklas?

Deizė nuleido akis.

– Neklausk, – suaimanavo. – Jis matys juos per atostogas. Vaikai gaus tai, kas geriausia, iš dviejų pasaulių.

Bet ji aiškiai žinojo, kad tai netiesa. Tėvo jiems niekas neatstos. Staiga Deizė pasirodė susenusi ir netekusi pasitikėjimo. Eiva pirmąkart pamatė tikrąjį veidą, kurį Deizė slėpė šypsodamasi.

– Darai tai, ką gali, – tyliai pasakė Eiva. – Nesuklijuosi kiaušinio, jei lukštas įskilęs. Bet imi ir kepi kaip įmanydama skanesnį omletą.

Deizė prajuko.

– Taip ir maniau, kad ką nors panašaus pasakysi. Stengiuosi, kaip galiu. Viešpatie, ir kuo tik nesu apkaltinta. Nuo to, kad beširdiškai palikau vaikus, iki to, kad per teismą reikalauju iš Maiklo šimtų tūkstančių. Pirma, vaikų aš niekuomet nebuvau palikusi. Visą laiką ketinau grįžti jų pasiimti. Maiklas žinojo. Antra, vargšas senukas neturi jokių pinigų, tad kaip galėčiau atimti iš jo tai, ko jis neturi.

– Na, o koks tas pietų afrikietis?

Eiva su Deize pasiėmė kavos puodelius ir išėjo į sodą. Buvo gražus rytas, giedras ir gaivus, ką tik išsprogę lapai žvilgėjo rasa.

– Kaip į visa tai žiūri tavo mama?

– Ji gerai apsimetinėja, bet, žinoma, gėdisi. Tik ką ji gali padaryti? Juk yra motina, turi mane palaikyti. Aš pabėgsiu į Pietų Afriką, o ji turi kiūtoti čia ir atsakinėti į savo draugų klausimus. Nepatikėtum išgirdusi, kokie žmonės atsuko mums nugarą. Iš jų buvo mažiausiai galima to laukti. – Deizė patraukė pečiais. – Dabar bent jau žinau, kas tikri mano draugai. – Ji pasisuko į Eivą. – Tavimi galiu pasikliauti, tiesa?

Eiva nusišypsojo.

– Gali, – tvirtai pasakė. – Aš suprantu. Meilė niekuomet nebūna paprasta. Iš ilgesio gali pasimaišyti sveikiausias protas. Jis visa iškreipia. Kai viskas nurims, tu su savuoju Rupertu ten būsi laiminga. Tu turi drąsos. Aš vargu ar kada būčiau tokia drąsi. Žmogus turbūt turi spręsti – gyvenu sau ar kitiems?

– Ir niekad nežinai, kaip pats elgtumeisi, kol taip nenutinka pačiam.

Eiva išvažiavo pavydėdama Deizei. Ta gavo tai, ko norėjo, bet ką ji atėmė iš Maiklo? Eiva pernelyg mylėjo Filipą, kad kada nors jį šitaip skaudintų.

Kai ji jau buvo bepradedanti apsiprasti su gyvenimu be Žano Polio, Filipas pranešė sulaukęs skambučio iš Žano Polio tėvo Anri. Eiva darže sėjo sėklas su Hektoru. Išgirdusi naujieną, atsitiesė – su kastuvėliu, išterliotu veidu ir rankomis.

– Kalbėjai su Anri? – perklausė ji, nekantraudama išgirsti daugiau. – Ką jis sakė? Žanas Polis grįžta?

Filipo lūpose žaidė šypsenėlė, mat jis žinojo, kad naujiena žmonai patiks.

– Jis kviečia mus gegužės pradžioje į svečius.

– Į svečius? – sukluso Eiva netikėdama savo ausimis.

– Taip. Maniau, apsidžiaugsi. Galėtume ten praleisti atostogas. Anri tau patiks, jis tikra asmenybė, o Antuanetė, jo žmona, irgi apsigimusi sodininkė.

– O Žanas Polis?

– Ką Žanas Polis?

– Kada jis atvažiuos?

– Nežinau. Negi tau nesakė, kuriam laikui išvažiuoja?

– Ne, – suvapėjo ji, atpakalia ranka braukdama per kaktą. – Jis ten bus?

– Esu tikras, kad bus. Anri pasakiau, kad mes labai patenkinti Žanu Poliu. Kad jis daug ko išmoko. Pasakiau, kad jis mums tapo nepakeičiamas – pamaniau, nieko neįžeisiu truputį perdėdamas.

– Ar Anri nepasirodė keista, kad jis parvažiavo?

– Žinoma, ne. O ką, argi keista?

– Jo čia nėra tris savaites.

– Juk jo nepasiilgai, Krūmiuk, ką? Ar ne šita moteris sakė, kad su juo netvers ilgiau kaip savaitę?

Eiva nusigręžė dėdamasi, kad žiūri į Hektorą.

– Na, mums jo pagalba praverstų. Čia daugybė darbo.

– Tai ką man pasakyti Anri?

Žvilgsniui klaidžiojant po šiltnamius, Eiva susivokė, kad stovi prie kryžkelės, ir jos likimas, o gal ir visos šeimos likimas priklausys nuo to, ką ji dabar pasirinks. Ji pagalvojo apie Deizę Houpton. Kaip ją smerkė. O kuo geresnė pati? Paskui ją kažin kas truktelėjo. Nematomas laidas, pritvirtintas prie širdies, velkantis per nematomą slenkstį.

– Pasakyk jam „taip“, – pralemeno ji, žinodama, kad turi žengti kitu keliu. – Pasakyk, kad mielai atvažiuosim.

– Gerai. Žinojau, kad tau patiks. Argi mano naujienos ne visuomet būna geros?

Susijuokęs jis pro vartus žengė namo. Eiva pajuto pažįstamą susijaudinimo virpulį ir kaip siela kyla iš rūko, kuris buvo jos nelaimė. Staiga pamatė, kad šviečia saulė, veidu pajuto šiltus spindulius. Ji nužvelgė sprogstančius medžius ir krūmus, įkvėpė derlingų žydinčių krūmų ir šviežios žolės kvapo, leidosi džiuginama pavasario, kaip visuomet džiaugdavosi.

Ji priklaupė toliau sėti aguročių Popei. Viduje buvo pilna burbulų. Pajutusi kaltę, burbulus ji pradėjo sprogdinti, gadinti džiaugsmą. Sakė sau, kad troškimas vėl išvysti Žaną Polį visai nekaltas. Kad ji tenorinti jo draugijos, norinti įkalbėti jį kartu grįžti į Hartingtoną. Jie bus geri draugai. Tik tiek.

Tąnakt Filipas ją pamylėjo. Eiva buvo tokia pakylėta iš laimės, kad noriai jį priėmė, spaudė glėbyje, aistringai bučiavo, gardžiavosi jo dėmesiu, sakė, kaip stipriai myli. Maskavo slaptus jausmus Žanui Poliui.

– Atkutai, Krūmiuk, – galiausiai pasakė jis, gniauždamas jos išdrikusius plaukus. – Buvai kaip nesava.

– Atleisk.

– Neatsiprašinėk, mieloji. Man tik nepatinka matyti tave nelaimingą, ir tiek.

– Esi labai mielas, kad taikstaisi su susiraukšlėjusios bulvės veidu.

– Krūmiuk, tavo veidas ne kaip susiraukšlėjusios bulvės. Greičiau kaip gluosnio svyruoklio. O aš norėčiau, kad ištisus metus būtum saulėgrąža.

– Aš irgi.

Jis valandėlę patylėjo. Eiva ėmė planuoti, ką pasiims į kelionę.

– Tu nepatenkinta dėl Žano Polio, tiesa?

– Ką nori pasakyti?

– Žinau, kad judu ne visai sutarėt. Ar tau atostogos bus sugadintos, jei jis ten bus?

– Ne. Anaiptol.

– Jis tikriausiai tuo metu grįš.

– Turbūt. Bet nieko baisaus. Man jis patinka. Išties. Malonu, kai būna šalia, nuo atvažiavimo jis gerokai pasikeitė. Būtų gerai, jei ten būtų. Galėtų pats aprodyti château sodus.

– Puiku. Krūmiuk, aš noriu, kad tinkamai pailsėtum. Tau nereikės kiauras dienas būti su jais. Mudu galėsim pramogauti ir žvalgytis vieni. Žinau, juk nori, kad leistume laiką kartu.

– Viskas gerai. Aš esu tikra, kad jie žavūs.

– Taip, bet aš žadėjau, kad turėsim laiko mudviem. Juk žinai, kad pažadus aš visuomet tesiu.

Šįkart Eiva nebūtų supykusi, jei Filipas pažado būtų ir netesėjęs.

XXIV

Lietaus lašai scylių žieduose. Keistas gegutės kukavimas. Įkvepiantis skrendančių ančių flirtas

Bordo oro uoste juos pasitiko Anri vairuotojas. Jis laikė iškėlęs užrašą „Sveikas atvykęs, Filipai Laitli!“ Vairuotojas nemokėjo angliškai, tad Eiva džiaugėsi galėdama susikalbėti su juo prancūziškai. Filipas didžiuodamasis klausėsi, kaip lengvai šnekasi žmona. Gražesnės jos nebuvo matęs. Plaukai palaidi, žvilgančiomis garbanomis krintantys ant nugaros. Skruostai paraudę, išryškinantys žibančią akių žalumą, veidas nuo saulės įgavęs šilto medaus atspalvį. Eiva avėjo blizgančius aksominius rožinius laivelius, vilkėjo gana senamadišką smulkiomis rožinėmis gėlytėmis margintą juodą suknelę ir trumpą alyvuogių spalvos nertinį. Filipas atkreipė dėmesį į žvalią jos eiseną ir džiaugėsi, kad apsiėmė pasirūpinti šiuo atokvėpiu toliau nuo namų. Kaip tik šito jai ir reikėjo.

Eiva buvo įsitempusi lyg smuiko styga. Iš išorės vykusiai apsimetinėjo tiesiog besidžiaugianti atostogomis, bet viduje virpėjo iš nerimo. Ką pamanys Žanas Polis, kai ji pas jį pasirodys? O kas, jei jos vengdamas jis nusprendė savaitę prabūti Paryžiuje? Arba dar blogiau – jei šitą kelionę suprato kaip ženklą, kad ji pasiruošusi jam atsiduoti kūnu ir siela? Įsižiūrėjusi pro langą Eiva svarstė, ar jos sprendimas protingas.

Prancūzijoje siautė pavasario karštligė. Visi medžiai buvo sulapoję, kaštonus puošė ilgos baltos žiedynų žvakės, banguojantys vynuogynai mirguliavo šviežiais lapeliais. Vešėjo rožės. Vairuotojas Eivai paaiškino, jog galueiliuose jų prisodinta tam, kad darbiniai galvijai, gręždamiesi arti naujos vagos, neužkliudytų vynuogienojų. Ji pasigėrėjo ant šelmens sutūpusių kregždžių pora ir gražuoliu ruduoju strazdu.

Galiausiai automobilis įsuko į ilgą lenktą įvažą, gobiamą senovinės aukštų, šešėlį metančių medžių alėjos. Jos gale stovėjo saulėje skendintis namas. Tai būta didingo, stambaus neoklasikinio statinio. Pastatytas iš blyškaus smėlio spalvos akmens, simetriškas, aukšti langai su žydromis langinėmis ir puošnūs juodi balkonai – šitas grožis išsklaidė Eivos baimes ir nustebino. Kabindamasis sienomis lipo penkialapis vynvytis su sausmedžiu ir kinine visterija. Važiuojant artyn, Eiva atkreipė dėmesį į statų stogą iš skalūno plokščių ir žavingus mansardos langus – jie visi buvo su lenktais lyg grakštūs antakiai frontonais. Dangun kilo siauri akmeniniai kaminai ir įmantrūs bokšteliai kūginėmis viršūnėmis, nutaškuotomis mažų paukštelių.

Automobilis čiūžtelėjo ant žvyro panamėje. Pro atviras duris išbėgo pora didžiųjų danų, garsus jų amsėjimas skrodė ramų orą, o château sienos atmušė aidą. Eiva nuo lūkesčio besidaužančia širdimi išlipo iš automobilio. Pakėlusi akis prie durų išvydo elegantišką moterį alyvuogių spalvos oda. Juodi į šinjoną susegti plaukai, išryškinantys dailius bruožus, ir gilios rudos akys – ji tikrai bus Antuanetė, Žano Polio motina.

Moteris giedrai nusišypsojo.

– Sveiki atvykę, – pasisveikino žengdama ant žvyro. – Tikiuosi, kelionė buvo maloni.

– Nuostabi, – žingsniuodamas link jos atsakė Filipas.

Antuanetė padavė ranką ir jis pasilenkė jos pabučiuoti. Moteris buvo aukšta ir liauna, mūvėjo laisvai krintančias baltas kelnes, per liemenį sujuostas rudu krokodilo odos diržu. Vilkėjo vyriškus dryžuotus marškinius, ant jų – kreminės spalvos liemenę juodais dryžiais. Eivai dingtelėjo, kad ji – pati stilingiausia moteris iš visų jos regėtų.

– Čia mano žmona Eiva, – pristatė ją Filipas.

– Daug apie jus girdėjau, – maloniai tarė Antuanetė. – Jūs taip patinkate Žanui Poliui.

Spausdama jai ranką – smulkią ir stebėtinai šaltą, Eiva svarstė, kiek jis bus išsitaręs motinai.

– Prašom vidun. Tikiuosi, nekreipsite dėmesio į šunis – jie didoki, bet labai draugiški.

– Šunis mes dievinam, – atsakė Eiva, nervingumą stengdamasi pridengti netikru entuziazmu. – Patys turim dvejetą.

– Suprantama! Ką gi, tada jausitės kaip namie.

Jie perėjo per vestibiulį, kuriame išsiskyrė platūs akmeniniai laiptai ir milžiniškas židinys, pilnas tvarkingai sudėliotų pliauskų. Ant židinio atbrailos rikiavosi eilė senovinių vyno butelių. Grindys iš didelių kvadratinių akmeninių plokščių blizgėjo, tik vidury buvo nubrūžintos šimtmečiais mynusių kojų. Antuanetė per vestibiulį juos nusivedė į svetainę – didžiulį raudoną saloną aukštomis lubomis, su ilgomis tamsiai raudonomis užuolaidomis, rėminančiomis prancūziškas duris, vedančias į plačią terasą, apjuostą akmenine baliustrada. Ant sienų kabėjo išblukę gobelenai, vaizduojantys medžioklės scenas, tarp jų – paauksinti gentainių portretai. Eiva permetė juos akimis ieškodama panašumų į Žaną Polį. Antuanetė kambarin įėjusios tarnaitės paprašė, kad į terasą atneštų padėklą gėrimų.

– O kur mano sūnus, Francuaza? – paklausė ji.

Eivai apmirė širdis – ji išsigando, kad nepavyks nuslėpti jausmų.

– Išėjęs, – atsakė tarnaitė.

Antuanetė atsiduso.

– O Anri? – Francuaza gūžtelėjo. – Ką gi, surask jį ir pasakyk, kad svečiai jau čia. Sakiau, kad atvažiuos dar prieš vidurdienį.

– Taip, madam, – nuolankiai pasakė Francuaza ir pasitraukė.

– Eime, pasėdėsim terasoje. Ten saulėkaitoje šilta. Francuaza atneš vyno.

Antuanetė plačiai atidarė prancūziškas duris ir žengė į lauką. Šunys puolė iš paskos, ėmė uostyti pakraščiais ir prie baliustrados kilnoti kojas. Apačioje plytėjo sodas – iki pat senos vijoklinėmis rožėmis ir rausvomis bugenvilijomis aplipusios sienos, kurios pamatą saugojo seni medžiai, o virš jų dangaus fone tamsavo karvelidės stogas su kupolu. Eiva iškart suprato, kodėl château Žanui Poliui tokia ypatinga ir kodėl jis darė, ką liepė tėvas, kad jos neprarastų.

– Ak, draugužiai, atvažiavot! – šūktelėjo Anri, iš už namo kampo eidamas terasos link. Jo balsas buvo skardus, griausmingas kaip trombono. – Reikėjo pasiųsti Francuazą manęs paieškoti, – pasakė jis žmonai.

– Ir pasiunčiau, – ramiai atsakė ji.

Anri šiltai kaip senas bičiulis apkabino Filipą, o Eivai pabučiavo ranką, kaip elgdavosi jo sūnus. Plačiai šypsodamasis, pavarstė ją tamsiomis akimis iš po vešlių rudų garbanų. Eiva prisiminė Žaną Polį sakius tėvą turint meilužę Paryžiuje. Nėr ko stebėtis. Anri atrodė velnioniškai gražiai, kaip ir sūnus.

– Kur vynas? Francuaza! – užriaumojo jis.

Kone iškart išdygo Francuaza, nešina dideliu sunkiu padėklu su buteliais, taurėmis ir ąsočiu atšaldyto vandens. Anri nė piršto nepajudino, kad jai padėtų.

– Gerai. Mums jau buvo kilęs pavojus mirti iš troškulio, – pasakė jis angliškai, kad tarnaitė nesuprastų. Tada atsisėdo ir išsitraukė cigarą. – Na, Filipai, drauguži, kaip knyga?

Antuanetė pasisuko į Eivą.

– Gal norėtumėt apžiūrėti karvelidę? Žanas Polis sako, kad ir jūs sode tokią turit.

– Mielai. Tenai jos kupolas?

– Taip.

– Ji kur kas įstabesnė nei mūsiškė.

– Žanas Polis sako, kad jūsų dvaras – pats gražiausias.

– Norėčiau, kad jis ten būtų dabar. Visa pražysta… o kvapai… dar niekad saldžiau nekvepėjo.

– Eime, man reikia su jumis pasikalbėti.

Eiva plačiais laiptais nusekė paskui Antuanetę į sodą, vyrai liko terasoje kalbėtis ir gurkšnoti. Jai iš baimės venomis vėl siūbtelėjo kraujas. Žanas Polis bus prisipažinęs motinai, kad yra ją įsimylėjęs? Antuanetė ketina ją perspėti? Pasakyti, kad Žanas Polis turi vesti jauniklę iš savo šalies ir susilaukti sūnaus, kuriam galėtų perduoti palikimą, kaip bus pačiam perduota? Eiva pajuto šleikštulį, susijaudinusi pasitrynė kaktą. Pūtė gaivus vėjelis, bet saulė kaitino, o paukščių čiulbesį stelbė ausyse tvinksintis pulsas.

– Ar galiu su jumis kalbėti atvirai? – paklausė Antuanetė beeinant per pievelę geležinių vartų link.

– Žinoma, – atsakė Eiva.

– Aš apie Žaną Polį… – Antuanetė padėbčiojo. – Jis mano vienturtis, žinot, aš jį labai myliu.

– Žinau, jis man daug apie jus pasakojo.

– Neabejoju. Bėda ta, kad jo santykiai su tėvu labai blogi. Anri ne galvoj sūnaus poreikiai. Žanas Polis – talentingas tapytojas, bet Anri nenori, kad jis tapytų. Žanas Polis rašo gražias eiles, bet tėvui eilės buvusios nebuvusios. Anri turėjo dėdę, kuris iššvaistė gyvenimą tapydamas nereikšmingus paveikslus. Jis nenori, kad ir Žanas Polis taip iššvaistytų. Jie nesutaria ne tik dėl tapybos. Paryžiuje Žanas Polis mėnesių mėnesius neveikė nieko kito, tik susitikinėjo su netikusiomis merginomis. Viena vertus, gerai, nes Anri buvo išsigandęs, kad sūnus homoseksualus, kita vertus, toks gyvenimas netinka jaunuoliui, kuris vienądien paveldės šitokį dvarą. Anri nori, kad Žanas Polis padėtų valdyti vynuogyną, bet sūnui jis iki šiol nerūpėjo.

– Iki šiol?

Eivai buvo labai smalsu, kurgi veda šis pokalbis.

– Jis nori likti čia ir semtis žinių apie vynuogyną, betgi Eiva, jam reikia važiuoti su jumis.

Eiva neįstengė nieko atsakyti, gerklę veržė jausmai.

– Man regis, jis nori likti dėl manęs. Matot, aš čia daugiausia būnu viena. Anri gyvena Paryžiuje. Esu tikra, Žanas Polis jums sakė. Jis taip gražiai apie jus kalba, Eiva. Aš laiminga žinodama, kad yra kas jį supranta. Jis sakė, kad nupiešė jums darželį.

– Tai pats gražiausias piešinys, Antuanete. Mes pasodinom kaip tik tokį darželį. Jis turi puikią vaizduotę ir gabumų.

– Žinau. – Antuanetė vėl nusišypsojo ir patraukė pečiais. – Žinoma, aš jį suprantu.

Jai darant vartus vyriai suinkštė it senas šuo, ir jos išėjo į pievą, kurios vidury stovėjo apskrita akmeninė karvelidė.

– Eiva, namo jam dar ne laikas grįžti. Aš matau, kad sūnus nelaimingas. Jei pasiliks namie dabar, neišsivaduos nuo tėvo. Nė akimirkai. O su jumis jis gali džiaugtis laisve būti savimi. Neištverčiau, jei tą laisvę paaukotų dėl manęs. Tai jo gyvenimo proga, ir noriu, kad jis ja pasinaudotų. O aš rudenį tebebūsiu čia. Pasakykit jam, dėl manęs, kad jis turi grįžti. Žinau, kad galit jį įkalbėti. Tėvas mano, kad jis parvažiavo trumpam. Anri Žanui Poliui niekuomet neatleis, jei pamanys, kad sūnus jus nuvylė, nors parodėte tokį gerumą. Suprantat, jis turi važiuoti su jumis. Kitos išeities nėra. Prašau, pasiimkit jį, dėl manęs.

– Pamėginsiu, – suvapėjo Eiva.

Staiga iš už karvelidės išlindo Žanas Polis. Laikydamas rankas kišenėse sustojo, metė žvilgsnį iš po kirpčių. Žiūrėjo atsargiai.

– Žanai Poli, aprodyk Eivai karvelidę. Aš turiu pažiūrėti, kaip pietūs. – Antuanetė žvilgtelėjo į laikrodį. – Vaje, jau beveik laikas. Neužtrukit.

Ji pasisukusi nėrė pro vartus, palikdama juos vienus.

– Ko atvažiavai? – paklausė Žanas Polis agresyvoku tonu.

Jis žiūrėjo atsainiai, laukdamas atsakymo, tikėdamasis atstūmimo. Eiva sumišusi persibraukė ranka per plaukus. Bus padaryta baisi klaida. Tada Žano Polio žvilgsnis persimainė, jis staiga pasidarė pažeidžiamas kaip berniukas. Jos širdis neatlaikė. Jis atrodė toks prislėgtas.

– Atleisk, – sušnibždėjo lėtai artindamasi. – Aš irgi nelaiminga.

Jo veidas atlyžo.

– O atrodai spinduliuojanti, – tarė jis, nuo šypsenos lūpų kampučiai kilstelėjo.

– Nes žinojau, kad pamatysiu tave.

– Tu manęs irgi ilgėjaisi?

– Taip.

Jis apsivijo rankomis jos kaklą, suėmė ranka už pakaušio ir truktelėjęs artyn prispaudė lūpas. Eiva jo nestūmė. Apie vaikus ar Filipą negalvojo. Gyveno šia akimirka, jodinėjosi ant vaivorykštės arkos, nors širdyje ir juto, kad šitai netruks. Jo lūpos buvo švelnios, bučinys – deginantis. Ji prasižiojusi jį įsileido, rankomis apsivijo liemenį, po marškiniais užčiuopė tvirtus raumenis. Žanas Polis pradėjo sunkiai alsuoti, jo kūnas įkaito, įsitempė. Jis pasivėdėjo Eivą už pastato, kad jų nesimatytų nuo vartų. Eiva prarado apdairą. Ji buvo taip toli nuo namų. Jautėsi tarsi kitas žmogus. Apsvaiginta glėbyje spaudžiamo kūno, negana to, ir Prancūzijos kvapų, pamiršo ir kad terasoje su Anri sėdi jos vyras, ir kad po kelių minučių château valgomajame bus tiekiami pietūs. Persikėlė į fantazijų pasaulį, kur buvo tik juodu su Žanu Poliu. Į pragaro prieangį, kur buvo įmanoma viskas.

Žanas Polis paėmė ją už rankos ir įsivedė pro karvelidės duris. Viduje buvo šilta ir gardžiai kvepėjo. Jis uždarė duris ir krito su ja ant šieno. Kai užgulė, keliais praskirdamas kojas, Eiva nustojo kvėpuoti. Įsikniaubęs veidu į kaklo linkį, jis uodė pažįstamą, užgintą kvapą. Kai lyžtelėjo odą, Eivai nudiegė paširdžius. Štai jis bučiuoja krūtinę, atsegioja sagas suknelės priekyje. Šmukšteli ranką vidun ir užčiuopia minkštą šiltutę krūtį, pabrauko per ją nykščiu. Kai krūtį apžioja burna, Eivai nusvyra galva. Pajutusi šerius, braukančius per švelnią odą, šlapią liežuvį, žaidžiantį su speneliu, ji suvirpėjo nuo kaltės, kad mėgaujasi tuo, apie ką taip ilgai svajojo atkampiausiose vaizduotės kertelėse.

Kai jis kilstelėjęs suknelę padėjo išsinerti iš kelnaičių, Eiva tik giliai atsiduso. Jautėsi karšta ir nevaldoma kaip paauglė, šyptelėjo dėl tokio savo begėdiškumo. Atsimerkusi išvydo Žaną Polį žiūrintį taip, tarsi ji būtų gražiausia pasaulio mergina. Jis iškalbingai šyptelėjo, ji irgi nusišypsojo ir praskėtusi šlaunis įsileido vidun. Besimylint jis sugriebė jos ranką, sunėrė pirštus. Eiva nė akimirkos nesigailėjo dėl neištikimybės. Jei būtų skyrusi sekundę pagalvoti apie Deizę Houpton, būtų supratusi, kad, šiaip ar taip, tarp jų ne toks jau ir didelis skirtumas.

– Ar grįši į Hartingtoną? – paklausė ji abiem maudantis saulės, besiliejančios pro langelį viršuj, vonioje.

– Taip, – pratarė jis. – Juk žinai, kad dėl tavęs nuversčiau kalnus.

– Nereikia, mielasis, – atsakė ji meiliai glostinėdama jam veidą. – Aš čia.

Jie paskubomis apsitvarkė – pasiruošė pietums. Eiva susisagstė suknelę ir nusibraukė išdavikiškus šiaudgalius. Žanas Polis pasuko prie durų, paskui atsigręžė ir darsyk ją pabučiavo. Eiva nusijuokusi pabučiavo jį.

– Gražiai atrodai, – tarė jis, žvilgsniu glamonėdamas veidą. – Vargu ar kada mačiau tave dėvint suknelę.

– Apsivilkau ją dėl tavęs.

– Ji tau dera. Ir plaukai palaidi. Man tokie patinka. O kurgi pieštukas?

Ji nusijuokė iš pašaipos.

– Dabar pasakyk rimtai – kaip aš atrodau?

Ji atpakalia ranka nusišluostė lūpas.

– Išraudusi. – Žanas Polis paėmė Eivai už rankos. – Eime, keliausim ilgu aplinkiniu keliu, kad vėjas nupūstų bet kokius įrodymus.

Jiedviem prisiartinus prie terasos, Antuanetė, Anri ir Filipas kaip tik stojosi ketindami eiti pietauti.

– Gal norėtumėt atsigaivinti savo kambary, – tarė Antuanetė Eivai. – Atleiskit, turėjau pasiūlyti, kai atvažiavot. Francuaza jums parodys kur.

Eiva paskui pagyvenusią moterį užlipo akmeniniais laiptais, tada paėjo koridoriumi iki galinių durų. Francuazai jas atidarius, išvydo didžiulį miegamąjį, geležinę lovą su keturiais kampiniais stulpais, paklotą baltu lino patalu. Langas, plačiai atvertas, leido matyti karvelidę, už jos – vynuogynus, nuo sodo pusės pučiantis vėjelis plaikstė porą baltų užuolaidų. Francuaza nustebo, kad Eiva kalba prancūziškai.

– Ar galėčiau jums kuo nors patarnauti? – paklausė ji džiaugdamasi, kad ją supranta.

– Ne, dėkui. Po minutėlės nulipsiu.

Eiva pastebėjo, kad jos lagaminas padėtas ant pastovo, atsegtas ir paruoštas iškrauti. Ji pasirausė higienos reikmenų krepšelyje ir nuskubėjo į vonią plautis svetimavimo įrodymų. Sugavusi savo atvaizdą veidrodyje, stabtelėjo pažiūrėti, ar išvaizda galėtų ją išduoti. Skruostai įraudę, akys žėri, plaukai susitaršę, krintantys ant pečių. Eiva išpešė iš plaukų pirmiau nepastebėtą šiaudgalį. Užuot metusi į šiukšliadėžę, įsidėjo į higienos reikmenų krepšelio kišenę. Bus ką branginti. Tas šiaudas jai primins pirmą kartą, kai juodu mylėjosi.

Persisvėrusi per palangę Eiva apžvelgė sodą. Dangus buvo vaiskus, aukštyn kilo šviežiai nupjautos žolės ir dekoratyvinių krūmų kvapai, o toliau, už viso šito, stūksojo karvelidė, jų slaptoji vietelė, užsiglaudusi už tvoros. Ji šyptelėjo, pagalvojo apie Žaną Polį, prisiminė jo bučinius, prisilietimus. Užsimerkė – o, kad ši savaitė truktų per amžius.

XXV

Malonus besiskleidžiančių lapų kvapas. Mano vaikiško jaudinimosi virpulys regint pavasarį

Per pietus Eiva spinduliavo taip, kad juto visi. Filipas džiūgavo dėl žmonos laimės ir patyliukais gyrė save, kad suorganizavo šį atotrūkį toli nuo namų. Štai ko jai reikėjo – žmona vėl kibirkščiuojanti, atrodo mielesnė nei bet kada. Anri kaip šuo, užuodžiantis rujojančią kalę, juto Eivos seksualumą ir šiurkščiai, pasipūtėliškai flirtavo. Žanas Polis į ją žiūrėjo svajingomis akimis, atlaikydamas jos žvilgsnį kiek ilgiau, nei derėjo, atmetęs galvą užsikvatodavo taip, kaip buvo nekvatojęs savaičių savaites, – kur jau kur, o tėvo akivaizdoje jis taip tikrai nesielgdavo. Antuanetė gėrėjosi sūnaus džiaugsmu ir suprato, kad Eiva bus padariusi kaip prašyta, įkalbėjusi Žaną Polį grįžti į Angliją. Eiva kaip anksčiau krykštavo, pasakojimais kaustė visų pietautojų dėmesį, juokino nepriekaištingu sąmoju ir šmaikštumu. Nuo Žano Polio buvimo kambary ji jautėsi įelektrinta, lyg jis būtų įsikūnijęs pavasaris, pražydinantis jos žiemines šakas.

Po pietų Anri primygtinai siūlėsi aprodyti vynuogyną. Antuanetė mandagiai atsiprašiusi ištykino pagulėti popiečio pogulio. Ji pabučiavo sūnų, meiliai pažiūrėjo ir kaip sąmokslininkė šyptelėjo Eivai. Ši išsigando. Motiniška nuojauta? Bet ji atsikratė nerimo. Antuanetė negali žinoti. Šitaip supratingai pažvelgė turbūt dėl to, kad Eivai pavyko priversti sūnų apsigalvoti ir važiuoti su jais į Angliją.

Eiva paskui Filipą su Anri ėjo energingu žingsniu, petimi kone glausdamasi prie Žano Polio. Ji nepajėgė slėpti pakilios nuotaikos, mėgavosi kiekviena pavogta akimirka. Anri per sodą juos nusivedė prie karvelidės.

– Ačiū Dievui, balandžiai nekalba, – panosėje sumurmėjo Žanas Polis, įėjus pro vartelius.

– Jonvabaliai mano giminei priklauso jau penkis šimtmečius, – pareiškė Anri su pasididžiavimu išpūsdamas krūtinę. – Ši karvelidė pastatyta Liudviko XIII laikais. – Kad parodytų tėvišką meilę, jis paplojo Žanui Poliui per nugarą. – Vienądien mano vieton stos sūnus. Kai susiras žmoną ir susilauks paveldėtojo. Tiesa? – Jis nutaisė grimasą ir it sūnų vertinantis senas karalius keliskart palinksėjo galvą. – Taip, vienądien tu paveldėsi viską, kas mano. Šitaip buvo penkis šimtus metų – kodėl gi negalėtų būti dar penkis. A?

Eiva krūptelėjo, mat Anri duris atplėšė taip, kad jos trenkėsi į sieną ir balandžiai lyg kulkos šovė į orą.

– Čia gražu, – pasigėrėjo ji žengdama vidun.

– Ši vieta man ypač daug reiškia, – nežiūrėdamas į ją tarė Žanas Polis. Pridėjo prie širdies ranką. – Labai daug.

Filipas dirstelėjo į žmoną.

– Ji kiek žavesnė nei mūsiškė, kaip manai, Krūmiuk?

– Ak, sakyčiau, mūsiškė irgi šio to verta.

– Pas mus nėra balandžių, – dar pasakė Filipas.

– Reikėtų nusipirkti. Kam mums karvelidė be balandžių?

– Reikėtų ir padažyti, – rutuliojo mintį Filipas.

– Ne, ne. Nedažykit. Tik sugadinsit, – įsiterpė Žanas Polis. – Man ji patinka tokia, kokia yra. Ji turi paslaptingos magijos.

Kad nežvilgtelėtų į jį, Eiva apsimetė, jog kažkas patraukė dėmesį.

– Na, tai kada ketini grįžti į Hartingtoną? – paklausė Filipas Žano Polio.

– Kitą savaitę, – ramiai atsakė šis. – Man reikėjo kiek pabūti su mama.

– Ar negalit jam surasti tinkamos merginos anglės? – įsikišo Anri. – Negi anglai nebedaro tokių kaip jūs? – mirktelėjo jis Eivai.

Eiva, slėpdama sumišimą, maloniai nusišypsojo.

– Jūs man pataikaujat, – teatsakė, jo pastabą nuleisdama juokais.

– Eime, parodysiu Antuanetės sodą.

Anri uždėjo ranką Eivai ant juosmens ir išsivedė ją iš karvelidės. Žanas Polis su Filipu ėjo iš paskos, bet ji vis tiek juto žvilgsnį ir jo keliamą jaudulio virpesį.

– Turim surasti jam merginą, – pasakė Anri pritildęs balsą.

– Jis jaunas, – pabandė apginti Žaną Polį Eiva.

– Metas susitupėti. Tarp mūsų kalbant, turėjau jį ištraukti iš Paryžiaus. Gyveno ten kaip palaidūnas, valkiojosi su visiškai netikusiomis mergšėmis. Neperduosiu dvaro tokiai, kuri jį visą lengvabūdiškai prašvilptų.

– Ar jums neatrodo, kad Žanas Polis pasikeitė? – paklausė Eiva staiga susipratusi, jog atsidūrė tokioje padėtyje, kad gali jam padėti. – Kai atvažiavo į Angliją, pasakysiu tiesą, maniau, nė savaitės neištvers. Kasdienių darbų buvo nė karto nedirbęs – matėsi. Buvo anaiptol nepasiruošęs dirbti sode, į tą darbą žiūrėjo iš aukšto. Bet jis pasikeitė. Argi nematot?

– Jis atrodė kaip vargšas šunytis! – beširdiškai išrėžė Anri. – Taip ir pasakiau Antuanetei: „Šitas vaikis įsimylėjęs.“

– Įsimylėjęs sodą, – apdairiai nukreipė dėmesį Eiva. – Įsimylėjęs mano sodą. Nepatikėsit, kol nepamatysit savo akimis, bet į tą sodą jis sudėjo visą širdį. Sunkiai dirbo, kad sukurtų šį tą išties nuostabaus, ir nesipuikuodamas mokėsi. Grįžęs galės džiaugtis savo triūso vaisiais.

– Malonu tai girdėti, – gūžtelėjo pečiais Anri. – Netikėčiau, jei kalbėtų kas kitas, o ne jūs.

– Manau, jis nerimauja dėl Antuanetės, – atsargiai pridūrė Eiva.

– Ji stipresnė, nei atrodo.

– Neabejoju. Jis pareigingas sūnus.

– Jos vienturtis. Dėl to taip juo rūpinasi. Pati suprantat, juk jūs motina. Ji perdėm globėjiška, perdėm nuolaidi. Jei būtų grįžęs iš Paryžiaus su viena iš tų savo šliundrų, būtų priėmusi ir ją. Padarytų viską, kad tik jis būtų patenkintas.

– O jūs griežtesnis, kad būtų pusiausvyra?

– Ko gero. – Anri prisimerkė. – Jūs labai nuovoki, Eiva Laitli.

– Iš šalies geriau matyti.

– Aš aprėpiu platesnį vaizdą. Gyvenimas – ne pasaka. Man reikia sūnaus, kuris būtų vyras. Aš rengiu didžiulius pobūvius. Pro mano vartus vaikšto vieni svarbiausių šalies žmonių. Negaliu perduoti šito reikalo žmogui, kuris, nejausdamas atsakomybės, vestų nevalą kekšę.

– Norit, kad sūnus būtų kaip jūs, – pasakė Eiva užjausdama Žaną Polį – va kaip jo lemtis suplanuota. Net jei ji ir puiki, vis dėlto spaudimas paklusti per didelis. Kol tėvas gyvas, visiškai nėra ko tikėtis laisvės, nebent Anglijoje su ja.

– Man reikia, kad sūnus būtų tvirtas kaip aš, – išdrožė Anri. – Kad turėtų gerą galvą verslui. Jis turi susirasti padorią merginą ir susilaukti vaikų. Jam reikia merginos, žinančios savo vietą, ne kokios vėjavaikės su savo ambicijomis.

– Tokios kaip Antuanetė.

– Žanui Poliui reikia grįžti į Angliją, kad būtų toliau nuo motinos. Kartais meilė gali dusinti. Ji nieko blogo, bet visiems reikia šiek tiek erdvės. Kai tarp dviejų žmonių cirkuliuoja oras, santykiai būna geresni. Antuanetei būtų patikę turėti daugiau vaikų. Jei būtų jų susilaukusi, Žanui Poliui būtų buvę lengviau. Tant pis!10

– Jis bus puikus vynuogininkas, – diplomatiškai tarė Eiva.

– Nuo mažens matė, kaip sukamas verslas, o paskui tik braukšt – prarado susidomėjimą, o aš praradau jį.

– Argi ne visiems vaikams ateina toks etapas? Maištauja prieš tėvus bandydami susikurti gyvenimą patys, įgauti šiek tiek nepriklausomybės. Jis pas jus grįš.

– Nežinau. Su juo siejau tokias viltis.

– Nebūkit per griežtas, Anri. Sau ir jam. Jei pririšit arklį už ilgų vadžių, jis nebėgs, o jei už trumpų – mesis šalin.

– Nors jūs ir jauna, bet išmintinga.

– Tai dėl to, kad valgau špinatų. Naudinga smegenims, – pašmaikštavo ji.

– Tada aš jų turėčiau valgyti daugiau.

Antuanetės sodas buvo besužystantis. Pasieny pumpurus skleidė rausvos rožės, dideliuose akmeniniuose loviuose stiebėsi baltos tulpės su geltonomis žilėmis ir našlaitėmis. Gyvatvorės atrodė papurusios, žalsvos, tarp beįsismaginančių sausmedžių ir saulučių vešėjo geltonieji laukiniai narcizai. Ore, kurį virpino gyvas kedruose ir platanalapiuose klevuose flirtuojančių paukščių čiulbesys, saldžiai kvepėjo pavasariu. Vidury Antuanetės stropiai suplanuoto sodo tyvuliavo dekoratyvinis tvenkinys su statula – mažas berniukas, ištiesęs ranką, liečia skrendančio paukščio sparną. Eivą skulptūra patraukė. Ji stovėjo ir grožėjosi, kaip berniuko pirštai vos liečia paukštį – taip lengvai, kad jis atrodo visiškai neprilaikomas. Iš už nugaros priėjo Žanas Polis.

– Neįtikėtina, tiesa? – pasakė jis.

Ji atsisuko ir nusišypsojo jam.

– Primena berniuką su delfinu ant krantinės Londone.

– Šita pastatyta man, mama užsakė.

– Šit kaip.

– Taip. Aš – berniukas, o paukštis simbolizuoja laisvę. Kaip matai, jį beveik liečiu.

– Hartingtone tu gali būti laisvas.

– Žinau, – atsakė Žanas Polis taip tyliai, kad Eiva vos išgirdo. Ji pajuto, kaip vėjelis pašiaušė plaukus. – Noriu pabučiuoti tau į kaklą, – pridūrė jis.

– Būk atsargus.

– Aš prancūzas, sakau, ką jaučiu.

– Prašau tavęs, pone prancūze, kad būtum atsargus. Mes stebimi.

– Jiems nerūpi, ma pêche11. Matai, jie įsitraukę į diskusiją apie cave12 istoriją ir didžiuosius devyniasdešimt pirmųjų šalčius. Papa13 nesiliaus jaudintis dėl šalnų, kol nepraeis la lune Russe14. – Jis sunkiai atsiduso. – O man šalnos nėmaž nerūpi. Aš noriu gulėti su tavim šiltame namelyje, ten, pastogėje, ir mylėtis. Noriu tave visą bučiuoti, iš lėto, skanauti lyžtelėjimas po lyžtelėjimo.

– Liaukis, – jau maldavo ji. – Filipas…

– Tavo Filipas apžavėtas mano tėvo. Paklausyk, jie kalbasi apie vynuogių kokybę.

– Niekas jo labiau nedomina.

– Tai ir palik juos ramybėje. Jis patenkintas. Eime.

– Negalim, – pasipriešino ji.

– Noriu parodyti tau šiltnamius. Ten yra į ką pažiūrėti.

– Šitaip ant akių!

– Tik tau taip atrodo. Jie nieko neįtaria. Argi ne savaime suprantama, kad aš noriu aprodyti savo namus?

Žanas Polis patraukė prie kukmedžių gyvatvorės.

Eiva pasisuko. Filipas pakėlė akis, ji pamojavo, jis irgi pamojo, tada pranyko už gyvatvorės, Žanas Polis paėmė ją už rankos ir nusivedė žvyruotu taku.

Vos įžengus vidun uždarė duris ir ją pabučiavo. Čia buvo karšta ir drėgna, kvepėjo šlapia žeme ir frezijomis. Vos tik ji pajuto, kaip jis susijaudinęs, Žanas Polis suėmęs ją per pusiaują prisitraukė.

– Mes negalim…

Bet priešintis buvo beprasmiška. Jis nutildė ją bučiniu, aistringai apsivijo rankomis.

– Norėčiau, kad būtume vieni. Tu varai mane iš proto, – sužiopčiojo. – Noriu blokšti šalin suknelę ir justi kūną. Noriu, kad gulėtume nuogi, ir niekas mūsų neskirtų, tik oda ir kaulai.

– Mielasis Žanai Poli, čia neįmanoma. Bet kurią akimirką gali užeiti Filipas su tavo tėvu.

– Velniop juos abu! – Jis prisimerkė. – Padarysiu, kad būtume vieni.

– Kaip?

– Pamatysi. Turiu planą. Patikėk.

Eiva atšlijusi žengė apžiūrėti šiltnamio. Čia stovėjo itin kvepiančių tuberozų gėliapuodžiai, eilės įvairiausių spalvų orchidėjų, dailių, kaip tik besiskleidžiančių nerinių. Žanas Polis sekė iš paskos, laikydamas už rankos, kas kelias minutes vis atgręždamas ją į save, kad pavogtų dar vieną bučinį. Laimė, kad įėjus Anri su Filipu jie jau buvo kitapus retų purpurinių orchidėjų stovo.

– Filipai, eikš pažiūrėti šitų, – pasišaukė Eiva vyrą. – Jos beveik išsiskleidusios.

Filipas priėjo artyn grožėdamasis augalais.

– Tai bent, – pritarė jis.

– A, taip, Antuanetė tikra mėgėja, – tarė Anri.

Žanas Polis laikėsi atokiau, stebėdamas kiekvieną Eivos judesį.

– Gal pavežiok juos po vynuogyną sunkvežimiuku, – pasiūlė jis tėvui.

Anri nieko taip nemėgo, kaip puikuotis prieš savo svečius.

– Ką tik pradėjom purkšti pasėlius, – pasakė jis. – Norėtumėt pamatyti?

– Būtų nuostabu, – sutiko Filipas.

Žanas Polis tikėjosi, kad Eiva atsisakys ir jie pagaliau galės pabūti kartu.

– Gal paliksiu judu, berniukai, vienus, – tarė Eiva, supratusi užuominą.

Žanas Polis vogčia šyptelėjo. Filipas susirūpinęs suraukė antakius.

– O gal pasivaikščiokim? – paklausė jis žmonos.

Žanas Polis pažiūrėjo į jį išsigandęs.

– Siūlai pasivaikščioti? – perklausė Eiva.

– Ar toli iki miestelio? – paklausė Filipas Anri.

– Pėsčiomis penkiolika minučių. Puikus kelias pasivaikščioti. Ten yra keletas dailių krautuvėlių, kurios jums, Eiva, gali patikti. Moteriškų krautuvėlių, kur parduodami muilai ir kitkas.

– Man labai patiktų, – tarė ji.

Eiva norėjo paaiškinti Žanui Poliui, kodėl taip elgiasi. Jie turi būti atsargūs. Ji nė už ką nenori įskaudinti Filipo. Troškimas būti vienai su mylimuoju turės palaukti.

– Vynuogynus galėsiu aprodyti rytoj, – nusprendė Anri. – O dabar leiskit parodyti kelią į miestelį.

Eiva buvo tikra, kad Žanas Polis pyksta. Jau nusiteikė išvysti paniurusį veidą, bet, jos nuostabai, jis tik patraukė pečiais. Ji dėkinga šyptelėjo, o jis, rodės, paramino: „Nieko baisaus, turėsim galybę laiko.“ Eiva, nenoromis palikusi jį sode prie fontano, įkandin vyro pasuko kiemo link.

– Argi ne nuostabi vieta? – pasakė ji, kai juodu ėjo keliuku po mirguliuojančiais platanais.

– Nuostabi, – sutiko jis. – Dabar supranti, kodėl Anri taip svarbu, kad jo sūnus įgytų patirties, kaip valdyti turtą.

– Visiškai suprantu. Bet, man regis, nuo tada, kai pas mus atvažiavo, jis gerokai subrendo.

– Jis – kitas žmogus.

– Taip ir pasakiau Anri. Noriu, kad jis žinotų, jog turi labai talentingą sūnų. Manau, jis per griežtas Žanui Poliui. – Filipas linktelėjo. – O motina su kaupu tai kompensuoja.

– Žanui Poliui vertėtų pasprukti nuo jų abiejų.

– Kaip manai, ar vieną dieną kas nors taip kalbės apie Arčį su Angusu?

– Žinoma, ne, Krūmiuk, – nuramino ją Filipas. – Mudu su tavim šaunūs tėvai.

– Tikiuosi, taip ir yra. Baisu net pagalvoti, kad jie nuo mūsų spruktų į kitą šalį.

– Vaikai išauga. Jie turi išskleisti sparnus ir skristi. O mes turim juos paleisti. Galiausiai Žanas Polis grįš ir tvarkysis čia kaip tėvas. Matyti, kaip jis šią vietą myli ir kodėl.

– Nė nenumaniau, kad čia taip vaizdinga, – pritarė Eiva.

Filipas paėmė jai už rankos.

– Na, tai vaikų nepasiilgai?

– Dar ne.

– Esi patenkinta, kad atsivežiau tave čia?

– Labai.

– O kaip mintys apie motinystę?

– Aš apsigalvojau, – tepasakė ji.

– Gerai.

– Nusprendžiau, kad man nebereikia kūdikio. Nebenoriu vėl būti prirakinta prie vaikų kambario.

– Puiku.

– Aš kaip tik pradedu džiaugtis laisve.

Jie pasivaikščiojo po miestelį – dailią sankaupą raudonai rusvų pastatų, išsidėsčiusių apie aikštę, kurioje buvo iškilusi senovinė bažnyčia ir rotušė. Vidury, kruopščiai apkarpytų medžių pavėsyje, tryško fontanas. Ant suoliuko papsėdami pypkėmis sėdėjo pora kepurėtų senukų, senelė su vaiku pulkui balandžių mėtė trupinius. Čia buvo ir turgelis, kur kaimiečiai raukšlėtais veidais pardavinėjo vaisius, daržoves ir aukštus butelius alyvuogių aliejaus. Liesas šuo žaidė su tuščia kokakolos skardine. Jie išgėrė kavos mažytėje kavinėje, kurios staliukai, aptarnaujami juodai ir baltai vilkinčių padavėjų, stovėjo ir ant šaligatvio. Būrelis vyrų su liemenėmis kampe žaidė šaškėmis, dvi merginos pardavėjos plepėdamos rūkė. Grįstos gatvelės buvo tokios siauros, kad žmonės turėjo vaikščioti palikę automobilius. Keletas turistų krautuvėlių prekiavo raštuotomis staltiesėmis ir muilais. Eiva motinai nupirko levandų aliejaus voniai ir pasipurškė apelsinmedžių žiedų kvepalais. Tada ir pati nusipirko kvepalų. Sakytum silpnybė, bet Eiva nebuvo išlaidi, ji neprisiminė, kada paskutinį kartą, be augalų, pirko ko nors sau.

– Jie man visad primins Prancūziją, – sušnibždėjo uostydama riešą, tada lengvu žingsniu išėjo į gatvę, kur Filipas buvo bežiūrįs į antikvarinio knygyno vitriną.

– Gaila, kad visos prancūziškos, – apgailėjo jis.

– Na jau, argi nepakankamai turi knygų?

– Oi ne, visada lieka vietos naujoms.

Iš pasivaikščiojimo juodu grįžo žvalūs. Iš salono į vestibiulį atėjo Antuanetė.

– Ko gero, judviem reikia atsigaivinti, – tarė ji. – Arbatos ar limonado?

– Būtų puiku arbatos, – sutiko Eiva.

– Ir man arbatos, – paantrino Filipas eidamas paskui Antuanetę į saloną, kur prie židinio gulėjo du dideli danai.

– Lipu į viršų pasidėti pirkinių, – jam pavymui šūktelėjo Eiva.

– Gerai, mieloji, – sutiko jis.

Džiūgaudama dėl savo pirkinių, Eiva pasispaudė ryšulį po pažasčia ir užlipo laiptais. Beeinant koridoriumi, atsivėrė durys, ją sučiupo ranka ir įtraukė ten, kur buvo tamsu ir vėsu.

– Nė žodžio, – šnipštelėjo Žanas Polis.

Eiva apstulbo. Jis buvo uždaręs langines, pro plyšius skverbėsi tik plonyčiai šviesos spindulėliai.

– Tu pakvaišai! – sušnypštė ji.

– Nuo tavęs! – atsakė jis tempdamas ją ant lovos.

– O jeigu kas…

– Ne. Atsipalaiduok, ma pêche. Sakiau, kad ką nors sugalvosiu, ir sugalvojau.

– Ilgai pralaukei?

Jis nusijuokė, tada pažiūrėjo į ją taip rimtai ir taip švelniai, kad Eivai nudiegė širdį.

– Tavęs aš laukčiau amžinai.

10 Deja! (Pranc.)

11 Mano persike (pranc.).

12 Rūsys (pranc.).

13 Tėtis (pranc.).

14 Laikotarpis po Velykų nuo vienos jaunaties iki kitos, kai dar gali nušalti augalai (pranc.).

XXVI

Džiaugsmas dėl šviežių žolynų ir daržovių, kurie išaugo mūsų sode, pasodinti su mūsų paslaptingąja magija

Hartingtonas, 2006-ieji

Miranda sėdėjo prie savo rašomojo stalo. Įprasta vieta, įprasta muzika, bet pirštams viltingai lūkuriuojant virš nešiojamojo kompiuterio klaviatūros įkvėpimas nelankė. „Daily Mail“ moterų skyrius buvo prašęs parašyti apie savo patirtį iš Londono persikrausčius į kaimą. Apie tai, kad tikrovė anaiptol ne tokia palaiminga kaip vizija. Prieš porą mėnesių Miranda būtų rašiusi lyg iš pypkės, bet dabar jautėsi nebe taip. Girdėjo už daržo tvoros šūkaujančius vaikus ir troško būti su jais. Kaimiškasis gyvenimas namie jiems atrodydavo kaip nuotykis su Žanu Poliu. Jis vesdavosi juos pasišviečiant žibintais žiūrėti barsukų, prie upės žvejoti, į mišką stovyklauti ir kūrenti laužų, žiūrėti lesinamų fazanų ir žaidžiančių triušių. Vaikai, iš pradžių nežinoję, ką daugiau kaime veikti, kaip tik ilgėtis miesto, tapo tokia pat gamtos dalimi kaip jų apžiūrinėjami gyvūnai.

O ji įprato nesišukuoti ir mažai tesidažyti. Hartingtone nebuvo spaudimo visuomet atrodyti žaviai. Miranda nebebijojo avėti guminių, ir nors nebylus noras apsivilkti gražiuosius spintoje dūlančius apdarus liko, troškimo grįžti į tą pašėlusį visuomenės gyvenimą, kuris ją sekino Londone, nebebuvo.

Miranda parašė redaktorei elektroninį laišką, kad straipsnis bus pozityvus. Redaktorė atrašė, kad jis turi būti negatyvus – jie jau turį kitą žurnalistą, rašantį pozityvius. Na ir velniop! Jiems teks pasiieškoti dar ko nors.

– Taigi, – atsiduso ji stodamasi. – Ji manęs prašo paskutinį kartą. Užsitrenkia dar vienos durys!

Bet įkišusi koją į guminį aulinį Miranda suprato, kad jai visiškai nesvarbu. „Turėčiau rašyti romaną, o ne krapštytis prie nieko nereiškiančių straipsnių.“

Ji išėjo į daržą, kur Žanas Polis su Storma ir Gasu sodino daigus. Vaikai suklaupę rankutėmis rausė žemę. Andervudas rymojo ant šakių, visą rytą ne ką kita teveikdamas, kaip tik vis tardamas ką nors, kas ir taip buvo akivaizdu: „Tetrenkie mane perkūnas, čia gi vikšras, Storma.“ Arba: „Aha, šitas bus kirminas.“ Miranda nesuko galvos. Ji buvo geros nuotaikos. Žanas Polis nuotaiką pakeldavo labiau nei šviečianti saulė. Tiesą sakant, vien būnant šalia apimdavo džiugesys. Nuo jo Miranda gerai jausdavosi. Nepasakytum, kad jis būtų jos daug klausinėjęs apie gyvenimą – jie daugiausia kalbėdavosi apie sodą, – bet tuo, ką ji pasakydavo, domėjosi. Jis skatino ją mokytis iš augalų, gėrėtis iš žemės lendančiais svogūnėlių laiškais ir tarp jų gyvenančiais mažyčiais padarėliais. Pats džiaugdavosi paprastučiais dalykais, jo žavėjimasis buvo užkrečiamas. Greit Miranda pamatė, kad ir pati ropodama keturiom sodina bulves, receptų knygose naršo, ką skanaus bus galima iš jų pagaminti atėjus derliaus metui. Ji didžiavosi savimi ir savo namais, bet užvis labiausiai – buvimu su vaikais. Visi Žano Polio dėka džiaugėsi sodu.

O sodas atrodė nuostabiai. Skleidėsi žiedai, sprogo žaliųjų citrinų spalvos medžių lapai, medumi kvepiantį orą tvindė paukščių giedojimas. Apie gėlynus, kur žydėjo svogūninės gėlės, dūzgavo storos bitės. Pieva buvo nubarstyta vėdrynais, violetinėmis kamasijomis, raktažolėmis, pūkuotomis kiaulpienėmis. Darželyje tarpo vešli žalių krūmelių klomba su tulpėmis, narcizais ir primulėmis. Vidury it laivas banguojančioje upėje augo šermukšnis – upė buvo žolėtas takas. Baltų šermukšnio žiedų skliautas gobė apskritą suolelį, ant kurio sėdėdavo mąsliai prisimerkęs Žanas Polis. Miranda jį ten dažnai matydavo, bet iš mandagumo dar nedrįsdavo klausti, kas neduoda ramybės.

– Mamyte, tik pažvelk į šitą! – Gasas kvietė motiną apžiūrėti kirmino, kuriuo mojavo ore. – Milžiniškas.

– Vieno aš norėčiau į draugus, – pareiškė Storma. – Ar galiu, Žė Pė?

– Žinoma. Galim jį dėti į stiklainį ir duoti vardą.

– Gal pavadinkim jį Kirminu Vorzeliu? – pasiūlė Miranda ir, įkvėpta sumanymo, pasiskelbė einanti atnešti stiklainio.

– Ak, sumanioji mamytė, – tarė Storma ir, pastebėjusi žemėje besislepiantį kitą kirminą, pasilenkė jo.

– Šitas nusipenėjęs, – patenkintas suprunkščiojo Andervudas. – Jų čia netrūksta.

– Atneškit ko nors atsigerti! – sušuko Žanas Polis Mirandai pavymui. – Troškina nuo darbo, ką?

– Je suis faim, – tarė Storma.

– J‘ai faim, – pataisė ją Žanas Polis. – J‘ai aussi soif, – pridūrė.

– Tai reiškia „ištroškęs“, – pasakė Gasas.

– Gasai Stipruoli ir Giedras Dangau, judu greit mokotės!

– Tai prancūziškai, – kresčiodamas galvą iš nuostabos tarė Andervudas.

– Tiesa, – nusišypsojo jam Žanas Polis. – Jūs, pone Andervudai, gudrus kaip senas lapinas!

Mirandai sukinėjantis virtuvėje, sučirškė telefonas. Skambino Blaita.

– Sveika, nepažįstamoji.

Miranda maloniai nustebo. Apie draugę nieko nebuvo girdėjusi nuo pietų prieš Kalėdas.

– Kaip laikaisi? – paklausė ji.

– Puikiai. Pirmadienį turiu eiti į teismą dėl turto pasidalijimo.

– Neleisk jam lengvai išsisukti. Prisimink, ką patarė Deividas.

– Kaip jis? Jau kuris laikas nemačiau. – Jos balsas atrodė prislėgtas.

– Tiesą sakant, Blaita, aš jį irgi nedaug tematau. Labai dirba. Atvažiuoja penktadienį vėlai, išvažiuoja sekmadienį ankstyvą popietę.

– Turėtum įsitaisyti meilužį, – linksmai išdrožė Blaita. – Aš taip ir padaryčiau, jei būčiau prapuolusi kaimo vidury. Taip jau būna, man rodos.

– Negundyk, – galvodama apie Žaną Polį atsakė Miranda.

– Aš tenoriu, kad viskas baigtųsi ir galėčiau gyventi toliau.

– O gal savaitgalį atvažiuok pas mus? – pasiūlė Miranda. – Deividui bus malonu tave pamatyti. Sodas atrodo nuostabiai, norėčiau tau aprodyti namą.

– Tai jau baigi apsiprasti?

– Taip. Šiuo metu nėra kitos vietos, kur labiau norėčiau būti. Kasryt pabundu nuo šimtų paukščių čiulbėjimo medžiuose ir gėlių kvapo, plūstelinčio pro langą. Čia rojus. Atvažiuok, labai noriu tave pamatyti.

– O aš maniau, tu miestietė.

– Buvau miestietė, tik nebespėjau su Londono ritmu. Man labiau patinka lėtesnis žingsnis šičia.

– Nedaug temačiau tavo straipsnių. Ar ir dirbti lioveisi?

– Tik pasidariau išrankesnė!

– Kaimas pažabojo tavo ambicijas?

– Tiesiog čia yra tiek daug ką veikti, neištenku laiko prisėsti prie kompiuterio.

– Atrodo, tikra palaima. Kada manęs lauktum?

– Kada tik panorėtum atvažiuoti. Kaime nėra skubėjimo. Aš planų neturiu.

– Šį savaitgalį aš užsiėmusi, bet kitą būsiu laisva.

– Puiku. Pasakysiu Deividui, jis nudžiugs. Jei nesisaugosi, pažers tau dar daugiau patarimų. Didžiulių išminties perlų, – nusijuokė Miranda.

– Nori tikėk, nori ne, bet su tuo susitaikyčiau. Žinai, dauguma mūsų draugų palaiko tą šunsnukį. O aš garsėju kaip kekšė.

– Nekreipk dėmesio. Tiesiog jis didesnis rėksnys nei tu.

– Ak, aš tavęs pasiilgau, Miranda. Tu taip moki išklausyti. – Blaita atsiduso. – Su tavimi pakalbėjusi iškart pasijutau geriau.

– Važiuok čia, mano sode pasijusi nuostabiai. Aš pati jaučiuosi visiškai pasikeitusi.

– Tu ir kalbi taip, tarsi būtum visiškai pasikeitusi. Nors kažin kiek tversi nesprukusi į miestą, – paironizavo Blaita. – Visos tos rudeninės mados kūrėjų kolekcijos… Juk negalėjai pasikeisti taip smarkiai.

– Pažiūrėsim, – mestelėjo Miranda, nė kiek nepavydėdama draugei.

Ji padėjo ragelį ir nužvelgė ąsotį krūminių builių ant virtuvės stalo ir tris krepšelius alyvinių hiacintų, kuriuos ant palangės buvo pastatęs Žanas Polis. Kambaryje kvepėjo pavasariu.

Miranda sutaisė ąsotį šeivamedžių uogų gėrimo, sandėliuke suieškojo tuščią stiklainį. Nuėjusi atgal į prieškambarį dirstelėjo į savo kabinetą, kur šešėlyje murksojo kompiuteris. Nesijautė nei kalta, nei nusivylusi. Lėkte išlėkė pro prancūziškas duris į terasą. Švietė saulė, buvo šilta, Žanas Polis triūsė sode, žymėdamas vietą savo ypatinguoju stebuklo antspaudu. Stebuklo, kurį ji buvo bepradedanti suprasti.

Vaikai, surinkę linksmą kirminų ir vabalų būrį, subėrė juos į stiklainį su keliais lapais ir žolės kuokštais.

– Jie žus? – paklausė Storma Žano Polio.

– Ne, jei trumpai juos laikysi. Dienos pabaigoje paleisk. Jų vieta sode.

Vaikai nukurnėjo ieškoti daugiau padarų. Andervudas išgėrė puodelį sulčių ir nenoromis grįžo prie karvelidės. Vasarį buvo nuvirtę keli medžiai. Jis nuėjo ten, iš kur vaikų juoko paviliotas pirma atslinko į daržą.

Miranda su puodeliu sulčių atsisėdo ant žolės, o Žanas Polis ėmėsi iš vielos daryti lipynę pelėžirniams. Ji stebėjo, kaip jis dirba, apžiūrinėjo šiurkščius pirštus trumpais nagais – rankas vyro, visą gyvenimą pradirbusio soduose. Tos rankos ir liūdintis veidas kažkodėl jaudino.

– Ar jūs visąlaik buvote sodininkas? – paklausė Miranda.

– Kiek save pamenu. – Jo rankos akimirką liovėsi dirbusios. – Prieš tai mano gyvenimas buvo nieko vertas. Lengvabūdiškai jį švaisčiau.

– O kas paskatino imtis šito?

– Mama. Aš užaugau vynuogyne Bordo. Ji buvo aistringa sodininkė.

– Ar ji dar gyva?

– Ne. Mirė praeitą vasarą.

– Užjaučiu. Buvote artimi?

Ji gliaudė jį pamažiukais, kaip išskirtinį, paslaptingą kiautą. Žinojo rasianti kažką gražaus, jei tik pavyks įsigauti vidun.

– Aš buvau jos vienturtis. Mes buvom labai artimi.

– Papasakokit apie ją.

Žanas Polis įdėmiai pažvelgė tarsi svarstydamas, kiek galima pasakoti. Jo akys įgavo šviesesnį rudą atspalvį.

– Ji buvo ori, kalbėdavo tyliai. Atrodė ramuolė. Ir buvo labai stipri.

– Ar buvo graži? – paklausė Miranda, nors atsakymą ir žinojo.

– Buvo juodaplaukė, plaukus rišdavosi į šinjoną. Retai matydavau juos palaidus, tik vakarais, kai eidavo gulti. Kai buvau mažas, prieš naktį mane pabučiuodavo, žiūrėdavau į ją tokią, palaidais plaukais, ir galvodavau, kad ji, ko gero, angelas – tokia būdavo graži. Jos plaukai, krintantys ant nugaros, žvilgėjo kaip šilkas. Kai paseno, pražilo. Tada jau niekuomet nematydavau plaukų palaidų. Mama taip ir neprarado orumo bei romumo, iki mirties.

– Jei nesupyksit, paklausiu, kaip ji mirė. Neturėjo būti labai sena.

– Mirė septyniasdešimt trejų. Ramiai, miegodama. Niekuo nesirgo. Ėmė ir nepabudo. – Jis patraukė pečiais, palingavo galvą. – Širdis liovėsi tiksėjusi tarsi laikrodis.

– O tėvas gyvas?

– Taip. Gyvena Paryžiuje. Jie nebuvo artimi.

Ir tada Miranda uždavė įžūlų klausimą, kurį troško užduoti nuo tada, kai jį pamatė.

– Žanai Poli, ar buvote kada įsimylėjęs?

Akimirksnį ji išsigando, kad bus nuėjusi per toli. Jo veidas pasidarė neatpažįstamas, apniuko, papilkėjo iš sielvarto. Miranda persigandusi jau ketino prašnekti apie ką kita, paklausti apie vynuogyną, ištraukti į šviesą dar keletą prisiminimų, bet Žanas Polis prakalbo jai nė nespėjus sušnekti.

– Vieną kartą, – ramiu balsu tarė. – Tik tą vienintelį. Daugiau niekuomet nemylėsiu.

Mirandą užliejo liūdesys, lyg jo atsakymas būtų sužeidęs širdį. Ji įsispoksojo į savo tuščią puodelį.

– Gal išgertumėt dar sulčių? – paklausė norėdama nutraukti tylą ir padaryti taip, kad viskas būtų kaip buvę.

Bet kiautas spragtelėjęs užsivėrė.

– Tai visą meilę atiduodate sodams, – suvapėjo ji. Žanas Polis neatsakė, bet veidas atlyžo, lūpų kampučiai kilstelėjo. – Jūs turit talentą, Žanai Poli, – padrąsinta toliau kalbėjo Miranda. – Nuo jūsų meilės auga ne tik sodas, bet ir mano vaikai. Jie sužydėjo kaip antai tos vyšnios. Padarėt taip, kad nebesipeša. Nustojo spoksoti į televizorių. Mokote juos gamtos stebuklų ir kaip smagu tarp medžių, gėlių. Aš jums labai dėkinga.

– Na jau, – pasakė Žanas Polis imdamas puodą su pelėžirniais, kuriuos ketino sodinti prie lipynės. – Jūsų vaikai nori būti su jumis ir Deividu.

– Anksčiau nežinodavau, ką su jais daryti, – prisipažino Miranda. – Londone turėjom auklę. Dabar suprantu, kad iš tiesų jų net nematydavau. Rytais išdumdavo į mokyklą, popiet Džeinė juos paimdavo ir prabūdavo iki šešių. Man kliūdavo tik prausimosi ir guldymo metas. Bijodavau juos nuliūdinti, todėl leisdavau žiūrėti filmukus, užuot skaičiusi pasakas ir juos išklausiusi. Gasas buvo gyva bėda, mokykloje mušdavosi, trikdydavo pamokas. Geriausia, ką mes jam padarėme – atsikraustėme šičia. Jis gerokai aprimo. Jūsų dėka, Žanai Poli. Jūsų ir sodo.

– Gasas tik nori jaustis svarbus ir vertinamas, Miranda. Ar pastebėjot, kaip jis į jus žiūri?

– Į mane?

– Taip. Nori, kad jam pritartumėt ir juo žavėtumėtės. Vaikams labai lengva patikti – jie tenori dėmesio ir meilės.

– Aš juos myliu.

– Neužtenka sakyti, kad mylite. Turite rodyti. Žodžiai nieko nereiškia, jei jų nepagrindžia veiksmai.

– Kaip čia yra, kad jūs toks išmintingas, nors savo vaikų neturit?

– To prieš daugelį metų išmokau iš vienos ypatingos moters. Jai vaikai buvo svarbiau už viską, net už širdies troškimus. Jie jai buvo reikšmingiausi.

– Negerai, kad aš dirbanti motina?

– Anaiptol. Jūs irgi turite būti patenkinta. Jei būsite nelaiminga, jie pajus. Vaikams reikia motinų ir tėvų. Gasui reikia tėvo.

– Žinau.

„Betgi jis turi jus. Esat geresnis už bet kurį tėvą. Įtraukiate jį į veiklą, skatinate, su juo žaidžiate, įkvepiate, leidžiate jaustis svarbiam ir ypatingam. Esate tas, į kurį jis lygiuojasi. Tas, kurį myli. O Deividas tegalvoja apie save.“

Ūmai ant jos šešėlį užmetė tamsus apmaudo debesis.

– O man reikia vyro, – kimiu balsu prisipažino Miranda.

– Tai pasakykit jam, – patarė Žanas Polis.

Ji atsistojo, surinko tuščius puodelius, paėmė ąsotį ir atsiduso.

– Gyvenimas toks sunkus. Meilė sunki.

– Tačiau be jos gyvenimas – nepakeliamas.

– O kaip tada jį pakeliat jūs? – nesusilaikė Miranda.

Ji pajuto, kad Deividas iš jos gyvenimo centro pasitraukęs. Jo vietą jausmuose užima Žanas Polis. Miranda jį mylėjo. Nieko sau negalėjo padaryti.

– Aš neturiu kitos išeities, – atsakė jis.

Miranda pasitraukė. Prie vartų atsisuko tikėdamasi, kad Žanas Polis tebežiūri. Bet jis buvo užsikvempęs ant pelėžirnių, skendėjo mintyse.

Mirandai dingtelėjo, kad jos gyvenimas tampa kaip Eivos. Paralelės stebėtinos. Abi įsimylėjo sodininkus. Deividas jos mintyse virto mažu, tėkmės tolyn nešamu laiveliu. Jei šauktum, kažin ar išgirstų? Ar jam rūpėtų? Ar vargintųsi grįžti atgal?

Staiga ją apėmė įkvėpimas rašyti. Besidaužančia širdimi Miranda suprato, kad bus radusi savą istoriją. Didžios meilės istoriją, didingą kaip „Ana Karenina“ ar „Vėjo nublokšti“. Buvo jai po pat nosimi. Ji ją išgyveno. Jei Žano Polio turėti negali, savus troškimus patenkins grožiniame kūrinyje.

Kol vaikai žaidė sode, Miranda atsidarė kabineto langus, ir kambarys prisipildė medumi kvepiančių žiedų aromato, kylančio iš vaismedyno. Ji išsirinko lengvos klasikinės muzikos kompaktinį diską ir sėdosi prieš kompiuterį ant rašomojo stalo. Muzika sužadino vaizduotę, kur tarsi apmirusios sėklos sodrioje, derlingoje žemėje slypėjo troškimai. Kuo gausiau ji tas sėklas laistė, kuo labiau juto jas sudygstant, tuo vikriau pirštai lakstė kompiuterio klaviatūra. Miranda įkvėpė oro, būdama tikra, kad užuodžia aštrų apelsinmedžių žiedų aromatą.

Tą vakarą, kai ji vaikams skaitė pasaką, Gasas, patogiai įsitaisęs šalia, padėjo ant peties galvą. Mirandą sukrėtė mažiaus persimainymas – jis jau nebebuvo rūpesčių keliantis vaikas kaip Londone. Tačiau suraukti antakiai rodė, kad kažkas jam neduoda ramybės.

– Mamyte, kodėl tėtis su mumis niekad nežaidžia?

– Nes turi daug darbo, mielasis.

– Bet tu žaidi.

– Juk aš čia būnu visą savaitę, o jis turi dirbti Londone.

– O savaitgaliais?

– Jis būna pavargęs.

– Aš norėčiau, kad mano tėtis būtų Žė Pė.

Miranda pajuto, kaip širdį sugniaužia šaltas kumštis.

– Gasai, juk nenorėjai taip pasakyti, – tarė ji.

Berniukas nejaukiai pasimuistė.

– Žė Pė mus myli, kaip turėtų mylėti tėtis.

– Tėtis jus labai myli. – Gasas neatrodė įtikintas. – Jis labai norėtų ištisas dienas leisti su jumis kaip Žanas Polis. Bet turi plušėti Sityje, kad uždirbtų pinigų ir mes galėtume gyventi šituose gražiuose namuose, o judu su Storma galėtumėt eiti į mokyklą…

– Bet jis ruošiasi išsiųsti mane į internatą.

Miranda giliai įkvėpė. Kad abiejų vaikų laukia internatinė mokykla, ji negalėjo paneigti.

– Gasai, tau ten patiks. Ištisas dienas sportuosi ir susirasi krūvas draugų. – Berniukas nukreipė žvilgsnį. – O savaitgaliais parvažiuosi namo. Į internatus eina tik dideli berniukai.

– Aš nenoriu būti didelis, – sušnibždėjo jis.

XXVII

Pelėžirnių sėja balandžių, švelniai burkuojančių ant tvoros, akivaizdoje. Palaima būti vienam pavakario šviesoje

Tą savaitgalį grįžęs namo Deividas buvo pavargęs ir irzlus. O Miranda jautėsi pakylėta. Pripažinusi sau mylinti Žaną Polį, itin išraiškingu balsu paskaitė vaikams „Tris vilkiukus“, juos suguldė ir, grįžusi prie kompiuterio, rašė iki keturių ryto, atsiplėšdama tik išsivirti puodelio kavos. Žodžiai liejosi giliai iš vidaus. Įkvėpta meilės ir slaptojo Eivos albumo, ji rašė tokią lyrišką prozą, tarsi kaži kas būtų vedžiojęs ranką.

Deividas į prieškambarį įlėkė gaubiamas įniršio debesies. Miranda pirmą kartą nepasidavė jo ūpui. Kvepėdama žaliosiomis citrinomis, bazilikais ir mandarinais, linksmai pabučiavo vyrą ir pranešė vakarienei išbandžiusi naują receptą.

– Blyneliai su lašiša. Mielasis, kodėl tau neišgėrus taurės vyno? Atrodai išvargęs.

Deividą tokia permaina apstulbino. Žmona atrodė gyvenanti savo laimingame pasaulyje, jo nepaveikiama. Deividas jautė pasikeitimą, bet negalėjo atspėti, kaip ir dėl ko jis įvyko. Iš paskos nusekė į virtuvę. Žmona ir atrodė gražiai. Akys žėrėjo, oda švietė, ji vaikščiojo guviu žingsniu. Dėl jos žvalumo ūpas Deividui dar labiau krito.

– Kaip vaikai? – paklausė imdamas iš jos rankų taurę vyno.

– Labai gerai. Gasas paprašė, kad leisčiau atsivesti keletą mokyklos draugų. Rytoj jie ateis gerti arbatos. Jam tai didžiulis žingsnis. Draugų jis niekada neturėdavo. Storma pasikvietė Madleną. Jie eis žvejoti su Žanu Poliu. Jis visiems nupynė tinklelius. Esu tikra, kad pagauti nieko nepagaus, bet aš jiems surengsiu iškylą. Jei nori, gali prisidėti.

– Gal ir prisidėsiu, – neįsipareigodamas atsakė jis.

– Geras vynas, tiesa? – gurkštelėjusi pagyrė Miranda. – Rekomendavo Fatimos sūnus, maisto pusgaminių parduotuvės savininkas. Jis sako, kad šitas puikus kaip „Château Latour“.

– Tikiuosi, ne toks brangus.

– Dvylika svarų už butelį.

Deividas gurkštelėjo, pakėlė antakius.

– Neblogas.

– Vakarienė pusę devynių. Turiu šį tą nudirbti kabinete. O tu gal maloniai sau išsimaudyk? A, tiesa, kitą savaitgalį pasikviečiau Blaitą.

Deividas, rodės, dar labiau įtūžo.

– Kam?

– Nes nemačiau nuo Kalėdų ir jau seniausiai ketinau kviesti. Noriu, kad pamatytų namus. Kas yra? Tau kuo nors nepatinka?

– Ne, – paskubėjo paneigti jis.

– Tai gerai.

Ji nuėjo koridoriumi. Deividas liko virtuvėje mąstyti, kodėl jausmas toks, lyg viskas būtų blogai.

Miranda vis rašė romaną. Jis prasidėjo nuo dienos, kai Storma atsivedė Žaną Polį, tačiau visų veikėjų vardus Miranda buvo pakeitusi ir nepagailėjo išmonės, kad siužetą kuo labiau atsietų nuo savo gyvenimo. Ypač ji buvo patenkinta pagrindine veikėja, kurią pavadino Andželika. Vaizduotėje aiškiai matė: nedidukė, liekna, ilga tiesia nosimi, susitaršiusiais saulės išdžiovinto šieno spalvos plaukais, sukeltais ant viršugalvio ir kaip pakliuvo persmeigtais pieštuku. Akys šviesiai žalios, ankstyvųjų lapų spalvos, šypsena plati ir užkrečianti. Miranda sukūrė ją ekscentrišką, puikią linksmintoją, kurios viena prigimties dalis tamsi, linkusi į vienatvę. Puslapiuose moteris atgijo, tarsi jau būtų egzistavusi ir staiga radusi prataką, kaip prasiveržti.

Kol rašė, kitkas Mirandai maža terūpėjo. Ji buvo užvaldyta poreikio išguldyti istoriją popieriuje, tad pirštai, regis, kilnojosi automatiškai, istorija rašėsi pati. Darsyk perskaičiusi pirmus porą skyrių, ji nustebo. Niekad nežinojo turinti gebėjimų taip rašyti.

Tą naktį, kai Deividas su ja mylėjosi, jos mintys klajojo po sodus su Andželika ir Žanu Poliu, su Eiva ir paslaptingu jaunuoliu, kuriam buvo skirtas slaptas albumas. Miranda užsimerkė ir vietoj Deivido vaizdavosi Žaną Polį. Nešama vaizduotės, dabar kur kas lakesnės nei kada anksčiau, mėgavosi jo dėmesiu. Po visko Deividas atrodė laimingas, kad ji vis dar priklauso jam. Kad jo pasaulis tvirtai stovi, kaip ir turi būti. Jis apsivertė ant šono ir užmigo. Miranda nemiegojo, tamsoje žiūrėjo į lubas, mintims strakaliojant lyg nenuoramai svirpliui.

Ryte ji atsikėlė anksti, Deividą paliko miegantį. Gasas su Storma susijaudinę laukė popietės su draugais. Miranda užsitraukė džinsus ir marškinėlius, dažytis nesivargino. Plaukus susirišusi į uodegą, puldinėdama po virtuvę ir niūniuodama ruošė vaikams pusryčius.

Vos įsipylė puodelį kavos, lange išdygo Žanas Polis. Vaikai džiaugsmingai pamojo.

– Gal užeitumėt kavos? – paklausė Miranda kilstelėdama puodelį, jei jis per stiklą neišgirstų.

Žanas Polis nusišypsojęs linktelėjo. Po jųdviejų pokalbio darže Miranda jautė, lyg sienoje tarp jų per vidurį būtų iškritusios kelios plytos. Ji pro tarpą matė jį, o jis, regis, buvo patenkintas atrastuoju jų artumu. Po kelių minučių Žanas Polis išdygo virtuvėje vienomis kojinėmis, batus palikęs prie priekinių durų.

– Bonjour, – pasisveikino.

Vaikai švytinčiais veideliais atsakė prancūziškai.

– Šiandien ateina pažaisti Fredas su Džo, – priminė jam Gasas.

– Ir Madlena, – pridūrė Storma.

– Ir visi einam žvejoti, ar ne? – tarė Žanas Polis. Pasiėmęs kavos, atsisėdo ant aukštos kėdės. – Paskui kursim laužą ir kepsim ką sugavę.

– Manot ką nors sugauti? – pasiteiravo Miranda.

Žanas Polis gūžtelėjo pečiais.

– Jei ne, šaldytuve turiu šviežios lašišos.

– A, – atsakė ji išsišiepdama kaip sąmokslininkė.

Žanas Polis sužiuro. Miranda buvo neatpažįstama. Visa liepsnojo, tarsi jos širdis būtų žioruojanti anglis. Perdžiūvusi ir gyslota nebeatrodė. Jis išsyk sumojo – meilė. Eiva irgi šitaip švytėjo, kol saulė pasislėpė ir vaivorykštė pranyko. Matyt, pagerėjo santykiai su Deividu. Žanas Polis apsidžiaugė.

Papusryčiavus jis vaikus išsivedė į daržą. Miranda paskambino Henrietai, savo naujajai draugei, ir pasikvietė ją į svečius. Jiedvi dažnai matydavosi – su obelimis sužydo draugystė. Į jų draugiją kavos mėgino įsiprašyti Keitė, bet Mirandai nepatiko, kaip valdingai ji elgiasi su Henrieta, todėl pastaruoju metu jiedvi susitikdavo pas Trojų arba Mirandos virtuvėje.

Henrieta atvažiavo išraudusi. Miranda jai įpylė kavos ir jiedvi susėdo prie stalo paplepėti.

– Kaip sekasi laikytis dietos? – paklausė Miranda matydama, kad vis nėra jokio skirtumo.

Henrietos akys sužvilgo.

– Aš negaliu, – tarė ji nurausdama. – Man iki soties. Atsisakydama visų tų gyvenimo gėrybių tik darausi nelaiminga. Kiekvienąsyk, eidama riestainio, išvystu nepritariamą lieso Keitės veidelio išraišką.

– Ak, Eta. Ką mums su tavimi daryti? Tu nežinai, kokia miela esi.

– Aš taip nesijaučiu. Myliu vyrą, kuris manęs niekuomet nepamils.

Susizgribusi, kad per daug išsiplepėjo, ji staiga nutilo.

– Tu įsimylėjusi? – paklausė Miranda. – Ką?

Henrieta prikando lūpą.

– Negaliu sakyti. Man gėda. Tai kvaila.

– Žaną Polį? – pasiūlė variantą Miranda, nutaisiusi užjaučiamą veidą.

Bet Henrieta papurtė galvą.

– Argi žiūrėčiau taip aukštai. Pripažįstu, man jis patinka, kam gi nepatiks. Bet tai tas pats, lyg patiktų Robertas Redfordas. Ne, aš myliu Trojų.

Miranda valandėlę spoksojo į draugę. Iš visų vyrų, kuriems buvo galima atiduoti širdį, Trojus buvo beviltiškiausias iš beviltiškiausių.

– Trojų, – pakartojo ji.

– Žinau, tai neįmanoma. Bet aš jį tikrai myliu.

– O jis tave myli?

– Taip. Bet mylėtis su manim nenori. Nori su paštininku Toniu.

Miranda, suvokusi kliūties mastą, atsiduso.

– O, kad galėčiau duoti tau patarimą, bet nėra ką patarti. Jis gėjus. Neužtaisys tau vaikų, naktį nesiglaustys. Moters kūnas jam turbūt atgrasus. Beviltiška.

– Žinau.

Henrieta ėmė ašaroti. Miranda suraukė antakius.

– Reikia su tavim ką nors daryti. Juk pavasaris. Gražiausias metų laikas. Turėtum jaustis laiminga.

Henrieta ištraukė popieriaus lapelį.

– Šitas kabojo ant lentos Keitės pyraginėje.

Tai buvo skelbimas, kad studijoje už bažnyčios pradedamos rengti Pilateso treniruotės.

– Tik pagalvojau, nežinau… Esu tokia, kad nelabai tam tinku, bet…

– Nuostabu! – šūktelėjo Miranda. – Tokias treniruotes aš lankiau Londone. Tam naudojamos tos nenusakomos lovos su diržais, kuriuos užsineri ant rankų ir kojų. Sunku. Pratimai tikrai nelengvi, bet rezultatai greiti ir ilgalaikiai. Tai kaip tik tau, Eta.

Henrieta atrodė padrąsinta.

– Tikrai?

– Tikrai. Aš irgi eisiu su tavim. Galėtume daryti pratimus porą kartų per savaitę, rytais, kai vaikai būna mokykloje. Pradėti galim kitą savaitę.

– Tikrai eitum? Juk tu tokia liekna, tau nereikia.

– Svarbu ne lieknumas ar stambumas. Svarbu gerai jaustis ir palaikyti formą. Beje, – prisimerkdama tarė Miranda, – tau reikia kaip nors pakeisti rengimosi stilių. Negali ilgiau slapstytis didžiuliuose marškiniuose ir megztiniuose. Savo figūra turėtum didžiuotis.

– Kaip Dona Frenč?

– Pavyzdys neblogas, bet tau dar toli iki jos dydžių. Ar kada žiūrėjai Trinės ir Siuzanos laidą?

– Žinoma. O, kad jos pakeistų mane.

– Jų mintis nuostabi. Svarbu ne marinti save dietomis, o rengtis taip, kaip geriausia pagal tavo figūrą. Rezultatai gaunami akimirksniu, ir tikrai būna veiksmingi. Aš tau nupirksiu jų knygą. O tada mudvi važiuosim siaubti Londono!

– Ak, Miranda!

Henrieta negalėjo patikėti – ne Trojus, o kas kitas ruošiasi leistis į šitokį vargą dėl jos.

– Aš tave pakeisiu. Dabar apie tai ir mąstyk. Svarbu ne rasti vyrą, o gerai jaustis savame kailyje.

– Niekad neturėjau tokios draugės kaip tu, – sušnarpštė Henrieta.

– Ką gi, užtat turi dabar. Keitė tau daro blogą įtaką. Žemindama tave aukština save. Bjauri sena karvė! Tavo veidelis išties dailus, puiki švelni oda, vešlūs plaukai ir miela, žavinga šypsena. Visai nesistebiu, kad tave myli Trojus. Bet Dievas jį sukūrė gėjų. Vis dėlto kažkas čia yra ne gėjus, jis tave mylės, ves ir turės su tavim vaikų. Noriu, kad jam pasirodytum gražiausia, kokia tik gali būti. Aš paprašysiu, kad kas nors prižiūrėtų vaikus, kol būsim Londone. Rytą praleisime „Richard Ward“, ten Šonas tau plaukus nudažys tokiomis gražiomis sruogomis, kokių dar niekada neturėjai, o popietę prabūsime „Selfridges“. Visa kuo rūpintis palik man. Pasilinksminsim prie taurės šampano ir išleisim nederamą krūvelę pinigų.

– Ak, Miranda, man gėda.

– Nesigėdyk. Pinigai ne mano! – atkirto ji pamerkdama akį.

Džeremis Ficherbertas sėdėjo prie virtuvės stalo pasidėjęs lėkštę kiaušinienės su šonine ir puodelį arbatos. Ponas Benas gulėjo ant grindų stebėdamas šeimininką ir tikėdamasis gauti dar vieną sviestu apteptą riekę, o Volfgangas sapnuose gainiojosi triušius. Sode buvo daugybė darbo, reikėjo genėti medžius ir krūmus, sodinti daržoves. Vis dėlto Džeremis nejautė įkvėpimo. Nuo tada, kai prie ano namo sutiko Henrietą Mun, mažai apie ką daugiau bepajėgė galvoti.

Džeremis taip ir nebuvo įsimylėjęs. Jaunystėje mėgavosi atsitiktiniais santykiais, bet daugumą merginų, kurios iš pradžių džiaugdavosi užmezgusios romaną su turtingu, didelį gražų namą turinčiu ūkininku, gyvenimo ūkyje tikrovė baidydavo. Ta vienintelė, kuri puoselėjo svajonę gyventi ūkyje, jį varė iš proto sumanymais, viršijančiais jo galimybes. Iš tikrųjų Džeremis buvo paprastas žemę mylintis ūkininkas. Henrieta jam atrodė moteris, kurios polinkiai paprasti kaip jo paties, putlus sultingas kūnas tarsi prinokęs vaisius, o šypsena – atskleidžianti švelnią prigimtį ir ramų būdą. Ji buvo tobula, bet nepasiekiama. Tądien prie tų namų jis atidavė Henrietai širdį, nors ta ir buvo aiškiai padėjusi akis į gražuolį prancūzą.

Džeremis nesiskųsdamas susitaikė su pralaimėjimu. Kaipgi paprastas vyrukas gali varžytis su akinamo grožio ir žavesio užsieniečiu? Žanas Polis buvo egzotika. Jo akcentas žadindavo vynuogynų ir eukaliptų, ančių kepenėlių pašteto ir saulės spindulių vaizdinius. Džeremis nusilenkė didesnei jėgai ir oriai pasitraukė. Vis dėlto pagaudavo save, kad štai be jokios ypatingos progos pėdina į miestelį ir, dėdamasis turįs nupirkti gimtadienio atviruką ar butelaitį vonios aliejaus motinai, kyšteli galvą į Henrietos dovanų krautuvėlę. Tiesą sakant, per kelis pastaruosius mėnesius niekniekiams jis išleido daugiau, nei išleisdavo per metus. Jo vonia buvo pilna neatplėštų muilų dėžučių ir dailių, vis dar neišpakuotų stiklinių buteliukų. Henrieta jam visuomet šypsodavosi, ir jo širdis nuo tos šypsenos springo ir krenkščiojo kaip senas, metų metus neužvestas variklis. Jie pašnekėdavo apie orą, ji visuomet paklausdavo apie karves. Jis norėdavo jai nunešti butelį šilto, tiesiai iš pieninės pripilto pieno, bet kiekvieną kartą, kai jau susiruošdavo pilti, prisimindavo Žaną Polį, ir drąsa išgaruodavo. Prisitraukęs kiaušinienę su šonine, jis susimąstė apie ateitį. Ta atrodė blausi kaip sausio diena. Jaunėti jis nejaunėja, kasdien plinka. Greit bus senas plikšis ūkininkas ir niekas jo nebenorės. Džeremis pažiūrėjo žemyn į šunis.

– Ačiū Dievui, kad turiu jus, – pasakė jiems. Ponas Benas pakėlė galvą, prisimerkė. – Nori dar riekės?

Ponas Benas suplakė uodega į grindis. Džeremis atsistojo, gabalą rupių miltų duonos aptepė sviestu.

– Tekit, – tarstelėjo mesdamas vieną pusę Ponui Benui, kitą Volfgangui – tas, užuodęs ėdesį prie pat nosies, atsimerkė ir prarijo jį vienu kąsniu.

Džeremis nuo stabčiojimo pavargo. Argi ji nesakė norinti apžiūrėti ūkį? Pasijutęs drąsiau, jis baigė valgyti pusryčius. Ims pagaliau ir nuneš to pieno, pasikvies ją. Blogiausia, kas gali nutikti – ji atsisakys eiti.

Deividas pabudo, pasirąžė, lovoje buvo tuščia ir šalta. Jis atsikėlė, nusiprausė po dušu. Prisiminęs, kad Miranda savaitgalį pakvietė atvažiuoti Blaitą, suirzo. Nuo Blaitos jis stengėsi atitolti. Kurį laiką buvo smagu, bet ta pasidarė reikli, skambindavo dienomis ir reikalaudavo susitikimo. Jis mėgino ją tyliai paleisti, bet tada Blaita į biurą įsiveržė apsivilkusi kailiniais ir juos praskleidusi parodė, kad viso labo temūvi nėriniuotas kojines ir vilki trumpučius, vos pilvą siekiančius marškinaičius. Nepajėgdamas atsispirti, jis ją pamylėjo moterų tualete, nūn dėl to gailisi. Blaita jį neteisingai suprato. O dabar Miranda pasikvietė ją praleisti savaitgalio. Jis išsirūpins kelionę verslo reikalais ir kaip nors šito išvengs.

Virtuvė buvo tuščia, nešvarūs puodeliai sukrauti į kriauklę, prikaistuvyje ant viryklės tepalikta šilto pieno. Deividas liūdnai atsiduso. O juk buvo laikai, kai Miranda pusryčius jam ruošdavo kiekvieną rytą, sukinėdamasi aplinkui tarsi geiša. Dabar nesiteikia net pastovėti. Jis prisipylė puodelį kavos, pasiskrudino porą skrebučių, užsitepė marmelado ir atsisėdo galustalėj skaityti laikraščių.

Papusryčiavęs išėjo į sodą. Linksmai ir garsiai čiulbėjo paukščiai, pro jų ulbesį iš už daržo tvoros aidėjo įsiaudrinusių vaikų spygčiojimai. Susidomėjęs, ką gi jie veikia, Deividas paėjėjo taku ir atvėrė vartus – Gasas su Storma vaikėsi vienas kitą žvyruotais takeliais tarp lysvių, pirštuose spausdami ilgus sliekus. Žanas Polis, ropodamas keturiom, sodino daržoves. Dar nuostabiau, kad Miranda irgi ropojo, jos veidas buvo išraudęs, o storulė jos draugė Henrieta žiūrėjo sau ir, rankas susidėjusi ant klubų, platumo sulig mažu žemynu, kvatojosi. Deividas pasijuto išskirtas. Jie atrodė kaip bet kuri kita laiminga šeima, šeštadienio rytą besidžiaugianti saule. Deividas pajuto, kaip širdį suspaudžia apmaudo žnyplės.

Vis dėlto teko pripažinti, kad buvo gražu. Balti obelų žiedai, daržovių lysves juosiančios lygios tvorelės, arkinės lipynės, kurias pelėžirniams ir pupelėms buvo sumeistravęs Žanas Polis. Senoji tvora gožiama baltų glicinijų, susipynusių su melsvais ceanotais. Ant tvoros švelniai burkuodami tupėjo balandžiai, o pora voverių, šokinėdamos iš medžio į medį, žaidė liestynių.

Miranda pamojo vyrui.

– Eikš pas mus!

Deividas kilstelėjo puodelį, išspaudė šypseną. Į pagalbą jam anaiptol nesinorėjo – buvo pavydu, jis jautėsi atstumtas nuosavuose namuose. Anava uzurpatorius – murkdosi iki kelių purvyne, šliauždamas, kol šeimininkas Londone, į jo vietą. Deividas prislėgta širdimi jau pasisuko ketindamas eiti, bet pavymui suspigo aukštas balselis:

– Tėti!

Pribėgo Storma.

– Tėti, eikš pažiūrėti, ką mes padarėm sode.

Jis nužvelgė džiaugsmingą veidelį – neliko kitos išeities, kaip tik sekti dukrai iš paskos. Gasas stovėjo, atsargiai jį stebėdamas iš po tamsių kirpčių. Žvilgtelėjęs į sūnų, staiga paūgėjusį ir išgražėjusį, Deividas paklausė savęs, kaipgi tas tiek išaugo jam nė nepastebint.

– Ką veikei, Gasai? – paklausė jis.

Gasas išdidžiai atkišo stiklainį bjaurių šlykštynių.

– Pasisveikink su mūsų draugais, – pasakė jis, o Žanas Polis, paliovęs sodinti, sužiuro į juos.

Džeremis lūkuriavo prie Henrietos dovanų krautuvėlės durų. Mindžikavo saulėkaitoje nešinas buteliu šilto, tiesiai iš pieninės karvės pieno. Pagaliau susitvardė, giliai įkvėpė ir atvėrė duris. Varpelis skambtelėjo pranešdamas apie lankytoją, bet iš kambarėlio už prekystalio išniro ne Henrieta, o jos sesuo Klerė.

– Labas rytas, – linksmai pasisveikino ji. – Kaip šiandien laikotės, pone Ficherbertai?

Klerė buvo liekna ir graži, pilkšvai rudais plaukais, su akiniais. Ji buvo pasipuošusi vėriniu iš karoliukų, kurį mokykloje suvėrė šešiametė duktė, ir vilkėjo ryškiai raudonu džemperiu su užrašu „Atsiknisk“.

– Ačiū, labai gerai, – nervingai išbėrė jis. Krautuvėlėje kvepėjo smilkalais ir muilu. – Ar Henrieta yra?

– Ne, ji pas Mirandą, – atsakė Klerė. – Gal aš galėčiau kuo padėti? – Ji buvo pratusi matyti jį krautuvėlėje. Šiandien Ficherbertas atrodė nusikamavęs ir išblyškęs. – Kaip jūs? – užjaučiamai paklausė ji. – Klaidžioja baisus virusas, jį pasigavo du maniškiai.

– Jaučiuosi visai gerai, dėkui, – atsakė Džeremis.

Klerė įsmeigė akis į rankose laikomą butelį pieno.

– Kas čia?

– Čia? Pienas.

– Pienas?

– Taip, ketinau… norėjau gerti, – apsigalvojęs suvapėjo Džeremis.

Jis pagalvojo apie Henrietą, kuri pas Mirandą su Žanu Poliu, ir staiga pasijuto tikras kvailys, kad įsivaizdavo galbūt turįs šansų.

Klerė jį įtariamai nužvelgė.

– Ar pasakyti, kad buvot užėjęs?

– Ne. Užeisiu kitąkart.

Iš krautuvėlės Džeremis išėjo jausdamasis kaip nebrendila. „Dieve, – niūriai pagalvojo, – man keturiasdešimt penkeri. Per senas tokiems dalykams!“ Jis grįžo namo pas šunis, į savo ūkį, laukti kitos dienos, kurią leis stengdamasis negalvoti apie Henrietą Mun.

XXVIII

Purpuriniai apkarpytų kukmedžių šešėliai, krintantys ant žolės vakaro šviesoje

Blaita su sūnumi Rafaeliu atvažiavo penktadienį po pietų. Išlipusi iš automobilio, gražiuosius Deivido ir Mirandos namus nužvelgė apimta nemalonios jausmų maišaties – ir susižavėjimo, ir pavydo. Buvo šilta popietė, dangus giedras, per jį driekėsi balti purūs debesys nelyginant avys. Medžiuose triukšmingai čirškavo paukščiai, ant namo stogo tupėjo ir tingiai į slenkantį laiką žiūrėjo porelė rubuilių balandžių. Saulė laukinių gėlių pievą buvo pavertusi auksine, o švelnus vėjelis per aukštą žolę ir gėles braukė kaip pirštai per plaukus. Vidur pievos stūksojo senas ąžuolas, ten žaidė būrelis krizenančių vaikų, jų šūksmai sklido linksmai ir nevaržomai. Vaizdas buvo idiliškas, visai ne toks, kokį buvo numačiusi Blaita. Galvodama apie kaimą ji įsivaizdavo lietų, purvą, guminius batus, šaltus namus ir nuobodulį.

Gasas iš savojo namelio medyje džiaugsmingai šūktelėjo Rafaeliui. Blaita sūnų laikė už rankos. Gasas kėlė pavojų. Kai jie paskutinįkart žaidė, jis sunkiu mediniu traukinio bėgiu drožė Rafaeliui per galvą ir savaitei įstatė guzą. Blaita buvo perspėjusi sūnų, kad niekada su Gasu neliktų vienas.

– Jis pasiutėlis, – pasakė. – Juk nenori dar vieno guzo, tiesa?

Rafaelis ilgesingai žiūrėjo į namelį medyje.

Gasas buvo Kapitonas Hukas ir iš savo laivo kapitono kajutės žvilgsniu skrodė jūrą ieškodamas priešų. Drevėje Džo su Madlena buvo įkalinti Prarastieji Vaikiai, o lauke Auksarankė, vaidinama Stormos, ir Peteris, vaidinamas Fredo, šliaužė per žolę jų gelbėti. Kol Gasas su Storma kvietė Rafaelį prisidėti, žaidimas buvo sustabdytas. Rafaelis trypčiojo motinai prie šono – baiminosi Gaso, kuris to medžio viršūnėje atrodė kur kas didesnis ir dar labiau baugino. Galiausiai smalsumas nugalėjo. Berniukas motiną už rankos atvilko prie medžio.

– Nori pažaisti? – sliuogdamas kopėčiomis žemyn paklausė Gasas, kurio veide nuo plačios šypsenos, rodės, pranyko strazdanos. Blaita nustebo. Gasas visai neatrodė kaip paniurėlis, kokį ji pažinojo. – Jei jis nori, gali būti dar vienas Prarastasis Vaikis.

Berniūkščio mandagumas sunervino. Geriau jau jis būtų piktas, nelinkęs bendrauti. Atrodė, lyg Miranda turėtų viską. Tada Blaita prisiminė Deividą. Beveik viską, pagalvojo.

Kai Rafaelis buvo įgrūstas į drevę pas Džo ir Madleną, pro priekines duris išėjo Miranda. Ji pamojavo Blaitai.

– Negirdėjau jūsų taksi, – pasakė artindamasi.

Blaita ją atidžiai nužvelgė. Su džinsais ir marškinėliais, o atrodo šauniai. „Nė nemaniau, kad jos tokios ilgos kojos, – nenorėdama to pripažinti pagalvojo ji, – net avint sportbačius!“

– Tu taip gražiai atrodai, Miranda, man net bloga! – išpoškino.

– Nekvailiok!

– Bet taip ir yra. Beje, jūsų namas dieviškas. Stulbinantis. Čia rojus. Tau pasisekė. Geidžiu viso šito, ir dabar pat. – Ji paprunkščiojo ir ėmė raustis po rankinę cigaretės. – Nori?

– Aš mečiau.

– Na ir puiku. – Blaita atsidususi susigrūdo į burną „Marlboro Lite“, spragtelėjo žiebtuvėliu. – O aš mesiu, kai baigsis tos prakeiktos skyrybos.

– Kaip klostosi tie reikalai?

– Siaubingai. Jaučiuosi lyg leidžiama per skalbinių gręžimo ir lyginimo įtaisą.

– Bet atrodai gerai.

– Tai todėl, kad turiu meilužį, – pasipūtėliškai sušnibždėjo Blaita. Negalėjo atsilaikyti. Tobulą Mirandos gyvenimą buvo per sunku pakelti.

– Tą patį?

– Tą patį.

– Eime vidun puodelio arbatos, – pasiūlė Miranda. Blaita dirstelėjo į sūnų. – Rafaeliui čia bus gerai, – pridūrė ji. – Gasas juo pasirūpins.

– Gaso aš ir bijau, – šaltai pasakė Blaita. – Jis Kapitonas Hukas!

Miranda nusijuokė.

– Nesijaudink, jo tik kovos šūksnis baisesnis nei Kapitono Huko kablys.

– Šis namelis medyje puikus. Jį padarė Deividas?

– Ne, Žanas Polis, sodininkas.

– Tai bent. Kažkoks sodininkas! Sunku patikėti.

– Jis nuostabus. Aprodysiu tau aplinką. Sodas išties gražus. Jis priklausė pagyvenusiai žavingai moteriai Eivai Laitli. Atsikrausčius visi tik ir tekalbėjo apie jos pritrenkiantį sodą. Kai pirkom šitą vietą, jis toks toli gražu neatrodė. Visa buvo palikta sunykti. Name dvejus metus niekas negyveno. Tada Žanas Polis apsiėmė sodui sugrąžinti ankstesnę grožybę. Jis nudirbo neįtikėtiną darbą. Norėčiau pasikviesti Eivą Laitli, kad pamatytų. Manau, būtų patenkinta.

– Arba pasibaisėtų. Seni žmonės gali būti labai nedėkingi.

– Nežinau. Atrodo, ji mielas žmogus.

– Ar tu čia turi draugų?

– Taip. Žmonių čia esama visokio plauko – nuo žavuolių iki keistuolių. Mišinys. Tau patiktų Trojus, jis gėjus, pagrindinėje gatvėje turi kirpyklą. Aš susidraugavau su Henrieta Mun, dovanų krautuvės savininke. Ką tik pradėjom kartu lankyti Pilateso treniruotes – smagumėlis. Visai nieko ir kai kurios kitos merginos. Paskui visos kartu geriam kavą. Sunkus darbas, bet didelis malonumas, o dar treneris gana dailus pažiūrėti. Jei būtų baidyklė, papildomų dešimties pratimų nedaryčiau! – Kai jos suėjo į vestibiulį, Miranda pridūrė: – Ryt vakare miestelio rotušėje vikarė rengia gėrimų pobūvį aukoms rinkti. Bilietas kainuoja dvidešimt penkis svarus. Jei norėtum paragauti vietos skonio, galim nueiti. Turėtų būti juokinga.

– Arba klaiku!

– Deividas eis. Jis mėgsta pasipuikuoti. Porąkart nusitempė mane į bažnyčią, kad tik galėtų persiirti per vidurį ir atsisėsti priekiniame klaupte, bet, mano džiaugsmui, tas jau buvo užimtas kelių senukų, kurie nė neketino slinktis. Įsivaizduok sau, kaip jis nusiminė. Kai tik išgirdo, kad Laitliai ten sėdėdavo kiekvieną sekmadienį, niekas negalėjo jo sulaikyti. Paskui su visais paplepėjo, be abejonės, dalydamas išminties perlus. Dosnios širdies žmogus – va kas jis!

– Jis nepataisomas, – tarė Blaita, šypsodamasi nuo minties apie Deividą. – Kada parvažiuoja?

– Prieš vakarienę.

Blaita dairėsi po ovalų vestibiulį. Gale didžiulės prancūziškos durys išėjo į lapotą terasą, ten buvo matyti platūs tulpių loveliai ir tolyn besidriekiantis akmenuotas takas, palei kurį kūpsojo dideli dekoratyvinių krūmų kamuoliai. Vestibiulio viduryje stovėjo apskritas stalas, dailiai papuoštas blizgančiomis knygomis ir prašmatnia rožinių lelijų puokšte. Nuo jų kambary kvepėjo pavasariu. Sienas Miranda buvo nudažiusi šilta dramblio kaulo spalva, ant jų kabėjo koliažas iš didelių nespalvotų nuotraukų sidabriniais rėmeliais. Vaizdo būta efektingo.

– Padėjo interjero dizaineris? – paklausė Blaita.

– Ne, – atšovė Miranda. – Norėjau viską padaryti pati.

– Gražiai padarei. Aš irgi noriu persidažyti namus. Kokie čia dažai?

Ji prikišo nosį prie sienos geriau pažiūrėti.

– „Sanderson“.

– Žinoma, juk labai subtilu.

– Man patinka šviesa.

– Ko jau ko, bet šviesos čia gausu. O kaip kitur?

– Įsipilkim arbatos ir aš tau parodysiu.

– Man atrodo, atėjo metas išgerti taurę vyno, – pasakė Blaita, mat jai prireikė pastiprinimo. Be abejonės, niekas nenusipelno gyventi tokiame rojuje.

Pasiėmusi taurę „Chardonnay“, Blaita apvaikščiojo visą namą, neskubėdama apšniukštinėjo visus kambarius, pareikšdama pastabų tai apie sienų apmušalus, tai apie baldus, tarsi būtų potenciali pirkėja. Apžiūrėjusi vidų, paprašė Mirandos pavedžioti po sodą. Jos ėjo čiobrelių taku, mindamos ant ilgų nuo dekoratyvinių krūmų kamuolių krintančių šešėlių, žiūrėdamos, kaip danguje nusidažo krauju besileidžianti saulė. Už namo buvo girdėti vaikų balsai, skardenantys tarsi garsus paukščių čirškimas.

Išdidžiai pasakodama, kaip sėjo daržovių sėklas, Miranda aprodė Blaitai daržą.

– Buvo laikai, kai negalėjau gyventi avėdama ne aukštakulniais. Ir kas galėjo pamanyti, kad išmoksiu stilingai avėti guminiais?

– O aš maniau, tu čia nelaiminga.

Blaitai būtų labiau patikę, kad Miranda būtų buvusi tokia.

– Buvau. O dabar man čia labai patinka. Už tai turiu dėkoti Žanui Poliui.

Jos ėjo vingiuotu darželio takeliu. Miranda rodė bepražystančius krūmus ir žolynus. Blaita stebėjosi, kad ji žino visų pavadinimus. Jos draugė pasikeitė, ir Blaita nebuvo tikra, kad tai jai patinka. Svarstyklės persisvėrė Blaitos nenaudai. Ji tesiguodė vien savąja paslaptimi. Jos pėdino tol, kol priėjo seną karvelidę, sergstimą aukštų maumedžių.

– Noriu nupirkti balandžių, – pasakė Miranda. – Ši vieta kažkodėl atrodo labai vieniša. Tarsi apleista sodo kertelė. Kažkaip liūdna. Balandžiai jai sugrąžins gyvybę, ar taip nemanai?

Tą akimirką stumdamas nudžiūvusių šakų pilną vienratį iš už medžių išniro Žanas Polis. Blaita sulaikė kvapą.

– Sveika, Miranda, – pasisveikino jis, plačia šypsena išmušdamas Blaitą iš pusiausvyros.

– Ar tą medį turėjo nukirsti ne ponas Andervudas?

– Taip, bet jis senas.

Žanas Polis gūžtelėjo pečiais ir įsmeigė akis į Mirandos draugę.

– Čia Blaita, – pristatė Miranda. – Atvažiavo praleisti savaitgalio. Rodau jai sodą.

– Aš tiek daug apie jus girdėjau, – prancūziškai tarė Blaita, žvelgdama apsimestinai droviai. – Šiame sode nuveikėt nuostabių dalykų.

– Dėkoju, – atsakė Žanas Polis vėl nusišypsodamas. – Prancūziškai kalbate pagirtinai.

– Jau kiek primiršusi.

– Mano ausims skamba nepriekaištingai.

– Kaip malonu. Seniai beturėjau progą pasipraktikuoti. – Blaita pasisuko į Mirandą. – Turėtum kalbėtis su Žanu Poliu prancūziškai.

– Aš nemoku, – atsiliepė Miranda.

– Ak, žinoma. Kokia aš kvaila! – Ji vėl katės akimis nusitaikė į Žaną Polį ir patraukė pečiais. – Tant pis!

– Gal aš eisiu pabūti krokodilu, – pasakė jis Mirandai.

– Jiems labai patiks, – pritarė ji ir benusisukančio Žano Polio akyse pamatė šelmiškas liepsneles.

Blaita žiūrėjo, kaip jis eina, palankų žvilgsnį užlaikydama prie siaurų klubų ir nusmukusių išblukusių džinsų.

– Viešpatie, Miranda! – riktelėjo ji, kai Žanas Polis nuėjo. – Nenuostabu, kad tau čia patinka. Gardus kąsnelis!

– Žinau. Jis visoms patinka.

Miranda nusisuko, kad Blaita nematytų jos nuraudusio veido.

– Dulkiniesi?

Miranda pasibaisėjo.

– Žinoma, ne! Aš ištekėjusi.

– Na ir kas? Pati sakei, kad Deivido čia niekad nebūna.

– O koks skirtumas? Aš Deividą myliu. Kam man būti neištikimai? Gyvenimas – ne vien seksas.

– Nejaugi? Be jo gyvenimas būtų labai nuobodus! – Jos toliau ėjo prie ganyklos, kur žiaumodamas žolę stovėjo asilas Čarlis. – Jei būtum neištekėjusi, jo norėtum, – kvailai šypsodamasi pridūrė Blaita.

– Nesvarbu.

– Aš neištekėjusi ir jo noriu. Kaip jį radai?

– Vieną dieną pats atėjo su Storma. Rado ją lauke ir parvedė namo.

– Ką gi jis lauke veikė?

– Nežinau. Ieškojo darbo!

Prisiminus visa pasirodė labai keista.

– Lauke?

– Jis ėjo čia. Miestelyje matė mano skelbimą. Šiaip ar taip, koks skirtumas? Jis geras sodininkas – štai kas svarbiausia.

– Akivaizdžiai nevedęs. Išsiskyręs?

– Vargu.

– Nežinai? Neklausei? Vaikų turi?

– Ne.

– Ir kokios gi jo rekomendacijos? Pas ką dirbo prieš ateidamas čia? Be abejonės, pas kilmingą anglų šeimyną.

– Nė nenumanau.

– Tu jo nepatikrinai?

– Man ir nereikėjo tikrinti. Turėjau nuojautą, kad jis tinkamas.

Blaita išrietė antakius.

– Pasamdei jį, nes gražus. Ką gali žinoti, gal jis pabėgęs nusikaltėlis.

– Kažin. – Miranda jau irzo. – Klausyk, Blaita, man nerūpi, ar jis pabėgėlis, ar turi tris žmonas, kiekvieną vis kitame žemyne. Jis čia puikiai dirba ir sudaro gerą draugiją. Man šalia gera. Iš pagarbos apie jo gyvenimą neklausinėju. Nenoriu kamantinėti.

– Turi galvoje, nenori pasirodyti pernelyg susidomėjusi.

– Blaita, aš jo nevilioju!

– Žinoma, ne, – prunkštelėjo ta. – Užtat viliosiu aš.

– Tu užimta.

– Nežinau. Mano meilužis ketina mane mesti. Pirma apipylė dovanomis, dabar retai kada ištaiko laiko. Žinai, kartą užsukau pas jį į biurą vilkėdama tik kailiniais ir korsetu. Tada prieš mane neatsilaikė.

– Tu drąsi.

– Buvo smagu. Aš mėgstu riziką.

– Manai, jis dėl tavęs paliks žmoną?

– Nežinau. – Blaita nužvelgė dvarą ir pasvajojo gyvenanti čia. Mintis buvo stulbinanti. – Iš pradžių mes negalėjome vienas kitu pasisotinti. O dabar nežinau. Kažin ar aš betinku būti sutuoktinė.

– Ar jo žmoną buvai sutikusi?

– Taip.

Mėgaudamasi savo paslaptimi, Blaita pašnairavo į Mirandą.

– Na ir kaip?

Blaita prikando žandą – kažin kaip būtų geriausia atsakyti neatskleidžiant žaidimo. Ji žinojo, kad rizikuoja vien jau aptarinėdama tai su Miranda, bet tobulas jos gyvenimas – ir tobulas prancūzas – skatino Blaitą susprogdinti vieną kitą jos muilo burbulą.

– Miela, – atsargiai pratarė. – Aš kalė! – Ji nusijuokė gerkliniu juoku, tada atsmaukė rankovę nuo riešo. – Žiūrėk, štai ką jis man padovanojo per Kalėdas.

Miranda žvilgtelėjo į „Theo Fennell“ laikrodį su deimantais ir prisiminė keistą skambutį gruodį. Širdį sukrutino nerimas.

– Iš „Theo“, – nustatė ji.

– Taip. Argi ne nuostabus? Man ypač patinka rožinis dirželis.

– Išgraviruotas?

– Taip. Kitoje pusėje parašyta „Didelė pūkuota katytė“. Intymus juokelis. Bet dovanojo per Kalėdas. Nuo tada – nieko, – patempė lūpą Blaita.

Miranda įkvėpė. „Ne, negali būti. Tai tik sutapimas, – pagalvojo ji, ūmai pajutusi pykinimą. – Mes ne vieninteliai „Theo“ klientai. Šitą laikrodį galėjo padovanoti bet kas.“ Bet galvoje ėmė suktis galimybės. Deividas – Blaitos meilužis? Tai todėl tiek laiko praleidžia Londone? Ar Blaita, jos draugė nuo mokyklos laikų, tokia piktavalė, kad paveržė iš jos vyrą? Miranda pažvelgė į ją, tebežiūrinčią į saulėje žėrinčius deimantus, ir nusprendė, kad tai neįmanoma. Jei Deividas būtų Blaitos meilužis, ji romaną laikytų paslaptyje.

Anksčiau Miranda su Blaita būtų dalijusis bet kuo. Internate jiedvi gyveno tame pačiame kambaryje, pasakojo viena kitai apie vaikinus ir šeimų kivirčus, pešdavosi ir taikydavosi kaip geros draugės. Bet dabar jiedvi nebe mokinės, jas lyg nematoma siena perskyrė laikas. Iš tiesų Miranda Blaitos nebepažino kaip anksčiau. Jų gyvenimai patirčių dalijimusi nebebuvo susaistyti. Be vaikų, jiedvi maža ką beturėjo bendro. Užuot prabilusi apie savo būgštavimus, Miranda juos pasilaikė sau. Drauge daugiau nebepasitikėjo.

Grįžtant namo nerimą ji stengėsi nuslėpti klausinėdama Blaitos, kaip ta gyvenanti, leisdama jai pliaukšti, bet jausmas, kad Deividas kažką įsitaisė, nepradingo. Ji atsidėjusi rūpindavosi sodu, vaikais ir buvo užvaldyta slaptos aistros Žanui Poliui. Bet kuo daugiau galvojo, tuo įtarimai darėsi didesni.

Jos priėjo prie drevėtojo medžio, kur Žanas Polis žaidė su vaikais, pasivertęs į krokodilą. Gasas jo glėbyje muistėsi stengdamasis išsilaisvinti, plyšo juoku. Miranda vos neapsiverkė. Žanas Polis buvo tikras tėvas. Jos vaikai jį dievino. Jis buvo kupinas sumanymų ir užsidegimo. Kogi ji negali būti ištekėjusi už jo?

Pamatęs motiną, Rafaelis iššoko iš namelio medyje ir susijaudinęs pribėgo.

– Mamyte, Žė Pė krokodilas, greičiau lipk į medį. Jis tave praris.

Blaita pagalvojo, kaip jai patiktų leistis praryjamai, ir liko stovėti ant žolės vildamasi, kad patrauklusis prancūzas pažais ir su ja. Mėgavosi mintimi apie jo glėbį. Žanas Polis pastatė Gasą ant žemės ir nusikvatojo iš to, kaip tas spruko kopėčiomis aukštyn džiūgaudamas pergudravęs krokodilą.

Miranda, palikusi Blaitą su Žanu Poliu, parėjo ruošti vaikams arbatos. Viena ji lengviau atsikvėpė. Jeigu Deividas turi meilužę, kas tada? Jų santuokai galas? Ar verta ją išsaugoti? Ar ji tebemyli Deividą? Miranda tuo nebuvo tikra. Ar ją kada nors galėtų pamilti Žanas Polis?

Savaitgalį, kai turėjo atvažiuoti Blaita, Deividas ketino išvykti darbo reikalais, bet troškimas pabūti su Miranda ir vaikais norą trauktis nuo meilužės nugalėjo. Jam atvažiavus, vaikai, vilkėdami pižamomis, žiūrėjo filmukus. Madlena, Džo ir Fredas jau buvo išvežti namo. Dienos būta puikios. Gasas su draugais pražaidė nesipešdamas. Jis didžiavosi savo namais, noriai juos aprodė. Hartingtono rūmas jam teikė saugumo ir reikalingumo jausmą, taip pat buvo nesibaigiančių pramogų šaltinis. Atvažiavus Žanui Poliui, berniukas įgavo pasitikėjimo. Ponas Marlou jį gyrė už gerą elgesį. Atrodė, Gasas džiaugėsi mokykla. Stormos draugai nebebijodavo ateiti į svečius, jai buvo su kuo dalytis žaidimų namu. Miranda vaikams prieš miegą skaitydavo pasakas ir padėdavo ruošti namų darbus. Ji tomis ramiomis akimirkomis, leidžiamomis kartu, mėgaudavosi. Gyvenimas Hartingtone tapo džiaugsmingas. Deja, Deividas nebuvo jo dalis.

Kaip vyras sveikinasi su Blaita, Miranda žiūrėjo atidžiai lyg per mikroskopą organizmą stebintis mokslininkas. Nepraleido nė vienos smulkmenos.

XXIX

Mūšis vaikant iš sodo išdykėlius triušius. Mes pralaimėjome Ponui Barsukui, bet ak, koks personažas jis buvo!

Deividas su Miranda pasisveikino šiltai, apsivydamas ranka liemenį ir meiliai pakštelėdamas į skruostą. Miranda iš malonumo ir nuostabos nuraudo. Blaitos reakcija į Deividą buvo niekuo ne kitokia kaip išvydus Žaną Polį. Jos kūno kalba niekaip nerodė, kad ji turėtų su juo intymių santykių. Be to, juk buvo įpratusi flirtuoti. O Deividas, nors ir suirzo, kai Miranda užsiminė pakvietusi Blaitą praleisti savaitgalio, dabar ją matydamas atrodė visai patenkintas. Po savaitės biure ir kelionės traukiniu iš Londono buvo pavargęs. Akys markstėsi. Miranda pripylė jam taurę vyno ir Deividas, žaidimų kambary pasisveikinęs su vaikais, užlipo į viršų maudytis.

Blaita sėdėdama virtuvėje žiūrėjo, kaip Miranda vakarienei kepa vištą. Pati gurkšnojo vyną ir krimto morką.

– Deividas atrodo labai pavargęs, – tarė ji. – Ar penktadienio vakare jis visuomet būna toks nusikamavęs?

– Tas pats kas savaitgalį. Kol atsigauna, žiūrėk, jau sėdi traukinyje ir viskas prasideda iš naujo. Bankininko gyvenimas – ne gyvenimas, tik pinigai. Tiesą sakant, jau geriau turėčiau vyrą.

– O aš ir nežinojau, kad tarp jūsų ne viskas sklandu.

Blaita atrodė nuoširdžiai susirūpinusi. Jos užuojauta ramino, tad Miranda tuoj pat atmetė savo įtarimus kaip neprotingus. Pašlaksčiusi vištą, pasiėmė taurę vyno ir prisėdo prie stalo.

– Aš tik retai jį matau, tai ir viskas. Sunku išlaikyti santuoką, kai kartu praleidi tiek mažai laiko.

– Galbūt kraustytis į kaimą nebuvo tokia jau gera mintis. Na, Gasui su Storma nauda didžiulė, visiems matyti. Ypač Gasui. Jis pasikeitęs. Anksčiau būdavo toks piktas. Dabar – žavus.

Pagyrimas Mirandai pakėlė ūpą.

– Su Žanu Poliu jis daugiau bendrauja nei su tikru tėvu, – prisipažino ji.

– Ar Deividui dėl to ne liūdna?

– Kažin ar jis pastebėjo, – karčiai nusijuokė Miranda. – Aš greičiau susituokusi su Žanu Poliu nei su Deividu. Ne, su juo nemiegu. Bet laiko praleidžiu daugiau. Mes su juo turime daugiau bendro.

– Ar Deividas negalėtų dirbti namie, bent dieną ar dvi per savaitę?

– Pati žinai, kad negalėtų.

– Ar jis žino, kaip tu jautiesi?

– Mes niekad neturim laiko pasikalbėti. Aš irgi pasikeičiau. Žinai ką, Blaita, kažin ar jis mane bepažįsta.

– Ak, mieloji, kaip liūdna. Judu su Deividu – du iš pačių brangiausių mano draugų. Maniau, jūsų santuoka geriausia Londone.

Blaitos susirūpinimas dėl jos santuokinių bėdų išsklaidė visas abejones dėl dviveidiškumo – draugė atrodė nuoširdžiai nusiminusi. Jei vis dėlto apsimeta, šis vaidmuo – geriausias per visą jos gyvenimą.

– Ką man daryti? – paklausė Miranda.

– Pasikalbėk su juo. Išsiaiškinkit. Nenorėčiau, kad turėtumėt iškentėti tą patį, ką kenčiu aš. Tai pragaras. Pirmiausia tu prarasi šiuos įstabius namus. Tu čia tokia laiminga, nenoriu, kad visa nutekėtų tų sumautų skyrybų teismų kanalizacijos vamzdžiais.

Miranda su Blaita suguldė vaikus. Gasas atsigulė viename kambaryje su Rafaeliu, bet abu, pavargę nuo žaidimų gryname kaimo ore, iškart užmigo. Iš miegamojo išėjo Deividas su laisvomis kelnėmis ir švariais marškinėliais atvira apykakle. Pamatęs prie Gaso kambario besisukiojančias moteris, priėjo.

– Miega? – paklausė.

– Gal užeik jų pabučiuoti, – pasiūlė Miranda. – Jiems patiktų, net jei snaudžia.

Deividas linktelėjo ir pranyko Gaso kambaryje. Blaita nužvelgė Mirandą užjaučiamu žvilgsniu. Miranda nusisuko ir nulipo laiptais žemyn.

Kai tėvas bučiavo Gasui į skruostą, tas pajuto šeriuotą smakrą. Atsimerkė.

– Iš tikrųjų tai aš nemiegojau, – sušnarpštė berniukas.

– Tik apsimetei? – sukluso tėvas.

– Taip.

– Ką gi, būk geras ir miegok.

– Rafaelis miega.

– Ką šiandien veikėte?

– Žaidėme piratus. Žanas Polis buvo krokodilas, – krizendamas pasakė Gasas.

– Šit kaip? – Deividas pasišiaušė iš pavydo. – Nejau Kapitonas Hukas neužmušė krokodilo?

– Ne! Kapitonas Hukas buvau aš, krokodilas mane suėdė.

– Kaip pabuvęs krokodilo pilve atrodai visai neblogai.

– Aš pasprukau.

– Gudruolis!

– Ar tu rytoj žaisi su mumis?

– Ar būsiu krokodilu?

– Galėsi būti Smi.

Deividas apsvarstė pasiūlymą.

– Aš, ko gero, sugalvosiu įdomesnį žaidimą, – pasakė.

– Gerai, – sutiko Gasas.

Bet jis žinojo, kad tėtis pamirš ir ras ką geriau veikti. Berniukas pasivertė ant šono ir užsimerkė. Na ir tegu sau nežaidžia – jis turi Žaną Polį.

Kai įėjo Deividas, Miranda pjaustė vištą. Jo išraiška buvo keista, sakytum suktų vidurius.

– Ar gerai jautiesi? – paklausė žmona.

– Puikiai. Tik reikia taurės vyno. Sunki savaitė.

Miranda padavė taurę.

– Gasas miegojo?

Deividas išsišiepė, gurkštelėjo.

– Ne, beždžioniukas tik dėjosi miegąs. Gudruolis.

– Kaip jo tėtis, – įsiterpė Blaita. – Gudruolis, turiu omeny.

Deividas nekreipė į ją dėmesio.

– Nagi, leisk tau padėti, – pasisiūlė žmonai. Miranda nustebusi padavė peilį su šakute. – Atrodo skanumėlis, – pasigėrėjo Deividas.

– Iš ūkininkų turgaus. Turėtų būti gardu.

– Paragaukim. – Deividas atsiplėšė gabaliuką, įsidėjo į burną. Jo skruostai atgavo spalvą. – Tiks, – pašmaikštavo pasijutęs geriau. – Na, Blaita, kaip tau sekasi?

– Šiaip ne taip. Vis tas pats. Netrukus turėtų būti galas, tada galėsiu žengti toliau. Ką nors susirasti, pradėti iš naujo. Dieve, man to visiškai nesinori.

– Kurį laiką nesinorės, – pasakė Miranda. – Tiesiog neskubėk. Be to, tavęs reikia Rafaeliui. Jis buvo atsidūręs pačiame sūkury. Ko jau ko, o nepažįstamojo jam dabar nereikia. Šiuomet tavo vyras – jis.

– Sutinku. Vis dėlto manau, kad santuoka ne man.

– Nesakyk taip. Tu jauna ir patraukli. Kas nors įkalbės apsigalvoti, – paramino Miranda.

– Galbūt, – tyliai prunkštelėjusi atsakė Blaita.

– Ką gi, Blaita, eikš, įsidėsi valgio, – paragino Deividas.

Jis padavė jai lėkštę, o pats priėjo prie žmonos, apkabino per liemenį ir pabučiavo į smilkinį. Miranda pakėlė akis. Gal jų santuoka anaiptol nebraška, pagalvojo, jo žvilgsnyje pastebėjusi šilumą, kokios seniai nebuvo mačiusi. Paslaptingasis graviruotas „Theo Fennell“ dirbinys tikriausiai bus baisingas nesusipratimas. Tikriausiai ten buvo visai ne Deividas. Jiems tik reikia daugiau laiko leisti kartu. Iš naujo pažinti vienam kitą. Deividas sunkiai dirba, kad jų gyvenimas būtų toks, kokiu jie džiaugiasi. Nebuvo ko juo abejoti.

– O kaip tu, mieloji? – paklausė Deividas žmonos.

– Na, sodas stulbinantis. Rytoj norėsiu tau jį aprodyti. Mes pasodinom gausybę daržovių. Vaikai buvo pasikvietę draugų išgerti arbatos. Prieš šešis mėnesius nebūtume apie tai nė pagalvoję, tiesa?

Užsidegusi Miranda vos neprasitarė, kad pradėjo rašyti romaną. Tačiau kažkas ją sulaikė. Romanas buvo susijęs su Eivos Laitli iškarpų albumu ir pačios slaptomis fantazijomis apie Žaną Polį. Galbūt ji pabandys jį išleisti pasirašiusi slapyvardžiu.

– Viskas puiku, – pabaigė pasakoti Miranda.

Deividas prisikimšo vištienos, išgėrė pusbutelį vyno ir atsipūtė. Buvo nepaprastai nepatogu, kad namie Blaita. Pastaruoju metu jis buvo pradėjęs jaustis neturįs vietos nuosavuose namuose. Išvydęs žmoną ir vaikus darže su Žanu Poliu, patyrė skaudų sukrėtimą. Jie atrodė kaip paprasta laiminga šeima, žaidžianti saulėkaitoje ir besijuokianti. Su juo Miranda apsiėjo taip, tarsi jis maža ką būtų bereiškęs. Jam nesišypsojo, kaip šypsodavosi Žanui Poliui. Deividas pastebėjo, kaip nušvisdavo jos akys, kai pažiūrėdavo Žanas Polis. Kaip abu patyliukais bendraudavo, tarsi du bendrų paslapčių turintys žmonės. Deividas gailėjosi dėl romano su Blaita. Jo būta nereikšmingo. Tiesiog truputėlis smagumo. Užtat dabar Gasas su Storma tolsta lyg ryškūs helio balionai, skriejantys plačiame mėlyname danguje, jau taip toli, kad nebepasieksi. Vaikai su motina apsiprato Hartingtone. Čia, tarp medžių ir gėlių, visi turėjo vietą, bet jam vietos, regis, nebebuvo.

Su Blaita Deividas šnekėjo kaip draugas, tikėdamasis, kad neišsiduoda. Ir kaip neapdairiai ji pasielgė, kad priėmė kvietimą. Savaitgalį jis pratemps nekeldamas įtarimo, o tada pareikš, kad baigta. Mėgino atsižadėti jos tyliai, vis rečiau susitikdamas, neatsiliepdamas į skambučius. Bet Blaitos būta stiprios ir atkaklios, o jis padarė klaidą išskysdamas, kai pamatė ją su korsetu ir kailiniais. Reikia tiesiai pasakyti. Jų romanas turi būti baigtas. Žiūrėdamas į Blaitą žvakės šviesoje, į bruožus, iškraipytus ant veido krintančių šešėlių, Deividas suprato, kad dėl jos didžiai klydo. Ji ne iš tų, kurių lengva atsikratyti. Tiesą sakant, jei jis kaip reikiant nepasitvarkys, ji gali sukelti didelių rūpesčių.

Po vakarienės jie liko prie stalo aptarinėti Blaitos skyrybų. Jai nieko nebuvo maloniau, kaip taukšti apie save, visus įtraukti į savo dramą. Kuo daugiau gėrė, tuo mažiau patraukli darėsi. Miranda, priešingai, atrodė blaivi, tik gal mažumą atsipalaidavusi.

Vėliau, lovoje, Miranda nuo Deivido nusisuko, pasivertė ant šono. Kvėpavo taip tyliai, kad jis vos girdėjo.

– Miranda, – sušnibždėjo jis, – ar dar nemiegi?

– Dar ne, – sušnibždėjo ji.

– Eikš.

– Aš pavargusi, – atsakė ji nekrustelėdama.

Mylėtis nesinorėjo. Deividas apsivijo ranka per pusiaują, prisislinko.

– Rytoj norėsiu pabūti su vaikais, – pranešė jis.

– Gerai, – mieguista sumurmėjo ji.

– Kas jiems patinka veikti?

– Piratauti.

– Toks žaidimas ne man, – atkirto Deividas.

– Tada daryk ką nors kita. Nusivežk prie pilies. Aš jų ten dar nevežiau.

– Patiks?

– Esu tikra, kad patiks, jei iš to padarysi pramogą.

Deividas valandžiukę pasvarstė. Norėjo prisipažinti, kad yra pamiršęs, kaip daromos pramogos.

– Pasistengsiu, – pasakė paprunkštavęs.

– Man karšta, – burbtelėjo ji.

Deividas grįžo į savo pusę. Patalas buvo šaltas.

– Kas mums pasidarė? – staiga paklausė jis. – Anksčiau vis juokdavomės ir juokdavomės. Viskuo dalydavomės. O dabar gyvename tame pačiame pasaulyje, bet atskirai. Ar dėl to kaltas aš?

Miranda atsisuko. Tamsoje įžvelgė sunerimusį veidą.

– Deividai, aš nebesijaučiu tau labai artima.

– Nori pasakyti, kažką įsimylėjai?

– Žinoma, ne, – atsakė ji ir nusijuokė. – Aš myliu vaikus, sodus ir šitą namą. Noriu, kad tu būtum to dalis. Gasas su Storma nori, kad tėtis su jais žaistų, bet tavęs niekuomet nemato. Skųstis nenoriu. Tu dėl mūsų kiauras savaites ari kaip arklys. Būčiau nedėkinga, jei skųsčiausi.

– Aš noriu, kad tarp mūsų viskas būtų gerai. Kad būtų kaip anksčiau. – Deividas ištiesė ranką, apkabino žmoną. – Aš tave myliu, Miranda. Pasaulyje nėra kitos kaip tu. Bėda ta, kad esu prapuolęs darbe, važinėju iš Londono, į Londoną ir pamirštu pasakyti, kad tave myliu. Nenoriu būti nei šaltas, nei toli. Jaučiu, kaip tu tolsti. Tavęs prarasti aš nenoriu.

Miranda paglostė jam veidą.

– Mielasis, tu manęs neprarasi. Bet mes turim stengtis.

– Tai stenkimės. Man šeima svarbesnė nei darbas. Jei pajusiu, kad jis tarp mūsų varo pleištą, darbą mesiu akimirksniu.

– Nereikia eiti taip toli. Tik savaitgaliais mažiau žiūrėk golfą. Gasas su Storma tokie smagūs. Jie tik nori, kad leistum laiką su jais. Nori būti vertinami.

– Tu visiškai teisi. Norėčiau, kad Blaitos čia nebūtų, tada galėtume būti vieni.

Deividas prisitraukė ją ir pabučiavo į kaktą. „Norėčiau, kad su ja nebūčiau kvailiojęs, – pamanė. – Pasakysiu jai, kad baigta, ir visą tą paikystę paliksiu praeityje.“

Blaita negalėdama užmigti gulėjo lovoje. Kambarys sukosi ratais. Ji nuleido koją, pastatė ant grindų, kad įgautų tvirtumo. Ne ką tegelbėjo. Blaita virė pykčiu. Deividas į ją visiškai nekreipė dėmesio. Jos akivaizdoje pabučiavo žmoną – koks įžeidimas! – ir nė karto net slapčia nešyptelėjo, nepažvelgė kaip sąmokslininkas. Nedavė ženklo apie susitikimą ketvirtą ryto baseine ar viename iš laisvų šio namo kambarėlių. Elgėsi taip, lyg ji būtų paprasta viešnia. Jokio malonumo žaisti taip saugiai. Tokia tat ta braškanti Mirandos santuoka. Gi jie atrodo tokie pat patenkinti pasipūtėliai kaip bet kuri laiminga sutuoktinių pora.

Kai kambarys aprimo, Blaita apsisprendė rytoj jam atsikeršyti. Jei reikės, net nusitemps į krūmus.

Henrieta su trupininiu sausainiu ir puodeliu karšto pieno sėdėjo susirangiusi ant sofos Trojaus svetainėje.

– Žinai, Miranda ketina vežtis mane į Londoną pasigražinti, – pranešė ji Trojui. – Eisim į asmeninio apsipirkimo vietas „Selfridges“.

– Kaip tau pasisekė! – su pavydu iškvėpė Trojus. – Gal pateksite net pas Pandorą.

– Miranda ją minėjo.

– Ak, ji garsi! Žavi, šviesiaplaukė, kunkuliuojanti kaip didelis butelis „Moet & Chandon“.

– Po galais, iš kurgi tu žinai?

– Žinoti svarbius dalykus – mano darbas. – Trojus nusijuokė. – Žurnalas „Grazia“ ar „In Style“, neprisimenu kuris, skyrė jai visą straipsnį. Ji rūpinasi turtingais ir žymiais. Ji pelenę Henrietą pavers į pokylio princesę.

– Kvailys! – Henrieta meiliai nusišypsojo Trojui. – O aš taip jaudinuosi. Ji šitokia dosni.

– Jos širdis dydžio sulig jos pinigine, ir mes už tai ją mylim!

– Miranda davė man Trinės ir Siuzanos knygą, – pasigyrė Henrieta, traukdama iš rankinės knygą.

– Puiku! Dabar ir paskaitysim.

– Dabar? Bet jau po vidurnakčio.

– Na, tu gi ne moliūgas, tiesa?

– Ne.

– Pas ką grįžti neturi?

– Deja, ne.

– Tai gali nakvoti pas mane.

– Betgi neatsinešiau dantų šepetuko.

– Aš visko turiu užtektinai abiem. Prileisiu tave prie slaptosios savo kosmetikos spintos. Tada „Selfridges“ tau pasirodys kaip krautuvėlė už kampo.

– Tu rimtai?

– Tik devintą pas mane ateina Hagis, bet ji visada atšaukia vizitą. – Jis niekinamai prunkštelėjo. – Jei ketini susitikti su žaviąja Pandora, turi žinoti, kas tau tinka. Jai reikės parodyti kryptį. Nagi, versk!

Už penkių mylių didelėje medinėje lovoje, apverstoje per savaitę vilkėtais drabužiais, gulėjo Džeremis Ficherbertas. Jis niekuomet nieko nepadėdavo į vietą, viską palikdavo namų tvarkytojai, kuri kartą per savaitę ateidavo skalbti ir lyginti. Netvarkos Džeremis, galima sakyti, nepastebėdavo tol, kol ji visko nesutvarkydavo, o kai sutvarkydavo, nuspręsdavo palaikyti tvarką, bet, tvarkytojai išėjus, kitądien vėl grįždavo prie senų įpročių. Jis miegodavo neužtrauktomis užuolaidomis, prie atviro lango. Džeremiui patiko kaimo kvapai ir paukščių čiulbėjimas anksti rytą, jis gėrėdavosi blyškia aušra. Klausydavosi, kaip vėjas tyliai šlamena medžių lapus. Naktis buvo giedra. Žibėjo mažytės žvaigždės, žemai danguje kabėjo priešpilnis. Džeremis dūsavo galvodamas apie Henrietą ir nevykusią savo kelionę pas ją į krautuvę. Jis darsyk atkūrė akimirką, kai su ja susitiko, ir šyptelėjo prisiminęs, kaip ji ropštėsi iš drevėtojo medžio. Veidas nuraudęs iš sumišimo, bet gražios akys žiburiuojančios, o šypsena tokia miela, kad kyla noras tuoj pat ją pabučiuoti. Džeremiui patiko apkūnios. Jam jos atrodė su pasigardžiavimu valgančios nuo gyvybės medžio.

Į pobūvį miestelio rotušėje, rengiamą rytoj vakare, jis nesiruošė eiti. Sulig amžiumi darėsi vis labiau užsidaręs. Bet gal ten sutiktų Henrietą? Nesinorėjo jos paleisti. Prieš užmigdamas Džeremis apmąstė gyvenimą. Buvo laikas juo su kuo nors pasidalyti. Mat paguodos jis tesulaukdavo tiek, kiek jos teikdavo Ponas Benas su Volfgangu.

XXX

Gražiosios baltos kaštonų žvakės, žiedlapius ant namelio stogo barstančios it sniegą

Pusę aštuonių Deividas su Miranda ir vaikais jau buvo pakirdę. Išgirdęs žingsnius ant žvyruoto tako, Deividas pasišiaušė nuo minties, kad Žanas Polis štai įžengs į jo šeimos branduolį ir ją pasivogs. Jis pažiūrėjo pro langą. Sodas maudėsi ryškioje, žaižaruojančioje rytmečio šviesoje. Už jo buvo matyti iš medžių išnyranti bažnyčios smailė. Vaizdas irzulį apmaldė. Šita vieta tokia graži Žano Polio dėka. Deividui užteko išminties suprasti, kad jei vaikams labiau patinka leisti laiką su sodininku, tai kaltė – tik jo paties.

– Važiuosime iškylauti prie pilies, – paskelbė jis pusryčiaujant.

Storma su Rafaeliu apsidžiaugę nenustygo ant suolo. Gasas į tėvą žvelgė įtariai.

– O ką prie tos pilies veikti? – paklausė tikrindamas.

– Apžiūrinėti, – atsakė Deividas pildamasis į puodelį kavos. Gasas suraukė nosį. – Ten griuvėsiai. Gali pasitaikyti net vaiduoklių.

– Tikrai! – cyptelėjo Storma.

– Nebūk kvaila. Vaiduoklių nebūna, – išdrožė Gasas.

– Pažiūrėsim, – tarė tėvas. – Mamyte, įdėk į pintinę butelį atšaldyto vyno, gerai?

– Gera mintis, – atsiliepė Miranda stengdamasi nerodyti nuostabos.

Štai koks turėtų būti šeimos gyvenimas, patenkinta pagalvojo ji, ant kepintuvo dėliodama šoninės griežinius.

– Kažkas pasakė „butelį atšaldyto vyno“?

Į kambarį įėjo Blaita, vilkinti raudonu kašmyro megztiniu ir mūvinti siaurais juodais džinsais, sukištais į odinius batus. Jos veidas buvo nepriekaištingai padažytas, ištrinkti blizgantys plaukai didelėmis garbanomis krito ant nugaros. Miranda nužvelgė ją su pavydu. Pati vos išteko laiko apsišlakstyti veidą vandeniu. Blaita atsitraukė kėdę šalia Deivido ir atsisėdo, apgaubdama jį tuberozų kvapu.

– Labą rytą, mielasis, – pasisveikino ji su sūnumi.

Į Deividą ji nežiūrėjo, bet juto, kad jis seka ją akimis. Blaita nuo jo dėmesio šilo tarsi katė saulėkaitoje. Persibraukusi raudonais nagais per plaukus, ji nusišypsojo sūnui.

– Kaimo oras tau į naudą, – pasakė. – Skruostai paraudo.

– Šitie batai labiau tinka Naitsbridžui nei ropinėti po pilį, – tarė Deividas nužvelgdamas ją vertinančiu žvilgsniu.

– Mes ropinėsim po pilį?

– Taip. Ruošiamės į iškylą.

– Kaip gerai. Kol jūs ropinėsit, aš sėdėsiu ant patiesalo ir gersiu Šabli vyną!

Hartingtono pilis buvo pastatyta ant natūralios kalvos, iškilusios virš miestelio. Pagrindinis pastatas, dabar virtęs griuvėsiais, datuotas tryliktu amžiumi. Deja, aštuoniolikto amžiaus pabaigoje pilis sudegė, kartu ir visi viduje buvę žmonės. Ji taip ir nebuvo atstatyta. Vis dėlto griuvėsiai masino. Čia tebestūksojo sienos ir bokštai, kad ir be stogų, ir dideli akmeniniai laiptai, vedantys į aikštelę, kur didingoji karalienė tikrai buvo pastačiusi koją. Langai griuvėsiams teikė klaikumos, mat jie spoksojo iš niekur, pro juos it žuvusiųjų sielos švilpavo vėjai.

Pastatę automobilį kalvos papėdėje, jie išmintu taku lipo į pilį. Vaikai džiūgaudami lakstė aplinkui, vaikėsi vienas kitą po apžėlusį šlaitą. Blaita rūpinosi eiti pirm Deivido, kad jam prieš akis be perstojo švytuotų užpakaliu, o Miranda, nešina vėsinančia pintine, sekė iš paskos. Čia jau būta kelių šeimų, jos tiesėsi ant žolės patiesalus, taisėsi prie senos akmeninės sienos, užuovėjoje. Tarp griuvėsių iš lėto vaikštinėjo pagyvenusi pora su šunimi, tas lakstė uostinėdamas žemę kaip didelė žiurkė.

Užuoglaudą jie surado prie gumbuoto medžio, prie kurio, buvo kalbama, kitados glaudėsi Elžbieta I. Blaita, nešusi patiesalus, numetė juos ant žolės ir įsitaisė, siausdamasi į apsiaustą, kad išlaikytų šilumą. Miranda visiems įpylė po taurę vyno, vaikams padavė po kartoninę stiklinę obuolių sulčių. Gasas paėmė tėvui už rankos. Miranda tai pastebėjo, bet nieko nesakė, nes nenorėjo atkreipti į šią retą akimirką dėmesio, kad ji nepradingtų.

– Tėti, ar eisi su mumis pasižvalgyti? – paklausė jis.

Gaso nuostabai, tėtis sutiko. Deividą sugriuvusios pilys visad žavėjo. Miranda, stebėdama, kaip trijulė klaidžioja tarp didelių žemėje slūgsančių akmenų, gėrėjosi mielu reginiu.

Apie pusiaudienį žmonių prie pilies pasidarė apstu. Buvo karšta gegužės diena, optimistinė vasaros preliudija. Blaita, nusivilkusi apsiaustą, prakaitavo su kašmyro megztiniu. Miranda sėdėjo su marškinėliais, jausdama, kaip įgauna įdegį. Abidvi dėvėjo saulės akinius didžiuliais stiklais ir nemažai laiko praleido lygindamos juos tarpusavyje. Jos atsikimšo antrą butelį vyno ir kvatodamos dalijosi prisiminimais, Londono paskalomis. Vaikai, visą rytą prabėgioję, pragūžinėję ant akmeninių laiptų ir prašokinėję nuo aikštelės, kimšo sumuštinius. Po pietų jie, sutikę keletą mokyklos draugų, susibūrė į gaują ir patraukė per griuvėsius tarsi laukiniai šunys. Rafaelis, seniai pamiršęs bijoti Gaso, ištikimai bidzeno iš paskos. Deividas, atsigulęs ant nugaros, leido spinduliams šildyti veidą. Jis užsimerkė ir užsnūdo.

Blaita į jį žiūrėjo. Įdomu, kada gi jie ras valandžiukę pabūti vieni. Čia jis vaidina laimingą šeimos vyrą. O kur jos vieta? Nuo atvykimo Deividas beveik nekreipė į ją dėmesio. Blaita pasimuistė kašmyro megztinyje, jausdama, kad veidas nuo saulės liepsnoja. Karšta buvo net pavėsyje. Užtat Mirandai su baltais marškinėliais buvo vėsu ir ramu. Nepridažytas veidas nešuto, plaukai buvo surišti į uodegą. Blaita jai pavydėjo. Pati gal ir prašmatniai atrodė, bet džinsai buvo per siauri, batai per šilti, o makiažas lydėsi tarsi vaškas.

Miranda, pastebėjusi porą, vilkinčią Elžbietos laikų kostiumais, prisiminė, kaip Trojus Keitės pyraginėje pasakojo apie Džeką ir Merę Tintonus, kurie savaitgaliais persirengę vaikštinėja aplink pilį. Vaizdas buvo juokingas, ir ji panoro, kad čia būtų Eta su Trojumi – turėtų su kuo pasijuokti. Blaitai tokie vietos pokštai nesuvokiami.

– Eisiu atsivesti vaikų, – stodamasi pasakė ji. – Jie turi pamatyti tuodu persirengėlius. Tu eisi?

Blaita atsisakė.

– Man ir taip per karšta, – sudejavo ji.

– Nusiauk.

– Ko gero, taip ir padarysiu. Gaila, kad po megztuku tevilkiu liemenėlę.

– Deividas miega.

– Jis gali pabusti.

– Vargu. Per daug išgėrė. Turėsim jį nešti namo! – sukikeno Miranda ir nuėjo ieškoti vaikų.

Blaita palaukė, kol ji pranyko, tada ištiesė ranką ir perbraukė Deividui per skruostą. Jis sukrutėjo, bet miegojo toliau. Blaita perbraukė pirštu per lūpas, o tada pasielgė ypač neapgalvotai – pasilenkusi pabučiavo. Deividas atsimerkė, pamatė, kad čia ji, ir atsisėdo, paskubomis dairydamasis, ar kas nežiūri.

– Kuoktelėjai? – išdrožė jis, atpakalia ranka šluostydamasis lūpdažius.

– Negalėjau atsispirti, – švelniai tarė ji. – Miegodamas atrodei toks žavus.

– Nekvailiok. Dauguma šitų žmonių, ko gero, Mirandos draugai. Nori, kad mus pričiuptų?

– Noriu būti tik su tavim.

– Ne čia.

– Tai kur?

– Klausyk, tai beprotybė.

– Gerai, tebūnie ne čia. Galėsim pasimatyti Londone? Juk mums būdavo smagu, tiesa?

– Būdavo, – nenoromis pripažino jis. – Bet, Blaita…

Deividas pažvelgė į ją ir staiga išsigando. Jei užbaigs romaną dabar, ji įtūžusi gali pasidaryti pavojinga. Reikia būti atsargiam.

– Būti antroji Kleiburn aš nesitikiu. Nors namo neatsisakyčiau, ir tavo vaikai labai mieli.

Blaita nusijuokė ir ėmė raustis po rankinę ieškodama cigarečių ir žiebtuvėlio. Išsitraukusi pakelį, pabaksnojo pirštu, kad išlįstų cigaretės galiukas, ir įsikišo ją tarp lūpų. Pridengusi nuo vėjo, spragtelėjo žiebtuvėlį, įtraukė. Tai buvo gerai įvaldytas ritualas, nuo kurio Deividui kitados iš geismo virpčiodavo paslėpsniuose. Blaitos lūpos buvo nuostabios. Dūmus ji išpūtė purtydama galvą, kad plaukai kaip žvilgančios užuolaidos užkristų ant skruostų, įsmeigė atkaklias žalias akis.

– Aš tik noriu su tavim pasidulkinti, – išpoškino. – Tu gerai dulkiniesi, Deividai. Kas čia blogo?

Miranda nebeįtarinėjo, kad Deividas užmezgęs romaną, juolab su Blaita. Ji susigėdo, kad taip galvojo. Šis savaitgalis buvo geriausias iš visų nuo tada, kai jie persikraustė. Deividas žaidė su vaikais. Laimingas Gaso veidas buvo geresnė dovana už bet kokią iš „Theo Fennell“. Jie vėl buvo šeima.

Tą vakarą jie nusprendė neiti į pobūvį miestelio rotušėje, vakarieniauti namie. Vaikai iki vėlumos šėlo, paskui Deividas jiems skaitė „Piterį ir vilką“, nutaisydamas tokius balsus, kad sukeldavo juoko papliūpas. Jam buvo sunku juos nuraminti, nes vaikai buvo per daug įsiaudrinę, šokinėjo ant lovų, lindo po antklodėmis, o jam nusisukus lėkdavo iš vieno kambario į kitą. Miranda, palikusi jį tvarkytis, prie virtuvės stalo su Blaita gardžiavosi taure vyno. Ji buvo uždegusi porą žvakių, pagražino kambarį užtiesdama švarią staltiesę ir prie jos derančias servetėles. Ilgai maudėsi vonioje, tauškė vyrui apie praėjusią dieną, šnekėjosi apie vaikus, juokėsi iš neišmanėliško Blaitos apsirengimo.

Per vakarienę Miranda buvo nusiteikusi džiugiai ir optimistiškai, kol Blaita padarė šį tą patraukiančio dėmesį. Tai buvo menkutis gestas; jei abejonės sėkla nebūtų buvusi jau pasėta, Miranda būtų nė neatkreipusi dėmesio. Bet kadangi ji buvo pasėta, jai užėmė gerklę, laimė dingo. Kai ji, stovėdama prie viryklės, traukė žuvies pyragą, kažkodėl žvilgtelėjo į stalą. Nujausdama kažką ne taip, išvydo, kaip Blaita ištiesusi ranką ima Deivido taurę. Lyg niekur nieko prisideda ją prie lūpų ir gurkšteli. Jos judesys buvo toks nerūpestingas, tarsi pati nė nejustų, ką išdarinėja. Vargu ar Blaita būtų elgusis taip įžūliai, jei prie stalo būtų sėdėjusi Miranda. Ši iš siaubo apmirė, nuo gesto intymumo ėmė suktis galva. Deividas klausėsi Blaitos pasakojimo, tarytum jai gerti iš jo taurės būtų įprasčiausias dalykas pasaulyje, paskui paėmė taurę ir pats gurkštelėjo. Grįžusi prie stalo Miranda pamatė, kad Blaitos taurė pilna.

Šįkart ji nebegalėjo numoti ranka. Kai Deividas, persisvėręs per stalą, paėmė delną ir pagyrė valgį, Miranda šypsojosi, slėpdama širdį smaigančią baimę. Jei būtų buvęs tik tas vienintelis Blaitos gestas, didelės tragedijos nebūtų dariusi. Bet jis buvo vienas iš daugelio, kurie, sudėti kartu, tampa nepatogiu, sunkiu nešuliu.

Džeremis į miestelio rotušę atvyko vėlai. Kai įžengė, vilkėdamas žydrais marškiniais atvira apykakle ir rudomis kelnėmis, pobūvis jau buvo gerokai įsibėgėjęs. Jis buvo nusiprausęs, nusiskutęs, uždaręs šunis virtuvėje ir išvažiavęs tikėdamasis spėti laiku. Tačiau likus myliai iki miestelio automobilis pradėjo trūkčioti, ėmė važiuoti lėčiau, o galop teko sustoti šalikelėje. Džeremis keikėsi ir įniršęs trankė vairą, bet nieko nepadarysi. Subliūško padanga. Užuot klaupęsis į purvyną jos keisti, jis paliko automobilį ir tolyn patraukė pėsčiomis. Tebūnie prakeiktas, jei pasirodydamas purvinas ir suprakaitavęs sužlugdys progą įtikti Henrietai.

Henrieta į pobūvį atėjo mūvėdama plačiomis juodomis kelnėmis ir ilgu dramblio kaulo spalvos įliemenuotu švarku stačiais petukais. Perskaičiusi „Ko nesirengti“, ji su Trojumi buvo apsipirkti Blandforde. Abu kartu rinkosi aprangą.

– Vienspalviškumas labai madingas, mieloji, – patarė Trojus padėdamas apsivilkti švarką. – Keturioliktas dydis.

Henrieta pradžiugo. Mat visuomet manė, kad jos dydis šešioliktas.

Ji pasidairė po patalpą ieškodama Trojaus, nekantraudama jam pasirodyti nauju apdaru. Bet jai nė nespėjus įžengti vidun pripuolė Keitė reikalaudama pasiaiškinti, kodėl pastaruoju metu Henrieta neužsukanti pas ją kavos.

– Turėjau daug darbo, – pamelavo ta.

– Nekalbėk niekų! – nukirto Keitė. – Toje savo krautuvėlėje niekuomet neturi daug darbo. Ką veikei? Juk kažką darei. – Keitė prisimerkė ir nužiūrėjo Henrietą nuo galvos iki kojų. – Numetei svorio?

Henrieta paslaptingai nusišypsojo.

– Kažin.

– Taip, numetei. Pradžia gera, – pareiškė Keitė. – Gerai padarei, – pasakė tarsi priekaištą.

– Gal matei Trojų?

– Ne. – Keitė atrodė rūškana. – Nedažnai jį tematau. Tai sąmokslas.

– Anaiptol, Keite.

– Jei rūpiniesi, kad storėji, nebūtina kimšti pyragaičių. Kodėl neateini išgerti juodos kavos?

– Ateisiu, – tyliai pažadėjo ji, norėdama, kad čia būtų Trojus ir ją palaikytų.

– Naujas švarkas. Gražus. Geriau būtų jo neišterlinti.

– Stengsiuosi kaip galėdama.

– Aš tokiu vilkėdama šokoladinio torto nevalgyčiau.

Henrieta pasijuto nejaukiai. Keitė visada versdavo ją jaustis nevisavertę.

Ji peržvelgė salę trokšdama išsigelbėjimo. Vikarė kalbėjosi su pulkininku Paiku piktai keldama balsą. Be abejonės, tas pasakė ką nors, kas ją įžeidė. Merė ir Džekas Tintonai, vėl apsivilkę šiuolaikiškai, gėrė po karšto vyno taurę ir šypsojosi, patenkinti sumele, kurią gavo įkalbinėdami turistus nusifotografuoti už penkinę. Ponia Andervud, pasipuošusi gražiausia gėlėta suknele, lūpas nusitepusi ryškiai raudonai, plačias pėdas įspraudusi į per mažus batukus, šnekėjosi su Dereku Hitu ir jo žmona Lesle. Nikas su Stivu buvo apsupti būrelio įsiaudrinusių merginų, kurios varžėsi dėl jų dėmesio. Abiejų būta šviesiaplaukių ir patrauklių – dar nelaimėti prizai. Nikas pakėlė akis į ponią Andervud ir kumštelėjo broliui. Pražiota burna ir grėslios akys, įsmeigtos į jų tėvą, – kaip tokios nuovokios moters, vaizdas sukrečiantis. Juodu žinojo, kad tėvas perdėm kuklus, kad ją pastebėtų. Andervudas buvo įsitraukęs į pokalbį su jų dėde Arturu, dėstė savo požiūrį į valgomuosius grybus. Henrietos sesuo Klerė, ir ta kalbėjosi – su Viljamu van der Bosu. Henrieta pasijuto iškrintanti iš konteksto.

Tada iš už nugaros pasigirdo balsas – kaip lynas skęstančiai valčiai. Henrieta atsisuko ir pamatė pailgą, gražų, droviai besišypsantį Džeremio veidą. Rausvi jo skruostai ryškino akių mėlį ir nepadoriai ilgas, šviesias it plunksnos blakstienas. Ir kodėl gi ji nepastebėjo to anksčiau?

– Džeremi, kaip malonu tave matyti.

Henrieta pasisveikino su juo, tarsi Džeremis būtų seniausias ir brangiausias jos draugas.

Ji buvo dar gražesnė, nei jis prisiminė.

– Gerai atrodai, – pasakė Džeremis ir susigūžė dėl netikusių žodžių.

Henrieta nuraudo.

– Ačiū.

– Tas karštis, – įsikišo Keitė. – Atrodo, tau reikia gryno oro.

– Iš tiesų, tu visiškai teisi, – atsakė Henrieta, įgavusi jėgų dėl to, kad šalia atsirado Džeremis. – Džeremi, eime su manim? Niekada negali žinoti, kas tyko pievutėje.

Džeremį jos įžūlumas padrąsino.

– Man bus vienas malonumas.

Henrieta įsikibo jam į parankę ir atsisuko į Keitę.

– Žinai, Keite, galėtum pasistiprinti dar keliais pyragaičiais. Tau kyla pavojus visai pranykti.

Keitė nebuvo pratusi, kad Henrieta su ja šitaip kalbėtų. Ji apžvelgė salę ieškodama saviškio, bet jos vyras – ir tas pasistengė pasprukti.

– Už mylios nuo miestelio sugedo automobilis, todėl turėjau eiti pėsčiomis. Vakaras nuostabus, – tarė Džeremis statydamas koją ant grindinio.

– Labai šilta, tiesa? Kaip manai, ar tai reiškia, kad bus gera vasara?

– Gegužę paprastai karšta būna viena savaitė. Birželis gali būti šiltas, bet karštymetis, mano galva, bus liepą.

– Ar taip sakai remdamasis ūkininko patirtimi?

– Ne, taip sakau dėl to, kad aš optimistas.

Henrieta sukrizeno, o Džeremio dvasia pakilo kaip ant sparnų.

– Ir aš optimistė, – tarė ji.

– Tau tinka.

– Ar nenorėtum dar pasivaikščioti, jei jau taip toli nuėjai?

– Neįsivaizduoju, su kuo kitu mieliau vaikščiočiau.

Henrietai apsalo širdis. Jo balsas buvo toks nuoširdus, kad ji žinojo – jis sako tiesą.

XXXI

Balti gudobelių žiedai ir kryklės gyvatvorėse

Tą naktį Miranda negalėjo užmigti. Ji įsitikino, kad Deividas su Blaita, deja, yra meilužiai. Nuo įžeidimo ir įtūžio pykino, bet konkrečių įtarimus patvirtinančių įrodymų nebuvo. Ir kaip jis galėjo mylėtis su žmona, lyg niekur nieko žaisti su vaikais, šitaip švelniai į ją žiūrėti, jei nuolat apgaudinėjo.

Deividas ramiai miegojo sąžinės negraužiamo žmogaus miegu. Miranda patamsyje nebyliai ginčijosi su savimi. Jį užsipulti? Užsipulti Blaitą? O gal paskambinti pačiam „Theo Fennell“ ir išsiaiškinti, kokia gi buvo ta paslaptinga dovana ir kas ant jos išgraviruota? Miranda vaizdavosi, kas dėtųsi. Skandalas. Baisybės, kurių jie prikalbėtų vienas kitam. Neatitaisoma žala, kuri santuoką suniokotų amžiams.

Ryte po pusryčių vaikai išbėgo prie drevėtojo medžio, palikę Mirandą tvarkytis virtuvėje. Blaita įsikibo Deividui į parankę.

– Nagi, milorde, aprodyk man savo dvarą.

– Mieloji, aš veduosi Blaitą pasivaikščioti po sodą. Nueisim pažiūrėti vaikų. Gal jie norės prisidėti. Tu eisi?

– Ne, ačiū. Suplausiu indus, o paskui visai mielai išsitrinkčiau galvą.

Miranda krūptelėjo supratusi, kaip jie, norėdami pabūti vieni, ją apgaudinėja. Nuojauta skatino eiti, bet ji liko prie kriauklės. Ko gero, tai vienintelė proga juos užklupti.

Blaita su Deividu nupėdino prie drevėtojo medžio, kur vaikai toliau žaidė prieš dvi dienas žaistą žaidimą. Žano Polio niekur nesimatė. Jiems teks apsieiti be krokodilo. Blaita ir Deividas pažiūrėjo, kaip jie laigo po medį tarsi voverės, ir patraukė į daržą.

– Man labai patinka šiltnamiai, – sužiopčiojo Blaita. – Ten karšta ir drėgna. Juose kyla noras mylėtis.

– Mintis nekokia, – suvapėjo Deividas.

– Na, mintis vykusi. Juk mes visiškai vieni. Aš tavęs pasiilgau.

– Tai turi liautis, – atsakė jis galvodamas apie vaikus, nekantraudamas būti su jais. – Šiems santykiams reikia padaryti galą. Buvo smagu, bet tu nusipelnei ko geresnio, – pridūrė taktiškai.

– Deividai, geresnio už tave nėra. Kaskart su tavim išsiskirdama galvoju, kad tai paskutinis kartas. Aš myliu Mirandą, myliu tavo vaikus. Nenoriu, kad tuo rizikuotum, aš ne tokia. Bet tave išvystu, ir mano ryžtas nusilpsta. Deja, negaliu atsispirti. Atvykau čia ne Mirandos išduoti. Dievaži, ji mano draugė nuo seniausių laikų. Jei nebūtum atvažiavęs, aš nebūčiau supykusi. Prašau, patikėk. Suvilioti tavęs paties namuose nenoriu. Tik negaliu tvardytis.

– Šį savaitgalį mes nepadarėm nieko blogo.

– Ir nedarysim, – pritarė Blaita. – Tik šiek tiek nekalto flirto.

– Vadinasi, tu sutinki, kad šitai turi liautis.

– Neabejotinai.

– Ne todėl, kad aš tavęs negeidžiu, o todėl, kad gerbiu savo žmoną.

– Puiku. Aš ją irgi gerbiu. Pirmiausia mes turėjom nė nepradėti romano.

Jie priėjo šiltnamį ir sulindo vidun.

– Oho! – aiktelėjo Blaita, išvydusi dailias orchidėjų ir tuberozų eiles. Kvapas svaigino. – Sunku patikėti. Jūsų sodininkas – tikras stebuklas!

– Visai neblogas, tiesa?

– Ir išvaizdus, – pridūrė ji tikėdamasi sukelti Deividui pavydą. – Bet tu gražesnis. Visų pirma jaunesnis. – Ji suėmė jam už šakumo. – Ką gi, šitam apmaudoka. Pažadinti?

– Nieku gyvu! – traukdamasis atatupstas atkirto Deividas. Blaita puolė ant kelių ir atsegė užtrauktuką. Jis ją kilstelėjo aukštyn. – Blaita! Pasakiau – ne. – Tada iš geismo Deivido veidas atlyžo, ir jis pridūrė: – Ne čia.

Brazdesys šiltnamyje patraukė į daržą beeinantį Žaną Polį. Jis netruko suprasti, kas dedasi. Pats irgi ten buvo, prieš daug metų. Prie šalto karkaso, neseniai apsodinto žolynais, Žanas Polis sustojo kaip įbestas. Nuojauta sakė, kad viduj Deividas su Blaita. Pagalvojus apie Mirandą ir vaikus, suspaudė širdį. Panašumų nebuvo įmanoma nematyti. Jis buvo Mirandos sąjungininkas, todėl galėjo įsivaizduoti save Filipo kailyje. Tas kailis buvo nepatogus.

Vartų girgžtelėjimas pranešė, kad ateina Miranda. Ta iš pelenų spalvos Žano Polio veido suprato, kad vyksta kažkas siaubinga. Žanas Polis priėjo.

– Eime, – pasakė imdamas už rankos. Prabilo tvirtu ir valdingu tonu, mėgindamas nuvesti ją nuo šiltnamio.

– Kas yra?

– Eime, ir tiek.

– Ne. Jei ten Blaita su Deividu, man reikia žinoti.

Žanas Polis sustojo ir įdėmiai pažvelgė į Mirandą.

– Jau žinot?

Ji pravirko.

– Įtariau… bet negalėjau patikėti…

Miranda prisiglaudė.

– Užjaučiu. – Ji buvo tokia sukrėsta, kad negalėjo kalbėti. Žanas Polis laikė ją priglaudęs ir leido verkti. – Eime iš čia.

Miranda papurtė galvą.

– Ne. – Jos veidas iš įtūžio išraudo. – Noriu juos užklupti. O tada išguiti. Nenoriu daugiau nė vieno matyti.

– Kol pykstat, geriau su juo nesikalbėkit. Tik prišnekėsit to, dėl ko paskui gailėsitės.

– Žanai Poli, dabar ne metas būti išmintingai. Nebenoriu jų matyti. Juo niekuomet nebepasitikėsiu.

Ji išsprūdo ir taku nudrožė į šiltnamį. Žanas Polis nebelaikė. Jis nebeturėjo kitos išeities, tik žiūrėti, kaip rutuliosis drama.

Miranda pabeldė į duris.

– Išeikit! – užriko. – Išeikit!

Stojo tyla, tada Blaita persibraukė rankomis per plaukus. Deividas pajuto, kaip įprastas pasaulis lyg gražios mozaikos gabaliukai byra apie galvą. Jis išėjo pirmas.

– Nėra taip, kaip manai… – prabilo.

Miranda dėbtelėjo į vyrą su panieka.

– Ak šit kaip! Grožėjotės gėlėmis? Tai kodėl tavo antukas atsegtas?

Deividas pažvelgė žemyn, pavartė akis dėl savo kvailumo ir užsisegė užtrauktuką.

– Leisk man pasiaiškinti.

– Aiškinkis.

Išėjo Blaita. Jai bent užteko padorumo atrodyti susigėdusiai.

– Nupirkai jai laikrodį! Ar žinai, kad man skambino iš parduotuvės paklausti tavo biuro telefono numerio? Pamaniau, kad pirkai kažką man ir vargsti rūpindamasis išgraviruoti. Didele pūkuota katyte manęs niekuomet nevadinai, ką?

– Mieloji…

– Ak, liaukis. Tavo kekšė neturi ko pasakyt, o gal prarijo liežuvį?

– Negalima palikti vyro visai savaitei ir tikėtis, kad jis nesidairys į kitas, – prašneko Blaita.

– Akivaizdu, kad maniškio negalima. Deividai, mano nuomonė apie tave buvo geresnė. Buvau užkėlusi tave ant pjedestalo. Tu man buvai didvyris. O dabar žinau, kad esi toks pat kaip bet kuris kitas apgavikas. Negi ją myli?

– Žinoma, ne! – suriko jis.

Blaitos veidas nuraudo iš pykčio.

– Tada man tavęs gaila – prarasti šeimą dėl pasidulkinimo. Jei ją mylėtum, gal ir būtų buvę verta. Kad man per dešimt minučių išsinešdintumėt iš namų ir daugiau nė vieno nematyčiau. Blaita, jei manai, kad tau buvo sunku, tai pasakau, kad Deividui bus gerokai sunkiau. Tikiuosi, pagelbėsi jam!

Žanas Polis nusekė paskui Mirandą prie vartų, ten ji apsipylė ašaromis.

– Eikit, pabūsit mano namelyje, kol jie išvažiuos, – pasiūlė jis. – Aš prižiūrėsiu vaikus. Turit būti stipri dėl jų. Jiems negalima sužinoti, kas nutiko.

Jis pažiūrėjo, kaip ji nueina: susikūprinusi, ant krūtinės sukryžiuotomis rankomis. Akimirką priminė jam Eivą, ir jam nudiegė širdį.

Deividas apibėgiojo sodą ir namus, šaukdamas Mirandą, bet ji nesirodė. Blaita susidėjo daiktus, pasišaukė nuo medžio Rafaelį ir nekantraudama laukė taksi. Deividui neliko nieko kito, kaip išvažiuoti. Jis pabučiavo vaikus, galva svaigo nuo suvokimo, kad viskuo rizikuota, o nūn visko netekta. Tik dabar, apkabinęs sūnų su dukterimi, jis iki galo suprato, ką jie jam reiškia.

– Kodėl taip greit? – paklausė Gasas.

– Nes esu skubiai iškviestas. Tėtis dirba.

– Tu nepietavai, – tarė Storma.

– Žinau. Suvalgysiu traukiny sumuštinį.

– Kur mamytė?

– Namie, – pamelavo jis.

– Tu ją pravirkdei? – susiraukęs paklausė Gasas. Berniukas matė, kaip mama taku nuskubėjo prie upės.

– Jai viskas gerai.

Vaikai į Deividą žiūrėjo sumišę.

Kol Blaita su Rafaeliu lipo į taksi, Žanas Polis stovėjo netoliese. Storma su Gasu kiūtojo prie medžio. Deividas per žolę atžirgliojo pasikalbėti su Žanu Poliu.

– Klausykit, žinau, kad jūs jai patinkat. Prašau, pasikalbėkit su ja. Visa tai – baisi klaida. Aš Blaitos nemyliu. Myliu savo žmoną. Tik maniau, kad galiu turėti viską. – Jis jaudindamasis pasitrynė kaktą. – Nenoriu jų prarasti.

Žanas Polis gūžtelėjo pečiais – išraiškingai kaip prancūzas.

– O kaipgi.

– Aš kvailys. Prakeiktasis, tikras kvėša.

– Tad galit liautis buvęs kvėša ir tapkit vyru.

– To, apie ką jūs galvojat, nebuvo! Romano būta, bet jis baigtas. Kaip tik jai ir sakiau, kad baigta!

Žanas Polis nežinojo, ką atsakyti. Deividas apsisuko ir nukulniavo prie taksi. Po akimirkos jie jau buvo išdūmę. Vaikai liko spoksoti į tėvo paliktą tuštumą.

Spragą, atsivėrusią po Mirandos ir Deivido kivirčo, užpildė Žanas Polis.

– Miške mačiau triušiukų gūžtą, – pasakė vaikams. – Gal nuneškim jiems morkų?

Gasas kramtė lūpą. Storma įbruko Žanui Poliui ranką.

– Mamytė šaldytuve turi salotų. Ar jiems patinka salotos? – paklausė mergaitė.

– Labai patinka, bet mamytei jų prireiks – duos jums.

– Tėtis pravirkdė mamytę, – tyliai pasakė Gasas, kišdamasis rankas į kelnių kišenes.

– Gasai, leisk tau papasakoti apie suaugusiuosius, – pradėjo šneką Žanas Polis. Balso tono jis nekeitė, kalbėjo tarsi su dideliu. – Jie ginčijasi ir pykstasi kaip vaikai. Bet tai nereiškia, kad vienas kito nemyli. Jūsų mama su tėčiu susipyko, kaip susipykstat judu su Storma nesutardami, kokį žaidimą žaisti. Bet jie susitaikys ir vėl bus draugai. Pažadu. Ar žinot kodėl? – Vaikai papurtė galvas. – Nes juos sieja vienas itin svarbus dalykas.

– Sodas? – nekaltai paklausė Gasas.

– Ne, – šypsodamasis atsakė Žanas Polis. – Meilė judviem su Storma.

Gasas paėmė Žanui Poliui už kitos rankos, ir trijulė patraukė į mišką.

Miranda namelyje sėdėjo ant sofos ir verkė. Nuojauta sakė tiesą. Kažin kiek laiko juodu susitikinėja? O, kad čia būtų Žanas Polis ir ją paguostų. Jis visuomet randa tinkamų žodžių. Miranda prabuvo, rodos, labai ilgai, tada susizgribo, kad vaikai tikriausiai nori pietų. Juk vidurdienis. Rytas praėjo, prarytas išdavystės ir pykčio. Miranda nežinojo, ką daryti. Kaip reaguoti. Kaip gyventi toliau.

Ji nusišluostė akis, atsistojo ir ėmė vaikščioti po namelį. Nebuvo buvusi čia viena nuo tada, kai įsikraustė Žanas Polis, tad staiga sukilo smalsumas, kuris buvo apėmęs vos jį sutikus. Kaip jam pasisekė, kad knygų lentynos pilnos prancūziškų knygų, pagalvojo ji, braukdama per nugarėles. Nuėjusi į virtuvę atidarė šaldytuvą. Tas buvo pilnas žuvies ir daržovių. Miranda nugvelbė morką, apsidairė. Virtuvėje buvo švaru, bet prigriozta knygų, laikraščių, segtuvų dėžių, neatplėštų paketų. Ant kėdės atkaltės kabojo švarkas, megztiniai sumesti vienas ant kito. Tai būta gyvenamojo kambario. Tačiau segtuvai jai kėlė įspūdį, kad, be jos sodo, Žanas Polis turi ir kitą gyvenimą. Ji kyštelėjo galvą į lauką pažiūrėti, ar jis nepareina, ir atvertė pirmą viršelį. Viduje buvo iš pažiūros oficialūs dokumentai. Surašyti prancūzų kalba. Miranda nedaug temokėjo prancūziškai, bet užteko, kad suprastų dažnai kartojamą Château les Lucioles.

Besidaužančia širdimi ji peržvelgė laiškus, adresuotus Château les Lucioles ponui de la Grandjerui. Nejau Žanas Polis gali gyventi pily? Miranda prisiminė, kaip jis sakėsi užaugęs vynuogyne. O jai nė netoptelėjo, kad tas vynuogynas galėjo būti jo. Smalsumas kilo, ji ėmėsi peržiūrinėti kitus popierius. Čia buvo balansų su skaičiais, kurių ji nesuprato, tik matė vynuogių derlių, metus ir prancūzišką žodį, reiškiantį „vynas“. Miranda netruko įsitikinti, kad Žanas Polis de la Grandjeras turi vynuogyną Bordo apylinkėje. Kad būdamas sodininkas jis dar yra ir verslininkas. Nieko čia blogo, pagalvojo. Jis niekad ir neapsimetinėjo, kad gyvena Anglijoje. Kad nepasakė jai, nieko nereiškia. Gi ji ir neklausė. Nusamdė kaip sodininką, o savo darbą jis dirbo be priekaištų.

Išėjus iš namelio staiga vėl padvelkė apelsinmedžių žiedų kvapu. „Kaip keista, – pagalvojo Miranda. – Kiek žinau, sode apelsinmedžiai neauga.“ Ji perėjo tiltu, smalsumas nė kiek nesumenko. Žanas Polis – ne tas, kas atrodo. Jei turi vynuogyną ir gyvena château, vadinasi, pinigai jam nerūpi. Be abejonės, jų turi daugiau, negu reikia. Kaipgi savęs neklausinėti, kodėl turėdamas sėkmingą verslą Prancūzijoje jis užsimanė būti paprastu sodininku Hartingtone. Kas jį pritraukė į šitą Dorseto užkampį ir kodėl jis čia pasiliko?

Vasara

XXXII

Pienių priaugęs vaismedžių sodas. Šviesiai mėlynos kamasijų smailės, kaip žvakės kylančios iš žolės

Hartingtonas, 1980-ieji

Žanas Polis grįžo į Angliją, į laukiantį Eivos glėbį. Ji kvepėjo Prancūzija. Apelsinmedžių žiedais ir vynuogėmis, šviežiai nupjauta žole, šienu. Juodu gulėjo apsikabinę palėpėje, auksu rusvinami ant lovos krintančios vidurdienio saulės. Žanas Polis braukė pirštais per petį, žemyn, per švelnų šonkaulių nuolydį, dailų liemens, klubų išlinkį. Jos kūnas buvo liaunas, bet moteriškas, su reikiamais apvalumais. Jis iš viršugalvio ištraukė pieštuką, sutaršė plaukus, kad apkristų veidą nelyg Botičelio Veneros. Eivos veidas jam pasidarė labiau pažįstamas nei savasis. Jausmingos žalios akys, ilga inteligentiška nosis, striuka viršutinė lūpa ir didelė, geidulinga burna, taip lengvai ir žaviai besišypsanti. Kai jie mylėdavosi, ji atrodydavo tarsi dvidešimtmetė. Skruostai nurausdavo, akys žibėdavo, lūpos nuo geismo išbrinkdavo, oda išrasodavo žvilgančiais permatomais lašiukais.

Jis švelniai paguldė ją ant nugaros, pabučiavo į pilvą, kuris buvo išraižytas nuo nėštumo likusiais randais.

– Tavo pilvas labai viliojantis, – pasakė įsikniaubęs į jį veidu.

Eiva nusijuokė.

– Argi randai gali atrodyti patraukliai?

– Tu nesupranti. Turėtum didžiuotis jais kaip garbės ženklais.

– Jie pasibjaurėtini.

– Tik ne man, ma pêche. Tai moterystės ženklai. Motinystės. Moteriškumo. Gimimo stebuklo. Jie tave daro dar gražesnę.

– Dabar žinau, kodėl tave myliu, – glostydama jam plaukus pasakė Eiva.

Jis padėjo galvą ant pilvo.

– Norėčiau, kad nešiotum mano kūdikį, – tarė Žanas Polis. Eivos pirštai sustojo. – Įdomu, koks būtų mudviejų vaikas.

– To niekada nesužinosim.

– Aš norėčiau matyti, kaip tavo pilvas išsipučia nuo meilės. Būtų dalelė tavęs ir dalelė manęs. – Jis užsimerkė. – Sūnus, kuris dirbtų su manim vynuogyne. Duktė, kurią lepinčiau ir paikinčiau, kaip norėčiau lepinti ir paikinti tave, jei tik galėčiau parsivežti į Prancūziją. Eiva, aš noriu tavęs kuo daugiau. Daugiau, nei kada nors galėsi man duoti. – Jis padėjo galvą šalia. Paėmęs už skruosto, atsuko veidą ir pabučiavo. – Aš keiksnoju Dievą, kad Filipą tau leido sutikti pirmiau nei mane.

– Nekeiksnok, Žanai Poli. Turime Jam dėkoti, kad mus suvedė, net jeigu…

Jis pirštu užspaudė lūpas.

– Nesakyk to. Prašau. Tie žodžiai – lyg peiliai į širdį. Un arc-en-ciel, – tyliai tarė Žanas Polis, neviltingai šypsodamasis. – Net jeigu Jis mums nedavė nieko daugiau, kaip tik gražią vaivorykštę.

Eivai nebuvo kaip keiksnoti Dievo, kad davė Filipą. Žanui Poliui nebuvo kaip paaiškinti, kad myli vyrą. Kad yra daug būdų mylėti, kaip atspalvių spalvų spektre, ir kad ji mylinti juos abu, tuo pačiu metu, skirtingai. Jis nesupras, ko gero, niekada ir neklaus. Eiva dėkojo Dievui, kad davė Arčį, Angusą ir Popę, nors jie ir buvo kliūtis laimei su Žanu Poliu. Jei ji ko ir norėjo, tai tik kito gyvenimo, kuriame galėtų mylėti be suvaržymų.

Eiva suprato, kad romanas kelia grėsmę jos santuokai, bet nieku gyvu nemanė, kad Filipas tai sužinos. Juodu saugojosi, o Filipo šitaip dažnai nebūdavo. Be to, dirbti su Žanu Poliu sode ir mylėtis su juo ant žolės atrodė savaime suprantama. Susipainiojo du dalykai: meilė jam ir meilė sodui. Juodu suaugo ir dabar buvo visiems laikams susieti, kaip paukščiai ir uogos, triušiai ir ridikėliai.

Jų meilė sužydo drauge su darželiu, kuris nūn švytėjo spalvomis ir dūzgė nuo bičių. Vėjelis virpino obels žiedų debesis, šalia kerojo apkarpytos rausvosios rožės, iš jų susidarė arka virš raudonų vartelių, pro kuriuos būdavo patenkama į darželį. Putinas su alyva buvo kvepiantis fonas rožinėms rusmenėms su lelijomis, raudonoms rožėms ir besiplečiančiam rasakilų plotui. Jie valandų valandas praleisdavo sėdėdami ant šermukšnį juosiančio suolelio, kalbėdami apie nieką, džiaugdamiesi vienas kito draugija, jodinėdami ant nepagaunamosios vaivorykštės.

Vasara ėjo į pabaigą, ir jų su vaikais pasodintos daržovės užaugo, jas reikėjo nuimti. Keturkampėse lysvėse tarpo eilėmis dailiai susodintos salotos, briuseliniai kopūstai, morkos, porai, svogūnai, kopūstai, aguročiai ir rabarbarai. Rinkdami avietes ir braškes vaikai išgelbėjo vargšą paukštelį, kažkaip įsipainiojusį į tinklinį aptvarą. Pelėžirniai, pindamiesi su žirniais, buvo pradėję lipti išlenktomis lipynėmis, pastatytomis Žano Polio. Eiva juos rinko ir dėliojo po visą namą. Kaskart, užuodusi šį kvapą, pagalvodavo apie jį. Laimingesnė nebuvo per visą gyvenimą. Senovinę sodą juosiančią sieną puošė rožės, baltos visterijos, raganės ir sausmedžiai. Išdykaudamos strykčiojo voverės, burkavo balandžiai – tyliai ir maloniai, it kas būtų grojęs švelniąja fleita. Pasieniui pylėsi ryškiai geltonos žilės, jos griuvo ant žvyruoto takelio, dalijančio sodą it didelis kryžius. Eiva šildėsi savojo sodo grožybėje, didžiuodamasi abiejų pasėtu stebuklu.

Ilgos birželio dienos buvo jų. Vaikai būdavo mokykloje, Filipas, užsidaręs kabinete arba keliaudamas po užsienį, rašė knygą. Jie su Hektoru raudavo piktžoles, už gyvatvorių ir krūmų slapčia bučiuodavosi, įsmukdavo pasimylėti namelio prieglobstyje, kur privatumą pažeisti galėjo vien tik voverės. Abu pokštaudavo, kalbėdavosi kalba, kurią kūrė taip pat kūrybingai ir pakylėtai kaip sodą, dalijosi augančia meile vienas kitam ir aplinkiniam gamtos pasauliui.

Liepą vaikams prasidėjo atostogos, tad Žanas Polis su Eiva turėjo labiau saugotis. Kol jie būdavo kartu, džiaugdavosi. Šypsenos, kurias dovanodavo vienas kitam, pasakydavo daugiau negu žodžiai, o tūkstančiai prisilietimų per dieną įelektrindavo kaip birželio popietės, kai abu gulėdavo nuogi ir mylėdavosi. Jų laimė buvo užkrečiama. Vaikai aplink spietėsi tarsi bitės apie medaus puodą. Grįžęs namo, Filipas pamatydavo, kad žmonos skruostai švyti iš meilės, ir jos geisdavo labiau nei bet kada. Eiva atrodė kaip mergina, kurią jis vežėsi į Toskaną, kai dar nebuvo gimęs Arčis. Ji noriai priimdavo jo dėmesį naktimis, gėdydamasi dėl savo dviveidiškumo, suprasdama, kad savo santuokinio gyvenimo su Žanu Poliu niekuomet neaptarinės.

Vieną popietę, kai vaikai Bakslio ūkyje žaidė su Todės dvynukais, Žanas Polis su Eiva išjojo į kalvas. Virš jų besikaupiantys purpuriniai debesys žemę apačioje skandino migloje. Nuo jūros pučiantis vėjas arklius vijo dideliais šuoliais. Juodu jojo per žolę, o juokas ore liejosi su tolimais kirų klykavimais. Tokiais kartais kaip šis abu įstengdavo įsivaizduoti esą vieni pasaulyje, tik juodu. Įstengdavo pamiršti apie painiavą slėnyje, apačioje. Iš čia galėdavo matyti toli: besidriekiančius laukus, sidabrinę jūros link vinguriuojančią upę, padūmavusį horizontą, kur jau lijo, blyksnius ateities, apie kokią tegalėjo svajoti.

Žanas Polis sustojo pirmas. Jo skruostai buvo nuraudę, rudos akys žibėjo iš laimės.

– Mes permirksim, – pasakė jis tiesdamas ranką Eivai.

– Riškim arklius prie medžio, – pasiūlė ji. – Iki lietaus niekaip nespėsim grįžti.

Prieš paleisdamas ranką jis ją suspaudė.

– Myliu tave, – pasakė šypsodamasis. – Kažin ar kada taip mylėjau.

– Et moi aussi, je t‘aime15, – irgi šypsodamasi atsakė Eiva.

Juodu nujojo prie miškelio, nulipo nuo arklių ir juos pririšo. Vos spėjo pasislėpti po lapijos skėčiu, pradėjo lyti. Žanas Polis glaudė Eivą atsirėmęs į storą kamieną.

– Aš dėkingas lietui, – sukrizeno jis. – Šiandien turime puikią priežastį likti čia visą popietę.

– Todė galės pagirdyti vaikus arbata.

– O mes galėsim nuvogti valandą kitą.

– Sodas džiaugsis lietumi.

– Pastaruoju metu buvo labai sausa. Ijanas Ficherbertas irgi šituo džiaugsis.

– Ūkininkai tokie juokingi. Jiems oras niekuomet neįtinka. Arba per sausa, arba per drėgna, arba per karšta, arba per šalta. Man regis, net jei valdytų orą nuotolinio valdymo pulteliu, jiems vis tiek būtų negerai.

– Vynuogyne irgi tas pats. Nervinamasi dėl šalnų. Ajajai! Nepatikėtum, kaip vargstama, kad jos neužslinktų.

– Argi įmanoma nuo jų apsisaugoti?

– Dar ir kaip. Deginamos žarijos induose, kad būtų šiltesnis oras. Pasitaiko, kad virš prabangaus vynuogyno judindami orą pažeme skraido sraigtasparniai.

– Didžiulės išlaidos.

– Ne tokios ir didžiulės, jei išsaugomos vynuogės.

– Tu myli vynuogyną, tiesa?

– Tai mano namai. Bet be tavęs jie bus bedvasiai.

– Dabar apie tai negalvokim.

– Aš savanaudis, Eiva. Noriu tavęs sau. Vien tik sau. Noriu tave vesti, susilaukti būrio vaikų, kad lakstytų tarp vynuogienojų, kaip pats lakstydavau. Tik pagalvok, ką mes galėtume nuveikti Jonvabalių soduose. Pasinaudodami stebuklinga savo galia château galime padaryti gražiausią Prancūzijoje.

– Tavo motina tą ir taip jau padarė.

– Mes pasieksime dar didesnes aukštumas. Nejau nematai, kaip deram?

– Matau. Bet esu ištekėjusi ir jau susilaukusi vaikų, lakstančių po čionykštį sodą. Praeities mes negalim pakeisti – galim gyventi tik šia akimirka. Tai viskas, ką mes turim.

– Ar tu su Filipu tebesimyli?

Jo klausimas užklupo Eivą iš netyčių. Ji įsitempė. Nenorėjo meluoti, bet nenorėjo ir skaudinti.

– Prašau, neklausk manęs.

– Nejau neturiu teisės žinoti?

– Koks skirtumas?

– Nurimtų siela.

– Tarp mūsų tai nieko nekeičia.

– Aš noriu, kad priklausytum man.

– Taip niekada nebus, mielasis. Aš visad būsiu ištekėjusi už Filipo.

– Ištverčiau, jei būtum jo žmona tik dėl vardo.

– Argi meilė ne svarbiau nei priklausomybė? Ar nepakanka žinoti, kad aš myliu tavo kūną ir sielą?

Žanas Polis pabučiavo jai į kaktą.

– Turėtų pakakti.

– Turi pakakti. Tau tegaliu duoti tik tiek.

Tą akimirką prasiskyrė debesys ir lyg rojaus žibintas įspindo saulė. Susikabinę už rankų jie išlindo po lietumi pažiūrėti, kaip slėnį apžergia raibuliuojanti vaivorykštė. Spalvos buvo nuostabios, nuo tamsiai raudonos iki blyškiai purpurinės.

– Štai ką turim, – tarė Žanas Polis.

– Tik pažiūrėk, kaip gražu.

Jis ją apkabino ir pabučiavo.

– Nenoriu tavęs prarasti. Taip bijau, kad neteksiu.

– Ne…

– Pažadėk man, kad atvažiuosi, kai vaikai suaugs ir tavęs jiems nebereikės.

– Negaliu.

– Ne, gali. Jei mane myli, būsi čia, kai grįšiu tavęs paimti. Tavo vaikai bus suaugę. Filipas bus senas, o tu – laisva.

– Betgi tu vesi ir susilauksi vaikų.

– Aš niekuomet nemylėsiu kitos.

– Negali dėl manęs stabdyti savo gyvenimo. Aš tave myliu, bet esu užtektinai realistė ir suprantu, kad gyvenimas mudu išskirs. Kaip antai šią vaivorykštę – ją nuplaus lietus.

– Mūsų meilės jis nenuplaus. Aš tave mylėsiu amžinai.

Ji apkabino šlapią jo veidą rankomis, su meile pažvelgė.

– Kai aš būsiu sena, tu manęs nebenorėsi. Pats dar būsi jaunas ir išvaizdus.

– Mano širdis visada priklausys tau.

– Tu per didelis idealistas. Gyvenimas ne toks.

– Tik pažadėk.

– Gerai, aš pažadu. Kai vaikams manęs nebereikės. Kai Filipas bus senas. Kai būsiu laisva, galėsi atvažiuoti ir mane pasiimti.

Jis ją suspaudė glėbyje.

– Dabar aš vėl galiu kvėpuoti, nes kad ir kas atsitiks, turėsiu ko laukti.

Eiva prie Žano Polio prisiglaudė neabejodama, kad vienądien jis širdį atiduos kitai moteriai, Jonvabaliuose augins savus vaikus ir jųdviejų pažadą užmirš.

Eiva žiūrėjo į vaivorykštę trokšdama, kad ji nepranyktų.

– Ar tarp žalios ir melsvos matai rožinę?

– Tu mane erzini. Ten rožinės nėra. Ji prie raudonos, ar ne?

– Pažiūrėk įdėmiau.

– Aš žiūriu taip įdėmiai, kaip tik galiu.

– Nepakankamai.

– Netikiu, kad jos esama.

– Žinoma, kad esama. Aš matau. Mano akys nemeluoja.

– Tada tu turi juslę, kokios neturiu aš.

– Žiūrėk, lietus liovėsi.

– Vaivorykštės nebebus.

– Bet mes turim savą, štai čia, viduje. – Ji prispaudė ranką sau prie širdies. – Ji išliks tiek ilgai, kiek norėsim.

Rugpjūtis buvo karštas, sausas. Vaikai žaisdavo su Todės dvynukais ir kitais draugais iš mokyklos, kurie prisidėdavo prie jų gaujos, visi lakstydavo sodais kaip nenustygstantys šunys. Todė atkreipė dėmesį, kad Eiva spindinti, bet jai nė netoptelėjo, kad tai dėl Žano Polio. Juk Eiva ne iš tų, kurios įsitaiso meilužį. Jos santuoka su Filipu buvo tvirčiausia iš visų Todei žinomų. Ji žiūrėjo, kaip žvaliai draugė vaikšto, kaip be paliovos šypsosi, net kai veidas būna ramus, kaip vis juokiasi, ir tas juokas sklinda iš giliai, lyg slapta požeminė versmė. Ji pavydėjo Eivai vidinio pasitenkinimo. Jos gyvenimas buvo tarsi švelnus vasaros vėjas.

Filipas dėkojo sau, kad vežėsi žmoną į Prancūziją. Nuo trumpo atokvėpio Eiva persimainė. Jis keikė savo knygą, kad atitraukia jį nuo žmonos. Bet nuo jos balso, dainuojančio krūmuose lauke, niūniuojančio vestibiulyje, kai ji komponuodavo puokštes, skambančio žaidžiant sode su vaikais, Filipo širdis prisipildydavo džiaugsmo. Jie rengdavo savaitgalio pobūvius, prisikviesdavo pilnus namus draugų iš Londono: rašytojų, istorikų, žurnalistų ir dailininkų. Ponia Marli pūsdavo akis, mat tų žmonių pavardes būdavo mačiusi laikraščiuose ar girdėjusi per radiją. Visi ilgai naktinėdavo, vyrai rūkydami cigarus ir gerdami portveiną, moterys šnekučiuodamosi svetainėje, plepėdamos apie savo vyrus. Tai vis ta pati senų Filipo bičiulių draugija, bet Eivą ji įkvėpdavo. Filipas žinodavo, kad ji bėgs pabūti viena. Dėl to ją taip ir mylėjo – vieną akimirką gyvastinga ir linksma, kitą atsiskyrusi lyg krantinis tilvikas. Įtarimo, kad ji sprunka į namelį mylėtis su Žanu Poliu, jam niekuomet nekilo. Filipas tikėjo, kad ji atsidavusi.

Rugpjūčio pabaigoje Žanas Polis sulaukė skambučio iš motinos. Atėjo metas važiuoti namo.

– Tavo tėvas nori, kad perimtum vynuogyną, – pasakė ji. – Jis sensta, jo sveikata nebėra tokia kaip anksčiau.

– Susirgo?

– Ne, bet pavargo ir nori viską perduoti tau. Tiesą sakant, Žanai Poli, jis tiek daug laiko praleidžia Paryžiuje… – Jos balsas nutilo.

– Suprantu.

– Nori, kad grįžtum rugsėjo pradžioje. Reikalauja.

Žaną Polį perliejo baimė. Jis negalėjo pakelti minties, kad šiam romanui atėjo galas. Širdis plyšo pusiau. Reikėjo kam nors pasisakyti.

– Maman, aš įsimylėjęs, – prisipažino jis.

Iš balso tono Antuanetė suprato, kad padėtis – ne iš laimingųjų.

– Džiaugiuosi, mielasis. Kas ji tokia?

– Tu ją pažįsti.

Antuanetė nejaukiai patylėjo.

– Tikrai?

– Ji buvo atvažiavusi į Jonvabalius. Tai Eiva.

Ilgai buvo tylu – motina bandė suvokti baisią naujieną.

– Juk ne Eiva Laitli, tiesa?

– Ta pati, maman. Mes įsimylėję.

– Bet ji ištekėjusi, Žanai Poli.

– Žinau.

Jo balsas suvirpėjo, bet Antuanetė juto ir plieno tvirtumą.

– Filipas žino?

– Ne.

– Ar kas nors žino?

– Tik mudu.

– Tam reikia padaryti galą, – paliepė ji. – Tai turi tuoj pat baigtis!

– Aš negaliu.

– Privalai. Ji ne tau, Žanai Poli. Eiva turi vyrą ir vaikų. Ką jau kalbėti apie tai, kad Filipas – artimas tėvo draugas. Nė nenumanai, kur veliesi. Tai visiems, taip pat ir tau, tegali atnešti nelaimę. Privalai tuoj pat grįžti.

– Maniau, suprasi.

– Suprasiu? Taip, suprantu. Juk pati metų metus kenčiau dėl nesibaigiančios tėvo neištikimybės. Daugiau apie tai nebekalbėkim. Nebenoriu girdėti minint jos vardo.

– Bet maman!

Ji prakalbo švelnesniu balsu:

– Tai todėl, Žanai Poli, kad aš tave myliu. Tu mano vienintelis. Su tavimi sieju didelius lūkesčius: kad sėkmingai vesi, susilauksi vaikų, gyvensi čia, Jonvabaliuose. Eiva Laitli tau neteikia jokios vilties.

– Eiva Laitli – mano gyvenimas.

– Esi pakankamai jaunas pradėti kitą gyvenimą. Atsigausi. Eiva neatsakingai pasielgė, kad tave suvedžiojo.

– Nesiklausysiu jokių piktų žodžių apie ją. Tai aš buvau neatsakingas. Kaltas aš. Ji nebūtų pasidavusi, jei nebūčiau spaudęs. Būk tikra, maman, jei turėsiu ją palikti, niekuomet neatsigausiu.

Motina kitame linijos gale paaikčiojo.

– Tai nesąmonė. Bet jai – galas. Galiu pasakyti tik tiek, kad tai praeity. Namo grįžti pirmą rugsėjo savaitę. Daugiau apie tai nebekalbėkim.

Žanas Polis namelyje virė iš įniršio. Žinoma, mama teisi. Eiva Laitli skirta ne jam. Jis neįkalbės jos palikti vaikus – gebėjimas mylėti ir būti ištikimai buvo dvi jos savybės, kuriomis Žanas Polis labiausiai žavėjosi. Argi ji bebūtų jo dievinama Eiva, jei pajėgtų dėl jo palikti savo jauną šeimą, jei būtų tokia savanaudė?

Jis nebeprisiminė, kada paskutinįkart verkė. Be abejonės, nebuvo verkęs nuo vaikystės. Tačiau nuo minties, kad ją paliks, užsikūkčiojo. Įsikniaubė veidu į pagalvę. Jodinėjo ant vaivorykštės žinodamas, kad galiausiai už tai sumokės krauju. Bet kad ir kaip buvo skaudu, dėl vieno jis neabejojo – kad buvo verta: gyvenimas kančios už vasarą laimės.

15 Ir aš tave myliu (pranc.).

XXXIII

Gintarinės sutemos, degančių laukų kvapas, trumpėjančios rugsėjo dienos

Dangus, tarsi atspindėdamas jų kančią, buvo pilkas, lietus – smarkus, nepaliaujamai barbenantis į namuko stogą, vaivorykštei nebuvo jokios prošvaistės. Eiva Žano Polio virtuvėlėje užplikė arbatos, apsimesdama, kad viskas normalu, nors pasaulis byrėjo į šipulius. Padengė stalą. Du arbatos puodukai, dvi lėkštutės, lėkštė kavos pyrago ir ąsotėlis pieno. Abu susėdo vienas prieš kitą veik nekalbėdami, žinodami, kad atsisveikinant žodžiai nereikalingi.

Juodu per stalą susikabino rankomis – kaip kaliniai pro grotas – ir neviltingai žiūrėjo. Širdyse abu jautė tokį pat skausmą, tokį pat nervų ir kūno draskymą, tokią pat neatitaisomą žalą sielai. Eiva įpylė arbatos, atpjovė du gabalėlius pyrago, bet jo gardumas buvo menka paguoda.

– Rugsėjis… Aš turiu grįžti į Prancūziją. Nors dėl tavęs paaukočiau ir vynuogyną, ir savo paveldą, gyventi čia slapstantis – ne gyvenimas.

– Nieku gyvu to neprašyčiau, mielasis Žanai Poli. Juk visuomet žinojom, kad vasara baigsis.

– Prašau tavęs, neverk, – tarė jis, kai Eivos akys priplūdo ašarų. – Jei verksi, išvažiuoti niekaip neįstengsiu.

– Man tave mylėti buvo didžiausias džiaugsmas ir baisiausias skausmas. Visuomet būsi mano širdy. Vaikštinėdama po mūsų sodą kasdien galvosiu apie tave, meilė sulig kiekvienais praeinančiais metais tik stiprės ir gilės.

– Aš tavęs, ma pêche, lauksiu.

Kaip ji norėjo, kad šitai būtų tiesa. Dėkinga sugriebė mestą gelbėjimosi lyną.

– Pažadi? Kai tik vaikai paūgės ir manęs nebereiks Filipui, aš išsivaduosiu. Būsiu pasiruošusi, kad vežtumeisi mane į Prancūziją. Galėsime kartu senti ir mylėti nesijausdami kalti, žinodami, kad aš likau tol, kol reikėjo likti. Kad savo pareigą atlikau.

– Aš norėčiau, kad galėtum likti su manim, bet tu ne tokia, todėl tave ir myliu. Mudu išsiskiriam nieko neskaudindami. Tik save.

Eiva atgalia ranka nusišluostė skruostą.

– Kai išvažiuosi, bus taip tuščia. Taip beprasmiška. Nebebus stebuklo, tik dirva ir augalai – kaip bet kuris kitas pasaulio sodas.

Jis žvelgė į ją degančiomis akimis.

– Stebuklas yra giliai žemėje, Eiva. Jis ten bus visuomet, nes mes jį pasėjom. Niekad to nepamiršk.

Į langus barbenant lietaus lašams jie pasimylėjo paskutinį kartą.

– Vieną dieną aš į šitą namelį grįšiu ir tave atsiimsiu, – pasakė Žanas Polis bučiuodamas jai į smilkinį. – Rasiu tave čia, laukiančią, ir niekas nebus pasikeitę. Grįžtantį mane pasitiks arbatos puodukai ant stalo, karštas virdulys, šviežutėlis kavos pyragas – tavo skaniausias. Tai mūsų ypatinga vieta. Palikim ją tokią, kokia yra. Kaip mūsų šventovę, kad vienądien, kai grįšiu, būtų kaip vakar. Aš pareisiu, lyg būčiau išėjęs valandai, ir mudu pradėsim nuo ten, kur sustojom. Atrodysim senstelėję, pasiraukšlėję, kiek išmintingesni, bet mūsų meilė nebus pasikeitusi. Aš nusivešiu tave į Prancūziją ir mes savo stebuklą sėsim Jonvabalių soduose, visas likusias dienas nugyvensim kartu.

– Kokia graži svajonė, – atsiduso Eiva, įsikniaubdama jam į kaklą.

– Jei svajosim užtektinai stipriai, ji gali virsti tikrove. Kaip tavo paikoji rožinė tarp žalios ir melsvos. Jei žiūrėsim pakankamai įdėmiai, gal ją ir išvysim.

– Mes sukursim ilgalaikę vaivorykštę, – sušnibždėjo ji, nebesulaikydama ašarų.

Eiva stovėjo tarpdury ir žiūrėjo, kaip jis nueina. Buvo taip, kaip Žanas Polis ir geidė – jis tesinešė mažytį krepšį, lyg eitų vos valandai. Ji žiūrėjo, kol jis pranyko, paupiu nuėjo į miestelį, iš kurio ketino taksi važiuoti į stotį. Atsisveikinti su vaikais ar Filipu Žanas Polis nepanoro – nemanė ištversiąs. Užtat pabučiavo mylimąją ir išsinešė jos meilę.

Daugiau niekas, regis, nė kiek nesistebėjo, kad Žanas Polis išvyko, tik Filipas mažumėlę įsižeidė, kad tas nesiteikė atsisveikinti. Buvo vasaros pabaiga, bet juk Žanas Polis visuomet sakydavo, kad bus metus. Hektoras su Eiva toliau dirbo soduose. Hektorui Žano Polio irgi trūko. Eiva svarstė, ar jam žinoma apie romaną, mat Hektoras į ją žiūrėjo su tokia užuojauta, tarsi būtų supratęs jos gėlą. Vaikai grįžo į mokyklą, Filipas baigė rašyti knygą. Todė, pasikvietusi Eivą pajodinėti po kalvas, pastebėjo, kad draugės eisena nebe tokia žvali ir kad ji nebešvyti. Ji nuspėjo, kad čia kažkuo dėtas Žanas Polis, bet nors kartą savų minčių nepasakė garsiai. Pranešdama jai, kad Žanas Polis išvažiavo, Eiva labai stengėsi nuslėpti skausmą, bet Todė jį įžvelgė akyse ir suprato iš to, kaip nukreipiamas žvilgsnis. Ji žinojo – jei draugę spaus, sukels jai baisią kančią. Kai bus pasirengusi, ji pati pasakys. O kol kas Todė bus šalia, kaip sena patikima draugė, ir ją guos įprastu buvimu.

Eiva sodais klaidžiodavo kaip pamėklė. Naktimis viena rymodavo ant suolelio po šermukšniu, kuo skrupulingiausiai prisimindama visas santykių smulkmenas, pradedant diena, kai jie susitiko, ir baigiant ta, kai išsiskyrė, o galiausiai užsidarė namelyje ir ėmėsi iškarpų albumo: klijavo kartu sodintų gėlių žiedlapius, jiems ypač reikšmingų medžių ir krūmų lapus. Ji rašė eilėraščius, sodų aprašus, surašinėjo labiausiai mėgtus dalykus – nuo ryto šviesos, krintančios ant pievutės, iki galveles iš šalnos keliančių snieguolių. Eiva rašė, nes taip išgyvendavo katarsį, o prisiminimai palengvindavo skausmą.

Žanas Polis į Prancūziją grįžo kraujuojančia širdimi. Žaizda niekuomet neužgis. Gyvenimas prieš jį driekėsi tarsi bekraštė jūra, kurioje jis plūduriuos apleistas ir vienišas lyg „Skrajojantis olandas“. Kalbėti apie savo jausmus jis nesiruošė, bet tėvas pasitiko oro uoste ir vežė namo, tad Žanas Polis nepamatė, kaip atvėrė širdį. Jo nuostabai, Anri neburnojo kaip mama, tik atlaidžiai šypsojosi.

– Klausyk, – pradėjo šneką tėvas važiuojant tiesiu keliu. – Pasikalbėkim kaip vyras su vyru. – Klausytis dar vienos tėvo paskaitos Žanui Poliui anaiptol nesinorėjo. – Aš neslepiu, kad pusę gyvenimo gyvenu Paryžiuje su Ivete. Nieko čia blogo, kad vyras įsitaiso meilužę. Tačiau kai jis meilužę užsigeidžia vesti – labai blogai. Ypač jei ta, apie kurią kalbama, yra Eiva Laitli.

– Papa, aš jos įsimylėti neketinau.

– Dėl tavo skonio, Žanai Poli, aš nesiginčiju. Tiesą sakant, juo žaviuosi. Ji išties užburianti moteris. Bet tu turi pareigų Jonvabaliuose. Esi mano vienintelis sūnus, todėl man reikalinga, kad susilauktum įpėdinio, kuris visa tęstų, kai tavęs nebebus. Eiva turi savo šeimą. Iš santykių su ja nieko nebus. Ji sausa kaip dykuma. Tau reikia vaisingos jaunos kumelaitės…

– Kitos man nereikia, – nutraukė jį Žanas Polis.

– Aš ir nesakau, kad kitą įsimylėtum. Pats tavo motinos irgi nebuvau įsimylėjęs. Ja žavėjausi, gerbiau. Žinojau, kad bus tinkama man ir Jonvabaliams, ir nesuklydau. Tik pažiūrėk, ką ji padarė iš sodų! Sukūrė juos iš nieko, o dabar pavydi visa Prancūzija. Ji puiki šeimininkė, kai reikia priimti mano klientus. Nuostabi châtelaine16. Gera žmona ir motina. Gaila, kad man nepagimdė daugiau įpėdinių. Tant pis! Vesk tokią, kokią vedžiau aš. Įsitaisyk meilužę. Tačiau Eiva – mano draugo žmona, ji užginta. Daugiau nebesigraužk ir dėkok dangui, kad nesužinojo Filipas.

– Aš nenoriu vesti nemylimos, – prašneko Žanas Polis, bet žinojo, kad tėvas nesupras.

– Ta meilė, – abejingai pasakė jis. – Mylėk galva, ne širdimi. Toks mano patarimas. – Jis paplekšnojo sūnui per kelį ir švelnesniu balsu tarė: – Vis dėlto gėriuosi tavim, kad pasitraukei. Kad išvažiavai nesukeldamas padarinių. Jei Eiva būtų netekėjusi, kaip žmona puikiai tiktų Jonvabaliams. Nedaug teprašovei. Susirask kitą Eivą.

– Ji viena.

Anri papurtė galvą, sukikeno.

– Tu jaunas. Dar sužinosi, kad nėra moters, kuri būtų vienintelė. Bet jei vesi meilužę, atsiras laisva vieta.

Kai automobilis įsuko į château kelią, Žanas Polis pasijuto kaip niekuomet vienišas. Šalia nesant Eivos, grožis žeidė. Norėjosi, kad dangus būtų pilkas, o vynmedžiai – ne tokie vešlūs. Nepadoru, kad pulsuoja toks įstabus grožis, o jo širdis nelaiminga. Pasisveikinti atlėkė šunys, Žanas Polis paglostė jiems galvas, pasitrynė veidu į kaklus.

– Eik pas motiną, – paliepė Anri. – Ji kraustosi iš galvos. Mano, kad viskas per ją.

Motiną Žanas Polis rado klūpančią prie karvelidės, ravinčią piktžoles. Kai ji atsisuko pasisveikinti, jis pamatė ją verkus.

– Maman, – sunerimęs kreipėsi skubėdamas apkabinti. – Atleisk, kad sukėliau tau skausmo.

– Tai mano kaltė, – sušnibždėjo Antuanetė imdama jam už rankos. – Aš raginau ją, kad įkalbėtų tave grįžti į Angliją. Turbūt pamanė, kad į jūsų romaną žiūrėčiau atlaidžiai. Betgi aš nežinojau. Galvojau tik apie tave. Apie ją nė nesusimąsčiau, nė trupučio.

– Kaltė ne tavo. Aš ją jau buvau įsimylėjęs. Jei nebūtų atvažiavusi, galiausiai pats būčiau ten grįžęs.

Antuanetės balsas sugriežtėjo. Ji įsispitrėjo į sūnų.

– Betgi tu nebegrįši, ar ne, Žanai Poli? – Kadangi sūnus dvejojo, ji dar paspaudė: – Tavo tėvas per Ivetę pavertė mano gyvenimą vienu vargu. Negriauk gyvenimo Filipui. Pagalvok apie vaikus.

– Mudu apie nieką daugiau ir negalvojome, tik apie vaikus. Todėl dabar ir esu čia.

Antuanetė nuleido pečius.

– Ačiū Dievui.

Ji atsistojo. Žanas Polis paskui motiną pro vartus nuėjo į château.

– Tu jaunas. Dar pamilsi. Dabar to nesupranti, bet taip bus. Širdis stebuklingai išgyja. Manai, ji per silpna ištverti tokį skausmą, o ji ima ir atsilaiko, kad vėl pamiltų. Susirask merginą, kuri galėtų suteikti tau laimės ir pagimdyti vaikų. Pripildyk Jonvabalius meilės ir juoko. Nebūk kaip tėvas. Ir pats jai suteik laimės būdamas ištikimas, kaip tėvas turėtų būti ištikimas man. Pamiršk praeitį. Pažvelk į šį gražų Bordo kampelį. Jis pasirengęs naujai šeimai ir naujai pradžiai. Ar pažadi man, Žanai Poli?

– Pamėginsiu.

Antuanetė sustojo ant pievelės ir, pasiryžusi baigti reikalą, atsisuko.

– Ne, tu man pažadėsi. Aš tavo motina, tave myliu. Man esi viskas. Aš žinau, kas tau geriausia. Daugiau su ja nebesusitik. Palik ją su šeima ramybėje. Prašau, Žanai Poli. Jei nori būti laimingas, palik ją praeity ir paleisk.

– Aš lauksiu, kol užaugs vaikai. Kai jiems Eivos nebereikės, ji atvažiuos pas mane.

– Eh bien17, tuo ir baikim, – nusileido ji, būdama tikra, kad jis laikui einant pamirš Eivą ir ves kitą. – O dabar eime, noriu parodyti tau, ką pasodinau vaismedyne.

Žanas Polis leido motinai įsikibti į parankę ir vedžioti jį po sodą.

Akmeninėje širdies kertelėje jis pajuto įsižiebiant menką kibirkštį. Pirmąkart nuo to laiko, kai paliko Eivą, ūpas pakilo. Jis augins sodus ir puoselės vynuogyną, prisodins dar medžių ir krūmų, išplės valdą. Savo meilę nukreips į Jonvabalius, kad galiausiai atvažiavusi ji pamatytų, koks jai sukurtas rojus. Eiva supras, kad jis jos niekuomet nesiliovė mylėjęs.

Tūnodama namelyje Eiva pajuto pykinimą ir besitęsiantį blogumą priskyrė prie savo kančios požymių. Jai nesinorėjo valgyti, skrandį apramdydavo tik kokakola. Gulėdama ant lovos namelio prieglobstyje ir gerdama ją iš skardinės, ji dailia kilpota rašysena rašydavo į iškarpų albumą. Laikas ėjo. Jei vėstantis vėjas, blunkančios spalvos sode ir trumpėjančios dienos nebūtų pranešusios apie artėjantį rudenį, visos dienos būtų susiliejusios į vieną – ilgą ir liūdną. Eiva norėjo Žanui Poliui parašyti ar paskambinti, vien tam, kad išgirstų jo balsą, tačiau žinojo, kad tai beprasmiška. Išsiskyrimo skausmą galėjo apmaldyti vien tik laikas, taigi ji turėjo sau jo duoti. Todėl ir rašė albumą, vildamasi vienądien jį padovanosianti Žanui Poliui, kad jis žinotų, kaip jo ilgėjosi. Kad jis niekuomet nebuvo išduotas.

– Krūmiuk, atrodai labai išblyškusi, – kartą per vakarienę tarė Filipas. – Tu nevalgai. Nekaip jautiesi?

– Man taip neatrodo. Aš tik pavargusi ir subliūškusi. Turbūt dėl oro.

– Nesąmonė. Aš manau, kad tu nėščia.

Eiva apstulbo.

– Nėščia? Taip manai?

– Esu tuo tikras. Juk tave pykina. Nuolat esi pavargusi. Nevalgai. Tau nieko neskauda. Kodėl gi nenusiperki vieno tų testų, kurie vis reklamuojami, ir nepasitikrini?

– Aš manau, kad tu klysti.

– Kodėl? Visai neseniai troškai dar vieno vaiko. – Jis paėmė jos ranką. – Galbūt tavasis noras išsipildė. Kodėl gi ir ne, a? Mūsų vaikai būna tokie šaunūs.

Nuo minties apie dar vieną kūdikį Eiva perbalo. Paskui širdyje žybtelėjo menkutė kibirkštėlė. Jei ji laukiasi, kūdikis gali būti Žano Polio. Ji prisidengė ranka šypseną. Žano Polio mažylis… Ji to nė nedrįso norėti.

Kitą dieną Eiva nuvažiavo į vaistinę ir nusipirko testą. Drebančiomis rankomis įmerkė lazdelę į šlapimą ir laukė. Užsimerkusi prašė: „Dieve, jei tu esi, meldžiu, suteik man palaimą – duok Žano Polio vaiką, kad turėčiau jo dalelę, kurią galėčiau mylėti. Juk nieko nenuskriaudžiau. Dėl vyro ir vaikų paaukojau meilę. Kūdikis bus man atlygis, jei jo nusipelniau.“ Atsimerkusi pamatė ryškiai mėlyną juostelę, reiškiančią, kad atsakymas teigiamas. Eiva iš tiesų laukėsi.

Ji suskubo prie telefono Žanui Poliui pranešti, kad vaikas, kurio jis taip troško, – jos pilve. Dalelė jo ir dalelė jos, sukurta iš meilės. Atsivertusi adresinę, paieškojo Jonvabalių telefono, bet numerio taip ir nesurinko. Ji spoksojo į atverstą puslapį, o įkarštis ryškioje tikrovės šviesoje tirpo. Kas iš to? Jų padėtis pasidarys dar nepakeliamesnė. Žanas Polis turės visas teises pareikšti pretenzijas dėl vaiko. Jam nėra ko prarasti. O ji gali prarasti viską. Jei prisipažintų Filipui, sukeltų pavojų vaikams ir visus aplink padarytų nelaimingus. Įskaudintų tuos pačius, kuriuos saugodama viską aukojo. Eiva knygutę užvertė. Šitai turi būti jos paslaptis. Niekas neturi žinoti. Filipas manys, kad kūdikis jo, o vaikai naują broliuką ar sesutę priims nieko neklausinėdami. Tiesą ji nusineš į kapus.

Kitą pavasarį, kai išsiskleidė gražieji narcizų žiedai ir vėjelis sklaidė jų žiedlapius lyg konfeti, Eiva pagimdė mažylę. Prisimindama, kaip ją vadindavo Žanas Polis, pareikalavo kūdikiui duoti Pičės18 vardą. Veritė dukters klausinėjo, ar ji esanti sveiko proto, kad išsirinkusi tokį juokingą vardą, bet Filipas žmonai nusileido. Jis į savo mažąją dukterį žiūrėjo su pasididžiavimu. Anot jo, Pičė atrodė kaip iš akies traukta motina. Išvydusi, kad kūdikio plaukai ir oda šviesūs, Eiva atsikvėpė, bet šypsenoje ji įžiūrėjo Žano Polio grožį. Kiekvienas jos šypsnys buvo dovana.

16 Pilies šeimininkė (pranc.).

17 Gerai (pranc.).

18 Angl. peach – persikas.

XXXIV

Melancholiška vasaros pabaigos šviesa mano sielą pripildo ilgesio

Londonas, 2006-ieji

Deividas dar niekuomet nesijautė toks vienišas. Jis prarado viską. Miranda neatsiliepė į skambučius. Jis parašė vildamasis, kad ji skirs laiko perskaityti ilgiems atsiprašinėjimams ir prisipažinimams, kad buvo kvailys ir pasipūtėlis. Užvis labiausiai ilgėjosi vaikų. Stengėsi susitelkti į darbą, bet prieš akis vis iškildavo klausiami Gaso ir Stormos veideliai, ir širdį užliedavo gėda. Su Blaita jis nesikalbėjo nuo išsiskyrimo Vaterlo stotyje. Žiūrėdamas, kaip ji braunasi pro keleivius su Rafaeliu už rankos, Deividas išgyveno neapykantos sau kančią. Daugiausia iš visų prarado vaikai. Rafaelis niekuomet nebesidžiaugs savaitgaliu drevėtajame medyje, Gasas su Storma niekuomet nebelakstys su tėčiu apie seną sugriuvusią pilį. O juk jis kaip tik buvo bepradedąs jais džiaugtis.

Deividas gailėjosi dėl savo pasipūtėliškumo. Manė turįs teisę į viską, mat sunkiai dirbdavo ir uždirbdavo krūvą pinigų. Tačiau Miranda nebuvo kilnojamojo turto dalis, tokia kaip namas ar automobilis, kad galėtum ją įrašyti į sąrašą šalia meilužės ir pied à terre. Deividas ją mylėjo. Ji buvo jo vaikų motina. Jis buvo šeimos vyras. Viską padarys, kad tik laikrodį atsuktų atgal. Viską.

Deividas turėjo daug pažįstamų, bet draugų, su kuriais galėjo nuoširdžiai pasikalbėti, tebuvo vienas. Somerledą Makdonaldą, pravarde Makas, jis pažinojo labai seniai. Makas buvo tas, kuriam jis galėjo patikėti pačias gėdingiausias paslaptis žinodamas, kad nebus pasmerktas. Nuoširdžios šviesiai rudos akys, stiprus, tvirtas apsigimusio sportininko kūnas – Makas buvo patikimas ir pastovus, turėjo tokį humoro jausmą, kad iš to, kas blogiausia, padarydavo patį geriausią. Mako žmona Lotė per santuokinio gyvenimo metus susidraugavo su Miranda. Jie džiaugdavosi medžioklės savaitgaliais Mako šeimos dvare Jorkšyre, Deividas su Maku buvo apsėsti regbio ir kriketo manijos, todėl iki paryčių Mako svetainėje Fulame pražiūrėdavo „Pelenų“ turnyrą. Makas buvo Gaso krikštatėvis, o Deividas – Mako ir Lotės sūnaus Aleksandro. Dabar pačiam Deividui reikėjo išmintingo krikštatėvio patarimo.

Kol Lotė viršuje guldė į lovą Aleksandrą, Deividas seno draugo akivaizdoje palūžo.

– Buvau visiškas niekšas, – pasakė jis sėdėdamas ant sofos ir susiimdamas rankomis veidą. – Viską praradau, ir dėl ko? Dėl beprasmio romano! – Kol draugas liūdnu monologu pasakojo apie savo kvailybę, Makas kantriai klausėsi. – Miranda visuomet buvo puiki žmona, o tu pažiūrėk, kaip aš su ja pasielgiau! Mama pasakytų, kad lazda turi du galus ir kad aš visiškai nusipelnau būti išgintas. – Deividas pakėlė paraudusias maldaujančias akis. – Ką man daryti? Pasakyk man, Makai. Kaip ją susigrąžinti?

Makas sėdėjo užmetęs koją ant kojos, su bokalu šviesiojo alaus, iš po kilstelėjusios kelnių kiškos buvo matyti regbio kojinė.

– Tu ją susigrąžinsi, Deividai. Bet pirmiau ji privers tave pašliaužioti po purvą. Nėra prasmės galvoti apie tai, kas padaryta. Tai praeitis, ir jos nepakeisi. Pirmiausia turi jai parašyti.

– Aš jau parašiau. Guldau galvą, kad mano laišką ji išmetė į šiukšliadėžę.

Deividas gurkštelėjo viskio.

– Kažin. Jei vis dar myli tave taip, kaip, mano tvirtu įsitikinimu, myli, ji tavo atsiprašymą išgirsti norės. Norės girdėti, jog tu trokšti, kad to niekad nebūtų nutikę, kad tu ją myli ir nori susigrąžinti. Kaip labai brangini ją ir vaikus. Ar nuoširdžiai laižei jai papades?

– Dar ir kaip.

Makas ramiai patraukė pečiais, kaip jam buvo būdinga.

– Vadinasi, nardinai rankas į purvą, nusiteikęs ilgai keliaklupsčiauti?

– Sakyčiau, taip.

Makas išsišiepė ir siurbtelėjo alaus.

– Gerai. Tai tik pradžia. Nusiųsk jai gėlių su rašteliu, kad ji vienintelė moteris tavo gyvenime. Kalbu ne apie mažą puokštę – užversk virtuvę rožėmis. Tik ką nors praradęs supranti, kiek daug tai tau reiškė. Taip ir parašyk, tu dabar kaip tik taip jautiesi. Jei tikrai nori ją susigrąžinti, turėsi sunkiai kautis. Ji įžeista ir pažeminta. Viešpatie, neįsivaizduoju, ir kodėl tu nesusiradai ko nors iš kitokio molio! Kad ir kaip būtų, vis dėlto tu jos vaikų tėvas, ji irgi nenorės tavęs netekti. Tik pageidaus, kad pakentėtum, kaip ji kenčia. Nusiteik ateinančius dešimt santuokinio gyvenimo metų pragyventi nusižeminęs.

– Aš nenoriu, kad vaikai mane laikytų pabaisa. Negaliu nė pagalvoti, kad jie manys, jog…

Deividas vėl griebėsi už galvos. Nuo viskio buvo apsvaigęs.

– Miranda – nuovoki moteris. Vaikų nuteikti prieš tave ji nesistengs.

– Įstumtieji į kampą krečia kvailystes. – Deividas atsiduso ir atsilošė į pagalvėles. – Žinai, aš buvau toks bukagalvis, tegalvojau apie save ir darbą, buvau siaubingas tėvas. Užuot vedęsis vaikus statyti palapinių ir žvejoti, savaitgaliais praspoksodavau į televizorių, žiūrėdamas sportą. O tada pamačiau, kaip į mano vietą tykina sodininkas, Žanas Polis. – Jis karčiai nusijuokė. – Mačiau jį darže su Miranda ir vaikais. Plieskė saulė, medžiuose čirškavo paukščiai, tereikėjo prakeikto šuns, ir paveikslas būtų buvęs tobulas. Aš supratau, kad esu išprašomas iš savo šeimos, ir žinai ką? Dėl visko pats buvau kaltas. Ne Žanas Polis. Dieve, jis tik dirbo savo darbą, nepriekaištingai dirbo. Buvau ėmęs vengti Blaitos, bet ji įsiveržė į biurą vien su kailiniais. Po šito apsisprendžiau su ja baigti ir daugiau laiko leisti su šeima. Jau buvau tuo beapsidžiaugiantis, bet Miranda ėmė ir pasikvietė Blaitą pasisvečiuoti savaitgalį. Aš to reikalo nebetęsiau, stengiausi kuo taktiškiau jį pabaigti. Supratau, kad supykdyta ji gali pratrūkti ir viską sugriauti. Miranda pamanė, kad šiltnamyje aš Blaitą dulkinu. Taip pasirodė, bet tai buvo netiesa. Dieve, aš kvailys.

– Ak, prieš tave buvo galybės kvailių, tiek pat bus ir po tavęs. Tu ne vienintelis.

– Na, o tu, Makai, judu su Lote tokie stiprūs, – žavėdamasis pagyrė Deividas ir ištuštino taurę. – Išties. Tu ne toks kaip aš. Visuomet savim pasitiki. Gerai jautiesi savame kailyje. Nuo pat mokyklos laikų, kai žibėdavai per regbio turnyrus. Aš tau pavydžiu. Toks mulkis tu niekuomet nebuvai.

Makas vėl patraukė pečiais.

– Visi daro klaidų. Ji tau atleis. Štai, ateina mano mieloji žmonelė.

Lotė nulipo laiptais šypsodamasi patenkinta pagaliau užmigdžiusios vaiką motinos šypsena.

– Norėtum dar viskio? – paklausė ji Deivido, žiūrėdama į jį su užuojauta. Aleksandro kambaryje ji buvo išklausiusi visą pokalbį.

– Lote, jūs su Miranda artimos. Ar galėtum su ja pasikalbėti? Prišnekink ją pagaliau susitikti su manimi.

Lotė nežinojo, ar apsimesti, kad nieko nežino, ar prisipažinti už sienos klausius. Ji žvilgtelėjo į Maką, tas drąsinamai linktelėjo.

– Neišėjo nenugirsti, – prisipažino ji imdama Deivido stiklą pripilti. – Aš Mirandai paskambinsiu.

Deividui, regis, palengvėjo.

– Ačiū tau, Lote. Tu angelas.

– Žadėti nieko negaliu.

– Žinau. Bet turint omenyje, kad ji visiškai su manimi nekalba, tu esi vienintelė tarpininkė, per kurią galiu perduoti žinią.

– Ir ką man jai pasakyti?

– Kad myliu. Gailiuosi. Kad noriu ją susigrąžinti. – Deividas atsirėmė alkūnėmis į kelius, pasitrynė akis. – Pasiilgau jos ir vaikų. Aš pragare.

Makas drąsindamas šyptelėjo. Lotė jau tikrai žinos, ką pasakyti.

Hartingtono rūmuose Miranda sėdėjo prie rašomojo stalo ir įnirtingai barškino nešiojamojo kompiuterio klaviatūra. Pasinėrus į romaną, buvo galima atsiriboti nuo baisių savo pačios santykių. Susitelkus į Eivos iškarpų albumą, Žaną Polį ir savą nelaimę, žodžiai liejosi taip, kad vos spėjo lakstyti pirštai. Ji prirašė jų šimtą dešimt tūkstančių, ir eilutės, jos nuostabai, buvo lyriškos ir aistringos, išmintingos ir jaudinančios. Nors pačios santuoka ir nuėjo niekais, ji vylėsi, kad iš nelaimės išeis bent šis tas gero. Įnikusi į darbą, darsyk pajuto besismelkiant švelnų apelsinmedžių žiedų kvapą.

Mirandai paguodą teikė Žanas Polis. Savo svetainėje klausėsi jos verkiančios, pasakojančios, kaip susitiko su Deividu, kaip draugavo, susituokė. Skatino ją susitelkti į tai, kuo jai patiko Deividas. Į gerus laikus, kuriais abu džiaugėsi. Į priežastis, kodėl tuokėsi. Ji sutiko, kad įtrūkių jau būta Londone, o dėl atstumo, kuris atsirado jiems persikrausčius į kaimą, tie įtrūkiai dar pagilėjo. Londone ji taip rūpinosi savo gyvenimu, kad vargu ką pastebėjo. O Hartingtone jie netikėtai apsiprato be Deivido, ji pamažu išmoko būti viena, ir pro įtrūkius tarsi šilkinis vėjelis prasiskverbė šaltis. Miranda taip norėjo jam prisipažinti įsimylėjusi, bet gėdijosi. Žanas Polis atrodė toks kilnus, ji nedrįso sukelti jam nepatogumo.

Miranda rašė lyg apsėsta. Rašė naktimis, kai suguldavo vaikai, iki paryčių, kai į jos kabinetą primindamas apie laiką įsiverždavo bundančių paukščių čiulbėjimas ir pavandenijusi aušra. Rašydavo, kol imdavo gelti akis, o vokai apsunkdavo. Dienomis ji galėdavo dirbti, nes vaikai būdavo su Žanu Poliu. Jiems niekas nesikeitė. Atrodė, vaikai patikėjo, kad tėtis negali atvažiuoti, nes dirba. Gasas pažiūrėdavo tamsiomis, įtariomis akimis, bet Miranda sugebėjo jį įtikinti, kad mamytė su tėveliu, nors ir susipyko, dabar vėl draugauja. Žanas Polis išsivedė juos pajodinėti Džeremio žirgais ir užjojo ant kalvos, nuo kurios buvo matyti jūra. Žiūrėdamas į horizontą, jis prisiminė užburiančią dieną, kai lijo lietus, o jie su Eiva po medžiais ieškojo prieglobsčio.

Žanas Polis didžiavosi sodais. Padedamas Andervudo ir Mirandos, jis grąžino jiems buvusią šlovę. Dar buvo kur sodinti sodinukus ir reikėjo kelių metų laikų, kad suvešėtų krūmokšniai, bet dalis stebuklingumo sodui jau buvo grąžinta. Vieta nebeatrodė bedvasė. Vaikštinėdamas takeliu, pro darželį vingiuojančiu karvelidės link, jis tarp rožių ir lelijų jausdavo Eivą. Kartais, sėdėdamas ant suoliuko aplink šermukšnį, manydavo užuodžiąs apelsinmedžių žiedų kvapą. Užsimerkęs pajusdavo ją, sėdinčią šalia, giriančią jį dėl sodo, besižavinčią gėlėmis, kaip žavėjosi, kai pirmąkart jas nupiešė. Tais sykiais būdavo geliamai malonu. Tramdydamas ašaras jis svarstydavo, ar nebus laukdamas jos iššvaistęs gyvenimo – juk galėjo eiti pirmyn, vesti kitą, susilaukti vaikų. Žiūrėdamas į sode žaidžiančius Gasą su Storma, kaip prieš dvidešimt šešerius metus žaisdavo Arčis, Angusas ir Popė, jis geisdavo to, ko niekuomet neturėjo.

Deivido laiškas buvo penkių puslapių ilgio, pilnas atsiprašymų, prisipažinimų, kaip jis ilgisi jos ir vaikų. Po savaitės Miranda gavo furgoną raudonų rožių su prierašu: „Tik tavęs netekęs supratau, kaip tave myliu. Buvau visiškas kvailys, kad tokį ypatingą ir brangų žmogų laikiau savaime suprantamu dalyku.“ Paskui ji sulaukė Lotės skambučio.

– Vieną vakarą pas Maką užsuko Deividas, – pranešė Lotė. – Jis visiškai nusikamavęs. Taip tragiškai atrodančio nebuvau mačiusi.

– Jis to nusipelnė. Gulėjo su mano drauge. Negana to, dulkino ją mūsų šiltnamy!

– Jis sako, kad ne.

– O kodėl gi užtrauktukas buvo atsegtas?

– Šito negaliu pasakyti, – pasidavė Lotė. – Klausyk, jis padarė siaubingą klaidą, ir pats tai supranta. Trokšta, kad galėtų laikrodį atsukti atgal. Kad to nebūtų nutikę.

– Žinau. Gavau penkių puslapių laišką.

– Jis klausė Maką patarimo. Beviltiškai trokšta tave susigrąžinti. Jis pasiilgo vaikų…

– Žanas Polis geresnis tėvas, nei kada nors buvo Deividas.

– Taip, jis Žaną Polį minėjo.

– Neabejoju, kad minėjo. Deividui tenka dėl jo gėdytis.

– Jis gėdijasi ir pats, – sumojo Lotė. – Bent jau su juo pasikalbėk.

– Dar nesikalbėsiu. Per anksti. Reikia, kad prablaivėtų galva. Koks klaikumas. Žinai, aš vos laikausi.

– Tai leisk jam susitikti su vaikais, – diplomatiškai pasiūlė Lotė. Ji buvo ryžtingai apsisprendusi ką nors laimėti Deividui.

Miranda valandėlę pasvarstė.

– Tu teisi, – pasidavė ji. – Susibarėm mudu abu. Vaikai čia niekuo dėti.

– Tu labai kilni, Miranda, – lengviau atsikvėpusi tarė Lotė. Pradžia padaryta.

– Pasakyk jam, kad gali atvažiuoti šį savaitgalį. Aš išvykstu į Londoną, apsistosiu viešbutyje. Draugei pažadėjau dienos apsipirkimą, taigi nenoriu jos nuvilti. Ištrūkti porai dienelių ir pačiai bus į naudą. „Berkeley“ užsiregistravau penktadienio vakarui, o grįšiu sekmadienį po pietų.

– Mes labai apsidžiaugtume, jei apsistotum pas mus, – pasiūlė Lotė.

– Tu meilutė, Lote, ačiū. Aš būsiu su savo drauge Eta. Šiaip ar taip, Deividas gali padaryti bent tiek – sumokėti už didelį numerį. Apsistočiau Kensingtone, bet ten jis turbūt dulkino Blaitą.

– Gera mintis. Perduosiu jam viską, išskyrus paskutinį sakinį, ir vėl tau paskambinsiu.

– Ačiū, Lote.

– Nėra už ką. Mes mylim jus abu, Miranda. Tikiuosi, kaip nors tai įveiksit.

– Aš irgi.

Bet tikra, kad to nori, Miranda nebuvo. Jos mintys grįžo prie Žano Polio. Tol, kol jis būdavo jai prieš akis, ji gerai nė nežinodavo, ko nori.

Žanas Polis sėdėjo ant suoliuko po šermukšniu. Vaikai po maumedžiais prie karvelidės kasė duobę.

– Ar neprieštarausit, jei prisėsiu? – paklausė Miranda pravėrusi raudonus vartelius ir sustojusi po rausvų rožių arka.

– Prašom. Kaip jaučiatės? – paklausė jis.

Miranda atsisėdo šalia ir atsiduso nežinodama, nuo ko pradėti.

– Jis parašė ilgą meilės laišką. Atsiprašinėja, sako, kad dėl visko gailisi ir nori mane susigrąžinti. Virtuvę užpylė rožėmis.

– Gera pradžia.

– Nusprendžiau leisti jam šį savaitgalį pasimatyti su vaikais. Aš su Henrieta išvažiuoju į Londoną, apsistosiu puikiame viešbutyje. Pagaliau juk vaikai dėl kivirčo nekalti. Kodėl jie turėtų kentėti?

– Jūs labai išmintinga.

– Tik norėčiau tokia būti. Va jūs, Žanai Poli, tai išmintingas. Esat geresnis tėvas nei jis. Man regis, Gasui tik reikėjo tėčio, kuriam jis rūpėtų. Deividas toks nebuvo. O jūs esat. – Ji nuleido akis. – Jūsų dėka, Žanai Poli, aš išmokau džiaugtis jų draugija ir purvintis delnus. Pamažu pamilau šituos sodus. Niekuomet nė nepamaniau, kad taip gali nutikti. Buvau tikra londonietė. Mintis apie guminius versdavo gūžtis iš siaubo, o dabar retai kada apsiaunu aukštakulnius, ir nieko. Aš pasikeičiau. Mane pakeitėt jūs.

– Ne aš, – tyliai pratarė Žanas Polis. – Norėčiau prisiimti nuopelnus, bet negaliu. Tai sodo stebuklas.

– Stebuklas pats nepasidarė. Jį padarėt jūs.

Ji pajuto, kaip rausta.

– Miranda, stebuklo čia visuomet būta, aš tik jį atgaivinau.

Ji giliai įkvėpė.

– Žanai Poli, jūs nepaprastas. Išmintingas, geras, nuostabiai elgiatės su vaikais. Ir man esat atspara. Imu jumis pasikliauti. Tiesą sakant, aš jus įsimylėjau.

Jis nieko neatsakė, tik uždėjo ranką jai ant pečių, priglaudė.

– Miranda, jūs manęs neįsimylėjot. Tik esat sutrikusi.

– Ne. Man rodos, įsimylėjau jau tądien, kai jus atsivedė Storma.

Žanas Polis paieškojo tinkamų žodžių, kad jos neįžeistų.

– Žinot, aš jums negaliu atsakyti meile. Taip, kaip norit, negaliu, – pagaliau tarė.

Mirandos akys paplūdo ašaromis, bet ji tvardėsi, kad nepravirktų.

– Negalit?

– Jus myliu kaip brangią draugę. Aš visuomet mylėsiu kitą. Jos vietos mano širdy niekas neužims. Ji visiems laikams atitekusi jai.

– Kas ji?

– Seniai pažįstama moteris. Ji buvo ištekėjusi ir turėjo vaikų. Mes kentėjom dėl neįmanomos meilės.

– Ji liko su vyru?

– Ji negalėjo palikti vaikų. Meilė jiems buvo stipresnė. Ir gerai. Tai buvo labai seniai. Buvo kas kita. Aš buvau jaunas. O dabar susenau. – Jis prunkštelėjo dėl savo kvailumo. – Aš jai atidaviau visus savo gyvenimo metus nuo to laiko, kai mažne prieš trisdešimt metų išsiskyrėm.

– Taip ir nemėginot kurti kito gyvenimo? – Toks atsidavimas Mirandą apstulbino. – Nemaniau, kad šiais laikais dar taip mylima.

– Kai taip myli, kito gyvenimo kurti nebegali. Jai niekas nebūtų prilygęs. Ji mane per daug išpaikino. Patyriau didžiulę meilę, menkesnė nebebūtų tikusi.

Mirandai pasirodė, kad šitą istoriją ji jau girdėjusi. Staiga ėmė svaigti galva – juk vaizduotę užvaldęs slaptasis albumas, ko gero, skirtas jam. Eiva Laitli mylėjo Žaną Polį?

– Kiek truko jūsų romanas? – atsargiai paklausė ji.

– Metus, – atsakė jis.

Dabar ji buvo tikra. Bet ką reiškia P. P.? Jai teks darsyk skaityti albumą, kad rastų atsakymą.

– Kokia ji buvo?

– Nepakartojama, keista, linksma, miela. Talentinga sodininkė. Labai brangino gamtą. Ji mane išmokė visko, ką moku.

Miranda nuskubėjo į namus. Iškarpų albumo būta storo, iš daug puslapių. Jei Žanas Polis iš tikrųjų yra P. P., tai ne atsitiktinumas, kad jis atvažiavo dirbti į jos sodus. Ne atsitiktinumas, kad sodus atkūrė taip, kaip buvo pasodinusi Eiva Laitli. Jis turėjo pažinoti kiekvieną sklypo plotelį, nes jame su ja dirbo. Tai jis bus nupiešęs darželio piešinį. Jis grįžo ieškoti Eivos, bet vietoj jos rado Mirandą ir jos šeimą. Tai štai kodėl atrodė toks liūdnas. Eiva jo nelaukė, kaip buvo žadėjusi. Bet kodėl tada namelyje paliko albumą? Kodėl neėmė ir neišsiuntė jam į Prancūziją?

Miranda vertė puslapius ieškodama aprašymų, kaip atrodė P. P. Dabar, atradus saitą, viskas stojosi į savo vietas, susiliejęs vaizdas ėmė ryškėti. Galiausiai ji rado jį išduodantį sakinį:

Ak, Pone Prancūze, išvažiuodamas tu man išplėšei didelį gabalą širdies. Žaizda taip ir nesugis, kraujuos ir kraujuos, kol iš manęs nebeliks nieko. Manoji paguoda – vaikai, jei ne jie, širdis nežinotų, kas yra meilė.

XXXV

Raminanti vidurnakčio tyla. Aš visuomet žinojau, kad dangus yra ten aukštai, už tamsos

Tą vakarą Miranda, susilaikiusi nuo romano rašymo, įsitaisė lovoje su puodeliu sultinio. Ji norėjo iškarpų albumą perskaityti iki galo. Norėjo sužinoti, kuo viskas baigėsi. Atsivertusi puslapį, kur buvo sustojusi, puolė skaityti toliau.

Žanas Polis sėdėjo savo svetainėje ir alpėjančia širdimis mąstė apie tuščią château. Jis negalėjo Hartingtone pasilikti visam laikui. Tai, ko atkeliavo, padarė – atgaivino sodus taip, kaip būtų norėjusi Eiva. Jis neturėjo nuovokos, kur ji, bet iš dalies ir bijojo tai sužinoti. Eiva išvažiavo netarusi nė žodžio, štai ir viskas. Kone trys dešimtys metų, kai ji nemurmtelėjo nė menkiausio paguodžiamo žodelio. Ji toliau gyveno savo gyvenimą, o jis grįžo į Prancūziją prižiūrėti vynuogyno, nes kitos išeities neturėjo.

Grįžęs laižytis žaizdų Žanas Polis įkliuvo į kitokį gyvenimą. Motina atsidėjusi pažindino jį su visomis, kokias tik rado, padoriomis, gražiomis prancūzaitėmis, bet Žanui Poliui nė viena nedarė įspūdžio. Širdis buvo sustingusi, ir niekas negalėjo jos atitirpdyti. Antuanetė geidė anūkų, bet Žanas Polis buvo tvirtai apsisprendęs likti ištikimas Eivai, nors ta ir negalėjo likti ištikima jam. Motina prašyte prašė, maldavo jo vesti dėl patogumo, kad château liktų savam vaikui, bet Žanas Polis nesutiko. Vedybos būtų buvusios išdavystė. Eiva liko ištekėjusi, nes neturėjo kitos išeities. O jis turėjo, ir pasirinko niekuomet nevesti. Celibato nesilaikė. Kaip vyras, turėjo poreikių, bet tai nieko nereiškė, bedvasiai ryšiai užsimegzdavo ir pranykdavo tarsi šešėliai naktį.

Grįžti į Hartingtoną jį paskubino motinos mirtis. Žanas Polis ja rūpinosi kaip atsidavęs sūnus, tačiau tapęs laisvas susiruošė daryti tai, ko laukė dvidešimt šešerius metus – susirasti ir parsivežti Eivą. Bet gyvenimas – ne knyga su laiminga pabaiga. Jei jis ir vylėsi, kad ji lauks jo namelyje, teko nusivilti. Kokia nauda būtų jos ieškoti po visą šalį? Šis skyrius baigtas.

Miranda pravirko. Knygos pabaiga buvo tragiškesnė, nei ji vaizdavosi. Eiva namelį saugojo tarsi šventovę. Štai kodėl stalas buvo padengtas dviem – vienintelis būdas įrodyti jam savo ištikimybę buvo palikti viską taip, kaip buvo. Ji liko ištekėjusi, augino vaikus ir gyveno kaip anksčiau, bet namelis stovėjo kaip jos meilės, kurią jautė jam, įrodymas.

Miranda nusistebėjo perskaičiusi, kad Eiva susilaukė dar vieno vaiko, kaip buvo svarsčiusi prieš prasidedant romanui su Žanu Poliu. Tai buvo dar vienas saitas, neleidžiantis jai išvažiuoti. Pičė pririšo ją prie vaikų kambario ir sulaikė nuo pabėgimo.

Pičė – mano paguoda ir džiaugsmas. Tai ji mane kasdien pripildo dėkingumo ir nuostabos. Aš palaiminta. Ši mažytė iš pelenų kylanti siela švelniu žvilgsniu ir užburiančia šypsena džiovina man ašaras ir glosto sužeistą širdį. Aš maniau, kad tądien, kai jis išvažiavo, dalis manęs mirė, bet klydau. Ji augo manyje, nuostabi ir graži kaip jis pats. Pičė turėjo užtektinai meilės, kad suklijuotų mano dvasios šukes ir atkurtų į šipulius subyrėjusį mano pasaulį. Jei ne ji, tikrai būčiau pražuvusi kaip šalnos pakirsta ankstyva gėlelė. Pičė man viskas, o ji to nė nežino. Vieną dieną jai pasakysiu. Dieve, duok man drąsos… Dieve, duok laiko…

Miranda buvo priblokšta. Ašarodama dar kartą perskaitė paskutinę pastraipą ir suprato, kad Pičė buvo Žano Polio duktė. Ji buvo tas vaikas, kurio jis troško. Vaikas, kurį Žanas Polis nė nežinojo turintis. Miranda buvo sukrėsta dėl paslapties, kurią laikė delnuose, rimtumo. „Ką man daryti?“ – klausė ji. Nusipurtė pagalvojusi, kad reikėtų jam prisipažinti, jog visą šį laiką turėjo iškarpų albumą. Žanas Polis ją išbartų, kam ėmė albumą iš namelio? Ar suvoktų, kad Miranda negalėjo žinoti, jog albumas paliktas jam? Kaip jis reaguotų, kai ji papasakotų apie stalą, padengtą dviem, taip ir prabuvusį dvidešimt šešerius metus – lygiai tokį, kaip jis paliko? Ar jis jai kada nors atleistų?

Rytojaus dieną Miranda paskambino Henrietai pasiaiškinti dėl savaitgalio planų. Henrieta iš susijaudinimo buvo kaip nesava. Mirandai apie Džeremį ji nieko nesakė. Jie buvo kartu praleidę šeštadienio vakarą aukų rinkimo pobūvyje rotušėje. Nuo tada Džeremis dažnai skambindavo į krautuvėlę. Kartais, kai Henrieta būdavo pas Trojų, Klerė pranešdavo apie jo apsilankymą.

– Jis ir vėl buvo, – išdroždavo ji kreivai šypsodamasi. – Kodėl gi tavęs kur nors nepasikviečia?

Kodėl Džeremis nekviečia jos vakarieniauti, Henrieta nežinojo. Galbūt drovėjosi. Gal norėjo su ja bendrauti tik kaip su drauge. Nejau toks kaip Džeremis galėtų ją įsimylėti. Turbūt tik gaili. Klerė vartė akis.

– Nieko nuostabaus, kad tu vis dar vieniša, – tėškė ji kartą, nors ir nenorėjo užgauti. – Turėtum labiau pasitikėti savimi. Pastaruoju metu Siuzanos ir Trinės dėka atrodai išties šauniai!

Užsisakiusi numerį „Berkeley“ viešbutyje, Miranda ėmė domėtis, kur išsikraustė Filipas ir Eiva Laitliai. Ji pasvarstė, gal paklausti ponios Andervud ar vikarės, bet paskui toptelėjo geresnė mintis. Ji užsuks į paštą, pasakys, neva atėjęs siuntinys poniai Laitli. Be abejonės, kraustydamiesi jie turėjo palikti adresą, kuriuo būtų galima persiųsti laiškus.

Jaudulys narpliojant Žano Polio ir Eivos Laitli paslaptis neleido Mirandai galvoti apie klaikiai sužlugusią pačios santuoką. Atstumta Žano Polio ji toli gražu nesijautė – atjautė jį. Jos meilė jam nublanko prieš liepsnojančią Eivos meilę. Miranda atsigaus. O Eiva taip ir neatsigavo. Mirandos širdis kraujavo dėl abiejų. Jei ji juos vėl suvestų draugėn, po šitiek laiko, gal Žanas Polis jai atleistų už tai, kad laikė paėmusi albumą.

Miranda nudrožė į paštą, kuris buvo įsikūręs Fatimos sūnaus Džemalio parduotuvėje.

– Kaip laikotės, Džemali? – linksmai paklausė ji.

– Labai gerai, dėkui.

– Jūsų motina – tikras lobis.

– Žinau. Ji gera darbininkė, kaip aš.

– Matau. Susitvarkot vienas.

– Šiek tiek padeda žmona.

– O kaipgi. Reikia įdarbinti visą šeimą – pigi darbo jėga!

– Taigi, – sukikeno jis. – Kuo galėčiau jums padėti?

– Norėčiau paprašyti paslaugos.

– Prašykit.

Miranda tvardėsi, kad nepasirodytų įsitempusi. Gudrauti nebuvo pratusi.

– Aš gavau siuntinį, adresuotą poniai Laitli. Siuntėjo adresas nenurodytas, o atplėšti jo nenoriu.

– Suprantama. Norite, kad nusiųsčiau jai?

– Tiesą sakant, pamaniau, kad galėčiau jai paskambinti ir paklausti, gal norėtų pamatyti, ką nuveikiau soduose. Tada ir pasiimtų siuntinį. Paketas didokas, per didelis siųsti paštu.

– Išties. Tai nesudarys jokių sunkumų. Luktelkit, paieškosiu jums adreso.

Džemalis nusigręžė ir pasirausė lentynoje, kur rikiavosi pagal abėcėlę sudėlioti seni pilki segtuvai. Radęs reikiamą, ištraukė ir atvertė. Miranda tuksinčia širdimi laukė, kada jis prisiirs prie moters, kurios meilės istorija ją taip pakerėjo. Pagaliau Džemalis rado.

– Ji gyvena Kornvalyje, kažkokioje vietoje, kuri vadinasi Pendriftas. Užrašyti?

– Taip, malonėkit.

– Yra ir telefono numeris. Jie buvo žavinga pora. Poną, kai jis susirgo, matydavom retai, bet ponia vis užeidavo išsiųsti laiškų ir nusipirkti šio bei to, ko pamiršdavo prekybos centre.

– Nekantrauju su ja susitikti, – prisipažino Miranda imdama popieriaus lapelį.

– Ak, ji jums patiks, labai miela moteris.

Miranda negalėjo sulaukti, kada galės skambinti Eivai. Štai, iškarpų albumas ūmai virsta gyvenimu, veikėjai jos akivaizdoje materializuojasi lyg atgyjančios šmėklos, meilės istorija liejasi iš puslapių. Grįžusi namo Miranda išklausė žinutes. Viena buvo Lotės – ji teigė, kad Deividas savaitgalį iš tikrųjų atvažiuoja pabūti su vaikais. Įdomu, ką ruošiasi su jais dvi dienas veikti? Miranda nusprendė paprašyti ponios Andervud ruošti valgį, o Žaną Polį palikti sargyboje, jei Deividas nusėlintų žiūrėti televizoriaus ir vaikus paliktų vienus. Fatima vestibiulyje plovė grindis, Andervudas stovėjo tarpduryje džiaugdamasis ilga kavos pertrauka ir pasakojo jai apie kurmių antplūdį – tie niokojantys pievelę. Saulė terasą ir čiobrelių taką buvo apšvietusi lyg žavų podiumą, ir Miranda, per vestibiulį eidama į savo kabinetą, stabtelėjo pasigrožėti.

Uždariusi duris ji sėdosi prie stalo svarstydama, ką pasakys. Nusprendė prisistatyti ir pakviesti Eivą apžiūrėti sodų. Mirandos sumanymas buvo atvilioti ją į Hartingtoną, kad Eiva čia rastų Žaną Polį. Ji atiduos jam iškarpų albumą ir prisipažins, kad paėmė jį nežinodama, kodėl jis ten buvo padėtas. Miranda ryžtingai surinko telefono numerį. Kurį laiką buvo girdėti signalas. Kai jau nusivylusi buvo bededanti ragelį, atsiliepė moteriškas balsas:

– Klausau.

Ji vėl priglaudė ragelį prie ausies.

– Laba diena, ar kalbuosi su ponia Laitli?

Ilgokai buvo tylu. Ji žvilgtelėjo į popieriaus lapelį tikrindama, ar tik nebus iš susijaudinimo surinkusi ne tą numerį.

– Kas skambina?

– Aš vardu Miranda Kleiburn, gyvenu Hartingtono namuose…

Moters balsas sušvelnėjo.

– Deja, mano mama prieš metus mirė.

Miranda nustėro.

– Eiva Laitli mirusi?

– Taip.

– O ponas Laitlis?

– Tėtis po truputį sensta, bet jis gerai laikosi, dėkui.

– Ar kalbu su Pope?

– Ne, aš jos sesuo, Pičė.

Mirandai išdžiūvo burna, ji karštligiškai ieškojo žodžių.

– Piče, labai užjaučiu jus dėl motinos. Aš tiek daug apie ją girdėjau, atrodo, net pažinojau. Čia, Hartingtone, ji buvo labai mylima. Kai atsikraustėm, visi tik ir tekalbėjo apie jos neįtikėtinus sodus.

– Sodai buvo jos aistra. Jai buvo labai sunku išvažiuoti.

– Atleiskit, kad klausiu, bet man labai smalsu. Kodėl gi ji išsikraustė?

– Tėtis patyrė širdies smūgį ir nebegalėjo laipioti laiptais. Ji vienui viena jį prižiūrėjo. Neturėjo kitos išeities. Manau, jai dėl to plyšo širdis.

– Be abejonės. Suprantat, aš tuos sodus atgaivinau. Norėjau tai padaryti dėl jos. Kai atsikraustėm, jie buvo apleisti. Reikėjo gerokai padirbėti. Aš jaučiau, kad mano pareiga sugrąžinti jiems buvusį grožį, dėl jos.

– Kaip gražiai jūs pasielgėte. Jai būtų labai patikę.

– Tą padariau ne viena. Aš sulaukiau pagalbos iš nuostabaus prancūzo vardu Žanas Polis de la Grandjeras. – Kaip Miranda ir tikėjosi, ilgai buvo tylu. – Regis, jis žinojo, ko noriu. Tiesą sakant, sodus aš patikėjau jam. Kad ir kaip būtų, jie dabar išties nuostabūs. Jei galėtumėt, labai norėčiau, kad juos pamatytumėt. Galit bet kada atvažiuoti ir pabūti. Juk pagaliau tai jūsų namai.

– Tie namai buvo mano dvidešimt trejus metus, – nedrąsiai pasakė ji. – Aš juos irgi mylėjau.

– Prašom atvažiuoti.

– Nežinau… – Miranda fone išgirdo vyrišką balsą. – Tai mano tėtis. Pasakysiu, kad skambinote. Jis bus dėkingas. Mes visi mylėjom Hartingtoną.

Miranda padėjo telefono ragelį ir atsilošė krėsle. Va kaip, Eiva Laitli mirusi. Jai pasidarė labai liūdna, tarsi iš tikrųjų būtų buvusi pažįstama su Eiva. Užplūdo nusivylimas. Mažne metus Miranda gyveno Eivos istorija, kartu išsirutuliojo ir jos pačios istorija. Eiva padėjo jai gyventi. O dabar neliko nieko, tik pelenai. Žarstant juos ir stebintis, kodėl tokie šalti, širdis kraujavo dėl Žano Polio.

Jis tai tikrai nežino, kad ji mirė. Ko gi daugiau grįžo į Hartingtoną, jei ne ieškoti jos, kaip buvo žadėjęs? Gal Eiva iškarpų albumą paliko todėl, kad žinojo mirštanti. Norėjo, kad jis žinotų, jog ji savąją susitarimo dalį įvykdė. Ji sumišusi atsiduso. Kažkas čia ne taip. Kodėl gi Eiva neėmė ir to albumo nenusiuntė jam? Kodėl nepaskambino ir nepranešė serganti? Užuot stengusis prieš mirtį su juo pasimatyti, paliko albumą namelyje čia apsigyvensiančios šeimos valiai?

Ji nuliūdo, kad Eiva niekuomet nebepamatys, ką ji nuveikė soduose. Liko tik tas iškarpų albumas ir baisi tiesa, kurią dabar teks pasakyti Žanui Poliui. Miranda atsistojusi nuėjo į darželį pasėdėti po šermukšniu ir pamąstyti. Nėra reikalo jam sakyti tuoj pat. Galima atidėti. Argi Žanui Poliui nebūtų geriau? Kol gyveni, tol turi viltį. Ji parinksianti kuo tinkamesnę valandėlę.

XXXVI

Gydanti mano sodo galia pajėgi atgaivinti net labiausiai sužeistas širdis

Kai Deividas atvažiavo į Hartingtono dvarą, Miranda prieš kelias valandas su Henrieta buvo išdūmusi į stotį; Henrieta savo fiatą paliko ant keliuko, kad grįžus būtų kuo parvažiuoti. Ponia Andervud, virtuvėje prižiūrėdama vaikus, virė vakarienę trims. Nebuvo prasmės vaikų guldyti, kai pro duris įžengia tėvas, be to, savaitgalis, jie išsimiegos ryte.

Ponia Andervud išgirdo virstelint priekines duris. Gasas su Storma šoko nuo minkštasuolio, ant kurio sėdėdami rytojaus pietums aižė pupas, ir nukūrė koridoriumi pasitikti tėčio. Ponios Andervud ausis pasiekė Stormos spygčiojimai „Tėti!“ ir Deivido juokas – jis tikriausiai ją pakėlęs suko. Susitikimas buvo linksmas. Ponia Andervud buvo girdėjusi gandų apie meilužę ir kad Miranda užtiko juos besiglaustančius šiltnamyje, bet ji nebuvo iš tų, kurie kiša nosį į kitų reikalus. Sprendžiant iš garsų, Deividas buvo laimingas kaip iš už medžio kyšantis jaunas mėnulis.

– Kaip laikosi mano berniukas? – paklausė jis lenkdamasis pataršyti Gasui plaukų. – Tu paaugai!

– Nepaaugau, – atkirto Gasas. – Tau reikia akinių.

– Esi teisus. Bet aš šiokius tokius įsitaisiau, kalbant perkeltine prasme, ir dabar matau jus kaip niekad puikiai. – Gasas suraukė nosį. Tėtis šnekėjo kitaip. – Eime paklausti, kada vakarienė.

Trijulė koridoriumi atžingsniavo į virtuvę, kur ponia Andervud šluostėsi rankas į prijuostę.

– Labą vakarą, pone Kleiburnai, – pasisveikino ji šypsodamasi. Jai ponas Kleiburnas visuomet atrodė gražuolis. Jis buvo numetęs svorio. Reikėtų šiek tiek atpenėti. – Kepu vištą su bulvėmis, – pranešė ponia Andervud galvodama, kad reikėjo į skardą įdėti dar keletą bulvių.

– Skaniai kvepia! Kada leisite mums valgyti?

Ji pasižiūrėjo į laikrodį, giliai įsirėžusį į mėsingą riešą.

– Po valandos. Pusę devynių.

– Gerai. Eime, vaikai, pasivaikščiokim lauke prieš vakarienę. Gaila veltui praleisti tokį puikų vakarą.

Gasas pažvelgė į seserį ir patraukė pečiais. Tėtis kalbėjo visiškai ne kaip tėtis.

Jie čiobrelių taku patraukė miško link.

– Ką veiksim, tėti? – paklausė Storma.

– Nežinau. Pažiūrėsim.

– Mes su Žanu Poliu karvelidėje įsirengėm būstą, – pasigyrė Gasas, bėgdamas pirmas jo parodyti.

Deividas, išgirdęs to vyro vardą, susiraukė.

– Neabejoju, – šaltai pasakė žiūrėdamas į Stormą, sekančią paskui brolį.

Žvalgydamasis po švelnioje vakaro šviesoje kvepiančius sodus jis pamatė, koks gražus vakaras. Spalvų buvo mažai, tik skirtingų atspalvių žalia ir balta. Ryškių spalvų stoka kaži kodėl ypač ramino, ir Deividas pajuto, kad įtampa, susikaupusi nuo tada, kai jis buvo užtiktas su Blaita, pamažu traukiasi, lyg švelnaus atoslūgio bangos neštųsi nuolaužas.

Vaikai trypčiojo apie karvelidę rodydami, kokią laužavietę susikrovė valgiui virti, kokią duobę išsikapstė lobiui slėpti. Deividas išvydo, kaip ant karvelidės krinta purpuriniai šešėliai, kaip balta virsta rožine, ir nustebo pamatęs pro vieną langelį pastogėje vidun purptelint balandžių porą. Jis užsikrėtė optimizmu, dvasią užliejo džiugesys, sakytum turėtų atsitikti kažin kas stebuklingo.

– Eime! Eime toliau, – ragino jis, žingsniuodamas ganyklos link.

Vaikai pasileido iš paskos. Deividui kažkas įspraudė delniuką ir jis jau manė išvysiąs šalia šokuojančią Stormą. Jo nuostabai, tai būta Gaso. Deividas nusišypsojo sūnui. Berniukas droviai šyptelėjo, tada nudūrė akis. Deividas jautėsi nevertas Gaso pasitikėjimo. Dar nebuvo įveikęs tiek kelio, kad nusipelnytų tokio kliovimosi.

Priėję ganyklą, kur Džeremis Ficherbertas laikė karves, jie perlipo per tvorą. Asilas Čarlis pakėlė galvą ir, išvydęs mažių, paliovė žiaumojęs žolę.

– Reikėjo Čarliui atnešti morką, – tarė Deividas.

Gasą užplūdo gėda. Storma ištiesė ranką.

– Eikš, Čarli, – pašaukė ji, bet asilas nė nekrustelėjo. Tik akylai juos stebėjo, visas įsitempęs, pasirengęs sprukti. – Nebijok, – toliau ragino mergaitė. – Tėti, kodėl jis neina? Šiaip gi prieina.

– Jis nepratęs prie manęs, – nutarė Deividas. – Eikš, Čarli.

Drąsinamai šypsodamasis jis ištiesė ranką. Jie ėjo artyn. Čarlis nežinojo, ko tikėtis. Žmonės atrodė gana draugiški. Gasas, ištraukęs delną iš tėvo rankos, kelnių kišenėje paieškojo mėtinio saldainio. Po pietų kaip tik buvo praplėšęs naują pakelį. Jis padėjo mėtinuką ant delno ir atkišo Čarliui.

– Te, Čarli. Aš tavęs neskriausiu.

Jis įsmeigė į asilą akis, taip tikėdamasis perduoti jam gerumą ir nuoširdumą. Gasas žinojo, kad gyvulys jo bijo, ir nieko nuostabaus. Juk jis buvo negeras, vaikydavosi Čarlį po ganyklą su pagaliu. Dabar Gasas jau gėdijosi to, kaip anksčiau elgdavosi. Anuomet jis buvo mažas, manė sau, mažas neišmanėlis. Dabar jau kur kas labiau suaugęs, žino, kad gyvių skriausti negalima, kad ir kokio jie būtų dydžio. Visi nusipelno pagarbos. To jį išmokė Žanas Polis.

– Nebijok, Čarli. Aš tavęs neskriausiu, daugiau niekuomet nebeskriausiu, – sumikčiojo jis tikėdamasis, kad tėvas nenugirs.

Asilas nedrąsiai ištiesė kaklą ir didelėmis aksominėmis šnervėmis pauostė Gaso ranką. Tokiam kvapui neatsispirsi. Čarlis atkišo lūpas ir įsiurbė saldainį. Storma net suspurdėjo iš džiaugsmo. Deividas įsisprendęs žiūrėjo, kaip Gasas ištraukia dar porą saldainių ir vieną duoda seseriai, kad ir ji galėtų pašerti Čarlį. Gasas pamažu susidraugavo su buvusia auka. Čarlis leido berniukui glostyti galvą ir murzinais pirštais kasyti platų snukį. Storma plekšnojo jam per kaklą ir traukė iš kailio vėlinius, kurie kabėjo ant nugaros tarsi veltinės kasytės.

– Jį reikia gerai iššukuoti, – pasakė ji. – Aš paklausiu Džeremio, ar galim jį išsivesti ir sutvarkyti.

– Gera mintis, – pritarė Gasas. – Galėtume jį pasivedžioti už virvės.

– Taip, ir šerti. Jis būtų mūsų augintinis.

– Manau, jam patiktų, – įsiterpė Deividas. – Mėtinukai akivaizdžiai patiko.

Gasas prisiglaudė Čarliui prie kaktos ir pašnibždėjo prašydamas atleisti. Tas, regis, suprato. Kvėptelėjo, suprunkštė ir pakarpė ilgomis ausimis. Kai jie per ganyklą patraukė į mišką, Čarlis sekė iki pat vartų ir ten pastovėjo vypsodamas, kol trijulė dingo tarp medžių. Gasas pralinksmėjo. Dabar jo praeities klaidos visiškai ištrintos. Atkutęs jis nukūrė tarp medžių išmintu taku, šokinėdamas per nukritusias šakas ir gervuoges. Storma ėjo su tėčiu, dairydamasi tarp lapų gyvenančių fėjų. Deividas svarstė, kodėl gi anksčiau nerasdavo laiko šitiems paprastiems malonumams. Žiūrėdamas, kaip saulėlydis svilina medžių viršūnes, kaip juos gramzdina į šešėlį, suprato, kad jo vieta čia. Čionai, su šeima. Kad ir kas buvo nutikę, jis už ją kausis.

Miranda su Henrieta įsikūrė numeryje „Berkeley“ viešbutyje, šviesiame ir erdviame kambaryje su langais į šurmuliuojančias Londono gatves. „Harvey Nichols“ buvo vos už kvartalo, o „Harrods“ – tik šiek tiek toliau. Miranda turėjo patirti euforiją. Juk kone užuodė pro langą besismelkiančius kvepalus. Bet ji jautėsi prislėgta. Tegalėjo galvoti apie Eivą Laitli, Žaną Polį ir visą tą beviltiškumą. Buvo taip įsijautusi į jųdviejų meilės istoriją, lyg ta būtų buvusi jos.

Henrieta negalėjo atsipeikėti nuo viešbučio prabangos. Ji puldinėjo po numerį grožėdamasi marmuriniu vonios kambariu, kur šalia muiliukų ir miniatiūrinio siuvimo rinkinuko rikiavosi mažyčiai „Molton Brown“ vonios aliejų buteliukai. Prisidėjusi pūkuotą baltą chalatą, sukiojosi su juo, lyg tas būtų rinktinė pokylio suknia.

– Pagalvota net apie šlepetes! – spygtelėjo ji.

– Viršuje yra baseinas, jei norėtum paplaukioti, ir SPA. Tau reikia pasidaryti masažą.

– Aš jo niekuomet nesidariau, – rausdama prisipažino Henrieta. – Kažin kaip jausčiausi nusirenginėdama prieš nepažįstamą žmogų. Be to, manęs gi šitiek daug!

– Eta, nebūk kvaila. Jie masažuoja dešimt kartų storesnius. Nagi, aš reikalauju. Rytoj šeštą, kai būsim nusivariusios nuo kojų. Aš pati būtinai užsisakysiu.

Henrieta žiūrėjo į draugę. Nors ta ir šypsojosi, negalėjo nuslėpti esanti nelaiminga. Net jos nuostabioji oda atrodė papilkėjusi. Henrieta nenorėjo kamantinėti. Ji labai troško, kad Miranda jai atsivertų – tada būtų tikra draugė, kaip Trojus, kuris palaikydavo ją visuomet, tiek gerais laikais, tiek sunkmečiu. Henrietos supratimu, draugas ir yra tas, kuris tave mylės, kad ir kas atsitiktų. Ji troško, kad Miranda jai suteiktų progą būti tokiai.

Tą vakarą jos vakarieniavo savo kambaryje, apsisiautusios chalatais. Padavėjas įvairavo vežimėlį, kur po dideliais sidabriniais dangčiais buvo pavožta šiltutėlių patiekalų. Henrieta pakerėta išgėrė gerokai per daug vyno ir ištuštino visą savo lėkštę, nugurkė net raudonąjį pipiriuką, kurių šiaip nepakęsdavo.

– Atleisk, kad buvau prasta draugė, – tarė Miranda, stiprindamasi taure vyno. – Neabejoju, girdėjai gandus, kad mudu su Deividu kuriam laikui išsiskyrėm. Užklupau jį mylintis su savo sena drauguže, kurią pažįstu nuo mokyklos. Romanas tarp jų truko ištisus mėnesius.

– Šį tą girdėjau. Nenorėjau klausti…

– Aš jos buvau nemačiusi metų metus, bet vienąsyk netikėtai sutikau Londone. Jos sūnus tokio pat amžiaus kaip Gasas.

– Kaipgi gali tikėtis, kad draugė ims ir šitaip išduos.

– Bet ji nebuvo tikra draugė, argi galėjo būti? Tik kad draugavom mokykloje. Nuo to laiko daug vandens nutekėjo. Mes – labai skirtingos. Mus siejo mokykla, bet dabar, be Gaso ir Rafaelio, neturime nieko bendro… žinoma, išskyrus Deividą.

– Labai tave užjaučiu.

– Dėkui. Gyvenimas – kankynė. Būčiau tau pasakiusi, bet pirma turėjau viską apgalvoti pati. Šiaip ar taip, jis vis dėlto atsiprašė.

– Tu jį dar myli?

Miranda gurkštelėjo vyno ir prisimerkė.

– Manyčiau, taip.

– Manytum?

Henrieta stebėjosi, kaip galima nežinoti.

– Pastaruoju metu mano dėmesys buvo nukrypęs kitur.

Ji svarstė, sakyti ar nesakyti. Turėjo kam nors išsipasakoti, paslaptis deginte degino širdį.

– Ir kas gi galėtų atitraukti tave nuo rūpesčių dėl savo santuokos?

Miranda susijuokė.

– Žinau, tai kvaila. Ir pati nesusivokiu. Jei kalbėtume nuoširdžiai, aš džiaugiuosi, kad yra šaunesnių už Deividą. Kad ir Žanas Polis.

– Tu jo neįsimylėjusi, tiesa?

– Ne, ir mudvi abi tokios, – pasakė Miranda supratingai šypsodamasi draugei. – Tu irgi neįsimylėjusi Žano Polio, tiesa? – Henrieta papurtė galvą. – O ką įsimylėjusi? Kažkas yra, matau iš akių.

Mirandai reikėjo žinoti apie kieno nors kito laimę – tai būtų šviesos spindulėlis dabar ją gobiančioje tamsoje.

– Pirma noriu išgirsti tavo istoriją, – pareiškė Henrieta.

– Aš tau papasakosiu tik jei tu man pasakysi, ką įsimylėjai.

– Džeremį Ficherbertą. Štai ir pasakiau.

Miranda nustebo. Ji atsilošė krėsle ir, ūmai išvydusi Henrietą visiškai kitokią, įsistebeilijo.

– Džeremį Ficherbertą. Mintyse jųdviejų niekaip nebūčiau susiejusi. Bet dabar, kai pasakei, pati stebiuosi, o kodėl gi ir ne. Kiek toli pasistūmėjęs tas reikalas?

– Ak, ne per toliausiai, – vyptelėjo ta, nudelbė akis ir nusidažė tokia pat spalva kaip pipiriukas, kurį ką tik taip kvailai sušlamštė. – Mes net nesibučiavom. Gal jis nė nenori.

– Nekvailiok. Jei nesibučiuojat, tai ką gi veikiat?

– Pabūnam kartu. Jis ateina į mano krautuvę.

– Tai kad dabar jis jau turėtų turėti savo krautuvę, – pašmaikštavo Miranda.

– Jis malonus.

– Gražus. Pamenu, kai pirmą kartą jį pamačiau, pastebėjau akis. Tokios žydros.

– Taip, tiesa.

– Ką gi, pasakok toliau. Kodėl pati nežengi pirmo žingsnio?

– Ak, aš negalėčiau.

– Tada turi jį padrąsinti.

– Jis pats žino, ką daryti.

– Tai kodėl nieko nedaro?

– Nes yra drovus.

– Ne, netiesa. Jis nėra tikras, kad tavo jausmai irgi tokie pat.

– O gal jis tik nori būti mano draugas.

Miranda vos neužspringo vynu.

– Joks vyras tiek nevargs dėl draugystės, nebent būtų gėjus.

– Kaip Trojus, – ilgesingai šypsodamasi pasakė Henrieta. – Na, tai kokia tavo paslaptis?

Miranda ištuštino taurę ir vėl prisipylė.

– Pradėsiu nuo pat pradžių…

– Tai visai tinkama vieta, – sukikeno Henrieta, jausdamasi maloniai apsvaigusi.

– …nuo iškarpų albumo, kurį radau mūsų sklype stovinčiame namelyje…

Henrieta klausėsi, o Miranda pasakojo apie Eivą Laitli, jos romaną su paslaptinguoju vyriškiu, jos vadinamu P. P., ir kartu sodintus sodus.

– Vyras, kurį Eiva vadino P. P., yra Žanas Polis.

– O Viešpatie! – aiktelėjo Henrieta. – Ar tu tikra?

– Taip, jis ponas Prancūzas. Kai užklydo į mano namus ir pasisiūlė sodininkauti, aš maniau, kad tai atsitiktinumas. Žinai, dabar prisimenu – kai paklausiau, ką jis veikia, atsakė: „Sodininkauju“. Niekad nesisakė esąs sodininkas. „Sodininkauju, kodėl gi ne.“ Tik dabar, kai žinau, tai skamba kvailai. Jis gi Prancūzijoje turi gražiausią vynuogyną. Nenuostabu, kad manęs taip ir nepaklausė apie užmokestį. Jis turtuolis. Toks turtingas ir tokią padėtį užimantis vyras tik iš meilės gali dirbti paprastu sodininku ir gyventi mažyčiame namelyje! Pasižadėjo atgaivinti sodus, ir išties atgaivino. Tačiau Eivos neatgaivins. Ji mirusi.

Henrieta perbalo.

– Mirusi?

– Aš skambinau jai ir pasikalbėjau su dukra.

– Ar Žanui Poliui sakei?

– Dar ne. Labai bijau.

– Turi pasakyti! Privalai atiduoti jam tą albumą. Jis priklauso jam.

– Bent jau sužinos, kaip Eiva jį mylėjo.

– Turi pasakyti, kad namelį radai paliktą kaip jų meilės šventovę. Kad stalas buvo padengtas dviem, stovėjo arbatinukas ir puodeliai. Kad namelis liko toks, tarsi jie būtų išėję pasivaikščioti ir nebegrįžę. Tai pati romantiškiausia istorija, kokią tik esu girdėjusi.

– Bet yra dar šis tas, Eta.

– Sakyk. Kitaip neištversiu!

– Pičė, duktė, su kuria kalbėjausi, yra jo.

– Tikrai?

– Neabejoju. Eiva tai aiškiai parašiusi albume. Kai Žanas Polis grįžo į Prancūziją, ji pasijuto nėščia. Ji rašo, kad Filipui kūdikis atrodė visiškai kaip Eiva, bet ji įžiūrėjo Žano Polio šypseną. Pavadino ją Piče, kaip Žanas Polis vadino ją – ma pêche. – Miranda pravirko. – Ar žinai, ką ji rašo? Kad kiekviena dukters šypsena jai buvo dovana.

Abiem sėdint prie stalo, skruostais ritosi ašaros. Padavėjas atėjo išsivežti vežimėlio, bet vos žvilgtelėjęs atsiprašė ir spruko kaip nuplikytas.

– Kažin kaip mes atrodom? – juokdamasi pro ašaras paklausė Henrieta.

– Nesuprantama tik viena. Jei Eiva žinojo mirštanti ir norėjo, kad Žanas Polis turėtų albumą, kodėl neėmė jo ir nenusiuntė?

Henrieta, rodės, suglumo kaip ir pati Miranda.

– Gal norėjo, kad Žanas Polis jį gautų tik jei būtų įvykdęs savo susitarimo dalį. Negalėjo imti ir siųsti lyg niekur nieko – o jeigu jis vedė ir ją pamiršo? Juk tai buvo prieš daugiau kaip dvidešimt metų. Jei jis būtų grįžęs dėl jos, kaip žadėjo, tada ir būtų radęs albumą. Būtų jo nusipelnęs. Supranti?

– Žinai, gali būti. Stebiuosi, kaip tu, išgėrusi šitiek vyno, gali taip blaiviai mąstyti.

– Nuo jo protas tik blaivėja, – nusijuokė Henrieta. – Kaip manai, ar jam bus skaudu, kad Eiva taip ir nepranešė apie Pičę?

– Taip, bet P. P. tai suprantama iš albumo. Ji negalėjo sakyti. Įsivaizduoji, kokios būtų buvusios pasekmės? Apsaugoti savo šeimą ji tegalėjo vieninteliu būdu – išlaikydama paslaptį.

– Kaip manai, ar Filipui kada nors kilo abejonių?

– Nežinau. Vargu. Ji niekuomet nemanė, kad jis ką nors įtaria.

– Tai romano siužetas.

– Žinau, – pritarė Miranda.

– Tu jį galėtum parašyti, – pasiūlė Henrieta.

– Galėčiau, bet ar sąžininga būtų taip elgtis?

Prisipažinti Henrietai, kad romaną ji jau parašiusi, Miranda nedrįso. Staiga dėl šito pasijuto prastai, tarsi būtų mindžiusi Eivos kapą.

– Kūrėjas turi savą teisę. Jis gali pasiremti tiesa, bet perkurti savaip.

Miranda pasilenkė prie Henrietos.

– Žinai, man regis, Eiva norėtų, kad jį parašyčiau. – Ji prisiminė apelsinmedžių žiedų kvapą, kuris pasklisdavo kambary vos jai atsisėdus rašyti. – Neklausk kodėl, bet aš jaučiu, kad norėtų.

Rytojaus dieną Miranda su Henrieta siaubė parduotuves. Nuėjo į „Harvey Nichols“, pasivaikščiojo Slouno gatve, tada, papietavusios „Caprice“, patraukė į „Selfridges“. Išgarbintoji Pandora pasitiko jiedvi su fleitomis, šampanu ir būdingu užtikrintu stiliaus pojūčiu. Miranda sėdėjo patogiame krėsle atskirame kambaryje, o Pandora nuo kabyklos, kurią buvo pasiruošusi, traukė sukneles ir apsiaustus, kelnes ir švarkus. Henrieta darė kaip liepiama – viską matavosi.

– Žinau, dauguma šitų modelių tokie, kokių nė nemanei kada nors dėvėsianti, – tarė Pandora, kurios tobuli dantys saulės nurusvintame veide baltavo kaip perlai. – Bet Miranda sakė, kad tau reikia visiškai pasikeisti – taip, kaip pakeičia Trinė su Siuzana. – Ji iškėlė liemenėlę ir nusijuokė. – Jų sėkmės paslaptis – liemenėlė! Dabar ji bus ir tavo sėkmės paslaptis.

Pirkinių krepšių buvo tiek daug ir tokių didelių, kad jos negalėjo visko parsinešti į viešbutį, todėl Pandora pasirūpino, kad tie pirkiniai būtų pristatyti vakare. Henrieta, matydama tokį Mirandos dosnumą, neteko žado.

– Man iš viso šito didesnis malonumas nei tau, – nuramino ją Miranda imdama už parankės. – Anksčiau tam ir gyvenau, kad apsipirkinėčiau, o dabar man tas nelabai berūpi. Užtat laukiu masažo.

– Šiandien aš pasitikiu savimi, – įkvėpusi pratarė Henrieta, jausdamasi atsinaujinusi. – Aš irgi masažuosiuosi.

Kai Miranda su Henrieta grįžo į Hartingtoną, Deividas jau buvo išvažiavęs. Mirandai iš nusivylimo nudiegė širdį. Savaitgalis su Henrieta ją pradžiugino. Atitrūkti nuo savęs ir namų, duoti sau laiko įvertinti, kas svarbu, buvo naudinga. Bet būtų buvę gerai jį pamatyti. Kad ir nedorai Deividas pasielgė, Miranda jo pasiilgo. Namuose kažko trūko. Bet, dar nespėjus įsigalvoti apie jo išvykimą, Mirandos dėmesį patraukė Džeremis su vaikais – visi brido per pievą vedini Čarliu. Henrieta pabraukė ranka per naujai nudažytas sruogas ir pamojavo. Džeremis nusikėlė skrybėlę, irgi pamojo. Vaikai atkūrę puolė motinai į glėbį.

– Ar nupirkai man lauktuvių? – paklausė Storma.

– Čarlis – mūsų augintinis! – pranešė naujieną Gasas. – Jis ėda mums iš rankų ir visa kita… Jam patinka mėtinukai!

Miranda pasisuko ir pamatė tarpdury stovinčią ponią Andervud.

– Henrieta, aš eisiu šnektelti su ponia Andervud. Man buvo labai gera. Ačiū, kad suteikei tokią pramogą.

Moterys apsikabino.

– Ne, tai tau už viską dėkoju. Dabar aš – visai kita moteris, – sukdama ant piršto automobilio raktelius nusijuokė Henrieta. – Tikrai atrodau, lyg būčiau kažin kas!

– Atrodai nuostabiai! O dabar čiupk jį!

Henrieta nuraudo.

– O tu irgi daryk, kas reikalinga.

– Taip ir padarysiu. Dabar pat, kol ponia Andervud čia ir gali prižiūrėti vaikus.

Miranda pažiūrėjo, kaip Henrieta su Džeremiu išeina pro sodo vartus nuvesti Čarlio į ganyklą, ir nuėjo pas ponią Andervud.

– Kaip sekėsi? – paklausė ji.

Ponia Andervud susidėjo rankas ant krūtinės.

– Jiems buvo gera. Ponas Kleiburnas, mano galva, džiaugėsi taip, kaip metų metus nebuvo džiaugęsis. Jis šituos vaikelius myli. Esu tikra, jie patys jums tai pasakys. Žinau, ne mano reikalas, bet jūsų labui, Miranda, duosiu vieną patarimą. Atleisti – krikščioniškas reikalas. Vyrai iškrečia tų paikysčių. Uždrožti jam derėtų, bet vyras ir tėvas jis geras. Na štai ir pasakiau. – Ji kietai sučiaupė lūpas.

– Dėkoju jums, ponia Andervud. Jūsų nuomonę aš vertinu, – pagarbiai atsakė Miranda. – Turiu paprašyti paslaugos. Man šįvakar būtinai reikia pamatyti Žaną Polį. Reikalas labai svarbus. Ar galėtumėt pabūti su vaikais? Ilgai neužtruksiu.

Ponia Andervud kilstelėjo antakius.

– Jei jau toks svarbus, negaliu atsakyti. Žinot ką, turiu patiekti Andervudui arbatos. Tuoj pat sulakstysiu, kol prausite vaikus, o tada grįšiu jų pasaugoti. Gerai?

– Ačiū jums, ponia Andervud, būtų nuostabu.

Džeremis gėrėdamasis nužiūrėjo Henrietą nuo galvos iki kojų.

– Tu spinduliuoji, – pagyrė.

– Ačiū, – rausdama padėkojo ji. – Laiką praleidau nuostabiai.

– Matyti.

Jo žvilgsnis prie jos veido užtruko ilgiau nei įprastai. Henrieta nukreipė akis į šalį. Abu per pievą brido į ganyklą. Saulė leidosi, dangų liedama auksiniu sirupu. Žolė rasojo, paukščiai, čirškaudami medžiuose, ruošėsi nakčiai. Pūtė šiltas gaivus vėjelis. Henrieta dairėsi po sodus, kuriuose sklandė Eivos su Žanu Poliu sukurtas stebuklas, ir ją užplūdo liūdesys. Tie sodai buvo aplaistyti jų ašaromis.

– Džeremi, – staiga pašaukė ji. Supratusi, kokius stiprius jausmus jaučia jam ir kad būtinai turi prisipažinti, išbalo. Džeremis sustojo, sužiuro. – Noriu tau šį tą pasakyti.

– Klausau.

Jo veidas surimtėjo.

– Na, jau kuris laikas norėjau pasakyti… – Henrieta sunkiai rijo seiles, mat pradėjo dusinti staiga grįžusios abejonės. Ji trypčiojo. – Ar tu namie turi krautuvėlę, kuri konkuruoja su manąja? – išlemeno jausdamasi kaip mulkė. Džeremis išsišiepė. Henrieta atgavo pasitikėjimą. – Supranti, jei turi, tada man nėra kitos išeities, tik abi sujungti ir įsteigti didelę parduotuvę, nes konkurencijos aš neatlaikysiu. Miestelis mažas.

Džeremis nusiėmė skrybėlę ir uždėjo jai ant peties ranką.

– Ir aš dėl to sukau galvą, – pasakė. – O tu tokia sumani, radai sprendimą.

Henrieta pamiršo kvėpuoti. Džeremis pasilenkęs ją pabučiavo. Ji apstulbusi apsivijo jį rankomis ir prapuolė glėbyje. Pajutusi, kad nekvėpuoja, pagaudė oro, tada nusijuokė.

– Manau, turėtum kuo greičiau kraustytis pas mane, kad iš mūsų sąjungos galėtume krautis kapitalą, – pasakė jis. – Be to, reikia sutvarkyti tam tikrus teisinius reikalus.

Ji nesupratusi suraukė antakius.

– Teisinius reikalus?

– Kelsim vestuves, Henrieta. Jei žinotum, kaip ilgai laukiau, kol tave radau, suprastum, kodėl nebenoriu gaišti. Aš tave myliu. Dabar galiu tai pasakyti. Myliu tave ir noriu su tavim dalytis savo gyvenimu. Galiu pasiūlyti apykvailių šunų ir pakriką ūkį, bandą melžiamų karvių ir didelį raudoną traktorių. Prašau tavęs, sakyk „taip“, nes kitaip nežinosiu, ką veikti su visais tais muiliukais!

XXXVII

Niekas neišlieka koks buvęs. Viskas galų gale pasikeičia. Net mes. Mirtis yra ne kas kita, kaip dar vienas pasikeitimas

Miranda rado Žaną Polį virtuvėje beruošiantį vakarienę.

– Atrodo skaniai, – pasakė ji žiūrėdama, kaip jis kepa antieną su svogūnais ir pomidorais.

– Kitąsyk darysiu dviem.

Žanas Polis smalsiai pažiūrėjo. Tada žvilgsnis nukrypo į iškarpų albumą. Staiga jis surimtėjo, tarsi tarp albumo puslapių būtų užuodęs Eivos pelenus.

– Mums reikia pasikalbėti, – išlemeno Miranda, nežinodama, nuo ko pradėti. – Ar galiu prisėsti?

– Žinoma.

Žanas Polis pažiūrėjo, kaip ji deda albumą ant stalo.

– Kas čia? – paklausė.

Bet ir taip žinojo. Rašyseną atpažino iš karto.

– Man atrodo, jis skirtas jums, – paaiškino ji. – Buvo čia, kai nusipirkom namą. Šis namelis buvo išsaugotas kaip šventovė. Stalas liko padengtas dviem, tarsi arbatą gėrę žmonės būtų ką tik pakilę ir išėję. Prisipažįstu, kad perskaičiau šitą knygą. Ir man plyšta širdis. Dabar žinau, kad jūs esat tas, kurį Eiva Laitli mylėjo, bet negalėjo turėti. Jūs – jos nepasiekiamas mylimasis, vyras, kurį ji vadino P. P.

– Ponas Prancūzas, – vos girdimu balsu atsiliepė Žanas Polis.

– Aš visai neseniai išsiaiškinau. Dabar man gėda, kad paėmiau šį albumą ir perskaičiau, ir kad atnaujindama namelį ištryniau jos prisiminimą. Regis, ji norėjo, kad pamatytumėt jį tokį, kokį palikot, tarsi nė nebūtumėt išvažiavęs. Manau, norėjo, kad pamatytumėt, jog niekuomet jūsų nepamiršo ir neišdavė. – Jis paėmė albumą ir perbraukė ranka per viršelį, tarsi popierius būtų švelni jos veido oda. Miranda nebegalėjo žiūrėti. Todėl pažvelgė pro langą – lauke temo. – Aš jai paskambinau, bet jos nebėra. – Ji nurijo gerklėje sustojusį gumulą. – Pernai mirė. – Šiuos žodžius ištarė pašnibždomis. Ir pamatė, kaip Žanas Polis susmunka krėsle. Miranda pakilo. Turėjo kuo greičiau eiti iš šito namelio. Negerai, kad ji čia, kišasi į jų meilę. – Man taip gaila, – sužiopčiojo ji. – Atleiskit, kad tai jums sakau aš.

Ašaroms ritantis skruostais ji išlėkė ir uždarė duris.

Miranda sustojo ant akmeninio tiltelio, širdis daužėsi taip, kad rodėsi, iššoks iš krūtinės. Norėjo pasakyti jam apie Pičę. Bet tai ne jos darbas. Perskaitys albumą ir pats sužinos. Jau gana ir to, kad pasakė apie Eivos mirtį. Pasaulyje nieko nėra svarbiau už meilę. Ji nuskubėjo taku namo, trokšdama priglausti vaikus ir įkvėpti šiltos, gyvos meilės.

Kai kluptelėjusi įžengė pro duris, kaip tik skambėjo telefonas. Ji puolė į darbo kambarį atsiliepti, bet tiesiant ranką aparatas nutilo.

– Po galais! – susikeikė Miranda.

Tarpdury išdygo ponia Andervud.

– Ant viryklės palikau jums vakarienę, – pasakė.

– Ar jūs pakėlėt ragelį? – paklausė Miranda.

– Ne. Nenoriu atsiliepti į jūsų asmeninius skambučius. Be to, yra atsakiklis, tiesa? – Miranda linktelėjo ir surinko 1571. Žinutės nebuvo. – Miranda, ar jūs gerai jaučiatės?

Ponia Andervud atrodė susirūpinusi.

– Taip, gerai. Tikėjausi, kad skambina Deividas.

Ponia Andervud supratingai palinksėjo.

– Juk bet kada galite jam paskambinti pati.

– Taip, – išsiblaškiusi sutiko Miranda. – Jūs tokia gera, kad savaitgalį juos maitinote. Nežinau, kaip atsidėkoti.

– Valgė it karaliai. Beje, Deividą reikia atpenėti. Jis pastaruoju metu labai sulyso. Numanau, kad sunkiai dirba.

– Taip. – Miranda jautėsi išsunkta ir pavargusi. Vos ne vos rado jėgų šnekučiuotis su ponia Andervud. – Gal pavalgysiu ir iškart gulsiu.

– Tai aš jau eisiu, – nusirišdama prijuostę tarė ponia Andervud.

– Dar kartą jums ačiū, ponia Andervud. Nežinau, ką be jūsų daryčiau.

– Neabejoju, kad išsisuktumėt, – užjaučiamai nusišypsojo ji ir paliko Mirandą vieną.

Kai ponia Andervud išėjo, Miranda užbėgo viršun pabučiuoti vaikų. Jie ramiai miegojo savo jaukiuose kambariuose, įsikniaubę į pagalves. Ji įkvėpė miegančių vaikų kvapo, pasitrynė nosimi į plaukus ir tylomis padėkojo Dievui, kad jai dovanojo vaikus ir meilės palaimą.

Išsimaudžiusi karštoje pušimis kvepiančioje vonioje, miegamajame pavalgė. Ponia Andervud buvo išvirusi skanios sriubos iš kvapiųjų moliūgų ir batatų. Miranda gulėdama lovoje žiūrėjo televizorių, susirado jau matytą „Zeinfeldo“ seriją. Ji turėjo pamiršti albumą ir Žaną Polį, nukreipti mintis į ką nors kitą. Baigė valgyti sriubą, pažiūrėjo „Zeinfeldą“ iki pabaigos, tada išjungė šviesą ketindama miegoti. Suskambėjo telefonas.

– Aš tave myliu, Miranda.

Skambino Deividas. Miranda pajuto siūbtelint palengvėjimo bangą.

– Ir aš tave myliu, – pratarė slopiu balsu.

Deividas neteko žado. Jis tikėjosi kur kas įnirtingesnio mūšio.

– Myli? Aš to nenusipelnau.

– Pradėkim iš naujo, – pasiūlė ji. – Pamirškim, kas buvo, ir pradėkim iš naujo.

– Aš niekuomet sau neatleisiu, kad tave įskaudinau.

– Užtat aš galiu tau atleisti, ir atleisiu. Noriu gyventi toliau.

– Dabar suprantu, kad tu ir vaikai esate svarbiausi. Dėl nieko neverta rizikuoti šeima. Tai visa, ką mes turim.

– Deividai, mums reikia daugiau būti kartu.

– Na, aš svarsčiau… Ketinu išeiti iš darbo Sityje.

– Ką? – Miranda apstulbo. Ūmai visiškai išsibudinusi, atsisėdo. – Ką veiksi?

– Nežinau. Gal rašysiu apie blusos gyvenimą. Sityje uždirbami pinigai, bet ten nėra gyvybės. Savo padariau. Sunkiai dirbau. Metas džiaugtis derliumi, tai yra tavimi, Gasu ir Storma. Šias savaites turėjau laiko pagalvoti. Mes visa šeima turėtume išeiti ilgų atostogų. Aš nenoriu siųsti vaikų į internatą. Noriu, kad jie būtų namie, kur galėčiau jais džiaugtis. Kam turėti vaikų, jei išsiunti juos iš namų?

– Tu labai daug galvojai. – Miranda buvo sužavėta. – Gasas apsidžiaugs.

– Jis jau apsidžiaugė. Aš jam pasakiau. Žinai, mudu pasikalbėjom kaip vyras su vyru.

– Šit kaip.

Miranda pajuto, kaip suplastėjo paširdžiuose. Jis kalbėjo kaip ankstesnysis Deividas, kurį ji įsimylėjo.

– Dabar mudu vienas kitą suprantam.

– Grįžk namo, mielasis. Aš pasiilgau.

Jis sunkiai atsiduso. Ilgai užtruko, kol susitvardė.

– Tai patys mieliausi žodžiai, kokius tik esu girdėjęs.

Kitą rytą Miranda pabudo jausdama keistą gumulą galugerkly. Ji pažvelgė pro langą. Dangus buvo pilkas, debesys stori ir sunkūs, sodai dunksojo apšviesti liūdnos šviesos. Vėjas nepūtė. Kažin ko trūko. Kažin kas buvo ne taip. Ji paskubomis apsirengė – apsimovė džinsus ir užsimetė medvilninį megztuką. Vaikai, džiaugsmingai aptarinėdami dienos planus, virtuvėje pylėsi į dubenėlius dribsnių.

– Tuoj grįšiu! – šūktelėjo ji bėgdama per vestibiulį.

Gasas žvilgtelėjęs į seserį susiraukė, ta tik gūžtelėjo pečiais. Jų tėvai – tikri keistuoliai.

Miranda nukūrė per žvyruotą aikštelę, tolyn per laukinių gėlių pievą. Buvo vos pradedą lynoti, lengvučiai it pūkai lašeliai švelniai barbeno ant veido. Išvydus, kad Žanas Polis neišvažiavęs, stovi ant tiltelio ir žiūri į vandenį, jai išsyk palengvėjo. Pamatęs ją, tas nenusišypsojo, akys atrodė nuo nuovargio net raudonos, veidas pilkas.

– Kaipgi jūs laikotės? – sustojusi šalia, paklausė ji gaudydama kvapą.

– Aš perskaičiau knygą, – atsakė jis.

– Visą?

Miranda apstulbo. Ji pati užtruko daug mėnesių.

– Nemiegojau. – Jis palingavo galvą ir šiurkščia ranka persibraukė per ilgus plaukus. Miranda ant smakro pastebėjo pražilusius barzdos šerius. – Turėjau perskaityti iki galo. Regis, širdies gilumoje visuomet žinojau, kad ji mirusi. Todėl ir neieškojau. Aš bijojau.

– Ką ketinat daryti?

Miranda bijojo atsakymo, nors žinojo jį Žanui Poliui dar neprasižiojus.

– Grįžti į Prancūziją.

– O Pičė? – tyliai paklausė ji.

Jis truktelėjo pečiais.

– Nežinau. – Žanas Polis atrodė sumišęs. – Eivai vaikai visada buvo svarbiau nei bet kas kitas. Man turėtų būti taip pat.

– Norit pasakyti, su ja nesusisieksit?

– Negaliu. Gal ji nė nežino.

– Bet juk jūs jos tėvas. Pats sakėt – „dalelė tavęs ir dalelė manęs“.

Pirmąkart nuo tada, kai ji susipažino su Žanu Poliu, jis pasirodė neryžtingas.

Abu pajuto, kad ant upės kranto kažkas stovi. Moteris jau ėjo artyn, buvo apsivilkusi žydru kombinezonu ir baltais marškinėliais, jos ilgi garbanoti plaukai buvo vasarinio šieno spalvos. Žanas Polis sulaikė kvapą.

– Eiva, – aiktelėjo jis. – Negali būti.

Jaunoji moteris nusišypsojo ir nedrąsiai pamojavo.

– Žanai Poli, – sumurmėjo Miranda žavėdamasi moters veide atsispindinčia jo šypsena – kaip gražu. – Tai Pičė.

Ji prisiartino ir šypsena virto sumišimu.

– Žanai Poli, – tarė ji, – jūs manęs nepažįstat, bet…

– Aš tave pažįstu, – tarė jis. – Tavyje atpažįstu tavo motiną.

– Ir save, – pridūrė ji ir susidrovėjusi nusijuokė.

– Tu tiesmuka kaip motina, – nusprendė jis, žvelgdamas į jos bruožus, nekantraudamas visą aprėpti akimis.

– Turėjau laiko su tuo apsiprasti. – Ji pasisuko į Mirandą. – Jūs turbūt Miranda.

– Taip. Nė nežinot, kaip malonu su jumis susipažinti.

Jos apsikabino, tarsi būtų senos draugės.

– Savaitgalį mėginau jums prisiskambinti, bet niekas neatsiliepė. Tikiuosi, nieko blogo, kad ėmiau ir atvažiavau. – Ji apsidairė. – Niekas nepasikeitę. Atrodo nuostabiai.

– Eime vidun, – pakvietė Žanas Polis. – Pradeda lynoti.

– Aš gal geriau eisiu pas vaikus, – traukdamasi pasakė Miranda.

– Būtų malonu, jei prisidėtumėt prie mūsų, – tarė Žanas Polis.

Miranda pastebėjo, kad jo veidas atgavęs spalvą. Jis vėl atrodė gražuolis, akyse sužibo žiburiukai, kuriems neįmanoma atsispirti.

– Mielai prisidėčiau, nes esu smalsi. Bet manau, kad dabar dera palikti jus vienus. Turit apie daug ką pasikalbėti. Kai baigsit, gal galėčiau aprodyti sodus. Jie nuostabūs vien Žano Polio pastangomis.

– Taip, malonėkit, – nudžiugo Pičė. – Labai norėčiau pamatyti. Mama būtų laiminga matydama juos atgaivintus. Tai buvo jos gyvenimo darbas. Noriu jums padėkoti, Miranda.

– Už ką?

– Už tai, kad tai pasidarė įmanoma.

Mirandai iš džiaugsmo šoktelėjo širdis.

– Dėl manęs?

– Žinoma. Aš niekad nemaniau rasianti Poną Prancūzą. O jūsų dėka radau.

Ji pažvelgė į Žaną Polį ir nusišypsojo. Tas karštligiškai ieškojo žodžių. Pičė atrodė tokia panaši į motiną. Tokia tiesi, tokia atvira, tarsi būtų susitikusi ne su kokiu nepažįstamuoju, o su pažįstamu visą gyvenimą.

– Nesistebėkit, – pasakė ji, pamačiusi jį nustebusį. – Priprasti prie šios minties turėjau visus metus.

Miranda sodu parėjo namo. Aplinkui sodai skleidė magiją, tad ji jautėsi puikiai. Jos vieta čia. Ji laukė nesulaukė, kada galės žaisti su vaikais. Gal surengs iškylą, nuvažiuos prie senosios pilies. Gal pakvies kelis jų draugus arbatos. Ji parėjo namo. Storma su Gasu išvirto iš verandos, mat ant žvyro sustojo taksi. Pasisukusi ji pamatė Deividą, lipantį iš mašinos su lagaminu rankoje. Tas vilkėjo ne kostiumą, o džinsus ir žalius marškinėlius, atrodė sulysęs, bet gražus. Miranda nusišypsojo, bet turėjo palaukti savo eilės, nes į jo glėbį supuolė vaikai. Ir jų vieta čia, patenkinta pagalvojo ji, pagaliau.

Namelyje Žanas Polis pastatė ant viryklės prikaistuvį. Juodu susėdo prie virtuvės stalo, kaip prieš dvidešimt šešerius metus sėdėjo Eiva su Žanu Poliu. Bet šįkart reikėjo ne atsisveikinti, o kartu pradėti visiškai naują gyvenimą.

– Turiu tau tiek daug ką papasakoti, – prabilo Pičė, jos žalios akys blizgėjo nuo užplūdusių jausmų. – Nežinau, nuo ko pradėti.

– Pasakok apie savo motiną. Kaip ji mirė?

– Pradėkim šiek tiek iš toliau, kitaip pamesiu giją. Mielasis tėvelis – Filipas – maždaug prieš ketverius metus patyrė širdies smūgį, bet mes dar kurį laiką gyvenom čionai, nors jis ir lėtai sveiko. Mama rūpinosi juo kaip tikra slaugė. Atsisakė ieškoti pagalbos. Tu gi žinai, kokia ji. Jai slauga buvo nepertraukiamas darbas, bet tėčio sveikata ėjo blogyn. Didelė kliūtis pasidarė laiptai. Visi jai sakė, kad turim persikraustyti. Žinoma, jai plyšo širdis renkantis iš to, ko reikėjo Filipui ir ko reikėjo pačiai. Ji mylėjo šiuos namus ir sodus, be to, dabar žinau, kad taip ryžtingai laikėsi įsikibusi šios vietos dėl tavęs. Turbūt tikėjosi, kad vieną dieną atvažiuosi ir ją pasiimsi. Mes visi suaugę. Popė gyvena Londone, ištekėjusi ir turi vaikų. Arčis vedęs čilietę ir gyvena Valparaise. Angusas mažumą linkęs į bohemišką gyvenimą. Jis viengungis. Sėkmingai dirba istoriko darbą. Nepatikėtum.

– O tu?

– Aš taip ir nepalikau lizdo. Aš – sodininkė, – didžiuodamasi nusišypsojo ji.

– Nesistebiu, – mąsliai pasakė jis linguodamas galvą ir žiūrėdamas į stebuklą. – Jos nagai buvo trumpi ir nulūžinėję, delnai šiurkštūs kaip medžio žievė. Jis buvo tikras, kad duktė kvepia šlapia žole ir šienu. – Pasakok toliau, – paragino nekantraudamas išgirsti daugiau.

– Na, ji dar ilgai čia prabuvo, nors geriau būtų išsikrausčiusi. Galiausiai nebeliko kitos išeities. Mat aptiko mazgelį pilve. Paaiškėjo, kad tai piktybinis auglys. Mes persikraustėm į Kornvalį, nes mamytė visad mylėjo jūrą. Ji paskelbė parduodanti namus labai brangiai, kad neatsirastų pirkėjo. Buvo labai skaudu jų atsisakyti. Gal ji vylėsi, kad niekas jų nepirks ir ji galės vienądien grįžti. Tėtis sveiko, o mamos sveikata ėjo prastyn. Visa įvyko labai greitai. Jai nebedaug buvo likę. Dabar, perskaičiusi albumą, manau, kad vėžys buvo išraiška to širdies skausmo, kurį ji kentė tau išvažiavus. Jos sielvartas buvo toks gilus, kad nėra kaip apsakyti. Ji visus tuos metus laikė jį paslaptyje. Nesakė nė man, nors, būdama jauniausia, buvau jai artimesnė už kitus. – Pičė padvejojo, tada drovėdamasi pridūrė: – Be to, aš buvau tavo.

Lietaus lašams barbenant į langų stiklus abu žiūrėjo vienas į kitą ir suprato, kad nors ir buvo nepažįstami, dėl vieno kraujo ir siejančios meilės Eivai iškart pajuto bendrumą.

– Kada ji mirė? – paklausė Žanas Polis.

– Pernai pavasarį. Gegužės penktąją.

– O aš taip tikėjausi vėl ją pamatyti.

– Palaidojom nedidelės bažnyčios šventoriuje prie jūros. Ji turėjo būti palaidota čia, bet sakėsi nenorinti. Matyt, tai jai rodėsi nederama. Galbūt netaktiška tėčio atžvilgiu.

– Šeima jai visada buvo svarbiausia.

– Tiesa. Bet ji paliko man iškarpų albumą, ne testamentu – parašė pageidavimų laišką. Mamytė slėpė albumą namuose po grindų lenta.

– O namelyje jį padėjai tu?

– Taip. Aš jį visą perskaičiusi. Supratau, kodėl ji man apie tave taip ir nepapasakojo. Kas iš to būtų buvę? Aš myliu Filipą kaip tėvą, ir jis visuomet bus mano tėvas. Tik pamanyk, kaip man pasisekė – turiu du.

– Ji tau taip ir nepasakė?

– Ne. Gal jautė kaltę, kad mums abiem nepasakė. Gal su niekuo negalėjo apie tai kalbėti, net su manim. Bet mirdami žmonės nori sutvarkyti, kas nebaigta, o aš manau turinti teisę žinoti, iš kur atsiradau. Nusprendžiau palikti čia albumą, kad jei kada grįžtum, rastum jį ir sužinotum, jog ji niekuomet nepaliovė tavęs mylėjusi. Nežinojau, kur tave rasti, o tėvo klausti nenorėjau. Tuo metu net nežinojau, ar išvis noriu tave susirasti. Nelengva sužinojus, kad tas, kurį laikai savo tėvu, tau visai ne tėvas.

– Ar Filipas žino?

– Ačiū Dievui, ne. Ir nesužinos. Būtų neteisinga jam sakyti. Be to, mama paaukojo jam savo gyvenimą. Jei jis nebūtų susirgęs, gal ji būtų išvažiavusi. Jam jos reikėjo. Kas žino, kaip būtų buvę.

– O kodėl šiandien atvažiavai?

– Nes jaučiau, kad atėjo laikas. Mamytė būtų to norėjusi. Judu abu taip troškot kūdikio, todėl tu turėjai sužinoti. – Ji vėl nusišypsojo, ir Žanas Polis išvydo, kad jos veidas tarsi veidrodis atspindi jo paties veidą. Pajuto, kad į ją žiūrint virpčioja širdis. Pičė nuraudo. – Ir mane užbūrė tas albumas bei slaptų mamos meilės ryšių romantika. Ji niekuomet nepaliovė tavęs mylėti, nepaliovė viltis, kad vieną dieną abu susitiksit. Kai paskambino Miranda, supratau, kad tai man atsivėrusi galimybė.

– Kodėl ji man nepranešė mirštanti?

– Ir aš apie tai galvojau. Pažinodama savo motiną, galiu tik spėti, jog nenorėjo, kad pamatytum ją šitokią. Nuslinko plaukai. Ji baisiai suseno. Labai pasiligojo. Numanau, jog norėjo, kad prisimintum ją tokią, kokia buvo.

– Betgi ji žinojo, kad aš ją myliu.

Pičės akyse susitvenkė ašaros. Ji vėl užuodė apelsinmedžių žiedų kvapą. Tas kvapas apgobė ją tarsi sava antklodė ir užvaldė visas jusles, reikalaudamas dėmesio. Ji pažvelgė į Žaną Polį. Šis kilstelėjo smakrą, irgi užuodęs tą aromatą.

– Taip, žinojo, – pašnibždėjo Pičė. – Ir tu ją užuodi?

Žanas Polis užsimerkė. Kaip dažnai jos kvepalus jis palaikydavo ilgesinga svajone.

Kambarį užliejo saulės spinduliai. Šviesa buvo ryški, žiburiuojanti ir pagavusi mažulytes dulkių kruopeles uždegdavo tarsi skraidančius jonvabalius. Tėvas su dukterimi atsimerkę išvydo, kad debesys prasiskyrė ir leidžia lietis saulės šviesai. Žanas Polis šoko ant kojų.

– Eime, – pakvietė imdamas Pičei už rankos.

Pičė išsekė jam iš paskos laukan, į lietų. O ten išsilenkusi akinančiu lanku švytėjo gražių gražiausia vaivorykštė.

– Gražu, – gėrėdamasi pasakė Pičė. – Un arc-en-ciel.

– Un arc-en-ciel, – pakartojo jis, žinodamas, kad Eiva kažkur ten aukštybėse, tarp visų spalvų. O tada nusijuokė, mat ten, tarp žalios ir žydros, buvo ir pati puikiausia spalva.

– Ar matai rožinę?

Jis rodė į ryškiąją spalvą – nuostabios vasarinės rožės spalvą.

– Matau! – atsiliepė ji, ašaroms ritantis skruostais. – Matau! Nepagaunamoji rožinė.

– Ji ten, – tarė Žanas Polis, spausdamas dukters ranką. – Ji ten. Žinau, kad ji ten.

XXXVIII

Diena, kai tuokėsi Henrieta su Džeremiu, nė nebegalėjo būti gražesnė. Danguje akinamai švietė saulė, nuo jūros pučiantis šaltas vėjas suko verpetais raudonus ir geltonus lapus, ir tie paskutiniai vasaros likučiai dvelkė rudeniu, bet saulė tebebuvo šilta. Iš medžių viršūnių sklido paukščių giesmės, o voverės liovėsi rinkti riešutus – žiūrėjo į apačioj besidriekiantį gluminantį žmonių pasaulį. Kad ir kaip ten būtų, meilė – visai kūrinijai suvokiamas įgimtas jausmas, tad regėjos, lyg visa gamta būtų susimokiusi jų dieną padaryti didingą.

Trojus sėdėjo pirmame klaupte, su Henrietos motina ir seserimi. Tai jis sukėlė nuotakai plaukus, susuko juos į žvilgantį kuodą, apkaišė purpurinėmis rožėmis ir šluostė Henrietai ašaras, kai ta, išvydusi, kaip nuostabiai atrodo, pravirko. Kitoje klauptų pusėje nerimaudamas laukė Džeremis; jo didelės rankos, laikančios ceremonijos lapą, drebėjo, jis pats trypčiojo ir vis susižvalgydavo su Deividu, kurį buvo pasiprašęs pabūti pabroliu. Džeremis giliai įkvėpė, bijodamas pripažinti savo neįtikėtiną sėkmę, o tai dar ims ir nubaidys ją – Henrieta nepasirodys.

Miranda sėdėjo už Deivido, su Keite ir Naidželu, o tarp tų it lavonas kiūtojo šaltis. Ji galvojo apie Žaną Polį ir Pičę: jis prarado mylimąją, bet gavo dukterį. Eiva sakėsi jam tegalinti duoti tik meilę, bet tai nebuvo tiesa – ji davė Pičę. Miranda mąstė, kaip jie bus Prancūzijoje, Jonvabaliuose. Jis aprodys jai sodus, puoselėtus jos motinai, abu dalysis prisiminimais ir taip ties tiltą, kuris sujungs juodu išskyrusius metus.

Deividas žvilgtelėjo į žmoną ir nusišypsojo. Ji per klaupto atkaltę padavė jam ranką, jis spustelėjo. Šitas spustelėjimas tiek daug reiškė. Mirandai sudrėko akys.

– Neverk, mieloji. Juk ji dar neatėjo! – sušnibždėjo Deividas, o Miranda, šluostydamasi veidą nosinaite, kurią atsinešti dar užteko nuovokos, linktelėjo.

Tą akimirką girgžtelėdamos atsivėrė plačios medinės durys, Dorotė Dipvud užgrojo vargonais. Visa palyda atsistojo. Miranda pasilenkė apžiūrėti Henrietos – ta vilkėjo elegantiška perlais siuvinėta dramblio kaulo spalvos suknia, kurią Miranda jai buvo padėjusi išsirinkti „Catherine Walker“. Nuotaka slėpėsi po šydu, bet šypsena buvo matyti ir per jį. Ji ėjo įsikibusi į parankę tėvui, kurio veidas iš pasididžiavimo buvo nuraudęs. Mirandai į akis priplūdo tiek ašarų, kad ji vos beįžiūrėjo Gasą su Storma – tie su dviem Klerės vaikais bidzeno nuotakai iš paskos. Storma nešė ant kaspino pakabintą raudonų rožių rutulį, o Gasas rimtu ir susikaupusiu veidu laikė ją už rankos, žiūrėdamas, kad neužliptų Henrietai ant šleifo.

Henrieta žvilgtelėjo į Džeremį – tas vidury tako laukė nuotakos ir visas nušvitęs žiūrėjo, kaip ji pamažiukais eina artyn. Džeremis džiaugėsi, kad pačiam kalbėti nereikės, nes gerklę spaudė emocijų gumulas. Henrietos tėvas padavė jos ranką Džeremiui, ir jaunieji ilgai žiūrėjo vienas į kitą, stebėdamiesi tuo stebuklu, kuris juos atvedė iki šios akimirkos.

Miranda šalia pajuto kažin ką krustelint ir pasisukusi pamatė, kad Naidželas paėmė Keitei už rankos. Ta iš pradžių sustingo iš nuostabos, mat buvo pernelyg išdidi, bet po bažnyčią pasklidusi meilė stebuklingai paveikė ir ją, ir Keitė atlyžusi galiausiai leido nugriūti užtvaroms. Palydai susėdus, Mirandos žvilgsnis užkliuvo už raudonų „Louboutin“ batelių, kuriuos neseniai buvo nusipirkusi Londone. Ji pakraipė kojas, pasigrožėjo pakulnių aukščiu, batelių spalva ir elegantišku priekiu. Tam tikri malonumai niekuomet nenublanksta.

Pasibaigus ceremonijai, visi iš bažnyčios pasklido po saulėtą šventorių. Vaikai bėgiojo aplink antkapius, strykčiojo nuo vieno ant kito tarsi šilkinės varlės. Džeremis su Henrieta, sulipę į raudoną Džeremio traktorių, mojuodami nudardėjo į Hartingtono dvarą, kur Miranda palapinėje ant pievos buvo ištaisiusi pobūvį. Ponia Andervud vadovavo valgių ruošimui, o ponas Andervudas su Tobiu, naujuoju sodininku, rūpinosi svečių automobilių pastatymu.

Deividas apkabino žmoną per liemenį ir prisitraukė artyn.

– Ji atrodo nuostabiai, – pasakė jis. – Ir sumani gi tu.

– Visai ne, – paprieštaravo Miranda. – Visas grožis – tik jos pačios.

– Ar dabar, papasakojusi Žano Polio su Eiva istoriją, duosi man perskaityti savo romaną?

Miranda nustebusi pažvelgė į vyrą.

– Iš kur žinai, kad aš parašiau romaną?

– Gasas sakė.

– O jis iš kur žino?

– Vaikai viską žino.

– Gal ir duosiu.

– Gal?

– Gerai, duosiu. Bet niekuomet jo neleisiu.

– O jeigu romanas puikus?

– Jis toks ir yra, bet taip elgtis būtų neteisinga, negana to, aš nemanau, kad viską būčiau padariusi viena pati. – Deividas klausiamai suraukė antakius. – Sulaukiau pagalbos, – mįslingai pasakė Miranda. Nebuvo prasmės aiškinti.

Prisiminusi nuolatinį apelsinmedžių žiedų aromatą, kuris pasklisdavo kambaryje vos tik atsisėdus rašyti, Miranda kilstelėjo akis į dangų. Nuo to laiko, kai baigė rašyti knygą, to kvapo ji daugiau nebeužuodė. Eivos šmėkla buvo pranykusi.

– Tai ką tu su ja darysi? – paklausė Deividas.

– Atiduosiu Pičei.

– Pičei? Kodėl?

– Nes dabar jau suvokiu, kad tą knygą parašiau jai. – Miranda paėmė Deividui už rankos. – Na, mielasis, geriau kvieskim pabrolį su pamerge, reikia važiuoti į pobūvį.

– Gasai! Storma! – pašaukė Deividas. Vaikai pribėgo nuo strakaliojimo įraudusiais veideliais. – Metas važiuoti namo, – pasakė Deividas taršydamas Gasui plaukus.

Miranda atsiduso iš malonumo. Namo. Kaip tat gražiai skamba.

Epilogas

Ar aukštuos kaštonuos

Paukštę giedančią girdi?

Tai aš – giesmės jos tonas,

Melodija saldi.

Ar gali jaust srovę,

Kokia laisva jinai?

Taip mano juokas srūva,

Čiurlena amžinai.

Ar gali jaust, kaip odą

Šildo spinduliai?

Kaip meilę, saulės duodamą,

Mane jauti giliai.19

19 Iš anglų kalbos vertė Tautvyda Marcinkevičiūtė.

Padėkos

Mintis apie stebuklingą sodą man nebuvo kilusi, kol nenuvažiavau pas Georgią Langton į Dorsetą. Ji – ne tik apsigimusi sodininkė, bet ir viena žaviausių Anglijos keistuolių. Taip mane įkvėpė ir sužadino tiek sumanymų, kad knygą rašyti buvo vienas malonumas, nuo pradžios iki pabaigos. Labai jai dėkoju, o skaitytoją užtikrinu, kad visos tekste pasitaikančios faktinės klaidos – vien tik mano.

Sue Johnson-Hill darsyk man padėjo Bordo krašte, išsamiai ir kantriai atsakinėdama į klausimus, ačiū jai, kad antrąkart atėjo man į pagalbą!

Labai dėkinga esu savo tėvui, kad perdavė gilų supratimą apie gyvenimą ir išmokė branginti gamtą. Be išmintingo jo pavyzdžio apie savąjį herojų nebūčiau nė pagalvojusi.

Mano motina yra žinių versmė, jautri redaktorė ir įžvalgi idėjų vertintoja. Ji skyrė man šitiek laiko ir jėgų – už tai esu neapsakomai dėkinga.

Knyga nebūtų buvusi tinkama leisti, jei jos nebūtų apgenėjusi mano redaktorė Susan Fletcher. Ji – įstabi redaktorė ir puiki geros kūrybos žinovė. Turi kantrybės ir pastabumo smulkmenoms, kurio stokoju aš. Vertinu jos patarimus ir dėkoju už pastangas padaryti knygą tokią gerą, kokią tik bebuvo galima padaryti.

Mano agentė Sheila Crowley pasižymi ypatingu gebėjimu leisti jaustis taip, tarsi būčiau vienintelė jos rašytoja. Ji nenuilstanti ir linksma, bet grėsminga, kai prireikia panaudoti sunkiąją artileriją. Ačiū, kad apgina mano požiūrį, ir už padrąsinimus, kai raunuosi nuo galvos plaukus, kad neišeina nieko sukurpti!

Taip pat negaliu atsidėkoti Kate Rock, nes be jos pagalbos niekas iš mano kūrybos iki šiol taip ir nebūtų išleista, Eleni Fostiropoulos ir fantastiškiems bendradarbiams „Hodder“ leidykloje, bičiulei rašytojai Elizabeth Buchan, kad dosniai dalijasi mintimis, ir draugei nuo mokyklos laikų Cosimai Townley, kad supažindino su Panele Fic ir taip paskatino mane pačią įsigyti šešką.

Dėkoju savo brangiesiems vaikams Lily ir Sashai už įkvėpimą ir meilę.

Didžiausią padėką, kaip visada, esu skolinga savo vyrui Sebagui. Jis nepavargdamas dalijasi mintimis ir sumanymais, nuolat palaiko, išmintingai pataria. Jo pėdsakai driekiasi per visą šią knygą!

Content

Монтефиоре Санта Sodininkas iš Prancūzijos