Шоулз Линн

Мур Джо

Hado projektas

Iš anglų kalbos vertė

Vytautas Petrukaitis

Turinys

PRADŽIOJE

GRĖSMĖS LYGIS

MAUZOLIEJUS

PO ANTPUOLIO

TERA

BANDYMAS

LORETAS

PAVEIKSLAI

RYŠYS

DEVINAS

DARŽINĖ

VĖJASTRIUKĖ

SUNKVEŽIMIŲ AIKŠTELĖ

ATVYKIMAS

MIŠKAI

BUDRUMAS

„KIBERSIS“

STEBUKLŲ KARALYSTĖ

AUDRA

PILNATIS

VELNIAS AR ANGELAS

AVARIJA

GAISRAS

HADO KIRMINAS

SUVENYRAS

UŽKRATAS

ESKIZAS

TORAS

SIDABRO AŠAROS

KODAS

EKSPONATAS

MOTNISĖ

PRASTA MEDŽIAGA

TODIS

ŽAIDIMŲ KAMBARYS

SEKIMO ĮTAISAS

HALONO DUJOS

„KARLAILIO“ RESTORANAS

PABĖGIMAS

MILERIS

BUM BAM

EMZAROS KNYGA

NAUJIENA

ANTPUOLIS

MĖLYNIEJI

PASLAPTYS

KRIAUKLĖ

KAMUOLINIS ŽAIBAS

INDIGAI

MOTYVAS

BLOGA NAUJIENA

RAUDONASIS PAVOJUS

TIESA

DERYBOS

KUBITAI IR UOLEKTYS

MINTIES ŠUOLIS

AKSUMAS

UŽ ŠYDO

PELENAI

ARCHYVAI

GALILĖJAUS VĖLĖ

LEGENDA

KOLEKCIJA

NUSIKALTIMO VIETA

REPORTAŽAS

ANOMALIJA

POKALBIS TELEFONU PER GARSIAKALBI

PRADŽIA

SUSIDŪRIMAS ORE

MIG-29

PASALA

VLADIMIRAS

NEREIKALINGAS

ĄŽUOLAS

Apie Lin Šoulz ir Džo Mūro

HADO PROJEKTĄ

Nepaprasta knyga, tamsus labirintas įtampos, tarptautinių intrigų ir apokaliptiško siaubo.

Douglas Preston, New York Times

bestselerio „Kodeksas“ autorius

ir kito — „Mirusiųjų knygos“ —

bendraautoris.

Į Hadą iš visur nusileidžiama vienodai

GRAIKŲ FILOSOFAS ANAKSAGORAS (500-428 M. PR. KR.)

PRADŽIOJE

Pralaimėję didįjį Dangaus mūšį Aušros sūnus Liuciferis ir maištingieji jo angelai buvo išvyti iš rojaus — visai amžinybei nublokšti į tamsos pasaulį. Netverdamas neapykanta ir keršto troškimu Liuciferis, dabar žinomas kaip Šėtonas, ėmė regzti pirmą savo keršto Dievui planą — sugundyti Adomą ir Ievą.

Pamatęs, kad žmogus pažeidžiamas, ir įgavęs drąsos, nes pamanė, jog visus žmones galima sugundyti, Šėtonas pradėjo mūšį siekdamas neleisti sieloms patekti į Dangaus karalystę. Vienam po kito slenkant Žmogaus amžiams jis prasimanė vis įmantresnių būdų, kaip apgauti patiklius žmogelius, kad šie pakartotų pirmąją nuodėmę. Tuo tikslu Šėtono puolusių angelų brolija ir jų palikuonys nefilimai klajojo po Žemę ieškodami grobio, nuolatos papildydami sąrašą sielų, amžiams pasmerktų tūnoti toje pačioje tamsoje, kurioje klestėjo blogis.

Viena iš nefilimų buvo to paties kraujo, bet nebuvo pasmerkta kaip jie. Jinai viena trukdė Šėtonui pasiekti jo galutinį tikslą — visus Žemės gyventojus nuvaryti į savo Tamsos karalystę. Šėtonas turėjo gebėjimą sugundyti žmogų, ji turėjo valios jam sukliudyti.

Ji buvo Kotenė Stoun, duktė vienintelio puolusio angelo, kuriam atleido Dievas. Dievas sudarė sandorį su jos tėvu Furmieliu, vienuoliktos valandos angelu. Už jo atgailą Dievas padarė Furmielį mirtingą ir dovanojo jam dukras dvynes. Furmielis negalėjo grįžti į rojų, todėl Dievas pasiėmė vieną iš tik gimusių dukrų, kad užimtų tėvo vietą danguje. Bet antra dukra turėjo gyventi Žemėje. Todėl Dievas patikėjo jai kautis Jo vardu.

Kotenė Stoun sužinojo savo lemtį, kai akis į akį susidūrė su Aušros sūnumi. Po kiekvieno jų susigrūmimo jis vis labiau jos nekentė. Kotenė sužlugdė jo užmačias įgyvendinti nešventą antrą Jėzaus atėjimą į Žemę. O kai ji suvokė, kad Dievas davė žmogui laisvą valią — gebėjimą kurti savą tikrovę — ji niekais pavertė Liuciferio pastangas priversti žmogų padaryti Dievo akimis baisiausią savižudybės nuodėmę. Kotenė iššifravo užrašą, Dievo ranka padarytą senoje krištolo lentelėje, ir norinčiuosius gyventi dorai nusivedė į naują taikos ir džiaugsmo pasaulį.

Tada Kotenė Stoun nesiekdama jokios naudos sau grįžo toliau kautis su amžinu priešu į senąjį pasaulį, kur gėris nuolatos grūmėsi su blogiu.

Sulig kiekvienu mūšiu, kuriame ji kovėsi, vis labiau artinosi pasaulio pabaiga.

Dabar būrėsi dvi armijos: Rubino, vadovaujama Didžiojo apgaviko, ir Indigo, vadovaujama angelo dukters. Netrukus Kotenei Stoun teks dar vienas išbandymas, mat neišvengiamai laukė dar vienas mūšis su blogio jėgomis.

GRĖSMĖS LYGIS

Rizbenas Meisas stovėjo akmenų dangoje išraižytos penkiakampės žvaigždės centre. Penki apskritimu apjuostos figūros smaigaliai šovė į šalis lyg kokio senovinio ginklo ašmenys. Prieš jį klūpojo šeši juodomis mantijomis apsisiautę vaikai gobtuvų slepiamais veidais.

Rubino spalvos mantiją apsivilkęs Meisas vienoje rankoje laikė auksinę vyno taurę, kitoje — brangakmeniais inkrustuotą durklą. Jis tarė:

— Šaukiu Samaelį, vartų saugotoją.

Vaikai sutartinai progiesmiu pakartojo:

— Samaelį.

Atsiliepdamas į balsus miglos debesėlių kuokštas praplaukė pro mėnulį, apšviečiantį šią sceną lyg blausus prožektorius.

Nakties ore mirgėjo žvakės. Jų liepsną nuo vėjo užstojo aukštos vijokliais apaugusios sienos. Oranžiniai jų atšvaitai krito ant šio senovinio ritualo. Tamsios juodais apsiaustais apsigaubusios žmogystos su deglais rankose žiedu juosė kiemą.

— Šaukiu Azazelį, liepsnos saugotoją, — tarė Meisas, — kibirkštį Didžiosios tamsos akyje.

Laibi balseliai vėl pakartojo:

— Azazelį.

Pasigirdus šiam žodžiui deglai skaisčiau suliepsnojo.

— Šaukiu Oro šviesą, Aušros sūnų.

— Aušros sūnų, — pakartojo vaikai.

Karšto vėjo gūsis atšniokštęs ėmė sūkuriuoti aplink kiemą ir standžiau priglaudė šešėlyje tūnančių žmogystų mantijas.

Meisas atkišo durklą ir auksinę taurę į priekį. Liepsnos atsispindėjo nuo poliruoto metalo, ir atrodė, kad jos dega jo viduje. Meisas priglaudė taurę prie lūpų ir gurkštelėjo. Vynas jį sušildė. Jis nekantriai laukė šių apeigų — įšventinimo, skirto oficialiai pristatyti šiuos jaunus karius Liuciferiui, Aušros sūnui. Priešais jį klūpojo puolusių angelų atžalos, naujausi nefilimų kariai Rubino armijos gretose, besiburiantys rengtis galutiniam mūšiui. Meisas iškėlė taurę, kad visi pamatytų, ir jo gyslomis nuvilnijo pasididžiavimo bangelė.

— Vardan tavo galingojo kardo ir tekančio gyvybės kraujo, suteikiančio tau galią užkariauti, įeik į šių jaunų karių protus, širdis ir sielas, pripildyk juos siaubingos, gniuždančios jėgos.

Meisas aukštai iškėlė rankas, ir vaikai atsistoję išsirikiavo viena greta. Tada visi paeiliui pabučiavo durklą ir gurkštelėjo iš taurės. Kai visi baigė, grįžo į savo vietas ir nusmaukė gobtuvus atidengdami jaunus veidus.

Meisas plačiai praskėtė rankas.

— Didysai Aušros sūnau, pažvelk į naujausius savo galingosios Rubino armijos karius.

Meisas išėjo iš pastato ir trim siaurų laiptų maršais nulipo ant šaligatvio. Jam dingtelėjo, kokį ryškų skirtumą pajunti kaskart, kai iš viduramžių kiemo, pasislėpusio pačioje pastato gilumoje, išeini į skaisčių žibintų nušviestas šalies sostinės Vašingtono gatves. Ir kai vietoj apeigų mantijos vėl apsivelki kostiumą.

Jis įkišo ranką į kišenę ir išjungė mobiliojo telefono vibratorių. Trumpa žinutė, gauta anksčiau, tebevykstant apeigoms, privertė jį paskubomis baigti senovinį ritualą. Jis nenorėjo, kad tektų kam nors aiškintis, kas jį užlaikė.

Stovėdamas ant šaligatvio jis žvilgtelėjo dešinėn, kur įėjimą saugojo panašus į sfinksą granito liūtas moters galva, aplink kurią buvo apsivijusi kobra. Antras toks pat liūtas ėjo sargybą iš kairės. Meiso limuzinas laukė prie šaligatvio. FTB agentas laikė dureles pravertas. Limuzino priekyje juodas ševroleto markės visureigis su antenų mišku ant stogo laukė it šuoliui pasirengęs vilkas. Du policijos automobiliai, vienas — tos nedidelės vilkstinės priekyje, kitas — jos užpakalyje, jau buvo pasirengę. Mėlyni ir raudoni jų žiburėliai apšvietė įėjimą aukštos bronzinės šventovės Meisui už nugaros, tarsi bandydami ją užhipnotizuoti.

Meisui atsisėdus ant užpakalinės limuzino sėdynės sunkios šarvuotos durelės užsidarė trinktelėdamos dusliai nelyginant banko rūsyje. Vilkstinė bemat pajudėjo — tik sukaukė sirenos, užriaumojo varikliai. Pagreitis buvo toks didelis, kad jis plote prisiplojo prie minkštos odinės sėdynės. Meisas pažiūrėjo į laikrodį: kelios minutės po vienuolikos vakaro.

— Ką turim? — paklausė jis priešais sėdinčio patarėjo.

— Maždaug prieš valandą gavome pranešimą, kad visame pasaulyje gerokai padaugėjo kompiuterių trikdžių. Nutrūko interneto ryšys kai kuriose Azijos ir Afrikos dalyse, jis ėmė dingti ir visoje Europoje. Mūsų stebėjimo stotys vienu metu puolamos trijuose pasaulio ketvirčiuose. Virusais užkrėsti ir užsidarė daugiau negu keturi šimtai tūkstančių serverių.

— Paveiktas tik internetas?

— Kol kas.

— Kokie šaltinių adresai?

— Daugiausia Kinijoje, vienas kitas Malaizijoje.

— Taikiniai atsitiktiniai ar antpuolis koncentruotas?

— Atrodo, kad atsitiktiniai, bet antpuolis labai smarkus.

— Ar kas nors pranešė JAVP? — paklausė Meisas.

— Dar ne.

— Paskambink.

Meisas pasitrynė skruostus. Jis vis dar užuodė deglų dūmus, burnoje jautė salsvą vyno skonį.

— Patarsiu skelbti aukštesnį — oranžinį — grėsmės lygį ir imtis tam tikrų infrastruktūros priemonių. Nėra reikalo piktinti plačiosios visuomenės.

— Sutinku, pone.

Patarėjas paėmė vieną iš telefonų nuo ryšių pulto, nuspaudė mygtuką su užrašu JAVP ir jau kitą akimirką tarė:

— Valstybės saugumo sekretorius norėtų kalbėtis su prezidentu.

MAUZOLIEJUS

Kotenė Stoun spoksojo į masyvias kolonas Uspenijės soboro viduje ir žavėjosi šventomis freskomis, juosiančiomis kiekvienos viršų. Soboras buvo vienas iš seniausių statinių už Kremliaus sienų.

— Rusijos cerkvėje nieko nebūna atsitiktinai, panele Stoun, — ne visai natūralia anglų kalba tarė Rusijos Federacijos prezidentas. — Kolonos palaiko lubas, o šventieji palaiko soborą. Štai kodėl ant kolonų nutapyti šventieji. — Jis rankos mostu parodė į didingas nišas palubėje.

— Kvapą gniaužia, pone prezidente, — nukreipdama žvilgsnį aukštyn į puikius šimtmečių senumo meno kūrinius tarė Kotenė.

Ją ir prezidentą lydėjo nedidelė Palydovinių žinių tinklo filmavimo grupė ir saujelė prezidento apsaugos tarnybos agentų. Užlieti ryškios kameros prožektoriaus šviesos juodu vaikštinėjo po pastatą. Kiekvienas žingsnis ir žodis ilgai aidėdavo, kol galop nutildavo šventovės šešėliuose. Lankymo valandos buvo pasibaigusios, tad turistai po soborą nevaikščiojo.

Jie sustojo priešais ikonostasą — šešiasdešimt devynių tapytų ikonų rinkinį, sukabintą nuo lubų iki grindų.

— Čia pavaizduota Biblijos istorija pradedant Senuoju Testamentu ir baigiant Paskutiniojo teismo diena. — Prezidentas plačiu dešinės rankos mostu aprėpė visus Dievo namus. — Manau, dabar jau pamatėme viską, ką galėjome pamatyti.

— Pone prezidente, esu be galo dėkinga, kad pasidalijote visa stulbinančia šių įstabių soborų didybe su mūsų Palydovinių žinių tinklo žiūrovais.

— Čia motinos Rusijos paveldas, — atsakė šalies vadovas. — Mes didžiuojamės galį juo pasidalyti.

— Ne be pagrindo.

Tuo metu, kai Kotenė atkišo ranką norėdama su juo atsisveikinti, Uspenijės soboro vidų sudrebino kurtinantis trenksmas. Sprogimas buvo toks galingas, kad parbloškė Kotenę ant grindų. Akimirksniu užgeso sietynai, ir milžiniškos šventyklos vidus paskendo tamsoje. Pasieniuose sumirgėjo užsidegančios avarinio apšvietimo švieselės.

Kotenė apdujusi pakėlė galvą. Pamatė, kad PŽT operatorius guli ant grindų, o prie jo kameros pritvirtintas prožektorius subyrėjęs į šipulius. Šen ir ten švysčiojo šviesos pliūpsniai — iš ginklų vamzdžių lėkė kulkos. Tikriausiai ginklai buvo su duslintuvais, nes Kotenė girdėjo vien šleikštulį keliančius dunktelėjimus, kai jos pataikydavo į minkštus ją supančiųjų kūnus. Jos operatorius suriko, bet tamsoje Kotenė negalėjo pamatyti, ar sunkiai jis sužeistas.

— Į tave pataikė? — šūktelėjo ji, bet atsakymo nesulaukė.

Prezidento apsaugininkai ėmė šaukti nurodymus, išsitraukė ginklus ir atsakė ugnimi.

Už kelių metrų sprogo dar viena granata, ir soboras sudrebėjo — taip smarkiai, kad Kotenė pamanė, jog lubos sugrius ir šventos kolonos nugarmės.

Stiprūs prezidento pirštai sučiupo ją už rankos ir pakėlė nuo grindų.

— Paskui mane! Pasilenk!

— Kas čia, po velnių, darosi?! Kas į mus šaudo?

— Galbūt čečėnų sukilėliai. Žmogžudžiai.

Kulkoms atsimušus į marmurą, atskilusios jo skeveldros badė Kotenei kojas, kai prezidentas stūmė ją už vienos iš tų didžiulių kolonų. Šalia jo du apsaugos agentai šaudė iš pistoletų.

Kotenė pažiūrėjo per petį ir pamatė, kaip garso įrašymo technikas keliasi nuo grindų sekti jai pavymui, bet jį iškart pakirto kulkų kruša. Jos operatorius tysojo nejudėdamas. Šalia gulėjo trijų Rusijos saugumo pareigūnų kūnai.

Vienas iš dviejų prezidento apsaugininkų atsisuko į savo vadą ir greitakalbe prašneko rusiškai — jo žodžiai skambėjo lyg dvigubai pagreitintas įrašas. Antras agentas paleido šūvių seriją į užpuolikus.

— Nekelk galvos!

Ketvertas tekinas pasileido atviru plotu prie kitos kolonos.

Jie gūžėsi už storos kolonos, o kulkos draskė į skutus penkių šimtmečių šedevrą virš jų galvų.

Sprogo dar viena granata — tarsi tamsoje įsižiebusi supernova. Kotenė pajuto, kaip smūgio banga sudrebina jai kaulus.

Viršesnis apsaugininkas pabandė susisiekti savo imtuvusių-stuvu. Jokio atsako.

Prezidentas atsigręžė į Kotenę.

— Nebeturim ryšio, o jie užkirto mums išėjimus.

— Kaip mes ištrūksim?

Dešimtys kulkų tėškėsi į koloną, ir jiems ant galvų pasipylė senovinio meno kūrinio nuotrupų lietus.

— Pasimelsime su caru, — atsakė prezidentas ir davė kažkokių nurodymų agentams.

Kotenei nespėjus paklausti, ką jis turi galvoje, jie pasileido į tolimąjį soboro kampą.

Blausus avarinis apšvietimas kėlė keistą įspūdį — tarsi viskas vyktų šešėlių pasaulyje. Toje prieblandoje Kotenė įžiūrėjo nedidelį — kokių šešių metrų aukščio — statinį, apjuostą metaliniais turėklais. Statinio pagrindas buvo maždaug trijų metrų pločio ir ilgio, su smailiais bokštais, puošniais įmantriais raštais išraižytu paviršiumi. Kotenei jis priminė cerkvę, panašią į miniatiūrinę pagodą.

Jie nuskuodė prie šio statinio. Prezidentas per petį sušuko:

— Prie Ivano Rūsčiojo kėdės!

Du agentai ugnimi pridengė Kotenę su prezidentu, kai šie ropštėsi per metalinius turėklus.

— Čionai! — šūktelėjo jis tempdamasis ją į ankštą plotelį tarp šio caro sostu vadinamo statinio ir sienos. Čia jis atidarė vartelius ir įsivedė ją į tą miniatiūrinę cerkvę. Ji pamatė kėdę — kadaise per iškilmingas mišias ant jos sėdėdavo caras. Prezidentas nustūmė kėdę į šalį, ir Kotenė pamatė grindyse liuką.

Vienas iš juos lydinčių agentų susiėmęs už kaklo susmuko. Tarp pirštų plūstelėjo kraujas. Kitą akimirką kulkos pataikė į kitą apsaugininką ir bloškė jį į turėklą. Vyro pakaušis buvo virtęs kraujo ir audinių koše. Jo pistoletas dunkstelėjo į grindis prie caro kėdės.

Prezidentas atidengė liuką. Šiam atsitrenkus į medines duris, prezidentas krito ant kelių — kulka kliudė jam ranką.

— Griebk pistoletą! — įsakė jis Kotenei įtemptu balsu.

Kulkoms aižant puošnų statinį, aplink krintant medžio nuolaužoms, Kotenė stvėrė žuvusio agento ginklą. Kai atsigręžė, prezidentas jau buvo angoje.

— Greičiau! — užriko jis.

Kotenė atsisėdo ant angos krašto ir pėda ieškojo pirmos laiptelių pakopos, o tuo metu aplink oras dūgzte dūzgė nuo kulkų ir nuolaužų. Pėdos priekiu ji užčiuopė pakopą ir nusileido į angą.

Nulipusi kokią dešimtį laiptukų atsidūrė laiptų aikštelėje.

Prezidentas dejavo atsišliejęs sienos.

— Rask šviesos jungiklį, — tarė jis.

Kotenė perbraukė ranka per šaltą mūrą ir apčiuopė nedidelį apskritą mygtuką. Jį paspaudus įsižiebė lemputė apatinėje laiptų aikštelėje ir apšvietė žemyn vedančius laiptus.

Prezidentas sukniubo ir ištiesė ranką į Kotenę.

— Remkitės man į nugarą, — tarė Kotenė užsikišdama agento pistoletą už sijono diržo. Pajutusi prezidento svorį atsargiai ėmė lipti žemyn ankšta anga, abiem rankomis prilaikydama prezidentą.

Laiptų apačioje siauras tunelis vedė į tamsą. Šį kartą jį netruko rasti šviesos jungiklį. Jis įžiebė virtinę lempučių, sukabintų tunelio skliauto viduryje.

— Eik! — paragino prezidentas.

Kotenė į jį atsisuko ir pamatė, kad švarko rankovė tamsiai raudona, permirkusi krauju. Jo veidas buvo iškreiptas skausmo, akys pusiau užmerktos.

Pro liuko angą iššautos kulkos daužė aikštelę ant laiptų pažerdamos sutrupinto medžio skiedras.

Kotenė vedė prezidentą tuneliu, kol jis galop išplatėjo ir išsišakojo į du.

— Kur dabar?

Kotenė staiga pasilenkė, nes kulkos šalimais atsimušdavo į sieną.

— Laikykis kairės, — prezidento balsas buvo vos garsesnis už šnabždesį.

Čia buvo kiek laisviau negu laiptų angoje, tad Kotenė užsimetė jo ranką sau ant peties, apkabino jį per juosmenį ir patraukė į tunelį.

Jiems už nugaros suaidėjo žingsniai.

Priekyje Kotenė pamatė didelius lietaus nutekamuosius vamzdžius ir dar keletą tunelių.

— Į kurį, pone prezidente?

Jis pakėlė galvą.

— Kairės, laikykis kairės.

Žingsniai pagarsėjo. Gal jie nežino, kad turiu pistoletą, pamanė Kotenė. Jei paleis keletą šūvių, gali išlošti kažkiek sekundžių, o gal net visą minutę. Išsitraukusi iš už diržo pistoletą dirstelėjo į jį ir mintyse pasimeldė, kad nuspaudus gaiduką išlėktų kulkos: o jei prieš žūdamas agentas visas iššaudė?

— Šauk, Kotene! — paragino save.

— Taip, — sukuždėjo prezidentas.

Kotenė pažiūrėjo už kampo. Juodais kariškais kombinezonais apsirengusios žmogystos it kokie padarai iš kitos planetos vorele bėgo per siaurą koridorių. Jos buvo su šalmais, storomis neperšaunamomis liemenėmis, o veidus užsidengusios keistais prietaisais — naktiniais žiūronais, nusprendė Kotenė. Ji nusitaikė pistoletą į pirmą sukilėlį ir paspaudė gaiduką.

Kietose uolienose įrengtame tunelyje šūvių aidas buvo kurtinantis. Atatranka sviedė Kotenės ranką į viršų. Ji iškart pasirengė šauti dar kartą. Šįsyk tvirtai suėmė ginklą abiem rankomis — pasirengė atatrankai.

Paleido šūvį, antrą, dar vieną.

Pirmas sukilėlis griuvo. Ji nežinojo, ar jį užmušė, bet tikrai pataikė. Krito antras, paskui trečias sukilėlis. Šūviai dabar pasigirdo iš jų voros, pažiro į šalis aštrios uolienų skeveldros ir medžio nuolaužos.

— Ar galite eiti?

Prezidentas linktelėjo. Ji žinojo, kad žudikai nesustos, bet gal dabar vysis ne taip greitai. Jie bijos, kad ji gali sustoti ir vėl pradėti šaudyti į juos ankštame tunelyje, todėl bus atsargesni, ir ji turės šiokį tokį pranašumą.

Kai juodu su Rusijos prezidentu pasuko už kampo, pamatė kampu į sieną stovinčius laiptus.

— Į viršų, į viršų! — riktelėjo jis.

Kotenė vargais negalais užstūmė jį iki mūrinės laiptų aikštelės. Priešais pamatė dideles senas juodas duris.

Prezidentas ištiesė ranką ir jas pastūmė, bet jos neatsidarė.

— Dviese, — tarė Kotenė. — Kai suskaičiuosiu iki trijų.

Prezidentas sumirksėjo ir linktelėjo galvą.

— Viens, du, trys.

Kotenė trenkė pečiu į duris. Metalas garsiai sugirgždėjo, ir durys atsidarė.

Jie paknopstomis įlėkė į kažkokią patalpą, matyt, podėlį. Paspaudus mygtuką palubėje užsidegė šviesa. Kotenė apsidairė ir nusprendė, kad kambarys nenaudotas ilgai, gal ištisus dešimtmečius. Bet kažkas pasirūpino, kad šviesa jame būtų. Pabėgimo kelias kaip tik tokiam atvejui?

— Greitai užšauk duris! — paliepė prezidentas.

Kotenė pamatė sunkų skląstį ir jį užšovė.

— Kas toliau? — paklausė ji.

Jis rankos mostu parodė į duris tolimojoje sienoje.

— Ten.

Kotenė griebė už rankenos ir pastūmė duris. Kai jos atsidarė, pamatė koridorių. Tamsios jo grindys, lubos ir sienos žvilgėjo. Atrodė, kad jis visas — iš juodo marmuro. Šiuolaikiški žibintai skleidė prislopintą šviesą. Uždariusi duris išgirdo smūgius į tas, kurias ką tik užšovė. Sukilėliai atkirsti. Bet ar ilgam?

— Ten! — prezidentas rodė į trumpo koridoriaus galą.

Dar keli žingsniai, ir juodu atsidūrė erdviame kambaryje. Jis irgi buvo tamsutėlis ir neryškiai apšviestas. Sienos buvo išdažytos dideliais žaibais, grindis dengė storas raudonas kilimas. Kambario viduryje stovėjo ilga stiklinė dėžė su kažkokiu eksponatu. Dėžė storo stiklo sienomis, siauresnė apačioje, platėjanti į viršų, buvo sustiprinta metaliniu rėmu. Atrodė, kad dėžė skleidžia kažkokią šiurpią šviesą.

Kotenei prireikė vos kelių akimirkų suprasti, ką mato.

Sarkofagą.

Prieš ją saugomas stiklo sienų besiilsinčiojo poza gulėjo vyro kūnas. Veidas buvo vaško spalvos, galva gulėjo ant baltos pagalvės. Jis buvo apvilktas juodu kostiumu, baltais marškiniais su apykakle ir kaklaraiščiu. Dešinė ranka buvo sugniaužta į kumštį.

— Ar čia... — pradėjo klausti Kotenė.

— Taip, — sukaupęs visas jėgas pertarė ją prezidentas. Jis pamojo sekti jam įkandin už stiklinės dėžės. Priešingoje pusėje platus koridorius vedė į prašmatnų vestibiulį.

— Mes uždaryti? — paklausė ji.

— Durys sukonstruotos taip, kad kilus būtinybei atsidarytų iš vidaus.

Prezidentas atsišliejo sienos ir paspaudė prie durų įtaisytą didelį raudoną mygtuką. Plūstelėjo oro gūsis, pasigirdo garsus šniokštimas, ir durys atsidarė. Tą pačią akimirką užkaukė signalizacijos sirenos, palubėje sužybsėjo raudonos šviesos.

Ištrūkusi į vėsią Maskvos naktį Kotenė išvydo priešais siurrealistišką vaizdą: Raudonąja aikšte lėkė pulkai automobilių su milicininkais ir kariškiais. Visi reaguodami į sukilėlių antpuolį skubėjo prie Kremliaus Spaso vartų, bet išgirdę sirenas ir pamatę raudonas šviesas mauzoliejuje, daugelis sulėtino greitį ir pasuko į tą pusę.

— Čionai! — mosuodama rankomis sušuko Kotenė. — Padėkite mums!

Staiga jai pasirodė, kad prezidentas dvigubai pasunkėjo. Jo kojos nebeatlaikė ir jis susmuko. Kotenė sukniubo šalia ant šaltų grindinio akmenų priešais Lenino mauzoliejų.

PO ANTPUOLIO

— Rusai vadina tave nacionaline didvyre, — tarė Tedas Kaselmanas, PŽT naujienų direkcijos vadovas.

— Girdėjau, — į mobilųjį telefoną atsakė Kotenė. Ji žiūrėjo į Maskvos upę iš savo kambario viešbučio „Rosija“ dešimtame aukšte praėjus dvidešimčiai valandų po čečėnų sukilėlių antpuolio. Stebėdama upe plaukiantį turistinį laivą ji įsivaizdavo Tedą Kaselmaną, savo viršininką, draugą ir patarėją. Šis keturiasdešimt aštuonerių metų juodaodis buvo jai kaip tėvas nuo tada, kai ji daugiau nei prieš septynerius metus pradėjo dirbti Palydovinių žinių tinkle. Dėl rimtų sveikatos sutrikimų Tedui teko mažinti darbo krūvius, bet jis ir toliau vadovavo naujienų direkcijai su generolo griežtumu ir pliušinio meškiuko širdimi. Tedas padėdavo jai atsikelti kaskart, kai ji suklupdavo, o kai ji sudvejodavo, pastumdavo, kad pasiektų dar didesnes aukštumas. Jei ne Tedo patarimai ir parama, sėkminga jos kaip televizijos korespondentės karjera nebūtų nė prasidėjusi.

— Visų pasaulio laikraščių pirmame puslapyje pasirodė nuotrauka, kurioje tu stovi prie Rusijos prezidento ligoninės palatoje.

Kotenė stebėjo, kaip už upės vingio pranyksta turistinis laivas.

— Man baisiai skauda širdį dėl mano grupės, ypač dėl tų, kurie žuvo. Susipažinau su tais vyrukais vos kelios minutės prieš filmavimą. Net vardų nespėjau įsidėmėti.

— Mūsų Maskvos biuro atstovai sako, kad operatorius išgyvens. Jis ganėtinai sunkiai sužeistas, bet, ačiū Dievui, ištemps. Garso technikas buvo iš Minsko. Jo kūną parskraidins rytoj. Viskuo rūpinamės mes.

Kotenė papurtė galvą.

— Vis dar negaliu pamiršti tų garsų — riksmų, krintančių ant grindų kūnų, kulkų, smingančių į žmones ir akmenis. Kiekvienas garsas, rodės, aidėjo per amžius.

Abu ilgai tylėjo, paskui prašneko Tedas:

— Mačiau visus reportažus ir interviu, tarp jų ir tavąjį. Valdžios atstovai nenoriai kalba apie tą įvykį. Ar jie išsiaiškino, kaip sukilėliai pateko į vidų?

— Girdėjau, kad jau suimti aukšti Rusijos kariškiai — prijaučiantieji čečėnams, kurie padėjo jiems gauti suklastotus asmens dokumentus ir visą kita. Atmosfera baisi. Visi Kremliuje dairosi per petį.

— Jei tai būtų nutikę senais blogais laikais, tuos išdavikus būtų ištempę laukan ir sušaudę.

— Dar ir dabar visai tikėtina, kad taip ir bus.

— Sukilėliai puikiai pasirinko laiką pasikėsinti į prezidento gyvybę, — samprotavo Tedas. — Situacija ideali: nedidelė filmavimo grupė, mažai apsaugininkų, tuščia bažnyčia.

— Viskas buvo gerai suplanuota, Tedai. Kokia ironija: prezidentas man sakė, kad Rusijos cerkvėse niekas nebūna atsitiktinai. Vaje, koks teisus jis buvo!

— Pastatas smarkiai nukentėjo? — paklausė Tedas.

— Siaubingai. Pasak prižiūrėtojo, praeis ne vieneri metai, kol bus galima soborą vėl atidaryti. Bet beveik visi ten per amžius sukaupti meno lobiai buvo unikalūs, jų nepavyks pakeisti.

— Kaip tavo žaizdos?

Kotenė pažiūrėjo į sutvarstytas kojas ir ranką.

— Kas mano sutartyje rašoma apie priedus už dalyvavimą mūšiuose?

— Sutarties tu neturi.

— Tada, manau, išgyvensiu.

— Sąmokslininkai tikriausiai nelabai tavimi patenkinti. Jautiesi saugi?

— Pareigūnai ištuštino visą šį viešbučio aukštą, o už mano durų pastatė du stambius rimtos išvaizdos rusus.

— Nieko sau!

— Kai išgelbsti gyvybę prezidentui, tenka visur vaikščioti su vyrukais, ginkluotais kulkosvaidžiais.

Tedas nesmagiai nusijuokė, paskui tarė:

— Skambino Džonas.

— Taip, jis skambino man į mobilųjį, bet tuo metu aš dalyvavau tiesioginėje BBC laidoje.

Kotenė mintyse išvydo Džoną — jo šypseną, jo akis — tokių mėlynų ji daugiau nebuvo mačiusi. Ko gero, jis buvo vienintelis vyras, kurį ji kada nors tikrai mylėjo. Amžinai tu nori to, ko negali turėti, Kotene Stoun.

Kardinolas Džonas Taileris buvo Venatori — itin slaptos Vatikano žvalgybos agentūros — direktorius ir svarbiausias žmogus jos gyvenime. Juodu susipažino prieš keletą metų, kai ji buvo pradedanti reporterė, o jis — kunigas, laikinai atsisakęs kunigystės, bet ne įžadų. Drauge jie atskleidė ir sužlugdė bandymą klonuoti Jėzų Kristų. Ši užmačia žiniasklaidos buvo pavadinta Šventojo Gralio sąmokslu.

— Ketinu jam paskambinti, kai tik gausiu akimirką ramybės ir galėsiu surikiuoti mintis.

— Patikinau jį, kad tu sveika, tik truputį apdaužyta. Jis sakė žiūrįs visus reportažus. Šiaip ar taip, neabejoju, kad rusai jau pranešė viską Vatikanui. Jis nerimauja dėl tavęs, Kotene.

— Žinau, — užsimerkdama atsakė ji. — Tedai, aš visiškai išsekusi. Turiu kiek numigti prieš rytojaus skrydį.

— Netrukdysiu daugiau nė minutės, mergyte. Tik nepersistenk ir grįžk pas mus sveika.

— Sutarta.

— Beje, kol nepamiršau. Skambino dar kai kas — apie šimtus žiniasklaidos prašymų duoti interviu nekalbu.

— Kas?

— Ji sakė esanti sena draugė iš tavo gimtojo miesto. Pamatė tave žinių laidoje ir nusprendė turinti tuoj pat susisiekti. Reikalas susijęs su jos dukra.

— Ar paklausei jos vardo?

Kotenė ragelyje išgirdo šiugždinamus popierius.

— Radau. Džordan, Lindsė Džordan. Pasakiau jai, kur apsistojai. Tikiuosi, nepyksti. Nemačiau nieko bloga.

— Viskas gerai. Su Lindse nesikalbėjau šimtą metų.

— Gerai, mergyt. Pailsėk. Laukiam nesulaukiam, kada grįši namo.

— Aš irgi. Ačiū, Tedai.

Kotenė nuspaudė pokalbio pabaigos mygtuką. Džonui paskambins vėliau, kai įstengs aiškiai mąstyti. Dabar ji norėjo tik viena: naktį gerai išsimiegoti.

Ji žiūrėjo, kaip užgęsta paskutiniai besileidžiančios saulės spinduliai ir virš Rusijos sostinės sutviska žiburių upė.

Lindsė Džordan? Jos artimiausia draugė nuo vaikystės iki pat mokyklos išleistuvių vakaro. Ko ji skambina po šitiek metų?

TERA

Čirpiantys svirpliai priminė Lindsei Džordan, kad paliko langą pravirą. Nerūpestingai pasielgiau, pernelyg nerūpestingai, pamanė ji. Lindsė uždarė langą ir patikrino bronzinę šovą.

Anksčiau, prieš pat sutemstant, jos aštuonmetė dukra Tera žiūrėjo pro langą. Jį buvo atidariusi Lindsė.

— Apie ką taip įtemptai galvoji, Tera?

Dukros atsakymas sukrėtė Lindsę, išmušė ją iš pusiausvyros, todėl ji tik dabar prisiminė atdarą langą.

Lindsė patikrino lauko durų skląstį ir ėmė vaikštinėti po svetainę. Įsistebeilijo į telefoną negalėdama apsispręsti, ar skambinti. Kaip ji paaiškins nesukeldama įspūdžio, kad yra pamišėlė?

— Būk prakeiktas! — tarė ji paimdama nuo stalelio prie sofos savo vyro nuotrauką. Tada prispaudė ją prie krūtinės. Kartais ji ne tik dėl jo sielvartaudavo, bet ir ant jo pykdavo, kad mirė ir paliko jiedvi su dukra vienas.

Lindsė padėjo įrėmintą nuotrauką atgal ant stalelio, tada nušlepsėjo koridoriumi neryškiu naktinės lempos skleidžiamu šviesos ruoželiu. Ji tyliai atidarė dukros kambario duris ir žvilgtelėjo vidun.

Tera kietai miegojo susirangiusi po rausva antklode su elegantiškomis pozomis stovinčiomis balerinomis. Šviesios Teros garbanos buvo išdrikusios ant rausvos pagalvės. Po smakru ji laikė savo mėgstamą pliušinį žvėrelį.

Kokia brangi man Tera! — pamanė Lindsė. Ji žiūrėjo į dukrą dar kelias minutes, kol baimė, kurią juto, peraugo į tokią sukrečiančią paniką, kad ji išsigando imsianti šaukti ir pažadinsianti Terą. Lindsė uždarė duris ir grįžo į svetainę.

Vėl pažiūrėjo į telefoną.

Tamsiame viešbučio kambaryje Kotenė Stoun sugrabaliojo ant naktinio staliuko skambančio telefono ragelį.

— Klausau, — sušnabždėjo ji gargždžių iš miego pažadinto žmogaus balsu. Prismerkusi pažiūrėjo į raudonus radijo imtuve įmontuoto laikrodžio skaičius — 5:19. Iš Rusijos gatvių apačioje ją pasiekė vos girdimas sirenos kauksmas.

— Kotene, nežinau, į ką dar kreiptis. Turi man padėti. Prašau tavęs! Aš baigiu prarasti viltį.

— Kas čia kalba? — paklausė Kotenė.

— Lindsė. — Nesulaukusi atsakymo, pridūrė: — Lindsė Džordan, kadaise kartu mokėmės.

Prisiminusi Tedą minėjus, kad ji skambino, Kotenė staiga pažino jos balsą.

— Lindsė? Dabar penkta valanda ryto... Kas atsitiko?

— Atleisk, kad skambinu taip netikėtai. Prieš tai skambinau į PŽT ir galiausiai mane sujungė su tavo viršininku. Jis man pasakė, kur tu apsistojusi. Atleisk, kad tave pažadinau. Gerai nežinojau, kiek ten valandų, Kotene, bet... Dieve, net nežinau, kaip paaiškinti.

Kotenė atsisėdo lovoje ir uždegė šviesą.

— Neskubėk. Nieko baisaus, kad paskambinai. Tau viskas gerai?

— Aš dėl Teros.

— Jai kas nors nutiko?

— Kol kas ne. — Lindsė patylėjo, paskui pridūrė: — Tera... ne tokia kaip visi, Kotene. Pastebėjau, kai ji dar buvo kūdikis. Ji ypatinga. Žinau — taip sako kiekviena motina, bet Tera išties tokia. Negaliu tau to paaiškinti telefonu. Turi atvažiuoti čia. Pamatyti Terą. Tada suprasi.

— Lindse, kas čia darosi?! Koks reikalas?

Kotenė visiškai suglumusi atsišliejo galvūgalio.

— Privalai manim tikėti, — Lindsė atsiduso. — Jei tau papasakosiu — nepatikėsi. Turi pamatyti pati.

Kadaise jos prisimindavo viena kitos gimtadienį, bet ilgainiui net kalėdiniais atvirukais nustojo keistis. Tai kodėl dabar šis netikėtas kupinas nerimo skambutis?

— Lindse, rytoj parskrendu namo. — Kotenė pasižiūrėjo į laikrodį. — Tai yra, jau šiandien. Gal baigusi tuos reportažus iš Maskvos tau paskambinsiu. Šiaip ar taip, ketinau atvažiuoti į Kentukį ir parengti laidą apie žirgų lenktynes, tad galėčiau už poros savaičių užsukti aplankyti tavęs ir Teros...

— Ne, — griežtai atsakė Lindsė. — Taip ilgai laukti negali. Aš ją prarasiu, Kotene, esu tuo įsitikinusi. Ji mato tuos sapnus — košmarus. Sakau, kad tai košmarai, nors Teros jie nebaugina. Bet kai ji man juos pasakoja, aš mirtinai išsigąstu. — Lindsės balsas ėmė lūžinėti. — Deja, geriau paaiškinti negaliu.

— Sapnai tėra sapnai, Lindse.

— Sapnai dar ne viskas. Yra kur kas daugiau dalykų.

Kotenė nusibraukė plaukus atgal. Kas pasidarė jos draugei? Ji girdėjo, kad Lindsės vyras mirė — užsimušė, kai nukrito taisydamas daržinės stogą. Kažkas — Kotenė neprisiminė kas — atsiuntė jai vietos laikraščio iškarpą ir nekrologą. Gal Lindsė neatsigavo po jo mirties, o gal prarado tikrovės pojūtį.

— Lindse, tu mane girdi?

— Girdžiu, Kotene. Nenoriu, kad manytum, jog susipykau su protu, ar kad Tera kokia išsigimėlė. Bet ji kai ką mato, kai ką žino. Aš tų dalykų nesuprantu, bet tikiu, kad Tera supranta. Manau, tu irgi suprasi. Todėl ir paskambinau. Kotene, maldauju — turi mums padėti!

— Lindse, jei tu nenumanai, ką reiškia Teros sapnai, kodėl manai, kad aš...

— Dėl to, kas esi, Kotene. Per tuos metus laikraščiuose skaičiau tiek daug apie tuos su religija susijusius dalykus, kuriais domėjaisi ir su kuriais buvai susidūrusi. Tu vienintelė gali suprasti. Prašau tavęs — tikėk manimi.

— Aš tikiu tavim, Lindse. Žinai ką — duosiu tau savo mobiliojo numerį. Taigi jei kas nors pasikeis, galėsi paskambint man, kad ir kur būčiau.

— Luktelk, — paprašė Lindsė.

Kotenė palaukė, kol draugė rado rašiklį ir popieriaus, tada padiktavo numerį.

— Jei neatsiliepsiu, palik žinutę balso pašte. Atskambinsiu tau, vos tik galėsiu.

— Prižadu tau neįkyrėti, — Lindsės balsas nutrūko ir kurį laiką ji tylėjo — tramdėsi, kad nepravirktų — paskui kalbėjo toliau: — Kotene, šiandien Tera žiūrėjo pro langą. Kai paklausiau, ką ji galvoja, ji pažiūrėjo man tiesiai į akis ir atsakė: „Mama, jie ateina manęs“.

BANDYMAS

Slaptosios tarnybos agentas atlydėjo Rizbeną Meisą į Ovalųjį kabinetą. Prezidento padėjėjai jau buvo išėję po darbo.

— Labas vakaras, pone prezidente, — užsidarius už nugaros durims pagarbiai nusilenkdamas tarė Meisas.

— Užeik ir patogiai įsitaisyk, Rizbenai, — prezidentas rankos mostu parodė į kėdę plačia atkalte. Jis vilkėjo treniruočių kostiumu, o rudi plaukai buvo susivėlę ir nesušukuoti meistro kirpėjo kaip paprastai, kai jis pasirodydavo viešumoje.

— Tavo skambutis davė man gerą dingstį išsisukti nuo įprastos vakaro rutinos.

Filipas Mileris, patarėjas nacionalinio saugumo klausimais, sėdėjo ant antros tokios kėdės. Apsivilkęs smokingą jis dirbtinai nusišypsojo Meisui, akivaizdžiai suirzęs, kad buvo iškviestas iš kažkokio oficialaus pobūvio Vašingtone.

Negausus sambūris, pamanė Meisas mesdamas žvilgsnį į dvi tuščias kušetes, viena priešais kitą pastatytas kambario viduryje tokiu atstumu, kad buvo matyti beveik visas kilime išsiuvinėtas didysis prezidento antspaudas.

Meisas širdingai paspaudė Mileriui ranką.

— Kaip vaikai, Filai?

— Tikiuosi, jau kietai miega, — žvilgtelėdamas į laikrodį atsakė Mileris. Šis Flarvardo teisės fakulteto absolventas buvo vienintelis vyriausybės narys, pasipriešinęs, kai prezidentas skyrė Meisą vadovauti Valstybės saugumo departamentui. Meisas žinojo, kad Mileris vis dar griežia ant jo dantį, nes prieš daug metų parėmė Milerio varžovą per Arkanzaso gubernatoriaus rinkimų vajų. Jei Mileris būtų žinojęs kodėl, būtų ne tik griežęs dantį.

Prezidentas sėdėjo prie istorinio rašomojo stalo, padaryto iš laivo „Resolute“ medienos. Karalienė Viktorija 1880 metais dovanojo jį prezidentui Raderfordui B. Heizui. Nuo to laiko juo naudojosi visi prezidentai, išskyrus L. B. Džonsoną, R. Niksoną ir Dž. Fordą.

— Ponai, ačiū, kad atėjote tokį vėlų metą.

Jis atsigręžė į Meisą ir kilstelėjo ranką.

— Rizbenai, pateik mums naujausią informaciją.

— Pone prezidente, kaip jau pranešta anksčiau, šį vakarą daug kur nutrūko interneto ryšys dėl antpuolių iš šaltinių daugiausia Kinijoje ir Malaizijoje. Po pirmo skambučio jums šį vakarą mes įsitikinome, kad daugiau negu milijonas serverių išėjo iš rikiuotės visoje Azijoje, Afrikoje, Europoje ir Indijoje. Žinia netruko pasklisti, tad žala ėmė mažėti, nes visi prisijungusieji prie interneto griebėsi veiksmų nuo to apsisaugoti. Bet finansiniai nuostoliai nemenki.

Prezidentas nusiėmė akinius ir pirštais suspaudė viršunosę.

— Kokio dydžio? — paklausė jis.

— Kol kas negalime pasakyti, pone prezidente, — atsakė Meisas, — bet preliminariais skaičiavimais jie siekia dešimtis milijardų dolerių.

— Ar esama kokių įrodymų, kad antpuolio tikslas buvo pakenkti konkrečioms organizacijoms?

— Tiesą sakant, ne, pone, — atsakė Meisas. — Panašu, kad įvyko didžiulio masto antpuolis siekiant nutraukti ryšį. Kol kas negavome jokių pranešimų apie prarastus duomenis.

— Ko gero, mes čia be reikalo plėšomės, — įsiterpė Mileris. — Gal čia tik kokių piktavališkų įsilaužėlių darbas.

— Jeigu taip, vadinasi, čia ne kokie mėgėjai, o tikri nusikaltėliai, — atsakė Meisas.

— Galbūt, — Mileris mostelėjo ranka rodydamas, kad nenori ginčytis.

— Ir šito kol kas negalime teigti, — Meisas kalbėjo lėtai, kad Mileris pastebėtų jį dvejojant.

— Ir tu patari skelbti aukštesnį pavojaus lygį? — paklausė prezidentas.

— Taip, pone, bet tik tam tikrai infrastruktūrai.

— Ar čia nebūtų perdėta reakcija? — paklausė Mileris. — Argi reikia mirtinai išgąsdinti visą šalį vien dėl to, kad saujelė europiečių negali įeiti į savo mėgstamus pornografijos tinklalapius?

— Norėčiau, kad viskas būtų taip paprasta, Filai, — atsakė Meisas. — Mes negalime atmesti galimybės, kad tokie įvykiai kaip šis gali būti pirma kompiuterinio terorizmo išpuolio banga. Visai galimas daiktas, čia buvo bandymas pažiūrėti, kaip mes reaguosime, ir nustatyti, kiek esame pažeidžiami.

— Bet mūsų infrastruktūrai padaryti minimalūs nuostoliai — aš teisingai supratau? — paklausė prezidentas.

— Kol kas, — atsakė Meisas.

— Mes vis ginčijamės dėl to paties dalyko, — pasakė Meisui Mileris. — Tiesiog negaliu patikėti, kad terorizmas ateis iš interneto. Teroristai darbuojasi ne tam, kad koks vyrukas negautų prieigos prie savo AOL sąskaitos. Jie stengiasi sukelti šoką: nukreipti į pastatus reaktyvinius oro lainerius, prileisti nuodingų dujų į metro ir nukloti gatves lavonais. Ar, po paraliais, pasikėsinti nužudyti Rusijos prezidentą Kremliuje. Štai kur, velniai rautų, terorizmas.

Jis atsisuko į prezidentą.

— Teroristų tikslas — varyti siaubą, o ne pykdyti. Mus ne be pagrindo apkaltins keliant bereikalingą paniką. Šios šalies bendrovės ir organizacijos velniškai gerai saugo savo turtą — prie jo prieiti pašaliečiui labai sunku. Nacionalinį grėsmės lygį turime keisti tik iškilus realioms grėsmėms, o ne dėl tokių dalykų kaip šiandienos įvykis.

— Tu teisus, Filai, — pritarė Meisas. — Didžiausias poveikis pasiekiamas, kai suduodamas fizinis smūgis Amerikai, bet tai nereiškia, kad turime pro pirštus žiūrėti į subtilesnius bandymus pakenkti mūsų virtualiai tikrovei. Didžiulę žalą galima padaryti nepraliejus nė lašo kraujo ir nesusprogdinus nė vieno lėktuvo.

Ovaliajame kabinete stojo tyla, bet po akimirkos ją pertraukė kėdė, girgžtelėjusi, kai prezidentas atsilošė.

— Esu linkęs sutikti su Filu, — tarė jis. — Rizbenai, išsiųsk oficialų aplinkraštį dėl pavojaus visoms privačioms ir valstybinėms organizacijoms, kurios gali nukentėti dėl tokio išpuolio. Pranešk, kas atsitiko, ir patark peržiūrėti visas saugumo procedūras, susijusiai su kompiuteriniais antpuoliais. — Prezidentas globėjiškai nusišypsojo Meisui. — Įdėmiai stebėkime, kas vyksta, bet nepulkime nuoga uodega į dilgėles.

Jis atsistojo.

— Dar kartą ačiū, ponai. Praneškite man, jei bus kas nauja.

Trys vyrai atsisveikindami paspaudė vienas kitam ranką.

Mileris pirmas išėjo iš Ovaliojo kabineto, Meisas jam iš paskos. Kai prezidentas nebegalėjo jų girdėti, Mileris tarė:

— Atleisk, Rizbenai, bet mes juk negalim kelti panikos, ar ne?

— Negalim, — linktelėjo galvą Meisas. Jis sustojo ir išsitraukė iš kišenės mobilųjį telefoną. Pažiūrėjęs į skambinančiojo vardą tarė: — Turiu atsiliept į šį skambutį, Filai.

Mileris pasukdamas už kampo per petį pamojo jam ranka.

Rizbenas apsidairė, įsitikino esąs vienas ir tik tada nuspaudė pokalbio pradžios mygtuką.

— Pastoriau Albrechtai, ar turit mergaitę?

— Ne. Ji ir motina dingo.

— Bet ji tikrai nustatė jūsų tapatybę? — paklausė Rizbenas.

— Taip.

— Vadinasi, turim bėdą.

— Tiesą sakant, turim ir didesnę.

Rizbenas prisikišo telefoną prie kitos ausies. Iš anksto nuspėjama prezidento ir Milerio reakcija pakėlė jam nuotaiką, ir jis nenorėjo, kad kas nors ją sugadintų.

— Kokią?

— Ką tik pasirodė Kotenė Stoun.

LORETAS

Važiuojant iš Luisvilio oro uosto į Loreto miestelį Kentukio valstijoje Kotenę užgriuvo prisiminimų banga. Kraštovaizdį kertantį kelio kaspiną iš abiejų pusių juosė kalvoti arklių ūkiai ir kuklesnės ganyklos, sojų pupelių ir tabako laukai. Kotenės šaknys glūdi giliai šioje žemėje, nors Niujorke dirbdama PŽT ji susikūrė visai kitokį gyvenimą — spindinčią visomis kryptimis besisukančią galaktiką, nė iš tolo nepanašią į jos užmirštą vaikystės pasaulį. Padėjusi daug pastangų ji net atsikratė pietietiškos tarties ir ši dabar būdavo juntama tik jai susijaudinus.

Kotenė išsuko iš 49-ojo greitkelio į vieną vieškelį, antrą, trečią, kol galop atsidūrė ilgame negrįstame keliuke priešais Lindsės Džordan namą. Jis stovėjo daugiau nei dviejų šimtų hektarų lauko viduryje. Kadaise čia buvo auginamas tabakas, pelninga kultūra, iš kurios pragyveno ištisos Džordanų šeimos kartos. Bet Lindsės ūkyje tabakas nebežaliavo dvidešimt metų — jis užleido vietą sojų pupelėms.

Privažiavusi arčiau Kotenė pastebėjo, kad namas gerokai apleistas. Vejoje kyšojo kelius siekiančios piktžolės. Atsiknojęs verandos turėklo skersinis styrojo kampu. Kotenė žvilgtelėjo į daržinę, nuo kurios vieną vėjuotą vasaros popietę nukrito Nylas Džordanas.

Nylas Džordanas! Jiedvi su Lindse buvo jį įsimylėjusios. Jų klasėje jis buvo geidžiamiausias vaikinas. Išvaizdus, protingas, universitete — geriausias futbolo komandos žaidėjas ir studentas, išrinktas perspektyviausiu jaunuoliu. Galop jis atiteko Lindsei. Ji pastojo. Savaitė po diplomų įteikimo jie susituokė, ir Nylas pradėjo dirbti su Lindsės artimaisiais ūkyje. Suarus pasėliams dirvą, visi jau buvo užmiršę, kad jis — perspektyviausias jaunuolis. Po dviejų mėnesių Lindsė persileido. Praėjo dar devyneri metai, kol gimė Tera. Keista, kokiais skirtingais takais kiekvieną mūsų nuveda likimas, pamanė Kotenė statydama automobilį priešais namą.

Prie lauko durų Kotenė išgirdo kniaukiant. Ji pažiūrėjo pro medinės verandos plyšius. Į ją spoksojo katė su ką tik atsivestais kačiukais.

— Sveika, katyte, — tyliai tarė Kotenė, paskui vėl nukreipė dėmesį į duris. Krumpliais į jas pabeldė.

— Lindse!

Kotenė kiek palaukė, paskui pabeldė vėl, šįsyk garsiau.

— Lindse, čia aš, Kotenė. Ei!

Vėl jokio atsakymo. Kotenė apėjo namą ir mediniais laiptais užlipo į verandą namo gale. Jai už nugaros trinktelėdamos užsidarė durys su tinklu nuo uodų.

— Ei!

Kotenei iš dešinės stovėjo metalinė spinta, šalia buvo sukrautos penkios dėžės su tuščiais žalsvais stiklainiais. Kairėje buvo išrikiuoti dažų balionėliai, gulėjo mūrininko mentė, ant senos klevo komodos buvo padėtas herbicido indas.

Kotenė stovėjo priešais galines namo duris nusilaupiusiais baltais dažais.

— Lindse! Ar kas nors yra namie?

Pabandė pasukti apvalią bronzinę rankeną, bet durys buvo užrakintos. Kotenė kakta prisispaudė prie lango, tačiau iš vidaus buvo užtraukta užuolaida. Moteris bandė ką nors pamatyti iš šono, tikėdamasi, kad tarp užuolaidos ir lango bus plyšys. Deja.

Kotenė apsidairė aplink. Viskas atrodė neprižiūrėta — tarsi čia nebūtų gyvenama.

Automobilio irgi nebuvo. Nebent daržinėje.

Kažkas perbraukė Kotenei per koją ir ji atatupsta trenkėsi į spintą. Ši subarškėjo, sužvangėjo ir girgždėdamos atsidarė durelės.

Kotenė pastebėjo katę — pašiaušusi nugarą ji šoko nuo verandos. Ant grindų nubildėjo genėjimo žirklės — matyt, buvo kažkur paslėptos.

Prakeikta katė! — mintyse nusikeikė, paskui balsu iš savęs nusijuokė. Vargšelė tikėjosi sulaukti švelnumo, o ji, Kotenė, mirtinai ją išgąsdino.

Kotenė pakėlė žirkles ir padarė joms vietos ant metalinės spintos lentynos. Tuomet pastebėjo raudoną degtukų dėžutę su firmos „Diamond“ etikete. Kai ji ir Lindsė buvo mažos, toje dėželėje buvo laikomas atsarginis raktas. Jai dingtelėjo, ar...

Kotenė atidarė dėželę ir pirštu paknebinėjo ploną degtukų sluoksnį. Taip! Ji ištraukė raktą iš dėžutės ir pabandė atrakinti spyną. Durys atsidarė.

Prieš eidama į vidų Kotenė uždarė dėžutę ir padėjo atgal į spintą, bet raktą įsikišo į džinsų kišenę.

Įėjo į virtuvę. Čia buvo nemaloniai šilta, trenkė pelėsiais, tarsi seniai nebūtų patekę gryno oro. Be to, tvyrojo baisus dvokas. Kad nepradėtų žiaukčioti, Kotenei teko kvėpuoti pro burną.

Virš lango buvo prikaltas senos antklodės gabalas, o jo kraštai buvo priklijuoti prie sienos lipnia juosta. Lindsė akivaizdžiai nenorėjo, kad kas nors žiūrėtų iš lauko ar vidaus. Kotenė rado šviesos jungiklį. Dienos šviesos lempos sumirksėjo, paskui ėmė šviesti tolygiai.

Gilioje keraminėje plautuvėje gulėjo pora maisto likučiais aplipusių lėkščių. Kotenė atsuko čiaupą. Iš pradžių pro jį sproginėdamas ėmė veržtis oras, paskui ėmė tekėti drumzlinas, pilnas rūdžių vanduo, bet netrukus jis praskaidrėjo. Prileidusi pilną plautuvę Kotenė užsuko vandenį.

— Lindsė, tu čia? — sušuko ji stumdama sukamąsias duris tarp virtuvės ir valgomojo. Ji ėjo iš vieno kambario į kitą visur uždegdama šviesas ir kuo toliau, tuo labiau nervinosi: saulė čia nepasiekė, tad buvo baisiai tamsu.

Smarvė irgi stiprėjo, be to, Kotenė išgirdo zyziant vabzdžius. Musės, suprato.

Įėjusi į svetainę Kotenė pamatė, kad visi langai uždengti kaip ir virtuvėje. Virš kiekvienos angos buvo prikaltos ir lipnia juosta priklijuotos antklodės, lovatiesės ir paklodės.

O ta prakeikta smarvė buvo klaiki. Po velnių — kas čia nutiko? Ji pradėjo įsivaizduoti aptinkanti lavoną — Lindsės lavoną. Gal įvyko koks nelaimingas atsitikimas? Ar kas blogiau? O kur Tera? Kotenė suvokė: kai aptiks tos smarvės šaltinį, ko gero, gaus atsakymą į šiuos klausimus, tad sulėtino žingsnį.

Kotenė atsargiai sėlino koridoriumi. Sustojo priešais rakandų spintos duris. Kai jas pravėrė, dvokas tvokste tvoskė. Ji prisidengė burną ir ėmė žiaukčioti.

PAVEIKSLAI

Kotenė atšoko atatupsta, nes iš spintos ėmė griūti juodi šiukšlių maišai. Vienas praplyšo ir iš jo išvirto seni į sliekus panašūs spagečiai, padengti tamsiai raudonu padažu, pūvantys cukinijos likučiai, vištienos kaulai, bananų žievelės ir kitos sunkiau atpažįstamos atliekos. Ant pilko linoleumo susidarė dvokianti drebučių bala.

— O varge! — sušuko Kotenė, kai dvokas trenkė jai į nosį. Kodėl Lindsė laiko šiukšles rakandų spintoje?

Kotenė koja sugrūdo maišus atgal tiek, kad galėtų praeiti koridoriumi. Durys į pirmą kambarį buvo praviros. Ji uždegė šviesą, pamatė balerinomis išmargintą apklotą ir nusprendė, kad čia — Teros kambarys. Kotenės akį iškart patraukė sienos. Jos buvo nukabinėtos paveikslais, gražiais paveikslais. Visur kabojo neįrėminti neapsakomai sodrių spalvų portretai ir peizažai, siurrealistiškos šviesos ir šešėlių vizijos — pribloškiantys, stulbinantys meno kūriniai.

Kotenė sustojo prieš kokio pusantro metro aukščio ir šimto dvidešimties centimetrų pločio portretą. Vaizdas gniaužė kvapą: angeliška vaiskių žydrų akių mergaitė, ant pečių krintančiais šviesiais plaukais. Rodės, ji išžengia iš drobės ir žvelgia žiūrinčiajam tiesiai į sielą. Mergaitę supo švelnios, sodriai mėlynos spalvos aureolė. Ar čia Tera? Kotenė iš lėto ėjo ratu įsižiūrėdama į dešimtis sienas nudengusių paveikslų.

Apstulbinta šių puikių meno kūrinių Kotenė atsisėdo ant lovos ir iškart ant naktinio stalelio pastebėjo dienoraštį. Nors juto, kad braunasi į Teros asmeninį gyvenimą, neatsispyrė pagundai sužinoti, kas jame rašoma. Atvertusi viršelį pirmame puslapyje perskaitė:

Spindesys

Išdegina dėmes iš vandens

Gulbės siela randa ramybę

Kai ištrūkusi iš tos tobulos valandos

Sukasi paslapčių didybėje

Kotenė papurtė galvą. Neįprastas dalykas skaityti aštuonmetei, juo labiau — rašyti. Jeigu dukrai tai parašė Lindsė — ką ji galvojo?!

Kotenė pervertė lapą ir atsirėmusi į galvūgalį perskaitė:

Prašiau tavęs —

Eik su manim

Raudanti Selenė aptaisė mane juodmedžio apdarais

Mano ašaromis apšlakstė obsidiano audeklą

Prašiau tavęs — eik su manimi

Ramybė pagrobė ritmą

Tyla dužo į krantą

Bet virš galingos upės tu

Sklęsk, sklęsk, sklęsk

Ar junti, kaip šviesa paliečia tavo protą

Girdi kuždesį riaumojantį

Virš žybsinčio prarajos krašto

Sklęsk, sklęsk, sklęsk

Kotenė nykščiu pervertė lapus. Neįtikėtina! Vienas puslapis po kito poezijos, parašytos gražiu, sklandžiu braižu. Brandžiu, gerai valdomu — tikrai ne vaiko.

Kotenė padėjo dienoraštį atgal ant stalelio ir vėl nuėjo apžiūrinėti namų. Teros miegamąjį nuo kito, turbūt Lindsės, skyrė vonios kambarys. Kotenė uždegė šviesą palubėje bei lempas ant tualetinio ir naktinio staliukų.

Lindsės lova, skirtingai negu Teros, buvo nepaklota. Antklodė suglamžyta voliojosi ant grindų prie kojūgalio, pagalvės gulėjo įstrižai lovos. Tik langai kaip Teros ir visuose kituose kambariuose buvo sandariai uždengti.

Čia visas sienas irgi puošė paveikslai — vieni fantastiški, kiti stulbinamai tikroviški. Kotenė priėjo prie vieno ir pirštu perbraukė per veidą rudo gymio mergaitei, didelėmis tamsiomis akimis žvelgiančiai į žvaigždžių nusėtą dangų. Kaip ir mergaitės Teros kambaryje, šios galvą irgi juosė švelni žydra šviesa. Kotenė palietė nutapytą palvą žirgą vėjo plaikstomais karčiais, stovintį ant kalvos keteros skaisčiai mėlyno dangaus fone.

Kotenei kilo mintis, kada Lindsė pradėjo tapyti. Ko gero, po Nylo mirties, pamanė. Gal tapyba jai atstojo vaistus. Nė po vienu paveikslu nebuvo parašo, tik paprastas žydras brūkšnys apačioje — šis ženklas Kotenei priminė žaibą.

Ji apsidairė pamaniusi, kad jos draugė tikrai galėtų parduoti savo darbus. Įdomu, ar ji bandė? — dingtelėjo jai. Jei Lindsė neužmezgė reikiamų ryšių gyvendama čia, Kentukio ūkyje, Kotenė ją suves su kai kuo Niujorke. Kotenė menkai pažinojo meno pasaulį, bet ji neabejojo, kad šie paveikslai gražūs, jaudinantys ir, galimas daiktas, vertingi. Ji paprašys PŽT meno kritiko pasišnekėti su Lindse.

Ji dar kartą priėjo prie tualetinio stalelio ir pakėlė nuotrauką. Joje Nylas buvo apsikabinęs Lindsę, o ši rankose laikė kūdikį. Terą, spėjo Kotenė.

Tai kur dabar Lindsė su Tera, ir ko ji taip desperatiškai skambino? Kotenė baigė apžiūrėti namus, bet, be uždangstytų langų, nieko neįprasta nerado. Kituose kambariuose kabojo po paveikslą ar du, bet nė viename nebuvo nieko panašaus į kolekcijas motinos ir dukros miegamuosiuose.

Svetainėje ant kavos stalelio priešais sofą gulėjo pluoštas laiškų. Kotenė atsisėdo ir paėmė juos į rankas. Reklaminiai leidiniai, sąskaita už dujas, įprasti siūlymai kredito kortelių turėtojui, žurnalas „People“ ir „MasterCard“ kortelės ataskaita.

Kotenė metė vokus atgal ant staliuko. Tada ir pastebėjo mirksinčią telefono atsakiklio lemputę. Ji pasilenkė ir paspaudė įrašo paleidimo mygtuką.

Sveika, Lindse. Čia pastorius Albrechtas. Aš tik norėjau pasakyti, kad nieko bloga nenutiko. Suprantu, kad jūsų duktė vis dar labai sielvartauja dėl tėvo mirties ir visa kita. Kartais mažos mergaitės tiesiog neatlaiko ir ima... Lindse, niekas nesijaučia taip bjauriai kaip aš dėl to pykčio protrūkio bažnyčioje. Buvau užsukęs, bet judviejų su Tera nebuvo namie. Pamėginsiu užeiti dar kartą.

Skambinta buvo prieš keturias dienas.

Pykčio protrūkis? Kotenė apsidairė po tamsų kambarį uždengtu langu. Kas, po velnių, čia darosi?!

RYŠYS

Kotenė atsisėdo ant Lindsės Džordan sofos. Žinutė atsakiklyje sukėlė jai nerimą. Apie kokį pykčio protrūkį kalbėjo tas žmogus, pastorius Albrechtas? Ir kodėl Lindsė su Tera gyvena šitaip — užsidariusios namuose, pilnuose šlamšto ir šiukšlių? Skambindama jai, Kotenei, Lindsė nejuokais baiminosi dėl savo dukters.

Kotenei toptelėjo mintis paskambinti policijai. O ką ji pasakys? Kad Lindsė — nevalyva namų šeimininkė? Kad išmėto po namus pūvančių šiukšlių maišus, be to, nesveikai bijo tiesioginių saulės spindulių ir gryno oro? Ir kad jos dukra sekmadienį per pamaldas pratrūko pykčiu?

Praėjo savaitė, kai Lindsė paryčiais paskambino jai maldaudama padėti. Kas, jeigu jiedviem kažkas nutiko, o ji, Kotenė, pavėlavo?

Verčiau nerizikuoti. Ji paskambino į informaciją, sužinojo policijos numerį ir jį surinko.

— Šerifo kontora. — Sprendžiant iš balso, moteris buvo jauna ir pjaunama nuobodulio. Kotenei pasirodė, kad girdi, kaip ji susprogdina kramtomosios gumos burbulą.

— Norėčiau pranešti, kad dingo žmogus — tiksliau, du, — tarė Kotenė.

— Jūsų pavardė?

— Kotenė Stoun.

— Kur esate?

Kotenė pasakė Džordanų ūkio adresą.

— Prašom luktelti, — tarė mergina.

Po kelių minučių ragelį paėmė vyras.

— Jūs tikriausiai ne ta Kotenė Stoun? Furmielio ir Martos Stoun duktė? Visame pasaulyje garsi žinių korespondentė?

— Abejoju, ar tokia garsi, — atsakė Kotenė.

— Panele Stoun, aš — šerifas Madoksas. Negaliu apsakyti, kaip mes visi jumis didžiuojamės. Mudu su žmona visą laiką žiūrime PŽT laidas su jumis, bet kai pamatėme, kas nutiko Rusijoje, tiesiog netveriame pasididžiavimu. Tikiuosi, nepyksite, jei pridursiu, kad užaugusi tapote baisiai gražia mergina.

— Ačiū, šerife. — Kotenė prisiminė Madoksą. Jis tyrė jos tėvo mirtį — Furmielio Stouno savižudybę.

— Tai kas ten dingo?

— Aš esu Lindsės Džordan namuose. Toks įspūdis, kad ji ir dukra dingo.

Madoksas išleido garsų, sunkų atodūsį.

— Kas yra? — paklausė Kotenė.

— Kaip čia jums pasakius... Retkarčiais jai užeina kažkoks bizas. Tada ji pasiima Terą ir kelioms dienoms išvažiuoja. Staiga susirenka daiktus ir dingsta. Man atrodo, jai tiesiog reikia retsykiais ištrūkti iš Loreto, bent jau dienai ar dviem. Kartą Lindsė man sakė, kad jaučiasi, tarsi gyventų po vandeniu giliajame baseino gale. Manau, tos trumpos atostogos jai nelyginant galimybė įkvėpti oro.

— Abejoju, ar šįsyk ji išvažiavo atostogų. Ji man skambino, todėl ir esu čia. Ji atrodė sunerimusi ir išsigandusi. Maldavo, kad atvažiuočiau.

— Manau, ji tik neadekvačiai reagavo į tai, kas aną sekmadienį įvyko bažnyčioje.

— O kas ten įvyko?

— Nelabai smagu ir pasakoti, Kotene — ar galiu vadinti jus Kotene?

— Žinoma.

— Aš ten nebuvau, bet, matyt, užpraeitą sekmadienį Lindsė atsivedė Terą į bažnyčią po ilgos pertraukos. Mergaitė nemėgo ten eiti, nes ten paskutinį kartą matė po mirties tėvą. Jis žuvo per tragišką nelaimingą atsitikimą. Laidotuvės vyko toje bažnyčioje. Mums atsiuntė naują ganytoją, kunigą Albrechtą. Tera tada pamatė jį pirmą kartą. Vos tik jį išvydo, Tera tiesiog pamišo, išvadino jį nelabuoju, velniu ir panašiai. Girdėjau, kad vaizdas buvo baisus. Mergaitė šaukė, spiegė. Gydytojui teko suleisti vargšelei raminamųjų. Lindsė parsivedė ją namo, ir nuo to laiko niekas jų nematė.

Kotenė suprato, kad šerifas uždengė telefono mikrofoną norėdamas duoti nurodymų, tikriausiai savo pavaduotojui.

— Atleisk, Kotene, — tarė jis. — Netoliese įvyko nedidelė avarija. Apie ką aš kalbėjau? Tiesą sakant, manau, kad Lindsė kaunasi su tikrais demonais nuo tada, kai mirė Nylas. Blogiausia, kad dėl to kenčia Tera. Ji — miela mergaitė, bet nepanaši į jokią kitą mano pažįstamą aštuonmetę.

— Kaip suprasti?

— Ji amžinai tvirtina matanti vėles, dvasias, vizijas ar dar ką. Manau, jai tik stinga dėmesio. Tikriausiai negalima jos smerkti.

Klausydamasi jo Kotenė stengėsi nuvyti į šalį jai neduodantį ramybės klausimą, kodėl Lindsė nusprendė kreiptis ne į ką nors kitą, o į ją. Dabar Kotenė neabejojo, kad draugę būtina rasti. Negana to, jai ir Terai praverstų psichologo pagalba.

— Liūdna visa tai girdėti, — atsakė Kotenė. — Kai Lindsė prieš savaitę man paskambino, ji sakė, kad Tera mato neįprastus sapnus. Lindsė buvo labai išsigandusi — kad neteks dukros. Man susidarė įspūdis, kad ji puolusi į neviltį.

— Kai rimtai pagalvoji, Lindsės būklė apgailėtina. Daug žmonių siūlosi jai padėti, bet ji atsisako. Neabejoju, kad už poros dienų ji grįš. Jei greitai neparsiras, aš tuo pasidomėsiu. O iki tol aš užsuksiu ir pasižiūrėsiu — gal pavyks sužinoti ką daugiau.

— Ačiū, šerife Madoksai. Tikiuosi, esate teisus ir aš ne be reikalo kvaršinu jums galvą dėl šitų dalykų. Būsiu dėkinga, jei pranešite man ką sužinojęs — net menkiausią smulkmeną.

Kotenė padiktavo jam savo mobiliojo telefono numerį.

— Būtinai pranešiu, — tarė jis ir sukikeno. — Vis dar negaliu patikėti: tikra įžymybė čia, Lorete. Užsukite pas mus šnektelti. Visi labai nudžiugs gavę progą su jumis pasimatyti.

— Užsuksiu, šerife.

Kotenė padėjo ragelį. Viduje jautė tuštumą ir nykumą. Jos draugė akivaizdžiai kentė, bet ji, Kotenė, turbūt niekuo negali jai padėti.

Vis dėlto galvoje kirbėjo ir kita mintis. Gal ji tik pernelyg atsargi? Gal šitaip elgiasi tik todėl, kad yra žinių korespondentė? Viskuo abejoja. Bet juk tik todėl ji ir gavo PŽT vyresniosios žinių korespondentės pareigas.

Ne, ji dar nenuleis rankų. Verčiau bandys pasirausti giliau.

Kotenė nusprendė pirmiausia nuodugniai apieškoti namus tikėdamasi, kad tai, ką ras, padės jai apsispręsti — grįžti namo ar likti ir tirti toliau.

Ji iš koridoriaus įėjo į Teros kambarį. Jei ne motinos paveikslai, jis bemaž nebūtų skyręsis nuo kurios kitos mergaitės miegamojo. Ant vienos sienos lentynų buvo sudėta didelė knygų kolekcija. Kotenė permetė akimis pavadinimus: „Dievo buvimo įrodymas“; „Maldos potyris“; „Taika žemėje“; Bilio Grahamo „Kelionė“; daktaro Veino V. Dajerio „Ketinimo galia“; Grego Breideno „Izaijo efektas“. Neįprasti skaitiniai Teros amžiaus vaikui.

Ant kitos lentynos, matyt, gulėjo Teros mokyklinės knygos. Braukdama per jas pirštais Kotenė prisiminė Lindsės skambutį.

Dėl to, kas esi, Kotene. Per tuos metus laikraščiuose skaičiau tiek daug apie tuos su religija susijusius dalykus, kuriais domėjaisi ir su kuriais buvai susidūrusi. Tu vienintelė gali suprasti.

Kotenė giliai įkvėpė. Ji toliau apžiūrinėjo namus: rausėsi sandėliukuose ir pakampėse, stalčiuose ir spintelėse. Virtuvėje po stalu ji rado krūvą mokytojams skirtų vadovų, aiškinančių tekstus, kuriuos Kotenė matė Teros kambaryje. Be to, čia gulėjo aplankai su etiketėmis „matematika“, „skaitymas“ ir „rašymas“. Lindsė mokė dukrą namuose. Kodėl ji taip darė, užuot leidusi mergaitę į mokyklą?

Kotenė ėmė vėduotis tuščiu aplanku. Nors prasidėjo ruduo ir oras vėso, diena buvo neįprastai šilta. Kadangi langai buvo uždaryti ir dar uždangstyti, ji tiesiog duso. Ką jau kalbėti apie tą pūvančių šiukšlių dvoką.

Kotenei atrodė, kad sienos ima ją gniuždyti. Ko gero, panašiai sausakimšame lifte turi jaustis klaustrofobijos kamuojamas žmogus. Ji grįžo į svetainę, nutraukė antklodę nuo priekinio lango ir jį pravėrė. Tada atšovė lauko durų skląstį ir iki galo jas atidarė. Į vidų papūtė gaivus vėjelis. Kotenė išėjo į verandą. Sugirgždėjo durys su tinklu nuo uodų. Saulė išsklaidė šleikštulį keliančią namo tamsą. Kotenė leidosi užliejama tyrų jos spindulių.

Kai galvoje prašviesėjo, Kotenė nuėjo į Lindsės miegamąjį ir ėmė naršyti stalčius bei spintą. O čia siautė netvarka. Kotenei susidarė įspūdis, kad namuose dar prieš ją kažkas kažko ieškojo. Gal dar kas nors bandė išsiaiškinti, kur išvyko Lindsė su Tera.

Kotenės dėmesį patraukė įrėminta nuotrauka ant tualetinio stalelio. Kai paėmė ją į rankas, nusmelkė jausmas, kad vaizdas kažkur jau matytas — kad patiria deja vu.

Kotenė pirštu palietė veidą nuotraukoje — mažos mergaitės, ant pečių krintančiais lengvais it pūkas plaukais. Ji šypsojosi prieš objektyvą žiūrėdama vaiskiomis, didelėmis, žydromis kaip motinos akimis. Prie skruosto ji glaudė margą kačiuką ir, matyt, mėgavosi jo kailiuko švelnumu. Iš pažiūros mergaitė buvo septynerių ar aštuonerių metų. Tikriausiai neseniai daryta Teros fotografija, nusprendė Kotenė.

Ji pajuto, kaip užplūsta jausmai. Ne todėl, kad nerimavo dėl mergaitės, bet dėl kažkokio nepaaiškinamo ryšio — tarsi žinotų apie Terą daugiau, negu suvokia. Pojūtis buvo toks, lyg tuoj prieš akis iškiltų kažkoks tolimas prisiminimas.

Kotenė apstulbusi padėjo nuotrauką ant stalelio ir paėjėjo į šalį. Tada atsisėdo ant lovos krašto ir bandė logiškai paaiškinti, kas ką tik nutiko. Kaip gyva nebuvo patyrusi kito taip netikėtai sujaudinusio dalyko. Lindsė sakė tiesą: Tera išties kažkuo unikali. Kotenė pasiryžo sužinoti, kas jodviem nutiko.

Prie lovos kojūgalio stovėjo senovinė skrynia. Kotenė pakėlė antvožą, ir po kambarį pasklido aštrus kedrų kvapas — jo nebūtum supainiojęs su jokiu kitu. Kotenė pakėlė vąšeliu megztą užtiesalą ir pamatė pieštuku darytus piešinius — gražius, su tiksliai perteiktomis menkiausiomis smulkmenomis. Ji ėmė juos apžiūrinėti negalėdama atsistebėti Lindsės talentu. Aptiko ir nedidelių paveikslų. Kaip ir didesnieji ant sienų jie irgi buvo tiesiog skrupulingai nutapyti. Ant kiekvieno vietoj parašo buvo nupieštas mažytis žydras žaibas.

Dėžutėje nuo batų buvo pridėta lapų su eilėraščiais. Kotenė kelis perskaitė, paskui vėl ją uždengė. Tada rado iškarpų albumą. Kiekviename lape kampučiais buvo pritvirtinta nespalvota nuotrauka. Albumas tikriausiai buvo Lindsės motinos. Paskutinės nuotraukos jame buvo išblukusios, tarsi užlietos geltonos šviesos. Vienoje Kotenė su Lindse buvo nufotografuotos, kai mokėsi mokykloje. Kotenei norėjosi neskubant jas peržiūrėti ir prisiminti tuos laikus, bet nusprendė, kad dabar netinkamas metas.

Iš po vienos nuotraukos kyšojo sulankstytos popieriaus skiautės kamputis. Kotenė iš smalsumo ją ištraukė ir sustingo viršuje pamačiusi savo vardą.

Ji atsargiai išlankstė skiautę ir perskaitė:

Brangioji Kotene, jei skaitai šį laiškelį, vadinasi, per vėlu. Mes pasislėpėme. Tera man sakė, kad ateis angelas sargas mūsų saugoti. Žinau: tas angelas tikriausiai tu. Pasak Teros, jie mus medžioja ir nersis iš kailio, kad tik sutrukdytų tau pirmai ją rasti. Jie — blogio įsikūnijimas, Kotene. Prašau: melskis už mus. Lindsė ir Tera.

Nors kambaryje buvo šilta ir trošku, Kotenė pajuto, kaip ją nukrečia šaltis. Lindsės žodžiai dvelkė neviltimi. Kotenė apsidairė po kambarį tarsi baimindamasi, kad kažkas ją stebi, paskui sulankstė laiškelį ir įsikišo į kišenę.

Ji suprato, kad atėjo laikas skambinti.

DEVINAS

— Ar „Dolphins“ stadione veikia dingusių vaikų sistema? — paklausė Alanas Olsenas.

— Ne, pone, — atsakė Majamio-Deido policijos pareigūnas ir pirmas pasuko į vyrų tualetą. Įeidamas ištarė Į pritvirtintą prie peties mikrofoną:

— Keturiasdešimtas dalinys. Galimas daiktas, dingo vaikas. Būsiu pasirengęs.

— Kaip galit neturėti šios sistemos? — Alanas pajuto, kaip iš nevilties suliepsnoja žandai. — Žinot, kiek vaikų ateina į tokias rungtynes? Kaip jūs galėjot ne...

— Keturiasdešimtas daliny. Galimas daiktas, dingo vaikas. Pranešimas priimtas, — iš policininko siųstuvo-imtuvo pro traškesį pasigirdo laibas balsas.

— Čia aš jau tikrinau, — tarė Alanas. — Devinas įėjo, bet aš taip ir nepamačiau jo išeinant.

Iš milžiniškų stadiono garsiakalbių pasigirdo „Rolling Stones“ daina „Užvesk mane“. „Dolphins“ ir „Jets“ komandos buvo pasirengusios pradėti antrą rungtynių dalį.

Policininkas ėjo pro kabinų eilę. Įsitikinęs, kad nė vienoje nėra jokio vaiko, tarė:

— Parodykit savo bilietus.

Alanas ištraukė iš kišenės ir padavė pareigūnui bilietų šakneles.

— Ar grįžot pasižiūrėti — gal sūnus sėdi savo vietoje.

— Taip, grįžau. — Alaną užliejo karštis, nuo įtampos galva ėmė tvinksėti. — Viską padariau. Ar negalit sukelti ant kojų stadiono apsaugos?

— Dėl visa pikta patikrinkime. Vaikai nuolat taip daro. Paklaidžioja, paskui grįžta į savo vietą ir suka galvą, kur jų tėvai. Pirmiausia pasižiūrėkime, ar jo ten nėra.

— Bet jeigu kažkas negerai, mes tuščiai gaištame... — Baigti sakinį nebuvo prasmės: Alanas matė, kad policininkas nekreipia į jį dėmesio. Gal pareigūnai nuolatos su tuo susiduria, bet tik ne jis, todėl jis norėjo matyti, kad policininkas irgi nerimautų. Be to, šis policininkas nežino, koks yra Devinas.

— Klausykit, — tarė Alanas. — Mes veltui gaištam brangų laiką. Jeigu jį rasim — gerai, bet jeigu jis pateko į bėdą...

Pareigūnas pasuko į tunelį, Alanas ėjo atsilikęs žingsniu. Lipdamas stačiais laiptais Alanas nukreipė žvilgsnį į tuščias vietas. Devino ten nebuvo. Visi Alano viduriai įsitempė, ir oras netikėtai išsiveržė pro burną. Jam nedaug trūko iki panikos — šitaip jam niekados nenutikdavo. Jis buvo ne toks žmogus.

Iš kurtinančio riaumojimo Alanas ir pareigūnas suprato, kad rungtynės prasidėjo. Jie baigė lipti laiptais ir priėjo prie dviejų tuščių vietų.

— Gerai apsidairykit aplink — gal jį pamatysit, — Alanui į ausį sušuko policininkas. — Gal jis sėdi ne savo vietoje.

Kad jas kur velnias tas pigias vietas! — pamanė Alanas. Jam nieko nereiškė nupirkti brangius bilietus į ložę, bet jis norėjo, kad Devinas stebėtų rungtynes tokiomis pat sąlygomis kaip ir daugelis jo bendraamžių. Duok Dieve, kad jis būtų tik pasiklydęs, mintyse meldėsi jis.

Kol jis dairėsi aplink, pareigūnas kalbėjo į savo mikrofoną, bet žiūrovų minia taip triukšmavo, kad Alanas negirdėjo, ką jis sako. Jis vylėsi, kad policininkas pagaliau sukėlė ant kojų stadiono saugumo tarnybą.

Alanas nusekė pareigūnui iš paskos laiptais žemyn, paskui pro tunelį. Netrukus jie įėjo į Majamio-Deido policijos poskyrį pirmame stadiono aukšte. Laukiamasis buvo nedidelis, vos su keliomis kėdėmis. Policininkas nusivedė Alaną į antrą kambarėlį. Ten prie rašomojo stalo sėdėjo pareigūnas.

— Čia seržantas Kariljas. Dabar jis imsis šito reikalo. Parodykit savo asmens dokumentą, o paskui apibūdinkite sūnų.

— Ar negalėtume paskubėti? — nekantravo Alanas. — Devinas dingo, bet niekas jo neieško.

— Nesijaudinkite, pone Olsenai, — atsakė Kariljas. — Šiame stadione vaikai nuolat pasimeta nuo tėvų. Mes rasim jūsų sūnų.

Alanas išsitraukė iš piniginės vairuotojo pažymėjimą ir padavė seržantui.

— Šiuo adresu jūs dabar ir gyvenat? — paklausė šis kažką rašydamasis bloknote.

Alanas linktelėjo ir sunėrė rankas, kad taip nedrebėtų ir kad sutramdytų pyktį. Diena darėsi nepakeliama.

Grąžindamas pažymėjimą Kariljas dirstelėjo į Alaną ir tarė:

— Sėskitės. Ar galit apibūdinti sūnų?

Alanas išsitraukė kėdę iš po stalo. Kai medinės kojos brūžinosi į grindis, jis nejučiomis sukando dantis.

— Jo vardas Devinas, — sėsdamasis tarė. — Aštuonerių metų, ūgis apie metrą trisdešimt penkis centimetrus. Svoris — apie trisdešimt kilogramų. Šviesiaplaukis, mėlynų akių. Vilkėjo džinsais, geltonais trumparankoviais marškiniais ir švarkeliu su „Dolphins“ emblema. Tiesa, dar buvo užsidėjęs „Dolphins“ kepuraitę.

Kariljas įnirtingai keverzojo bloknote. Net nepakėlė akių užduodamas kitą klausimą:

— Kada jį matėte paskutinį kartą?

— Per pertrauką — nuėjome užkąsti. Devinas pasakė, kad jam reikia į tualetą, bet eilė buvo kilometrinė. — Alanas delnu nusibraukė prakaitą nuo veido. — Jis turi bėdų dėl pūslės ir dažnai šlapinasi — ne rečiau kaip kartą per valandą.

— Gal norit ko nors atsigerti?

— Ne! — Alanas giliai įkvėpė. — Atleiskite. Ne, nieko gerti nenoriu.

— Gerai, kas dar?

— Mes nuėjome į eilės priekį ir aš paklausiau vieno vyruko, ar negalėtų praleisti Devino. Vargšas berniukas stovėjo sukryžiavęs kojas, o jo veidas buvo iškreiptas skausmo. — Alanas nusišluostė delnu kaktą. — Vyrukas pasigailėjo Devino ir jį praleido.

— Ką veikėte jūs?

— Vestibiulyje buvo sausakimša. Aš išėjau į lauką ir laukiau prie stadiono išorinės sienos.

— Ilgai?

— Gal aštuonias ar dešimt minučių.

— Per tiek laiko vaikas galėjo nusičiurlinti kelis kartus. — Kariljas pagaliau pakėlė galvą ir įsmeigė žvilgsnį tiesiai Alanui į akis.

— Suprantu. Todėl taip ir nervinuosi.

Policininkas dar kai ką pasižymėjo.

— Jūs ten visą laiką sukiojotės, o gal nuėjote kitur ir vėl grįžote?

— Aš nepasijudinau iš vietos.

— Ar su kuo nors kalbėjotės?

— Ne... Pala — taip. Kažkoks vyras pradėjo kalbėtis su manim apie futbolo statistiką. Man jis pasirodė truputį pasipūtęs ir nuobodus. Noriu pasakyti, nesu užkietėjęs futbolo aistruolis.

— Tai ko ėjot į rungtynes?

— Mano sūnui labai patinka „Dolphins“ komanda. Jis gali atmintinai iškloti visų žaidėjų rezultatus. Jis pirmą kartą ėjo į Amerikos čempionato rungtynes.

Pareigūnas išplėšė lapą iš bloknoto ir atsistojo.

— Ar galit dar ką nors pasakyti prieš man perduodant šią informaciją?

Alanas dvejojo. Jis galėjo pasakyti daugiau, kur kas daugiau. Bet tas vyrukas, ko gero, jo nesupras ar juo nepatikės.

— Ne, nieko daugiau, — atsakė Alanas.

DARŽINĖ

Kotenė pasiėmė rankinę iš nuomoto automobilio ir iš šoninės kišenėlės išsitraukė mobilųjį telefoną. Pažiūrėjo į laikrodį: Kentukyje 12.30, vadinasi, Romoje 20.30. Atsirėmusi į automobilį peržvelgė telefonų sąrašą, rado privatų kardinolo Džono Tailerio numerį Vatikane ir surinko.

— Ciao, — po penkių ar šešių skambučių pasigirdo atsakymas.

— Ilgai dirbi, Džonai.

— Tiesą sakant, esu Vašingtone, pasitarime saugumo klausimais. Šiandien po pietų baigiame darbą. Luktelk truputėlį.

Kotenė išgirdo, kaip prityla bambantys balsai fone — Džonas susirado tylesnę vietą.

— Kaip tik galvojau apie tave.

— Tikrai? — atsakė ji. — Turbūt tarp mūsų yra telepatinis ryšys. — Ji perkėlė svorį ant kitos kojos. Jo žodžiai užliejo ją šiltais prisiminimais ir didžiu troškimu. Visada norėjau to, ko niekados negalėsiu turėti. — Nuostabu girdėti tavo balsą.

— Kaip gyja tavo žaizdos? — paklausė Džonas.

— Ne kiekvienas gali pasigirti, kad buvo pašautas čečėnų sukilėlių.

— Nejuokinga. Tedas sakė, kad renki medžiagą reportažui Kentukyje? Kaip sekasi?

— Kaip ten sako: pusiau su velniu?

— Vatikane šį posakį nedažnai girdžiu. Bet, manau, jis reiškia ne per geriausiai. Kas naujo?

Kotenė pradėjo nuo Lindsės skambučio, paskui papasakojo, kokios būklės namą pamatė, apie Lindsės paveikslus ir eilėraščius, šerifo Madokso komentarus, skandalą bažnyčioje, ką ji pajuto, kai palietė Teros nuotrauką, ir baigė rašteliu iškarpų albume.

— Gana įtartinas, ar ne?

— Viskas įtartina. O kas labiausiai?

— Viskas, ką pasakojau, bet labiausiai — kas nutiko, kai paliečiau jos nuotrauką.

— Gerai tave pažįstu, todėl niekuo nesistebėčiau. Tavo ryšys su Tera man sako, kad ten vyksta dar kažkokie gilesni dalykai, jų negalima paaiškinti šerifo teiginiais.

— Man atrodė, tarsi būčiau pajutusi pilnatvę — tarsi ji būtų mano trūkstama dalis.

— Ar numanai kodėl?

— Kol kas ne.

— Ką žadi daryti?

Kotenė apsidairė po kiemą. Netoliese stovėjo daržinė.

— Turiu čia dar kai ką patikrinti. Paskui grįšiu į miestelį ir paklausinėsiu žmones — gal kas nors ką nors žino. Jei paaiškės, kad jiedviem gresia pavojus, sugalvosiu būdą, kaip jas apsaugoti.

— Planavau iš ryto skristi atgal į Vatikaną. Klausyk, o kas, jeigu aš kelias dienas užsilaikysiu ir atvyksiu į Kentukį?

— Tikrai gali užgaišti? Labai norėčiau tave pamatyti, bet aš ne kažin ką čia pešiau.

— Man sukėlė nerimą tavo pasakojimas apie ryšį su ta mergaite.

— Kodėl?

— Ilgą laiką buvo neįprastai ramu. Per daug ramu. Ko gero, prasideda kitas kovos su senais mūsų draugais raundas.

— Ir man dingtelėjo tokia mintis. — Kotenė užsimerkė džiaugdamasi, kad Džonas bus šalia, jei paaiškės, kad jie baiminasi ne be pagrindo. Po teisybei, net jeigu paaiškės, kad nėra ko nerimauti, ji džiaugsis vėl būdama greta jo. Ji palietė telefono mikrofoną, tarsi jis galėtų padaryti stebuklą ir Džonas atsidurtų šalia. — Kaip žiūri, jei atvažiuosiu tavęs parsivežti į Luisvilį? Tarp jo ir Loreto gražus kelias.

— Atskambinsiu tau, pranešiu apie skrydį.

Ji pati nepajuto, kaip leptelėjo:

— Pasiilgau tavęs.

— Aš irgi, — po nedidelės pauzės atsakė Džonas. Kotenė išgirdo jį giliai įkvepiant. — Paskambinsiu tau už kokios valandos.

Kotenė uždarė telefono dangtelį ir metė jį ant priekinės automobilio sėdynės. Baterija buvo bebaigianti išsikrauti; kai jis čia gulės, ji prisimins, kad telefoną reikia įjungti į automobilio kroviklį.

Ji nuėjo kietai suplūktu molio taku prie daržinės. Lindsės katė tupėjo šone pagarbiu atstumu — matyt, vis dar įtariai žiūrėjo į Kotenės ketinimus.

Kaip ir namas, daržinė iš lauko buvo aptriušusi, dažai apsilaupę. Retoje peraugusioje žolėje mėtėsi padargai. Malkų krūvoje tarp pliauskų buvo pridygę piktžolių. Prie seno statinio kampo aplink purpurinių laukinių gėlių kuokštą zvimbė bitės. Paūksmę teikė senas ąžuolas.

Kaip tokių menininko gabumų turinti Lindsė gali gyventi taip netvarkingai? Gal tie paveikslai ir eilėraščiai leidžia jai užmiršti griūvantį gyvenimą — gal jie tapo manija, padedančia ištverti dienas... ir naktis.

Kotenė sustojo priešais daržinės duris. Ji tik greitomis apsidairys viduje ir grįš į miestelį. Sunkus skląstis sucypė, sudejavo, ir abejos pusketvirto metro aukščio durys tingiai atsidarė. Iš vidaus padvelkė terpentinu ir aliejiniais dažais.

Kai Kotenės akys apsiprato su prieblanda viduje, ji negalėjo atsistebėti tuo, ką išvydo.

Nuo gegnių buvo sukabinta dešimtys įvairaus dydžio paveikslų. Jie buvo ne tik gražūs meno kūriniai, bet ir bylojo apie dvasingumą ir kažkokį mistišką įkvėpimą. Daržinės sienos irgi buvo nukabinėtos paveikslais ir piešiniais. Aplink buvo išmėtytos įrėmintos drobės, dėžutės su aliejiniais ir akrilo dažais bei medžio anglimi, teptukai ir paletės. Visa daržinė buvo paversta dailininko studija, ji kvepėjo ne šienu ir žeme, o linų sėmenų aliejumi ir gipsu.

Kotenės dėmesį patraukė nebaigtas paveikslas daržinės gale — vyro portretas. Kituose paveiksluose vaizdai buvo gražūs, o šio vyro veidas buvo perkreiptas, akys kupinos neapykantos ir įtūžio. Aplink jo kūną sklido blausi raudona šviesa.

Kotenė vaikštinėjo po daržinę žiūrėdama į visus tuos stulbinančius meno kūrinius. Sustojo prieš dar vieną paveikslą — mergaitės, labai panašios į tą nuotraukoje — šviesiaplaukės, ledo žydrumo akių, švelnių bruožų. Saulei leidžiantis ji sėdėjo ant stačios uolos ir rieškučiose laikė skaisčiai švytintį šviesos kamuolį. Kaip ir mergaitę Teros kambaryje kabančiame paveiksle ją gaubė švelni sodriai mėlyna violetinio atspalvio šviesa. Kotenei užgniaužė kvapą.

Bet šitokią reakciją sukėlė ne vien paveikslas. Jis buvo atremtas į mažą, tik vaikui tinkamą molbertą.

VĖJASTRIUKĖ

— Pone Olsenai, — tarė seržantas Kariljas, — šiuo metu jūsų sūnaus ieško daugiau kaip šešios dešimtys apsaugininkų. Malonėkite atsisėsti laukiamajame. Aš jums pranešiu, kai tik jis bus rastas.

— Ačiū, — stodamasis atsakė Alanas. Jis jau norėjo pasakoti pareigūnui apie Devino... gabumus, bet nusprendė, jog policininkams nėra reikalo tai žinoti, kad rastų berniuką. Jei reikės, smulkiai apie juos papasakos vėliau. Bet veikiausiai to visai neprireiks.

Alanas sėdėjo nedideliame policijos poskyrio laukiamajame ir žiūrėjo, kaip pareigūnas už stiklo pertvaros kalbasi su piniginės pasigedusiu žmogumi. Fone be perstojo griaudėjo prislopintas žiūrovų riaumojimas.

Devinas buvo jo vienturtis. Alanas neteko žmonos prieš šešerius metus. Ji ėjo į vaikų darželį parsivesti jų sūnaus ir ją partrenkė girtas vairuotojas, nesustojęs prie ženklo „Stop“. Nuo tada berniukas Alanui buvo visas gyvenimas. Jei šiandien Devinui kas nors nutiko, jis niekados to sau neatleis.

Durys atsidarė ir policininkas pro Alaną nusivedė paauglį į gretimą kambarį. Vaikino marškiniai buvo kruvini. Susimušė, pamanė Alanas.

Šešiasdešimt pareigūnų ieško Devino — vadinasi, turės greitai ji rasti. Nors „Dolphins“ stadionas buvo milžiniškas, jis buvo aptvertas, o išėjimai kontroliuojami. Ilgai jis neklaidžios.

Bet buvo ir kita galimybė — Alanas vis stūmė ją į savo minčių šešėlį.

O jeigu kažkas pagrobė Deviną?

— Pone Olsenai!

Alanas pakėlė akis ir tarpduryje pamatė vyrą su tamsiai žaliais golfo marškinėliais ir ilgomis laisvomis kelnėmis. Prie diržo buvo pritvirtintas auksinis ženklelis ir dėklas su nedideliu automatiniu pistoletu.

Alanas atsistojo.

— Radote Deviną?

— Aš esu leitenantas Martinesas iš Majamio-Deido policijos.

Alanas paspaudė jam ranką.

— Kaip mano sūnus?

— Pone, prašom eiti su manim.

Eidamas su detektyvu į lauką Alanas juto, kaip susitraukia skrandis — lyg kas būtų perrišęs jį mazgu. Už dvidešimties žingsnių jie įėjo į liftą. Alanas pajuto liftą smunkant žemyn kaip ir tą mazgą jam ant skrandžio. Kai durys atsidarė, Alanas pamatė esąs po stadionu.

Martinesas nusivedė jį gerai apšviestu koridoriumi prie durų su užrašu „Pašaliniams įeiti draudžiama“. Detektyvas įkišo kortelę į elektroninę spyną, durys spragtelėjo ir atsidarė. Paskui Martinesas atidarė kitas duris ir rankos mostu paragino Alaną užeiti į kažkokį tamsų kambarį.

Durims užsidarius Alanas pamatė, kad juodu atsidūrė vaizdo stebėjimo centre. Tolimąją sieną dengė gal keturiasdešimt ekranų. Visi rodė gyvą vaizdą, perduodamą kamerų, įtaisytų įvairiose stadiono vietose.

Prie ilgo stalo priešais ekranus sėdėjo trys pareigūnai. Martinesas atsivedė Alaną prie vieno iš sėdinčių pareigūnų ir sustojo jam už nugaros.

— Pone Olsenai, prašom pažiūrėti į trisdešimt trečią ekraną, — tarė detektyvas. Jis patapšnojo per petį pareigūnui prie stalo ir tarė: — Prašom dar kartą parodyti man tą įrašą.

Netrukus Alanas apstulbęs spoksojo ekrane į patį save, atsišliejusį sienos ir žiūrintį į plaukiančią pro šalį aistruolių minią. Jis pamatė, kaip pasisuka ir ima kalbėtis su priėjusiu ir šalia atsistojusiu barzdotu vyru, vilkinčiu raudona vėjastriuke.

Jiedviem besikalbant vyras suėmė Alaną už rankos. Alanas prisiminė, kad vyrukas žėrė nuobodžią Majamio „Dolphins“ komandos rungtynių statistiką nuo pat klubo įkūrimo. Dabar, kai apie tai pagalvojo, Alanas suprato, kad vyrukas iš paskutiniųjų stengėsi išlaikyti Alano dėmesį.

Tą akimirką sėdintis pareigūnas sustabdė vaizdą; skaičiai jo apačioje rodė kadro numerį.

— O dabar pažiūrėkite į trisdešimt ketvirtą ekraną, pone Olsenai, — tarė Martinesas. — Stebėkite kairę pusę.

Alanas pamatė vyrų tualeto duris.

— Čia mano supus! Čia Devinas! — jis parodė į ekraną.

Devinas Olsenas išėjo iš tualeto ir pasuko į kairę. Tą akimirką pareigūnas sustabdė vaizdą. Skaičiai po juo buvo tokie pat, kaip trisdešimt trečiam ekrane sustabdyto kadro.

— O dabar paleiskit abu įrašus vienu metu, — paprašė Martinesas.

Įraše Devinas nuėjo tolyn nuo tualeto ir susiliejo su minia. Jam vos ne ant kulnų lipo du iš pažiūros kiek vyresni berniukai. Paskui visi trys dingo iš kadro. Beveik tą pačią akimirką vyras šalia Alano gretimame ekrane pasisuko, nuėjo į šalį ir taip pat dingo aistruolių sraute.

— Nesuprantu, — kreipėsi į Martinesą Alanas. — Kur mano sūnus? Kur jis nuėjo?

— Atleiskite, pone Olsenai, bet mes manome, kad jis išėjo iš stadiono su dviem kitais berniukais.

Alanas žengtelėjo atatupstas.

— Tai neįmanoma. Jis niekados nebūtų...

— Pone Olsenai, — modamas ranka tarė detektyvas, — prašom pažiūrėti į keturioliktą ekraną.

Alanas iš lėto pasuko galvą į tą pusę, kur rodė Martinesas. Priėjo arčiau ir įsispitrijo į ekraną, pažymėtą keturioliktu numeriu. Jis rodė automobilių aikštelę kažkur priešais stadioną.

Sukantis įrašui Alanas ko nepaspringo seilėmis negalėdamas patikėti tuo, ką mato. Jį apėmė šleikštulys, kai jis aiškiai pamatė sūnų su vaizdo žaidimu rankoje žingsniuojantį su dviem berniukais, nusekusiais jam iš paskos, kai išėjo iš tualeto. Keliais žingsniais atsilikęs pėdino barzdotas vyras su raudona vėjastriuke.

SUNKVEŽIMIŲ AIKŠTELĖ

Tankiai alsuodama Tera blaškėsi ir tirtėjo per miegus.

Lindsė susirangė už dukros ir ją apkabino.

— Nurimk, mažute. Viskas gerai, viskas gerai, — šnabždėjo glostydama Terai plaukus.

Netrukus mergaitė vėl užmigo ir ėmė kvėpuoti lėtai, ritmingai. Bet Lindsė toliau gulėjo plačiai atmerktomis akimis ir žiūrėjo pro užpakalinį dodžo furgono langą. Iš pradžių užlenkiama sėdynė atrodė patogi, bet kelias valandas išbuvus šaltoje, ankštoje erdvėje, jai ėmė gelti visą kūną, o galūnės užtirpo, paskaudo.

Lindsė užtiesė Terai lovą turinčias atstoti sėdynes senu miegmaišiu, kad būtų šilčiau, užklojo vatine antklode su vestuvinių žiedų raštu. Stebuklas, kad mergaitei apskritai pavyko užmigti: akinamai švietė sunkvežimių aikštelės ženklai, be perstojo riaumojo galingi dyzeliniai tamsoje įvažiuojančių ir išvažiuojančių sunkvežimių varikliai. Bet čia apsistoti buvo pigiau negu motelyje. Kai baigsis pinigai jos kuklioje taupomojoje sąskaitoje, jiedvi liks be skatiko.

Kas jas iki to privedė?

Viskas prasidėjo prieš dvi savaites, kai Tera su Lindsė nuėjo į parduotuvę pirkti maisto. Staiga dukra paleido iš rankų maišelį su vaisiais ir aiktelėjo.

— Vienas iš jų čia, mama, — pakėlusi akis į motiną tarė Tera. — Jis atėjo čia manęs pasiimti.

Ašaros ištryško iš žydrų jos akių ir riedėdamos skruostais paliko žvilgančius rėžius.

— Aš nenoriu eiti.

Lindsė ją apkabino.

— Niekur tu neisi, mažute. Tavęs niekas niekada neatims iš manęs. Niekuomet.

Lindsė ėmė siūbuoti pirmyn atgal taip smarkiai prisispaudusi dukrą, kad juto, kaip plaka abiejų širdys.

Ramindama dukrą Lindsė pastebėjo vyrą tarpueilio gale. Jis buvo aukštas, liesas, su kupeta baltų it sniegas plaukų. Atrodė, kad vyriškis jas stebi. Pamatęs įdėmų Lindsės žvilgsnį nusigręžė ir nuėjo.

Lindsė seniai sužinojo, kad Tera mato tai, ko nemato kiti, ir pasižymi stebėtina nuojauta. Kai Tera buvo dar visai maža, Lindsei ir jos vyrui tai kėlė šypseną. Beveik juokino. Kartais Tera pasakydavo motinai, kad kačiukai už durų laukia, kada juos pašers. Durys būdavo uždarytos, bet kai Lindsė nueidavo pasižiūrėti, Rainis ir Pūkis išties ten atsitūpę laukdavo pietų. Arba Tera prieidavo prie telefono vos kelios sekundės prieš jam suskambant — be to, daug sykių pranešė, kas skambina dar nepakėlus ragelio. O nuo tada, kai išmoko sudėlioti sakinius, ėmė kalbėti apie dangų ir kaip vienąkart iš jo pažvelgusi į žemę ji tėvais pasirinko Lindsę ir Nylą.

Jei ne Tera, Lindsė su Nylu nebūtų pradėję lankyti vietos bažnyčios. Kol Tera nebuvo pradėjusi rodyti savo gabumų, Nylas ir Lindsė religija nesidomėjo. Dievui nebuvo vietos jų gyvenime.

Bet augdama Tera, rodės, tiesiogiai bendrauja su Juo. Ne, Tera neliepė jiems vaikščioti į bažnyčią. Taip nebuvo. Veikiau Nylas ir Lindsė ieškojo atsakymų į klausimus apie savo įstabią dukrą ir tikėjosi ten juos rasti.

Kai Tera paaugo, jos gabumai vis labiau versdavo susimąstyti. Kai juos pastebėjo ir kiti, į ją ėmė žiūrėti kaip į kažkokią keistenybę. Praėjus trims savaitėms nuo tada, kai Tera ėmė lankyti parengiamąją vaikų darželio klasę, Lindsę išsikvietė pasikalbėti.

— Tera — miela mergaitė, — tarė auklėtoja. — Ji tikrai protinga ir labai gabi, o piešia tiesiog nuostabiai. Bet, ponia Džordan, ji kelia mums šiokių tokių rūpesčių. Tera kartais gąsdina kitus vaikus.

— Gąsdina?

— Ji... eee... kartais nederamai su jais kalbasi ar pasako juos trikdančių dalykų.

Lindsė nustėro ant kėdės.

— Ką jūs norit pasakyt? Kokių dar dalykų?

— Kad ir šiandien. Ji paklausė vieno berniuko, kodėl jo tėvas paskandino visus jų šuniukus. Viljamas — toks berniuko vardas — paprieštaravo, girdi, šuniukai apsirgo ir nugaišo. Bet Tera neatlyžo. Galop Viljamas baisiausiai susikrimto ir apsiverkė. Atėjo jo motina. Galit įsivaizduoti, kaip ji sunerimo. Ji man pasakė, kad jų šeima dabar sunkiai verčiasi ir negali išmaitinti šuniukų vados. Taigi jos vyras padarė tai, ką ir turėjo padaryti, bet jie nenorėjo, kad sūnus sužinotų. Jis per mažas, kad suvoktų, kas nutiko. — Auklėtoja papurtė galvą. — Nesuprantu, kaip Tera...

— Labai atsiprašau, — tarė Lindsė. Ji nesumojo, ką dar pasakyti ar kaip galėtų viską paaiškinti. Ji norėjo viena — bėgti namo ir apkabinti dukrą.

— Būta ir kitų atvejų, — kalbėjo toliau auklėtoja, — bet ne tokių nemalonių kaip šis paskutinis incidentas. Maniau, norėsite apie jį išgirsti, kad galėtumėte pasikalbėti su Tera.

— Taip, aš su ja pasikalbėsiu. Ačiū.

— Beveik visi aplinkiniai pažįsta jus ir Terą, bet turite suprasti, kad Viljamo šeima neseniai čia atsikraustė. Jo motina norėjo sužinoti, kas tokia Tera. Ji prašė jūsų adreso ir telefono numerio. Jūs, be abejo, žinote, kad mūsų taisyklės neleidžia teikti tokios informacijos.

— Dėkoju jums už tai, — tarė Lindsė vildamasi, kad jai neteks aiškintis Viljamo motinai. Ta moteris niekados nesupras, kokia yra Tera.

Vėliau Lindsė išties pasikalbėjo su Tera, bet dukrai buvo sunku suprasti dalykus, kuriuos pati suvokdavo be menkiausių pastangų. Po mėnesio įvyko kitas panašus pokalbis su auklėtoja, bet ne dėl jo Lindsė atsiėmė dukrą iš darželio ir pradėjo mokyti ją namie. Apsisprendė ji per Teros gimimo dieną. Ji išsiuntinėjo kvietimus į gimtadienio vakarėlį visiems Teros darželio grupės vaikams.

Neatėjo nė vienas.

Lindsei plyšo širdis. Ji pasižadėjo apsaugoti Terą nuo pasaulio — pasaulio, nepasirengusio ir nenorinčio turėti reikalų su tokiu vaiku kaip Tera.

Lindsė ne tik pamatė, kad Tera yra ypatinga ir turi neįtikėtinų gabumų, bet dar ir suprato turinti pasitikėti jos įžvalgomis. Tera pasakė, kad kažkas atėjo į tą maisto prekių parduotuvę jos pasiimti, ir Lindsė įtarė, kad ji sako tiesą. Vis dėlto Lindsės galvoje tokiais atvejais visuomet kirbėdavo abejonės ir jai dingtelėdavo, ar dukra nėra nestabilios psichikos. Tačiau Lindsė ryžtingai vydavo tą mintį šalin.

Pamačiusi parduotuvėje tą aukštą, liesą vyrą ji čiupo Terą už rankos ir išėjo palikusi iki pusės prikrautą vežimėlį. Prie pat durų Tera sudvejojo ir atsigręžusi pažiūrėjo į salę.

Lindsė sureagavo ir taip pat pažiūrėjo į tą pusę. Vyras stovėjo netoli kasos ir jas stebėjo.

— Greičiau! — paragino Lindsė, sugriebė dukrą už rankos ir nusivedė prie savo furgono.

Vėliau važiuodama greitkeliu Lindsė pasižiūrėjo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Joms iš paskos važiavo sidabrinis automobilis, bet jis laikėsi tolokai, tad ji negalėjo įžiūrėti vairuotojo. Nuojauta liepėjai nevažiuoti namo. Lindsė įsuko į kelią, vedantį į priešingą pusę nuo jos sodybos.

Automobilis irgi pakeitė kryptį.

Lindsė pasuko prie vietinio prekybos centro.

Automobilis vėl nuvažiavo joms įkandin, bet staiga atsiliko, o paskui visai dingo iš akių — matyt, vairuotojas pajuto jos įtarimus.

Po to įvykio maisto parduotuvėje Lindsė ištisas dienas budėjo prie lango bijodama pamatyti sidabrinį automobilį, atidardantį negrįstu keliuku prie jų namo. Paskui vieną naktį Lindsę pažadino baisus sapnas. Jame ji nuėjo tuo keliuku — nunešė šiukšles prie plento, kad kitą dieną jas paimtų. Tvyrojo prieblanda — buvo tas metas, kai diena tuoj užleis vietą nakčiai. Pirmiausia ji išgirdo garsą ir todėl pasižiūrėjo į kelią. Jos link lėkė tas sidabro spalvos automobilis, paskui įsuko į keliuką, o ji persigandusi liko stovėti. Lindsė bandė bėgti, bet kaip dažnai nutinka sapnuosę, kojos neklausė ir kiekvienam lėtam žingsniui prireikė didžiulių valios pastangų. Nespėjus jai pasiekti namų, du vyrai juodais kostiumais nusinešė Terą į automobilį. Vienas iš vyrų metė Terą ant užpakalinės sėdynės. Terai rankos buvo surištos už nugaros. Vyras įsitaisė šalia jos, o kitas atsisėdo ant vairuotojo sėdynės.

— Mama! — suklykė Tera. Kitas jos šūksmas iš pradžių prislopo, o paskui visai nutilo. Automobilis nurūko ir vėl pravažiavo pro Lindsę, tik šįsyk priešinga kryptimi, spjaudydamas į ją žvyrą ir dulkes. Staiga sapnas nutrūko, ir Lindsė atsisėdo lovoje. Burnoje ir gerklėje buvo sausa, tartum ji išties būtų įkvėpusi dulkių kamuolį. Lindsė pašoko iš lovos ir nubėgo į Teros kambarį. Pamačiusi, kad dukrai nieko neatsitiko ir kad ji kietai miega, lengviau atsikvėpė. Lindsė atsigulė šalia Teros ir iki ryto nepaleido jos iš glėbio.

Praėjus nedaug laiko po tos nakties Tera žiūrėdama pro langą pasakė jai, kad kažkas ateina jos pasiimti. Tada Lindsė ir paskambino Kotenei.

Ji užšovė visus langus, paskui juos uždangstė. Nei Lindsė, nei Tera nekėlė kojos iš namų. Jiedvi mito vien tuo, ką laikė podėlyje ir šaldiklyje. Lindsė net nebenešė šiukšlių prie kelio.

Galop, kai baigėsi maisto atsargos, o Lindsės vis neapleido baimė, kad bet kurią akimirką pasirodys kažkokie žmonės ir išplėš iš jos Terą, Lindsė nusprendė ilgiau nebegalinti laukti Kotenės.

Jiedvi su Tera vidurnaktį išsėlino iš namų pasiėmusios vos vieną kitą paskubomis įsidėtą daiktą ir patraukė į pietus. Jos važiavo visą kitą dieną, trumpam sustodamos tik pamankštinti kaulų ir įsipilti benzino. Galiausiai vakarop Lindsė įvažiavo į sunkvežimių aikštelę Džordžijos valstijos Branzviko mieste.

Dabar, gulint šalia Teros furgono gale, ją nupurtė nakties šaltis, priminęs, kaip ji visai neseniai drebėjo, kai jiedvi buvo persekiojamos. Po to įvykio maisto parduotuvėje ji daugybę kartų bandė atspėti, kas norėtų atimti iš jos Terą. Ir kodėl? Jei gautų atsakymus į šiuos klausimus, galbūt žinotų, kaip kautis dėl savo dukters. O kol kas jos bėgs nesustodamos. Lindsė vylėsi, kad Kotenė ras jos laiškelį ir leisis jų ieškoti.

Vis įsijungiantis ir išsijungiantis raudonas neoninis ženklas sunkvežimių aikštelėje priminė jai, kas nutiko jodviem galop parsiradus namo tą dieną, kai jas persekiojo.

— Gerai jautiesi, balandėle? — paklausė tada Lindsė.

— Jis buvo rubino spalvos, — atsakė Tera taip tyliai, kad Lindsė suabejojo, ar gerai išgirdo. Tera atitraukė žvilgsnį nuo lango ir pažiūrėjo motinai į akis. — Tas vyras parduotuvėje. Jis buvo rubino raudonio. Kaip ir pastorius Albrechtas.

ATVYKIMAS

— Atvažiavom, — Kotenė įvairavo savo nuomotą automobilį į keliuką priešais Lindsės Džordan namus.

— Tu teisi, — tarstelėjo šalia sėdintis Džonas Taileris. — Atrodo, kad niekas jau senokai nesirūpina ūkiu.

Vakarykštę popietę ji vėl praleido ieškodama daržinėje ir gyvenamajame name dar ko nors, kas galėtų jai padėti išsiaiškinti, kur dabar Lindsė su Tera. Kai Kotenė suprato, kad paveikslus nutapė ir eilėraščius parašė aštuonerių metų mergaitė, jųdviejų gyvensena ir staigus dingimas tapo dar didesne paslaptimi.

Važiuodami iš miesto į Loreto miestelį, Kotenė su Džonu aptarė visas smulkmenas to, ką jai pavyko sužinoti. Ji parodė jam Lindsės laiškelį, kuriame ji rašė nebegalinti ilgiau laukti Kotenės ir jau pabėgusi.

Jie nuvažiavo ne vieną kilometrą, kol vėl pamačiusiai Džoną beveik po metų Kotenei nurimo nervai.

Ji laukė vos ne tirtėdama iš nekantrumo kaip kokia mokinukė, kol išvydo jį atsiskiriantį nuo atvykusių keleivių minios. Kai jis nusiėmė akinius, ji ilgai žiūrėjo į tas gilias, mėlynas kaip vandenynas akis, ir ją užliejo emocijų banga. Tą akimirką ji pasijuto tokia saugi, kokia kaip gyva nesijautė.

— Puikiai atrodai, — tarė Džonas.

Ji pakreipė galvą, nužvelgė jį visą ir nusišypsojo.

— Tu irgi neprastai atrodai.

Jai kilo noras apsiverkti iš džiaugsmo, bet Kotenė nugrūdo jį atgal į slėptuvę sielos gelmėse, kur jam ir buvo vieta. Bandė užmegzti žaismingą pašnekesį, bet žodžiai atrodė dirbtini.

— Maniau, būsi apsitaisęs oficialiais kardinolo apdarais, pasikabinęs ant kaklo auksinį kryžių. O tu pasirodai su džinsais ir trumparankoviais marškiniais. Ką dabar apie tave galvoja dangaus gyventojai?

Džonas šiltai nusišypsojo.

— Jie visi susirūpinę dėl kur kas svarbesnių dalykų. — Jis suėmė jos delnus. — Na, Kotene Stoun, kaip laikaisi?

— Dabar, kai esi čia — puikiai. Bet jaučiuosi prasikaltusi, kad atitraukiau tave nuo rimtų darbų ir priverčiau atvykti į šį užkampį. Juk gali paaiškėti, kad kelionė buvo veltui.

— Esu čia todėl, kad tu esi čia, — apkabindamas ją atsakė Džonas. — Norėjau tave pamatyti. Yra čia kokia paslaptis ar nėra — man nesvarbu.

Jinai irgi jį apglėbė, paskui prispaudė delną jam prie skruosto.

— Ačiū tau.

Jai atrodė, kad negali pajudėti. Juto negalinti — nenorinti — atitraukti žvilgsnio nuo jo akių, ir tiesiog mėgavosi skęsdama toje mėlio jūroje.

Kai prieš septynerius metus susipažino su Džonu, jis dėstė Biblijos archeologiją mažame Niujorko valstijos koledže. Kotenė jį susirado dėl jo kompetencijos, kai reikėjo nustatyti, ar senovinė relikvija išties yra taurė, į kurią po nukryžiavimo buvo surinktas Kristaus kraujas. Bendromis pastangomis jie atidavė taurę Vatikanui, bet prieš tai sužlugdė užmačias klonuoti Kristų panaudojant taurėje rastus žmogaus DNR likučius. Žiniasklaida šį įvykį pavadino Šventojo Gralio sąmokslu, o Džonas su Kotene tapo garsenybėmis ir dabar negalėjo atsikratyti negailestingo žurnalistų dėmesio.

Džoną iškvietė į Romą, ir Šventasis Tėvas paskyrė jį Sakralinės archeologijos popiežiaus komisijos prelatu. Netrukus jis buvo įšventintas į vyskupus.

Kotenė tapo Palydovinių žinių tinklo vyresniąja korespondente, jos specializacija buvo senovės religija. Metams bėgant ji su Džonu leidosi į daugybę nuotykių. Be kita ko, olose prie Negyvosios jūros jie rado slėptuvę su senovės rankraščiais ir jiems vadovaujant Jeruzalėje buvo atrasti trisdešimt sidabrinių, sumokėtų Judui Iskarijotui už tai, kad išdavė Kristų.

Dirbdami išvien Kotenė su Džonu rado penkių tūkstantmečių senumo krištolo lentelę su įrašu, kai kurių žmonių manymu, padarytu Dievo ranka ir atskleidžiančiu paslaptį, kaip patekti į Dangaus karalystę. Tuo metu Džonas pasisakė Kotenei esąs paskirtas vadovauti Vatikano žvalgybos padaliniui Venatori — ko gero, seniausiai šnipų organizacijai pasaulyje. Kai tapo Venatori direktoriumi, popiežius jį vėl paaukštino, šįsyk suteikdamas kardinolo titulą.

Kotenė tikriausiai įsimylėjo Džoną tą akimirką, kai juodu susitiko. Jis irgi teigė ją mylintis, nors jo padėtis neleido patvirtinti to veiksmais. Vienas kitam jie buvo brangesni už gyvenimą, bet jiedviem buvo lemta slėpti savo jausmus ir tik viltis, kad kitame laike ir kitoje vietoje jų meilei nebus kliūčių.

Važiuojant į Loretą ji paslapčiomis vis dirsčiojo į Džoną, širdyje kaip niekada suvokdama, koks jis jai svarbus.

Kai po padangomis nustojo gurgždėti žemė ir žvyras, Kotenė išjungė variklį.

— Gal pradėkime nuo daržinės? Tu apstulbsi.

Džonas linktelėjo, ir juodu išlipo. Kotenė nusivedė jį seniai pramintu molyje taku. Daržinėje jie ėjo nuo paveikslo prie paveikslo, prie kiekvieno vis stabtelėdami.

— Ar gali patikėti, kad juos nutapė aštuonmetė?

Kotenė nusivedė jį prie to neįprasto paveikslo daržinės gale — portreto vyro nedoromis akimis, apsupto raudonos šviesos.

— Ką apie jį manai?

— Šiurpus, — atsakė Džonas. — Negaliu įsivaizduoti, kas dėjosi mergaitės galvoje, kad sukūrė tokį grėsmingą, blogiu dvelkte dvelkiantį vaizdą.

Apžiūrėję daržinę jie įėjo į gyvenamąjį namą. Kotenė žengė pirma ir rodė, kaip buvo uždangstyti ir lipnia juosta užsandarinti langai — beveik visus jau buvo atidengusi. Ji išnešė dvokiančias šiukšles, suplovė lėkštes, apkuopė visus namus. Kotenė parodė jam spintą, kur buvo laikomos šiukšlės. Ten tebetvyrojo kažkoks seniai nugaišusio padaro kvapelis.

— Nuostabu, — Teros miegamajame tarė Džonas. — Koks dviprasmiškumas ir kontrastas! — Jis rankos mostu parodė į antklodę su balerinomis ir kitus įrodymus, kad kambaryje gyvena maža mergaitė, bet apsupta tokios daugybės įstabių meno kūrinių. — Tera — nepaprastas vaikas. Nėra abejonės, kad čia nutiko kažkas nepaprasta ir kad jodviem gresia pavojus. Klausimas, kodėl ir kas jį kelia.

— Eime, — tarė Kotenė ir nusivedė Džoną į svetainę. Kai jie atsisėdo ant sofos, ji nuspaudė Lindsės atsakiklio paleidimo mygtuką. Iš mažo garsiakalbio pasigirdo skardus pastoriaus Albrechto balsas.

— Pykčio protrūkis bažnyčioje? — pasibaigus įrašui nusistebėjo Džonas. — Įdomu, kas jį sukėlė?

— Geras klausimas. — Kotenė žiūrėjo, kaip Džonas paima nuo kavos stalelio laiškų pluoštą. — Tik bemaž nėra kas padėtų į jį atsakyti.

— Nežinau. Gal. — Džonas išlankstė „MasterCard“ kortelės ataskaitą ir pažiūrėjo į išskaičiuotas sumas. Tada išsitraukė iš pritvirtinto prie diržo dėklo mobilųjį telefoną ir nuspaudė mygtuką. Kitą akimirką tarė:

— Čia Džonas. Būk geras — padaryk man paslaugą. Pažiūrėk, kur ir kiek mokėta kredito kortele per pastarąsias septynias dienas. — Jis padiktavo kortelės numerį ir kiek palaukė. — Gerai, paskambink man.

Džonas uždarė mobilųjį ir pažiūrėjo į Kotenę.

— Sužinosime, kur ir ką pirko Lindsė. Gal tai padės mums rasti jos pėdsakus ir sužinoti, kur ji.

Jis sulankstė ataskaitą ir įsikišo į kišenę.

— Na, pone slaptasis agente, nuo ko norėtumėte pradėti?

— Nereikia nė galvoti, — stodamasis atsakė Džonas. — Eisime šnektelėti su geruoju pastoriumi Albrechtu.

MIŠKAI

Saulei tekant Bendžaminas Rėjus stovėjo Stoun Kryko ežero krante. Iš tolo ežero nebuvo matyti, nes jį slėpė po tankiais klevais ir amerikinėmis liepomis iki pat vandens prižėlusios purpurinės rudbekijos ir vėlai pražydę baltieji astrai. Virš vandens driko ryto migla, panaši į plonyčių voratinklių antklodę. Nė menkiausias vėjelis nesujudino medžio lapo, nesuraibino ežero paviršiaus.

Benui iš dešinės pasigirdo tylutėlis trekštelėjimas. Jis sustingo, širdis suplakė tankiau. Iš lėto pasuko galvą ir pažvelgė į akis elnei, stovinčiai vos už trejeto metrų. Jam dingtelėjo, kokį elnią tąsyk matė automobilio žibintų šviesoje. Benas slapstėsi Ozarko kalnuose jau tris mėnesius, bet jo nervai vis dar buvo įtempti. Kai išdrįso anksti rytais išeiti pasivaikščioti iš savo nuokampios trobelės, tikėjosi, kad nustos dairęsis per petį. Kita vertus, kodėl kas nors turėtų jo ieškoti? Juk oficialiai jis miręs ir palaidotas.

Matyt, pajutusi, kad tas plikas stambus vyras jai nepavojingas, elnė apsisuko ir grįžo į brūzgynus. Jos kailis susiliejo su mišku, ir ji pranyko.

Šešėlis miške. Kaip ir aš, pamanė Benas.

Jis paslapčiomis susitarė pirkti trobelę ir daugiau kaip trisdešimt hektarų žemės aplinkui keli mėnesiai prieš paskelbiant federalinį kaltinamąjį aktą. Visada apsimoka planuoti iš anksto.

Maždaug tuo metu viskas ėmė griūti. Pasak jo partnerio, „nukrito vežimo ratai“ — žlugo „Neprilygstama sveikatos apsauga“, devyniasdešimt septynių pelno siekiančių ligoninių ir globos įstaigų tinklas visoje šalyje. Paskelbę bankroto procedūrą tyrėjai išsiaiškino, kad Rėjus su partneriu nuslėpė daugiau negu milijardo dolerių skolą ir negautų pelnų. Tūkstančiai jų darbuotojų neteko darbo, o kur kas daugiau — viso gyvenimo santaupų. Beno draugas buvo nuteistas keturiasdešimt metų kalėti už daugybę sukčiavimo ir nusikalstamų susitarimų atvejų. Benui grėsė tas pats nuosprendis, bet jis spėjo „mirti“ nuo įsisenėjusios vainikinių arterijų ligos. Jis iš tikrųjų sirgo širdies liga, ir dabar vaistus jam Beno Džeksono pavarde siuntė viena Tichuanos vaistinė. Ta pati pavardė buvo jo vairuotojo pažymėjime bei džipo ir trobelės nuosavybės dokumentuose. Tiesiog nuostabu, ką galėjai nupirkti už pinigus — net įtarimų nekeliantį mirties liudijimą (savo paties gydymo įstaigoje tokį be didelio vargo tau galėjo išrašyti gydytojas, kuriam mokėjai atlyginimą). Paskui, aišku, „numirėlis“ buvo nedelsiant kremuotas. Benas dažnai spėliodavo, ko iš tikrųjų įdėta į urną, kur turėjo būti jo pelenai. Benas prisiminė tėvą mėgdavus sakyti: „Kiekvienas žmogus turi savo kainą.“ Vargu ar galėjai su tuo ginčytis.

Pirmą mėnesį praleidęs vienui vienas Benas rytais ėmė eiti pasivaikščioti. Per daugybę atostogų su šeima Aspene ir Sent Morice jis pamilo kalnus ir miškus. Benas ir žmona, su kuria pragyveno trisdešimt metų, mėgo pėsčiųjų žygius ir nakvynes palapinėje. Jai čia patiktų — jei tik žinotų, kad jis gyvas. Jis gailėjosi, kad ji to nežino, bet užtat jei jį kada nors sučiuptų, jos niekas negalėtų apkaltinti buvus jo bendrininke.

Beno trobelė buvo erdvi ir patogi. Jis turėjo elektrą, vandentiekį, televizorių su palydovine antena, naują džipą pastogėje prie namo ir krūvą pinigų, paslėptų rūsyje stovinčiame vandens šildytuve. Tiesą sakant, šildytuvai buvo du — vienas naujutėlaitis ir nedarantis jokios žalos aplinkai, kitas — senas ir surūdijęs lyg kokia per vėlai šovusi mintis nugrūstas į artimiausią kampą. Benas pasakė santechnikui, kad nereikia jo išmesti — girdi, ketinąs paversti jį dekoratyviniu vazonu gėlėms. Dabar jame gulėjo du milijonai dolerių įvairiomis kupiūromis.

Tiek pinigų jis išleido vien savo namų Palm Biče svetainės baldams, pamanė Benas ir sukikeno gręždamasis nuo ramutėlio Stoun Kryko ežero ir pasukdamas atgal. Priekrantės šlaitas leidosi į akmenuotą griovą. Jis prisiminė kartą jau ėjęs šiuo taku. Keli šimtai metrų nuo kito griovos šlaito miške atsivėrė maloni akiai pieva, nusėta žydinčių laukinių gėlių ir rudens nuauksintų aukštų žolių. Senas miškavežių gruntkelis pievos pakraštyje vedė pro jo valdų galą. Nuo ten ranka galėjai pasiekti rytinę premiją — puodelį šviežios kavos ir plaktą kiaušinienę.

Šešėlis miške.

Vos pakilęs į kitą griovos šlaitą Benas išgirdo besiartinantį automobilį — retas įvykis taip giliai miške.

Miškavežių keliu atriedėjo baltas furgonas. Staiga jis sustojo. Atsidarė vairuotojo durelės ir ant žemės iššoko barzdotas vyras su raudona vėjastriuke.

— Baigi mane užknisti! — sušuko jis atitraukdamas stumdomąsias šonines duris.

Benas pasislėpė už storo klevo kamieno ir žiūrėjo, kaip vyras pagriebia nuo furgono grindų mažą berniuką, ištempia lauk ir numeta į šalikelę. Berniukui buvo užrištos skys, o rankos supančiotos už nugaros.

— Kelkis, kad tave kur velnias! — įsakė vyras ir patraukęs pastatė berniuką ant kojų.

Benui knietėjo prieiti prie vyro ir paklausti, ką jis, po velnių, išdarinėja. Benas buvo padaręs vadinamąjį inteligentišką nusikaltimą, bet tai nereiškė, kad jis neturi sąžinės. Vis dėlto jis nenorėjo veltis ir rizikuoti netekti savo anonimiškumo. Jam neliko nieko kita, kaip žiūrėti. Po paraliais! — pamanė jis. — Kokiu žmogum jis tapo?!

Vairuotojas atrišo vaikui rankas ir pastūmė prie furgono galo.

— Siusink greičiau — per tave jau ir taip vėluojam.

Akių berniukui jis neatrišo.

Benas pajuto palengvėjimą, bet dėl jo pačiam pasidarė nesmagu. Vyras buvo įpykęs, bet vaiko jis neskriaus. Bent jau dabar.

Berniukas šiaip ne taip sugrabaliojo užtrauktuką ir nusišlapino. Vos tik baigė ir vėl užsisegė džinsus, vyras vėl surišo jam rankas už nugaros. Tada privedė berniuką prie furgono šono, įgrūdo į vidų ir užtrenkė duris. Atsisėdęs ant vairuotojo sėdynės, barzdočius uždarė dureles, įjungė pavarą ir nuvažiavo toliau.

Benas išėjo iš už medžio ir nukiūtino per pievą į tą vietą, kur buvo sustojęs furgonas. Jo garsą dabar užgožė gelstančius lapus šiurenantis vėjas.

Šiuo keliuku retai kas važiuodavo, tad furgono palikti padangų pėdsakai vieninteliai buvo pastebimi. Benas žvilgtelėjo į juodą dėmę ant žemės, kur nusišlapino berniukas. Kas čia per velniava?! Pagrobimas? Rupūs miltai, kodėl jis turėjo tapti liudytoju?! Krūtinę sugniaužė baisi gėda. Benai Rėjau, aš tavęs nebepažįstu.

Benas prispaudė dešinės rankos pirštų galiukus prie miego arterijos ir pajuto, kaip neritmingai plaka širdis. Jis neleido sau galvoti apie tai, kas ką tik nutiko. Jis turi grįžti į trobelę — ten jausis saugus.

Benas kelis kartus giliai įkvėpė stengdamasis atsipalaiduoti. Po kelių akimirkų nurimo ir buvo pasirengęs eiti namo. Jam dabar mažiausiai reikėjo su kuo nors susidurti.

Atsikėlęs į trobelę jis pirmiausia nusiskuto galvą, nusikirpo ūsus ir barzdelę, ėmė nešioti akinius storais rėmeliais. Kalbėdamas net ėmė mėgdžioti pietietišką tartį motinos, gyvenusios Virdžinijos valstijoje. Jam būtinai reikėjo neišsiskirti iš vietinių. Bet nereikėjo patyrusio seklio — keletas įžvalgių klausimų apie ankstesnį jo gyvenimą, ir būtų kilę įtarimų. Jis sugalvojo savo gyvenimo istoriją ir dažnai ją mintyse kartodavo, bet jeigu jį būtų prispaudę, jis tikrai būtų išsidavęs. Visi vietiniai žinojo, kad jis išėjęs į pensiją vadovaujantis banko darbuotojas iš Atlantos. Vis dėlto jeigu nenorėjo visą likusį gyvenimą praleisti kalėjime, negalėjo sau leisti bendrauti su valdžios atstovais ar bet kokiu žmogumi, norinčiu daugiau apie jį sužinoti. Taigi negalėjo būti nė kalbos, kad jis praneš tai, ką prieš kelias minutes matė sename miškavežių keliuke.

Benas pasimasažavo kaklą, tada apsidairė. Jam dingtelėjo mintis, kur veda keliukas — niekada juo nevažiavo. Bala nematė.

Furgonas su berniuku jau buvo pradingęs.

Apsidairęs jis perėjo per keliuką ir įžengė į mišką.

Kaip šešėlis miške.

BUDRUMAS

— Sveika atvykusi, sese Stoun, — ištiesdamas ranką tarė pastorius Albrechtas. — Visagalis labai patenkintas, kad tokia iškili Loreto dukra atvažiavo ir aplankė Jo šventus namus.

— Ačiū, pastoriau, — Kotenė paspaudė jam ranką. Jie stovėjo senoje plytinėje Prisikėlusio Išganytojo bažnyčioje. — Prašom susipažinti su mano draugu Džonu Taileriu. Mudu kadaise gyvenome kaimynystėje šalies rytuose.

— Labai malonu susipažinti, broli Taileri, — tarė Albrechtas. — Turiu pasakyti, kad jūs man atrodote kažkur matytas.

— Mano veidas toks, pastoriau Albrechtai. Jis — mano gyvenimo prakeiksmas.

— Pažįstu žmonių, kuriems tenka nešti tikrai sunkesnį kryžių, — Albrechtas pamojo į priekinių klauptų eilę. — Prašom atsisėsti ir pasakyti man, kuo galiu padėti.

Kotenė mėgavosi senos bažnyčios kvapais — sunkiu tamsių vyšnios medžio plokščių, saldžiu pusiau sudegusių žvakių ir aromatingu šviežiai priskintų gėlių, pridėtų aplink altorių. Pro vitražinius stiklus prasiskverbusi švelnių spalvų vaivorykštė gulė ant klauptų permatomu šydu. Kotenei ir Džonui sėdantis sugirgždėjo senas medis. Nors Kotenė niekad nebuvo bažnyčios viduje, ji prisimindavo pro mokyklinio autobuso langą žiūrėdavusi į ją užlietą ankstyvo ryto ūkanos.

— Norėčiau pasikalbėti su jumis apie Lindsę ir Terą Džordan, — tarė ji. — Neseniai aš...

— Kaip gyvena šios dvi Dievo seserys? — paklausė Albrechtas. Jis liko stovėti, tarsi būtų rengęsis pasakyti dar vieną pamokslą.

— Mes kaip tik dėl jų. Neseniai sulaukiau Lindsės skambučio. Ji sakė, kad jai neramu dėl dukros saugumo. Ji paprašė manęs atvažiuoti į Loretą ir padėti išsklaidyti jos įtarimus. Kai aš...

— Tiesą sakant, — pertarė ją Albrechtas, — neseniai įvyko nemalonus incidentas. Jis galėjo sutrikdyti Lindsę. Nuoširdžiai tikiuosi, kad taip nenutiko. Žinot, jis įvyko kaip tik ten, kur jūs sėdite.

— Gal papasakotumėt mums, kas atsitiko? — paprašė Kotenė.

— Mielai, sese Stoun.

Albrechtas plačiai praskėtė rankas. Kotenė neabejojo, kad šį gestą jis repetavo prieš veidrodį tūkstantį kartų.

— Gal girdėjote — šioje parapijoje aš nedaug laiko, mane neseniai perkėlė iš kitur. Tą sekmadienį aš vos antrą kartą laikiau pamaldas, kai Lindsė su savo gražuole dukra įėjo į bažnyčią ir atsisėdo štai čia, — jis parodė į Kotenę ir Džoną. — Aš zakristijoje buvau bebaigiąs ruoštis pamaldoms, prasidedančioms pusę vienuoliktos. Kai mūsų mažas, bet pasišventęs choras užtraukė pirmą giesmę, aš priėjau prie altoriaus vadovauti dainuojantiems parapijiečiams. Prisimenu, kad žiūrėjau į sėdinčiuosius pirmoje eilėje. Tada jaunoji panelė pamatė mano širdingą žvilgsnį. Staiga ji suklykė taip, kad kraujas stingo gyslose — šiurpesnio riksmo kaip gyvas neturėjau nelaimės girdėti. Turiu jums pasakyti, atrodė, lyg jis sklistų iš pačių pragaro gelmių.

— O kaip reagavo Lindsė? — paklausė Kotenė. Šalia Albrechto ji jautėsi vis nesmagiau. Ji prisiminė, kad motina tokius vadindavo prekiautojais pernykščiu sniegu.

— Na, motina, aišku, bandė nuraminti mergaitę, bet nepavyko, ir netrukus ji puolė į isteriją. Buvo neįmanoma jos numaldyti. Dviem stambiems parapijiečiams teko tempte ją ištempti iš bažnyčios. Visus liudytojus šis įvykis be galo sutrikdė ir pribloškė.

— Kodėl, jūsų manymu, taip atsitiko? — paklausė Kotenė.

— Visiškai nenumanau, sese Stoun. Net dabar viską prisimindamas aš drebu.

— Ar buvo kitų panašių pykčio proveržių? Teros ar dar kieno?

— Ne. Nieko panašaus nebuvo. Užtikrinu jus, kad šis atvejis buvo vienintelis. Mums visiems galva neišneša, kas galėjo išprovokuoti šį incidentą.

— Labai mums padėjote, pastoriau Albrechtai.

Kotenė atsistojo, Džonas pasekė jos pavyzdžiu.

— Ačiū, kad skyrėte mums savo laiko.

— Tiesą sakant, nežinau, kuo jums padėjau — aš tik papasakojau nemalonų tai vargšei mergaitei įvykį. Bandžiau susisiekti su Lindse ir paklausti, ar negalėčiau padėti jai ir jos dukrai. Palikau atsakiklyje žinučių, bet ji neatsakė į mano skambučius.

— Matyt, jos išvyko iš šių kraštų, — atsakė Kotenė. — Gal jūs numanot, dėl kokios priežasties jos nusprendė palikti šį miestelį?

Albrechtas papurtė galvą.

— Deja, ne — nebent iš gėdos. Gaila, bet visas miestelis vien tik apie Teros priepuolį ir tekalbėjo. Vis dėlto viliuosi, jog Lindsė ras kas padeda tai vargšelei, kad ir kur jos būtų.

— Dar kartą ačiū, — tarė Kotenė spausdama Albrechtui ranką, apsisuko ir nuėjo prie durų.

Džonui nusekus jai pavymui pastorius tarė:

— Esate labai nešnekus žmogus, broli Taileri. Bet aš manau, kad jūsų galvoje siaučia tikra minčių audra. Ar galiu užduoti jums asmeninio pobūdžio klausimą?

Džonas atsigręžė į dvasininką.

— Žinoma.

— Ar tikite velnią?

Kotenė pamatė, kaip surūstėja Džono veidas, kaip patamsėja jo akys. Visas jo kūnas įsitempė.

— Taip, — tyliai atsakė jis, — tikiu.

— Gerai. Prisiminkite Petro žodžius: „Visada būkite budrūs“.

— Ačiū už šį patarimą, pastoriau Albrechtai.

Kai juodu su Kotene nulipo Prisikėlusio Išganytojo bažnyčios laiptais ir pasuko prie automobilio, Džonas tarė:

— Jis tiesiog neatsispyrė pagundai parodyti savo kortas.

„KIBERSIS“

Alanas Olsenas stovėjo savo kabinete Majamio centre ir pro langą žiūrėjo į tolumoje telkšančią Biskeino įlanką. Dvidešimčia aukštų žemiau jo pavaldiniai kartu su kitų šalimais įsikūrusių bendrovių darbuotojais vaikštinėjo Biskeino bulvaru ar vešlios žolės kilimu ketindami praleisti pietų pertrauką ir atsipūsti prie vandens. Jam skrandį suspaudė lyg replėmis suvokus, kad jiems visiems tai paprasta diena, o Devinas vis dar neatsirado. Jo nėra jau keturios dienos. Dingo iš „Dolphins“ stadiono automobilių aikštelės, kai tribūnose šaukė septyniasdešimt penki tūkstančiai aistruolių.

Jis atsišliejo viena ranka į lango stiklą. Net darbas nebeišblaškydavo jo minčių.

— Alanai, tu įsitikinęs, kad niekuo negaliu tau padėti? — atsistodama jam už nugaros ir pradėdama masažuoti pečius paklausė Kei Čiang. Porcelianinė oda, juodos migdolų pavidalo akys ilgomis blakstienomis ir ilgi, tiesūs juodi plaukai, šviesoje žvilgantys it oniksas. Ji pradėjo dirbti „KiberSis“ bendrovėje jo padėjėja prieš pusę metų, bet jų santykiai netruko tapti kūniški. Jie mylėdavosi aistringai, beatodairiškai lyg kokie paaugliai ant užpakalinės automobilio sėdynės. Tai buvo pirmas Alano romanas po žmonos mirties. Kei iš Alano nieko nereikalavo ir tikrai nebuvo iš tų, kurios prilimpa prie vyro iš kokių savanaudiškų paskatų. Ji būdavo šalia, kai jam to reikėdavo, nieko neklausinėdavo, ir Alanas pamatė, kad jam vis labiau jos reikia, ypač dabar, kai dingo Devinas. Jai Alanas patikėdavo giliausias mintis ne vien apie darbą, bet ir apie asmeninį gyvenimą.

Kei prisispaudė jam prie nugaros, apsikabino rankomis ir ėmė bučiuoti į petį ir kaklą.

— Norėčiau kuo nors tau padėti, — tarė.

— Tu man padedi.

— Antrą valandą tau posėdis. Prieš kelias minutes skambino — klausė, ar įstengsi. Sakė, jie supras, jei posėdį norėsi atšaukti. Pasakiau, kad paklausiu ir tuoj pat pranešiu.

Alanas išleido ilgą atodūsį.

— Ne, aš pajėgsiu. Gal atitrauks mintis nuo Devino.

Kei pakišo ranką po Alano kostiumo švarku, ilgais raudonais nagais pakasė nugarą ir pasitraukė į šalį.

— Pranešiu jiems, kad posėdis vyks.

Išgirdęs spragtelint užsidarančias duris Alanas grįžo prie savo rašomojo stalo ir atsisėdo. Stalviršis buvo inkrustuotas užrašu „KiberSis“ ir bendrovės logotipu — žydru žaibu. Jis prisiminė jo spalvą pasirinkęs netrukus po to, kai sužinojo apie Devino ligą. Ak, kad žinia apie tai, kur dabar Devinas, ateitų taip greitai kaip mintis, kas turi būti vaizduojama garsiajame Alano bendrovės ženkle. Šis laukimas — ši nežinia — plėšė jį į gabalus. Jo privačiame pasitarimų kambaryje buvo įsikūrę Majamio-Deido policijos derybų specialistai ir detektyvai. Jei Devinas pagrobtas, jie buvo pasirengę skambučiui dėl išpirkos. Juk Alanas turtingas. Neapsakomai turtingas. Taigi jam ne kartą grasino ir skambino visokie pamišėliai.

Kaip „KiberSis“ steigėjas ir prezidentas, Alanas sukaupė šimtų milijonų dolerių turtą vadovaudamas kuriant greitą kodavimo technologiją valdžios saugumo sistemoms. JAV vyriausybės organizacijos visame pasaulyje naudojo jo programas, pagamintas „KiberSis“ inžinierių. Jo grupės tyrimai naujausios kvantinės techninės įrangos srityje sulig kiekviena diena artino tą metą, kai bus sukurtas pirmas veikiantis superkompiuterio modelis — iki šiol to vis nepavyko padaryti.

Tačiau kol kas niekas nepaskambino, niekas nieko nepareikalavo, o policija neturėjo nieko — jokios informacijos, jokio siūlo galo, už kurio galėtų užsikabinti. Vien neryškų stadiono stebėjimo kameros įrašą, užfiksavusį baltą furgoną, išvažiuojantį su jame sėdinčiu Devinu.

Valstijoje buvo paskelbtas geltonasis grėsmės lygis. Alanui teko priversti valdžią to griebtis. Dėl to jam teko paskambinti draugams, dirbantiems vyriausybėje. Žmogus, išrinktas į Atstovų Rūmus nuo Floridos valstijos, buvo Alano kaimynas. Jis padėjo paspausti teisėsaugos pareigūnus, kad šie paskelbtų geltonąjį lygį. Pareigūnai dvejojo, nes tvirtino, kad Devinas iš pažiūros išėjo iš stadiono savo noru. Vaizdo įraše nebuvo matyti, kad jis buvo pagrobtas ar kad jam būtų buvę grasinta. Devinas žaidė su vaizdo žaidimu ir atrodė, kad išeina su dviem vyresniais berniukais nesiginčydamas ir nesipriešindamas.

Nesąmonė!

Taip, Devinas buvo... kitoks. Jam diagnozavo ypatingą, itin retą autizmo formą. Ja sergantis žmogus įgyja įspūdingų gebėjimų. Devinas galėjo žodžiu išberti ar užrašyti sudėtingas matematikos lygtis, net užimančias šimtus puslapių. Jis galėjo išvardyti visų JAV miestų telefonų ir pašto kodus. Jis lengvai nurodydavo daugelio klasikinės muzikos kūrinių pavadinimus pasiklausęs vos kelių taktų, be to, pasakydavo, kada kūrinys parašytas, kada ir kur gimė ir mirė kompozitorius. Sulaukęs septynerių jis jau buvo perskaitęs per keturis tūkstančius knygų ir galėjo atmintinai papasakoti, kas rašoma kiekviename jų puslapyje. Jo gydytojai vadino jį autistu-eruditu. Alanas tiesiog sakydavo, kad jo sūnaus gebėjimai — didžiulė Dievo dovana.

Devinas gyveno su nepaprastais gebėjimais ir negalia. Jis neįstengė keistis, sunkiai išsakydavo savo poreikius ir nebijojo pavojų. Bet vienas ryškiausių jo autizmo požymių buvo tas, kad jis beveik nebendravo su aplinkiniais. Dar kūdikis būdamas jis įsitempdavo, jei kas nors paimdavo jį ant rankų. Devinas nieku gyvu nebūtų išėjęs iš stadiono su nepažįstamu žmogumi. Jam tai būtų buvę neįmanoma.

Alanas žvilgtelėjo iš savo kabineto mansardoje į gretimo kambario duris. Už jų buvo Devino žaidimų kambarys su nedideliu rašomuoju stalu tolimajame kampe. Alanas pats įrengė jį sūnui, kad šis galėtų po pamokų ateiti ir praleisti popietę. Devinui labai patiko vaizdo žaidimai, tad Alanas liepė įrengti jo mėgstamiausius „KiberSis“ pagrindiniame serveryje, o ant berniuko stalo pajungti mikrokompiuterį. Net dabar jis lengvai įsivaizdavo sūnų, sėdintį priešais ekraną ir ištisas valandas įnikusį į savo mėgstamiausius — karinius — žaidimus. Devinas net įprašė tėvą parodyti jam, kaip prieiti prie žaidimų pagrindo — kodų logaritmų — ir juos peržiūrėti. Vyresniųjų „KiberSis“ inžinierių nuostabai, berniukas galėjo atmintinai išberti bet kurią kodų dalį.

Devinas buvo ypatingas, mylimas, bet dabar jis buvo dingęs.

Alanas dar kartą priėjo prie lango. Turistinis laivas plaukė vadinamuoju Vyriausybės kanalu, vedančiu iš Atlanto į Majamio uostą. Pietų Floridos saulėje mirguliavo automobiliai, važiuojantys Makartūro estakada. Dantytu gūbriu horizonte kilo aukštybiniai Majami Bičo pastatai.

Gyvenimas tęsėsi.

Alanas viduje virte virė. Visa, ko jis norėjo — kad Devinas gyventų normaliai. Jį siutino autisto-erudito etiketė ir tai, kad sūnus visiems iškart asocijuodavosi su „Lietaus žmogaus“ veikėju.

Sūnui buvo lipdoma ir kita etiketė, kurios Alanas nusprendė neminėti policijai. Ji pakišo mintį, kokios spalvos turi būti žaibas bendrovės logotipe.

Indigas.

STEBUKLŲ KARALYSTĖ

Pro užuolaidėlių plyšius prasiskverbusi šviesa nupiešė kopėčias ant furgono lango. Lindsei atrodė, kad užmigo ką tik. Visą naktį riaumojo į aikštelę įvažiuojančių ir iš jos išvažiuojančių aštuoniolikos ratų sunkvežimių varikliai. Švintant jų gerokai padaugėjo — milžiniškos mašinos leidosi į kelią.

Lindsė atsisėdo ir ėmė sukti galvą ratais, kad atsipalaiduotų įsitempę kaklo raumenys. Kai jiedvi išvažiavo iš Loreto, ji gerai nežinojo, kur jos keliaus — tik kad jos turi išvykti ir nebegrįžti. Bet kažkuriuo visą naktį trukusios kelionės metu ji nusprendė, kur Terai gali būti saugiausia. Lindsė prisiminė seną posakį: jei nori ką nors paslėpti — padėk matomiausioje vietoje. Taigi ji nusprendė nusivežti Terą ten, kur ją sups tūkstančiai vaikų.

— Kelkis, miegale, — tarė Lindsė nubraukdama plaukus Terai nuo veido. — Vėl leisimės į kelią. Turiu tau staigmeną.

— Kokią? — tyliai paklausė mieguista Tera.

— Pamatysi.

— Skauda gerklę, — sėsdamasi pasiskundė Tera.

Lindsė prispaudė delną jai prie kaktos. Šilta. Velnias — Tera karščiuoja! Lindsė čiupo rankinę ir pasiraususi rado buteliuką tailenolio. Iškratė tabletę sau ant delno, paėmė iš laikiklio pusiau nugertą butelį vandens.

— Na, tinginio panti, išgerk. Paskui išsimaudysim po dušu ir pasijusi geriau.

Aikštelės aptarnavimo centre Lindsė nusipirko tualeto reikmenų, kuriuos pamiršo įsidėti skubėdama išvažiuoti iš namų. Sumokėjo du dolerius už dušą ir gavo rankšluostį.

— Ar galėtumėt duoti antrą dukrai? — paklausė ji tarnautojos.

— Jūs sumokėjot už vieną žmogų.

— Būkit gera, — paprašė Lindsė.

Tarnautoja įdėmiai ją nužvelgė, bet antrą rankšluostį davė.

— Ačiū.

Dušų kabinos buvo atskirtos, kiekviena turėjo sausą kampelį persirengti.

— Na, boružėle, — tarė Lindsė, — nusimesk pižamą.

Lindsė sureguliavo vandens temperatūrą ir pirma įėjo į kabiną, Tera — jai iš paskos.

— Visai kaip iškylaujant, ar ne, Tera? — paklausė trinkdamasi plaukus šampūnu. Užsimerkė, kad išsiskalautų. Pro vandens čiurlenimą išgirdo, tarsi kažkas barškintų duris. Lindsė paskubomis nusiplovė šampūną nuo veido stengdamasi įžiūrėti, kas dedasi aplink.

— Tera? — Lindsė ištiesė ranką ir viena ranka šluostydama nuo akių vandenį kita užčiuopė dukrą. Prisimerkusi pro putas, vis dar varvančias į akis, pamatė Terą. Nykščiu ir smiliumi padariusi žiedą, ji pūtė pro jį muilo burbulus.

Rupūs miltai! — pamanė Lindsė. Paranoja gali visai pribaigti žmogų.

— Jautiesi geriau? — pro furgono langą paklausė Lindsė baigdama pilti benziną į baką.

Tera linktelėjo.

— Kur važiuosim?

Lindsė įlipo į mašiną ir įjungė variklį.

— Jei galėtum keliauti kur nori, ką pasirinktum?

— Dangų, — atsakė Tera.

Lindsė pajuto, kaip širdis praleidžia dūžį ir kraujas nebepasiekia veido.

— Ne, mažute, — tarė, bet balse nebeliko vos prieš akimirką buvusios pakilios nuotaikos. — Norėjau pasakyti, jei galėtume vykti atostogų į kokią nuostabią vietą, kur norėtum?

Teros veidas nušvito.

— Į „Disnėjaus pasaulį“.

Lindsė išvažiavo į greitkelį.

— Vadinasi, važiuojam į „Disnėjaus pasaulį“.

Tera džiugiai suplojo rankomis.

— Valio — į „Disnėjaus pasaulį“!

Pamačius Terą tokią susijaudinusią motiną užplūdo emocijų banga. Lindsė gana retai matė dukrą elgiantis kaip mažą laimingą mergaitę, tad ši trumpa akimirka jai buvo brangi.

Į pavakarę jos pasiekė Orlandą. Atrodė, kad viskas aplink — teminis parkas, nušviestas neoninių, blykčiojančių ir net tam tikrus siužetus vaizduojančių šviesų. Pagrindinėje miesto gatvėje, pavadintoje Tarptautine, kiekviena parduotuvė ir degalinė, kiekvienas motelis ir restoranas varžėsi dėl turistų.

Lindsė įvažiavo į automobilių aikštelę prie šuolių su elastinga guma atrakciono. Palietė Teros kaktą.

— Kaip tavo gerklė?

Teros kakta buvo kiek šiltesnė, negu turėjo būti, bet ne karšta. Lindsė vylėsi, kad liga ją aplenks.

— Truputį skauda.

Lindsė nusprendė, kad daugiau sunkvežimių aikštelėse nestos. Jei Terai gresia susirgti, jai reikia gerai išsimiegoti naktį, minkštoje lovoje.

— Susitarkim taip, boružėle. Mudvi rasime jaukų motelį, numigsime ir šią popietę patinginiausime. Paskui išsirinksime peliuko Mikio marškinėlius ir skrybėlę, tada užkąsime kokiam šauniam restorane. O rytoj, kai jausiesi geriau, trauksim į Stebuklų karalystę. Kaip tau patinka?

Tera ištempė kaklą norėdama pasižiūrėti pro langą.

— Noriu ten dabar.

— Aš irgi, bet gal duokim tavo gerklei laiko pasveikti. Nepatirsi tokio malonumo, jei jausies nekaip.

Kai jos įėjo į motelio kambarį, kainavusį trisdešimt devynis dolerius ir devyniasdešimt devynis centus už naktį — pigesnio Lindsė nerado — ji įsitaisė lovos kojūgalyje.

Tera stryktelėjo ant lovos ir ėmė šokinėti.

— Matyt, jautiesi geriau, — tarė mama. — Ei, persiskelsi makaulę!

Lindsė sugriebė Terą už kojų ir ją pargriovė, paskui ėmė kutenti jai šonus. Jai labai patiko, kai dukra ėmė nesutramdomai kvatoti.

— Kas tave myli, boružėle?

— Tu, — atsakė Tera.

— Tikrai taip. — Lindsė apkabino dukrą ir pabučiavo jai į viršugalvį. Akimirką stojo tyla. Niekas niekada neatims iš manęs Teros. Ničniekas.

— Nusnausime, o tada rasime tuos Mikio marškinėlius ir skrybėlę.

Lindsė pakėlė apklotus ir jiedvi po jais susirangė.

Lindsę pažadino tapšnojimas per petį.

— Mama. Mamyte. — Tera kalbėjo tyliai, beveik pašnibždomis. Lindsė pasivertė ant šono ir pamatė, kad dukra žiūri į ją.

— Ar galim eiti dabar? Gerklės man beveik nebeskauda.

Laikrodis ant naktinio stalelio rodė 16.48.

— Oho! Tikriausiai buvom labai pavargusios. Kietai miegojau. — Lindsė žiovaudama atsisėdo. — Na, ar pasirengusi šiek tiek apsipirkti?

Teros veidas nušvito.

— Pirma aš kai kam paskambinsiu, — tarė Lindsė imdama ragelį. Ji išsitraukė iš kišenės lapelį su užrašytu Kotenės mobiliojo telefono numeriu ir paprašė, kad pokalbis būtų įtrauktas į sąskaitą už kambarį. Galop Lindsė išgirdo ragelyje pypsint ir nusivylė, kai ją sujungė su Kotenės balso paštu.

— Sveika, Kotene, čia Lindsė. Atleisk, kad nebegalėjau laukt tavęs. Mudviem su Tera teko išvažiuoti. Tikiuosi, mano laiškelį radai. Mes esame Orlande. Nusprendžiau nusivežti Terą į „Disnėjaus pasaulį“ — ten tarp kitų vaikų ji bus nepastebima. Bandysiu likti parke, bet nežinau, kiek tai kainuos ir ar ilgai man užteks pinigų. Paskambinsiu dar kartą ir pranešiu smulkiau. Būk gera — atvažiuok. Išlaidas tau kaip nors padengsiu. — Ji nutilo ir pagalvojo, ar reikėtų dar ką nors pridurti, paskui baigė: — Ačiū, Kotene.

Lindsė padėjo ragelį.

— Ką gi — leidžiamės į kelią, — lipdama iš lovos tarė ji. Apėjusi lovą pamatė ant grindų motelio bloknotą ir pieštuką. Aplink buvo išmėtyti keli išplėšti lapai. Teros eskizai.

— Pabudai jau senokai.

— Taip, — prisipažino Tera.

Lindsė pasilenkė pakelti popierių.

— Ką čia turim?

Jai nespėjus jų paimti, Tera atlėkė jai iš už nugaros ir visus surinko.

— Vienas jų — staigmena tau, — tarė ji. — Turėjai staigmeną man, dabar aš turiu tau.

— Kokią? — paklausė Lindsė nejučiomis nusišypsodama.

— Iš tikrųjų staigmenos dvi. — Tera peržiūrėjo lapus. — Šitas, — tarė ji ištiesdama vieną motinai. — Ir šitas. — Antrą popieriaus lapą Tera priglaudė prie širdies.

— Ak, Tera, — tarė Lindsė baigusi skaityti dukros parašytą gražų eilėraštį apie motinos meilę. — Kiekvienas žodis — tiesa. Aš iš tikrųjų šitaip myliu tave.

Tera ištiesė antrą lapą. Lindsė jį paėmė, įdėmiai pasižiūrėjo ir tada jos žvilgsnis nukrypo į dukrą. Sutrikusi ir apstulbusi Lindsė papurtė galvą.

— Kaip, Tera?.. Iš kur tu...

Ji buvo tokia priblokšta, kad nežinojo nė ką sakyti.

Lindsė padėjo abu lapus ant tualetinio stalelio ir atsiklaupė, kad galėtų žiūrėti dukrai tiesiai į akis. Ji suėmė Teros veidą delnais.

— Tu neįtikėtina, Tera Džordan. Tu amžinai mane stulbini. O tavo dviguba staigmena man labai patinka. — Lindsė palietė eskizą. — Bet iš kur tu žinai, kaip ji atrodo?

Tera plačiai nusišypsojo, ir jos akys sutvisko lyg žvaigždės danguje.

— Todėl, kad ji mano sesuo. Mano sesuo dvynė.

AUDRA

Atsišliejęs turėklo savo trobelės kalno šlaite verandoje Benas Rėjus žvelgė į tankų mišką. Ryškios rytmečio saulės užlieti rudens lapai pavertė slėnį tolumoje tūkstančių oranžinių, raudonų ir geltonų atspalvių palete. Oras per parą atšalo, ir Beną nupurtė ryto vėsa. Jis žiūrėjo, kaip vėjas lyg ranka gyvūno kailį šiaušia medžių viršūnes slėnyje.

Benas miegojo prastai — ištisas valandas vartėsi lovoje. Kai užsimerkdavo, išvysdavo berniuką užrištomis akimis, supančiotomis rankomis, kaip šiukšlę išmetamą iš furgono. Žvelgdamas į miegamojo tamsą girdėdavo irzlų barzdoto vyro su vėjastriuke balsą. Tą vaizdą be perstojo matė kiaurą naktį.

Beno reakcijos į tą berniuką negalėjai paaiškinti protu. Juk spauda pakrikštijo Beną „lediniu žmogumi“: būdamas vykdomasis bendrovės direktorius Benas stovėjo sudėjęs rankas ir žiūrėjo, kaip visos tūkstančių sunkiai triūsusių darbuotojų gyvenimo santaupos išgaruoja, nes pats tuo metu susišlavė visus iki paskutinio skatiko bendrovės pinigus į savo kišenę. Jis ramiai žiūrėjo, kaip dirbtinai išpūsta jo bendrovės akcijų vertė šauna į viršų nelyginant romėniška žvake vadinamas fejerverkas, sprogsta ir bemat pavirsta į nieką. Visą tą laiką jis kasnakt ramiai miegojo. Tačiau tai, kas vakar nutiko miške, jį paveikė. Gal todėl, kad berniukas užrištomis akimis, drebančiomis kojomis stovintis šalikelėje, atrodė toks bejėgis.

Benas nesididžiavo tuo, ką su partneriu padarė savo bendrovei. Jis džiaugėsi, kad yra laimingas ir nesės į kalėjimą, bet didžiuotis nesididžiavo. Gal todėl, kad nematė veidų tų, kurie nuskendo su bendrovės laivu. Tiesą sakant, jis nepamatė ir berniuko veido. Bet žinojo, kad berniukas tikras. Vienišas. Bejėgis.

Jeigu ims ieškoti vaikigalio, veikiausiai nieko vis tiek neras. Ozarko nacionalinis miškas buvo didžiulis — beveik pusė milijono hektarų, o tas keliukas galėjo vingiuoti ne vieną kilometrą. Be to, gal furgono vairuotojas trumpindamas kelią tik kirto mišką.

O jeigu berniukui gresia rimtas pavojus? Ar verta rizikuoti bandant jį rasti? Kol kas Benui pavyko likti pasislėpusiam nuo išorinio pasaulio. Į miestą apsipirkti ir prisipilti benzino jis važiuodavo ne dažniau kaip kartą per mėnesį, paprastai pirmadienį, įdienojus, kai visi jau būdavo darbe. Niekas negaišdavo laiko spoksoti į kresną žmogelį, užsiimantį savo reikalais — žmonės būdavo pernelyg suirzę, kad baigėsi savaitgalis.

Į Beno žaidimo planą neįėjo berniuko paieškos. Jis atsidurs nežinomybėje, praras gebėjimą valdyti savo aplinką. Benui tai buvo neįprasta. Jis turėjo valdyti padėtį — arba tuos, kurie ją valdė.

Benas nusprendė pasivėžinti tuo miškavežių keliuku, ir tiek. Miškas didžiulis, o jis, Benas, vis dar buvo tik šešėlis jo vidury. Jis linktelėjo galvą ir nusigręžė nuo to rudeninio vaizdo.

Apsivilko džinsus ir flanelinius marškinius, apsiavė aulinius batus. Prieš nulipdamas laipteliais dar užsimetė striukę. Atbulą išvairavo iš pastogės džipą, išvažiavo į negrįstą keliuką, vedantį prie jo trobelės, ir mažiau kaip už kilometro išriedėjo į asfaltuotą dviejų juostų plentą, einantį jo valdų ir Nacionalinio miško riba.

Pasukęs į rytus Benas važiavo lėtai, dairydamasis tarp medžių įvažos į miškavežių keliuką. Sutiko vos vieną kitą automobilį — priešinga kryptimi važiuojantį Miškų tarnybos sunkvežimiuką. Eigulys draugiškai pamojo, Benas pamojo jam, paskui žiūrėjo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, kol mašina pranyko.

Netrukus Benas pastebėjo posūkį į miškavežių keliuką. Retai naudojamas, šis panėšėjo į du lygiagrečius latakus su aukštos žolės gūbriu, dingstančius tamsiame miške. Prieš nuvažiuodamas nuo asfaltuoto kelio Benas įjungė antrą džipo tiltą.

Miške saulė vargais negalais brovėsi pro siūbuojančius medžius kurdama vis besimainantį šviesos ir šešėlių žaismą. Medžiai vis dar nebuvo nusimetę ryškiaspalvių lapų, nors spalis jau ėjo į pabaigą.

Keliukas skverbėsi per slėnį, iš abiejų pusių apsuptą nuožulnių uolų ir tankių brūzgynų. Po dešimties minučių Benas išvydo pievą, kurioje pirmą kartą pamatė baltą furgoną, ir sustojo. Pabuvo tol, kol atsidarė termosą ir gurkštelėjo garuojančios kavos klausydamasis tolumoje karksinčios varnos. Prisiminė elnę, vakar matytą Stoun Kryko ežero krante — buvo medžioklės sezonas.

Benas užsuko termosą, padėjo už keleivio sėdynės, užvedė variklį ir nuvažiavo toliau.

Keliukas ėjo pačia slėnio žemuma. Tarp medžių kartais šmėstelėdavo statūs šlaitai abiejuose slėnio kraštuose. Benas išgirdo šniokščiant vandenį ir netrukus privažiavo sraunų upokšnį, tekantį lygiagrečiai su keliu. Vanduo almėjo virš akmenų ir suvirtusių į upelį medžių ta pačia kryptimi, kuria važiavo jis — vadinasi, slėnis pamažu ėjo žemyn.

Maždaug už poros kilometrų upokšnis staiga pasisuko tolyn nuo keliuko. Dabar buvo girdėti šniokščiant ne vanduo, o vėjas. Tada Benas ir suvokė, kad dangus patamsėjo. Pažvelgęs pro langelį pamatė medžių properšoje juosvus kaip medžio anglis debesis. Greitai artinosi grėsminga kalnų audra.

Benas svarstė, važiuoti toliau ar sukti atgal. Jeigu oras subjurs, jis nenorėjo būti audros užkluptas taip toli nuo namų.

Netrukus ėmė lynoti. Jis apskaičiavo, kad nuo asfaltuoto kelio nuvažiavo apie aštuonis kilometrus. Pro įkyrią dulksną kalnai atrodė tamsesni. Benas jau norėjo važiuoti atgal, kai iš kairės priekyje pamatė aukštą vielos tinklo tvorą. Miškavežių keliukas ėjo palei ją. Privažiavęs arčiau Benas pamatė, kad tvora sena, yranti. Spygliuotos vielos ritiniai, kadaise pritaisyti tvoros viršuje, daugelyje vietų buvo sutrūkinėję ir nukarę ar nukritę ant žemės. Ant pritvirtintos prie tvoros surūdijusios metalinės lentelės buvo užrašytas vos įskaitomas perspėjimas: „Pašaliniams įeiti draudžiama. JAV vyriausybės valda“. Keliukas ėjo tolyn nuo vartų ir dingo miške.

Sustojęs prie vartų Benas ėmė dairytis ženklų, kurie parodytų, kur nuvažiavo baltas furgonas — pro juos ar tolyn miškavežių keliuku. Bet lietus jau spėjo nuplauti visus mašinų pėdsakus.

Kitapus vartų lyg koks praėjusios eros vaiduoklis stovėjo sargybinio būdelė. Apleistas medinis jos karkasas kėlė liūdesį. Atrodė, kad mažytis statinys nesugriūva vien todėl, kad yra visas apraizgytas vijoklių.

Vartai buvo užrakinti kabamąja spyna. Dulksną pakeitė retas ūkas, tad Benas išjungė variklį ir išlipo pažiūrėti įdėmiau. Spyna buvo sukabinusi pro tvoros rėmus perkištos grandinės galus. Nors grandinė buvo sena ir surūdijusi, spyna atrodė apynaujė.

Benas pastebėjo, kad pora žiedų, kuriais vielos tinklas buvo pritvirtintas prie rėmo, seniai nukritę. Pridėjęs šiek tiek pastangų jis pastūmė tinklą ir atvėrė pakankamą pralįsti angą. Jis tik paskubomis apsidairys ir išvažiuos.

Praėjęs pro senąją sargybinio būdelę patraukė negrįstu keliuku. Už kokio šimto metrų pro dulksną įžvelgė didelį bloko pavidalo statinį. Jis dunksojo kokių penkių ar šešių mažesnių pastatų apsuptyje. Kai aiškiau įžvelgė pastatus, Benas pamatė, kad visų būklė tokia pat prasta kaip būdelės ir tvoros. Dauguma pastatų buvo su mediniais karkasais, vieno aukšto, išdaužytais langais ir tamsiomis tuščiomis angomis vietoj langų.

Didžiausias statinys buvo belangis, iš betono, ne mažiau kaip kokių trijų aukštų ir trisdešimties metrų ilgio. Dažai buvo nusilupę, stoglatakiai ir lietvamzdžiai sukežę, aplink vešėjo tankūs brūzgynai. Prie pastatų vedantis keliukas kadaise buvo asfaltuotas, bet dabar tik kur ne kur buvo likę asfalto lopų — beveik visur viešpatavo piktžolės ir krūmai. Virš pagrindinio pastato paralyžiuota rūdžių keistu kampu buvo sustingusi radaro lėkštė.

Pagrindinės durys į statinį buvo užkaltos fanera. Jos lakštus laikė masyvūs varžtai. Faneros paviršių per ilgą laiką lietus ir sniegas išmargino tamsiomis dėmėmis.

Nusprendęs dar kiek sugaišti apžiūrai Benas apėjo namą ir šoninėje sienoje pamatė duris su užrašu: „Įėjimas tik su leidimais“. Pabandė nuspausti rankeną, bet durys neatsidarė. Tada priėjo prie užpakalinės sienos. Čia pamatė kitas duris. Ant jų buvo užrašyta: „Atsargiai! Aukšta įtampa!“

Staiga dangus prasivėrė ir prapliupo lietus. Pakilo vėjas; atšniokštęs dykyne lietaus lašus pavertė skaudžiai geliančiomis adatomis. Netoliese trenkė žaibas — net žemė sudrebėjo. Benas patraukė duris, bet jos neatsidarė. Pabandė dar kartą, — galiausiai jos priešindamosi suvaitojo ir pajudėjo. Benas įėjo į vidų, nusipurtė šlapius plaukus ir drabužius.

Duris paliko praviras, kad pasiektų bent jau menkutė apniukusio dangaus šviesa. Dar kartą sugriaudė, ir didžiulio pastato sienos sudrebėjo. Matyt, jis įėjo į kažkokį sandėliuką — patekti į jį galėjai tik pro šias vienvėres duris. Ant užpakalinės sienos kabojo elektros skirstymo spinta, daugiau kaip metro pločio ir beveik dviejų metrų aukščio. Iš spintos viršaus išvesti šeši stori — maždaug sulig beisbolo lazda — metaliniai izoliaciniai vamzdžiai dingo lubose. Benas nebuvo elektrikas, bet jis aiškiai matė, kad pastatui kadaise reikėjo milžiniškos energijos.

Kaip ir vartus, elektros spintą saugojo kabamoji spyna. Benas ją apžiūrėjo — firmos „Sargent and Greenleaf“, skirta ypatingos svarbos JAV vyriausybės objektams. Itin tvirta, nesulaužoma ir žvilganti kaip tą dieną, kai buvo pagaminta.

Kam saugoti apleisto pastato elektros tiekimą tokia brangia spyna? Apimtas smalsumo Benas apsidairė aplink. Atrodė, kad, be spintos, patalpoje nieko daugiau nėra.

Tada pamatė.

Aukštai virš durų, beveik nepastebimas prieblandoje, mažytis raudonas judesio jutiklio šviesos diodas spoksojo į jį lyg šalta kažkokio plėšrūno akis.

PILNATIS

— Ar aš nesuklydau? Senojo mielojo pamokslininko pastaba, kad reikia būti budriems, iš tikrųjų buvo perspėjimas?

Kotenė išvažiavo nuomotu automobiliu iš bažnyčios automobilių aikštelės atgal į Berks Springo kelią. Greitai temo, ir tiršti šešėliai apgobė banguotas Kentukio kalvas. Kotenė įjungė priekinius žibintus.

— Bent jau aš taip supratau, — atsakė Džonas per petį žiūrėdamas į vis sunkiau matomą bažnyčią. — Pirmiausia jis manęs paklausia, ar tikiu velnią, kad nukreiptų mano mintis reikiama linkme, paskui prašneka apie budrumą. Manau, šitaip jis mums pranešė, su kuo kovojame — tarsi tai dar nebūtų aišku. Jis įspėjo mus trauktis.

— Vadinasi, aptikom trūkstamą grandį. Tikriausiai Tera kažkaip suprato, kad Albrechtas atstovauja blogiui. Nežinia, ką ji pamatė, bet tai ją gerokai išgąsdino.

— Jei Albrechtas yra vienas iš nefilimų arba — dar blogiau — iš pirmųjų puolusių angelų, o Tera geba juos pažinti, jiems tikrai reikia, kad ji pranyktų. O tai reiškia, kad jai gresia rimtas pavojus. Mes turime vadovautis prielaida, kad jie jau pradėjo ją medžioti. Turime ją rasti, kol nerado jie.

Kotenė stipriau sugniaužė vairą.

— O jie žino, kad mes stengiamės juos demaskuoti ir kad taip pat ieškosime Lindsės ir Teros. Taigi jie nersis iš kailio, kad mums sukliudytų.

Ji pažiūrėjo į Džoną. Jis atrodė suglumęs ir paskendęs mintyse.

— Kas yra? — paklausė Kotenė. — Ką galvoji?

Džonas sunėrė pirštus ir patekšnojo nykščius vieną į kitą.

— Čia dar ne viskas. Yra tai, ko nematyti plika akimi, tik negaliu aiškiai suprasti kas. Tera, be abejo, unikali mergaitė. Atrodo, ji gali atpažinti nefilimus ir puolusius angelus, bet nepanašu, kad tai ir viskas.

— Ką nori pasakyt?

— Ji — maža mergaitė, auganti kažkokiame užkampyje, taigi vargu ar gali daug jų ten sutikti. Galimas daiktas, su Albrechtu ji susidūrė atsitiktinai. Jinai įsiunta pamačiusi pastorių — na ir kas? Visas miestelis mano, kad mergaitei ne visi namie. Kodėl Tera kelia jiems tokią grėsmę?

— Gal tu teisus. Ko gero, Albrechtas ir yra čia, Lorete, todėl, kad Tera kelia grėsmę.

— Kai Venatori biuras Vašingtone paskambins ir praneš man apie kredito kortelę, tikėkimės, žinosim, nuo ko pradėti.

— Paskambinsiu Tedui ir paprašysiu duoti daugiau laiko šiam reikalui ištirti.

— Kotene, jei tau reikia grįžti į Niujorką, tyrimą čia galiu tęsti aš.

— Suprantu, bet Tedas žino, kad čia asmeninis reikalas. Pirma jam paskambinsiu ir išsiaiškinsiu. — Ji ištiesė ranką į prietaisų skydą ir suabejojo. — Pasižiūrėk, ar nesėdi ant mano mobiliojo. O gal jis nukrito ant grindų.

Džonas pasilenkė į priekį ir apsičiupinėjo po savim, paskui apžiūrėjo tarpą tarp sėdynės ir skydo, paskui patikrino durų kišenėlę.

— Nematau jo.

Kotenė plaštaka perbraukė po savim, paskui abu sėdynės kraštus, galop pasirausė rankinėje.

— Būčiau galėjusi prisiekti, kad palikau jį prietaisų skyde, puodelio laikiklyje.

Džonas dar kartą viską patikrino, šįsyk dar ir dėtuvę.

— Tikriausiai nukrito po tavo ar po mano sėdyne, — tarė ji. — Paieškosiu, kai sustosim.

— Aš kalbu rimtai, kai sakau, kad galiu tęsti tyrimą, — tarė Džonas. — Tau nereikės prašyti laisvadienių.

Kotenė ryžtingai papurtė galvą.

— Ne, ne, ne. Lindsė skambino man ir prašė pagalbos. Be to, ne blogiau už mane žinai, kad šitaip ir turiu elgtis gyvenime — juk tai mano prigimtinė teisė. Pripažįstu: aš negreit su ja susitaikiau, bet daugiau išsižadėti jos negaliu.

— Taip, negreit, — pritarė Džonas. — Nuėjai sunkų kelią.

Jai ėmė peršėti akis nuo pritvinkusių ašarų.

— Tu buvai teigus — pernelyg ilgai viskas buvo ramu. Žinojau, kad galop atsitiks kas nors tokio, tik nežinojau kada. Net ėmiau tikėti, kad viskas baigėsi ir kad galiu pradėti gyventi normaliai. Kad nebebus tų antgamtinių nesąmonių. — Ji pasisuko į Džoną. — Tai nesibaigs niekados, ar ne?

Džonas sukišo iškrikusią Kotenės plaukų sruogą jai už ausies.

— Stenkimės eiti į priekį po vieną žingsnį. Kol kas mes tik spėliojame. Ko gero, neklystame spėliodami, bet jokių konkrečių įrodymų kol kas neturime. Taigi nesvarbu, su kuo turime reikalą — su senu priešininku ar tik lakia depresijos kamuojamos našlės ir jos gabios, bet jaudrios dukros vaizduote — pirmas mūsų tikslas yra rasti Lindsę ir Terą. Sutinki?

Kotenė nenoromis linktelėjo. Jai pavyko sutramdyti ašaras, bet viena kita vis tiek ištryško. Ji nusišluostė akis ir susitvardė.

Verkti jai norėjosi ne iš gailesčio sau, o dėl Lindsės, Teros bei visų draugų ir pažįstamų, kurių iki šiol neteko.

Iš susimąstymo galiausiai pažadino Džonas:

— Nenoriu keisti temos, bet mano pilvas urzgia. Tu neišalkai?

Kotenė suėmė jo delną.

— Ačiū, kad davei man keletą minučių atsigauti ir papliaukšti niekus. Man vis nesidaro lengviau.

— Tau duota nelengva užduotis. Niekas nemano, kad to nesuprasi, ypač aš.

Kotenė spustelėjo jam ranką.

— Sakai, išalkai? Galim grįžti į Lindsės namus ir paieškoti ko nors valgomo, bet spintelėse ne kažin kas likę. Už poros kilometrų nuo čia yra užkandinė. Nori paragauti kaimiško maisto?

— Puikiai sugalvota. — Džonas žiūrėjo pro langą. — Kuo garsėja tavo gimtasis miestelis?

— Tiesą sakant, tuoj važiuosim pro tą užkandinę, — Kotenė mostelėjo į priekį ir dešinę. — O čia keliukas į „Maker‘s Mark“ spirito varyklą. Tokiu metu ji jau bus uždaryta. Joje seniai gaminamas stiprus kentukietiškas burbonas. Vaikystėje man patikdavo rūgėsiu kvapas, kai dviračiu važiuodavau į miestelį. Skurdžiaus kvapų terapija.

— Taigi nedaug trūko, kad nuo mažų dienų būtum tapusi burbono aromatoholike?

— Labai juokinga. Tiesą sakant, dabar labai norėčiau išgert taurelę degtinės „Absolut“ su ledukais. Užkandinėje, ko gero, to negausiu.

— Ar smagu buvo čia vaikystėje?

— Buvo puikių akimirkų. Daug iš jų — su draugėmis, tokiomis kaip Lindsė. Bet mirus tėvui mudviem su mama buvo nelengva. Kai netekome ūkio, ją ėmė kamuoti depresija. Mes išsikraustėme į Leksingtoną ir ji nuėjo dirbti į vietos tekstilės fabriką. Kai baigiau Kentukio universitetą, išvažiavau ir nė nemaniau grįžti.

Kotenė įsuko į „Auksinio iešmo“ užkandinės aikštelę.

— Aplinka čia ne itin jauki, — tarė ji, — bet maistas geras.

Prieš eidama į užkandinę Kotenė dar kartą paieškojo automobilyje savo mobiliojo.

— Gal palikai jį Lindsės name, — spėjo Džonas.

— Ne. Prieš mums einant į bažnyčią pasižiūrėjau, ar nėra žinučių arba praleistų skambučių. Įdėjau jį į gėrimų laikiklį, pritvirtintą prie prietaisų skydo. — Ji atsiduso. — Puikumėlis!

Kotenė uždarė dureles, ir juodu pasuko prie įėjimo į užkandinę.

Jie įsitaisė kabinoje. Viniplastu dengtos sėdynės buvo garstyčių geltonio kaip olandiški guldenai, stalai mediniai, padengti gero centimetro storio poliuretanu. Keturiose vietose buvo nejudamai pritvirtinti valgiaraščiai.

— Atrodo, patiekalai čia beveik nesikeičia, — tarė Džonas.

Padavėja atnešė aukštus plastikinius puodelius šalto vandens ir šiaudelių.

— Pasakykit, kai būsit pasirengę užsisakyti, — tarė ji. — Pamokit ir ar prieisiu. — Ji pasisuko eiti, bet paskui apsigręžė ir pakreipė galvą. — Po perkūnėliais! — pietiečių įpratimu nutęsdama balsius šūktelėjo ji. — Čia juk tu, Kotenė Stoun! — Ji priėjo arčiau prie staliuko. — Aš — Karolina Daket. Andžio sesuo. Susitikinėjai su mano broliu vienuoliktoj klasėj.

— Dieve brangus! — Kotenė suvokė, kad padavėja — jaunesnioji sesuo vaikino, kurį kadaise mokykloje mėnesį mylėjo. — Karolina!

Kotenė atsistojo ir apkabino padavėją.

— Šimtą metų tavęs nemačiau. Kaip laikosi Andis?

— Puikiai, — atsakė Karolina. — Kaskart, kai pamato tave per televizorių, pasakoja žmonai, kaip judu susitikinėjot. Mano, kad sukelia žmonai pavydą, bet iš tikrųjų tik ją įsiutina.

Jie visi nusijuokė. Kotenė vėl atsisėdo.

— Karolina, čia Džonas Taileris, mano draugas.

— Malonu susipažinti, Džonai.

— Klausyk — ar pažįsti Lindsę Džordan? — paklausė Kotenė.

— Be abejo. Miestelis juk ne per didžiausias, — vartydama akis atsakė padavėja. — Nylo mirtis ir visa kita — kokia tragedija!

Kotenė pritariamai linktelėjo.

— Man rodos, netekusi tėvo mergaitė taip ir neatsigavo. Tera labai keista. Graži mergytė, bet ne tokia kaip visos. Nepritapo ir mokykloje, tad Lindsė pati pradėjo mokyti ją namie. Manau, visos tos pastangos sukėlė Lindsei didžiulį stresą.

— Neabejoju, — pritarė Kotenė. — Ar kada bendravai su Tera?

— Nedaug. Girdėjau, kad ji tikra menininkė. Jos motina sakė, todėl, kad Tera... kaip ji ten ją pavadino? — Karolina pastukseno trintuku ant pieštuko galo sau per smakrą. — Prisiminiau — indigo vaikas, tik nežinau, ką tai reiškia. Bent jau taip girdėjau kalbant žmones.

Karolina papurtė galvą.

— Mažuose miesteliuose mažai kas įvyksta, tad paskalos plinta kaip ugnis prerijose. Patikėk: įžiebsi degtuką, ir visas Loretas apie tai sužinos dar nespėjus jo užpūsti. Kaip aną sekmadienį, kai Terą bažnyčioje ištiko isterijos priepuolis. Telefonai net įkaito nuo skambučių. Žmonės ištisas dienas apie nieką daugiau nekalbėjo. Nuo to laiko niekas Lindsės ar Teros beveik nematė.

— Atvažiavau aplankyti Lindsės, — atsakė Kotenė, — bet atrodo, kad jiedvi su Tera išvyko iš miestelio — paskubomis.

— Nenustebčiau. Žinau, kad jos ir anksčiau išvažiuodavo. Bet visuomet sugrįždavo. Gal šį kartą jos pradės gyvenimą iš naujo kitur, ne mažame miestelyje.

— Tikėkimės, — atsakė Kotenė.

Kai jie išėjo iš užkandinės — alkį numalšino sukirtę po didžiulę porciją kaimiško kepsnio su bulvių koše ir lapiniais kopūstais bei išgėrę saldžios arbatos — Džonas pamojo į rytų pusę.

— Čia, užmiestyje, mėnulis atrodo kur kas didesnis.

— Pilnatis, Džonai, — atsakė Kotenė imdama jį už rankos. — Užsakiau ją specialiai mudviem.

— Man turbūt reikia susirast kur pernakvot, — tarė jis. — Mačiau rodyklę į „Kalvos namo“ viešbutuką.

— Nė negalvok, — atsakė Kotenė. — Lindsės name apstu vietos. Diskusija baigta.

— Ką gi, nakvosiu Džordanų ūkyje, — jiems įlipus į automobilį tarė Džonas.

Kotenė išvažiavo į greitkelį. Ji vis dar irzo, kad neteko mobiliojo. Bandydama jį pamiršti prašneko:

— Mėnulis tiesiog nuostabus.

Tas didžiulis oranžinis kamuolys sukėlė prisiminimus, kaip prieš daugel metų bučiavosi su vaikinu nuošaliai pastatytame automobilyje.

— Toks įspūdis, kad žemiau mėnulio horizonte kažkas švyti, — tarė Džonas. — Gal toje pusėje yra kokia gamykla?

Kotenė pamatė, kad tolumoje tamsų dangų išties nušviečia kažkoks spindesys. Besiartinant jis darėsi ryškesnis. Staiga užpakalinio vaizdo veidrodėlyje ji pastebėjo žybsinčius raudonus žiburėlius, paskui išgirdo kaukiant sireną. Kotenei sustojus kelkraštyje, pro šalį prariaumojo ugniagesių automobilis. Jo žiburėliai užklojo laukus šalimais purpurine antklode. Nespėjus Kotenei vėl pradėti važiuoti, cisternai įkandin ugniagesių nurūko kitas automobilis su žiburėliais.

Pravažiavę kelio posūkį Kotenė su Džonu pamatė priešakyje keletą raudonų ir mėlynų žiburėlių — į įvykio vietą suvažiavo koks pustuzinis ugniagesių ir policijos automobilių. Liepsnos laižė juodą dangų, o jame kabojo didžiulis pilnas mėnulis. Atrodė, kad jis pampsta šeriamas kaitrios liepsnos.

Tada juodu suprato. Liepsnose skendėjo Lindsės trobesiai.

VELNIAS AR ANGELAS

Alanas sėdėjo ant vonios grindų. Galvoje buvo įsirėžęs sūnaus veidas. Pastarąją valandą jis klūpojo virš unitazo, kol ėmė atrodyti, kad išvems visus vidurius. Nors skrandyje nieko nebeliko, kūnas vis dar nesiliovė tampęsis. Šleikštulys užeidavo ir praeidavo kartu su mintimis apie Deviną užliedamas milžiniškomis pykinančiomis bangomis. Nervai šiandien pagaliau neatlaikė.

Pabeldė į vonios duris.

— Alanai?

— Kei, ne dabar.

Ji atidarė duris ir priėjo prie jo.

— Mielasis, aš čia tik todėl, kad nesu tau abejinga.

Ji pakėlė Alaną nuo grindų, nurengė ir padėjo įlipti į dušą.

Jis išgirdo spragtelint duris, kai Kei paliko jį vieną.

Alanas ilgai stovėjo po tekančiu karštu vandeniu stengdamasis nusiplauti ne vien vėmalų dvoką, bet ir baimę bei širdgėlą.

Jis galop išlipo pro tirštą garų rūką, nusišluostė ir užsimetė chalatą. Tada nuėjo į tamsų miegamąjį ir išsekęs atsigulė ant lovos.

Pajuto, kaip Kei atsigula šalia ir nutraukia chalatą. Kai apsižergė jo šlaunis, Alanas suvokė, kad ji nuoga. Ji išvarvino šildančio masažo aliejaus jam ant nugaros, užsuko buteliuką ir numetė prie savęs. Orą staiga prisodrino migdolų kvapas.

— Atsipalaiduok, aš pasistengsiu, kad tau šiek tiek atlėgtų įtampa, — tarė ji įtrindama aliejų. Ji nykščiais maigė abipus nugarkaulio, braukė per ilgus raumenis ir sausgysles. — Pasijusi geriau, pamatysi. Vėliau, jei norėsi, užsisakysim ko nors vakarienės. O kol kas leisk padėti tau atsipūsti.

— Labai malonus pojūtis, — tarė Alanas galop pajusdamas, kaip po jos delnais mąžta stresas ir įtampa. Jis nerimavo dėl Devino tol, kol pasijuto apdujęs ir nebegalėjo galvoti. Alanas nusprendė pasimėgauti atvangos minute.

Kei delnai — šilti, tarpais kutenantys, tarpais tvirtai mygiantys — kėlė skirtingus pojūčius. Alanas gerai nežinojo, į ką nori reaguoti — į atsipalaiduojančius raumenis ar kylantį lytinį potraukį. Viena ir kita buvo visiškas atokvėpis nuo pagrobimo košmaro.

Stebuklingos Kei rankos minkė pečius, žastus, vėl grįžo prie kaklo, paskui ėmė masažuoti mentes. Paskui jos nuklydo į nugaros apačią, išlygino visus gumbelius ir gūželius.

Neskubėdama Kei baigė masažuoti nugarą, tada ėmė braukti pirštais per plaukus palei smilkinius, sukti ratus galvos odoje. Tik tada, kai veido raumenys ėmė atsipalaiduoti, Alanas suprato, kokie įsitempę jie buvo.

— Tu angelas? — sušnabždėjo jis.

— Jei tu to nori, — atsakė Kei.

Dieve, kokia ji nuostabi! — pamanė Alanas, kai ji nuslydo jo kojomis žemyn, kol atsisėdo ant kulkšnių, o savo tobulu užpakaliuku įsirėmė jam į kulnis. Ji užlašino aliejaus jam ant šlaunų ir blauzdų. Alanas juto ne vien nuo jos delnų prisilietimo šylantį aliejų, bet ir karštį, sklindantį jam į kulkšnis.

Pamasažavusi jam kojas Kei pirštų galiukais švelniai kutendama paglostinėjo blauzdas, šlaunis ir visą nugarą. Prieš paragindama apsiversti Kei švelniai sugnybo jam sėdmenį.

— Ė, pone Olsenai, — žiūrėdama į jo erekciją tarė ji, — aš turėjau padėti jums atsipalaiduoti, o ne...

— Tu dar nebaigei, — parversdamas ją po savim atsakė Alanas.

Kei nusišypsojo, o kai jis bučiavo jai kaklą, jį išrietė.

— Galime atsipalaiduoti abu, — sėsdamasis sukuždėjo Alanas. Jis išvarvino keletą lašelių masažo aliejaus sau į delną ir užsuko buteliuką. Tada švelniai įkišo ranką Kei tarp šlaunų.

Kei išleido aiktelėjimą, virtusį pratisu, garsiu atodūsiu ir kilstelėjo šlaunis, kad pasitiktų jo ranką.

Alanas žiūrėjo jai į veidą. Kei buvo užsimerkusi. Retkarčiais ji sukąsdavo apatinę lūpą, o kaktoje pasirodydavo įtampos raukšlės. Ji sukiojo galvą į šonus, ir jos žvilgantys plaukai sklido ant paklodžių it juodas gyvsidabris. Kei nurijo seiles, paskui išleido žemą, ilgą dejonę. Jis negalėdavo atsižiūrėti matydamas ją tokią — gražią, paraudusią, ir tokią pažeidžiamą tą akimirką.

Kei prisitraukė jį prie savęs ir šūktelėjo paskubėti.

Jis įėjo į ją. Ji apsivijo jį kojomis, siūbuodama šlaunimis pagal jo judesių ritmą, riesdamasi aukščiau, smarkiau prisispausdama sulig kiekvienu jo kilstelėjimu, kol galop visas Kei kūnas įsitempė. Prieš tai, kai ją supurtė, sudrebino paskutiniai orgazmo spazmai, Alanas pajuto tokią pat ekstazę, ir kitą akimirką juodu jau gulėjo išsekę, ir jis įsikniaubė veidu jai į kaklą.

Alaną pažadino kažkas sujudėjęs lovoje. Jis atmerkė vieną akį ir pamatė, kad Kei gulasi šalia jo. Ji vis dar buvo nuoga, susitaršiusiais plaukais. Jis pajuto silpną muilo kvapą.

— Jaučiausi kiek nešvari. Tik nemanyk, kad skundžiuosi, — tarė Kei susiriesdama šalia jo. — Ko gero, būsim sugadinę patalus. Aliejaus dėmės turbūt neišsiskalbs.

— Pisau aš tuos patalus, — atsakė Alanas.

Kei nusijuokė.

— Kažką panašaus ir padarėm.

Alanas ją apkabino ir prisitraukė arčiau, kad jos galva atsiremtų jam į petį.

— Kai kitą kartą tave masažuosiu, pasitiesime paplūdimio rankšluostį.

Jis pabučiavo ją į kaktą.

— Man to labai reikėjo. Gal man dabar pavyks sukaupti mintis.

— Žinau, kad be paliovos galvoji apie Deviną. Jei porą minučių atsiribosi nuo pasaulio, tai padės išlikti sveiko proto.

Ji paglostė švelnų plaukų kuokštelį jam ant pilvo.

— Aš tiesiog nesuprantu, — tarė Alanas. — Nereikalauja išpirkos nei dar ko. Ko gero, būtų buvę geriau, jei būčiau sulaukęs kokio nors reikalavimo. Tada bent jau žinočiau, ko jie nori, ir galėčiau jiems duoti. Bet čia panašiau į kokį pedofilą ar iškrypėlį, skriaudžiantį vaikus.

— Negalvok taip, Alanai.

— Stengiuosi, bet tokia galimybė yra.

— Aš irgi jį pamilau, — tarė Kei. — Ir jo tėvą. Kol kas pagrobėjai neprašo pinigų, vadinasi, vienas motyvas gali atkristi. Neduok Dieve, tas žmogus gali būti pedofilas. Kokių dar galimybių esama?

Alanas pasisuko ir dar kartą ją pabučiavo.

— Niekam to nesakiau, bet yra viena galimybė, kuri velniškai mane gąsdina. Devinui gali grėsti dar didesnis pavojus negu dabar.

— Gal neturėtum to sakyti ir man, — tarė Kei.

— Ne, man reikia pasikalbėti su žmogumi, kuris jam neabejingas, kuris jį myli.

Kei paglostė jam smakrą.

— Kai ką paaiškinsiu, kad matytum visą vaizdą. Tu jau žinai apie Devino... gabumus. Tokius kaip jis anksčiau vadindavo idiotais eruditais. Bet Devinas toli gražu ne idiotas. Kai jam nustatė diagnozę, aš daug metų studijavau autizmą. Naujausios teorijos rodo, kad tokių itin retų autistų-eruditų kaip Devinas kairysis smegenų pusrutulis nesusijęs su dešiniuoju. Kai normalūs žmonės, tokie kaip mes, bando ką nors išmokti, į mūsų smegenis plūsta kita informacija, todėl smegenys ieško sąsajų su praeities potyriais ar būdų daryti apibendrinimus ir panašiai. Taigi mūsų smegenys patiria daug trukdžių. Devino smegenys veikia kitaip. Jos išmoksta nepatirdamos jokių trukdžių. Štai kodėl jis turi fotografiškai tikslią atmintį. Bet čia toli gražu ne viskas. Viename iš naujausių tyrimų buvo padaryta prielaida, kad autistiniai vaikai turi bėdų dėl vadinamųjų veidrodinių neuronų. Bet esmė tokia: Devinas prisimena viską, ką pamato, išgirsta ar perskaito.

— Įdomu, — tarė Kei. Ji pakėlė galvą ir pažiūrėjo į Alaną. — O ką tai turi bendra su tuo, kas tave baugina?

Alanas delnu nusibraukė plaukus atgal.

— Žinai, kad Devinas išmoksta knygas atmintinai pirmą kartą jas perskaitęs?

— Taip.

— Ir žinai, kad jis beprotiškai mėgsta skaičius?

— Taip. Ir datas.

— Devinas matė „Likimo“ — mūsų kuriamo kvantų kompiuterio — operacinės sistemos programavimo kodą, — aiškino toliau Alanas. — O kadangi Devinas jį matė, žinau, kad jį įsidėmėjo, kaip įsidėmi visas pavardes ir numerius šimte telefonų abonentų knygų.

— Na ir kas? — kiek patylėjusi paklausė Kei.

— O kas, jei kas nors užsimanė pavogti šią informaciją? Žinai, kad pas mus, „KiberSis“ bendrovėje, apsauga griežčiausia, kokia tik gali būti. Niekam neleidžiama įsinešti į pastatą ar iš jo išsinešti jokių daiktų. Pro jutiklius negalima neštis net rankinio laikrodžio ar vestuvinio žiedo. Negalima neštis nieko, net popierių sąvaržėlės ar popierinės nosinės.

Alanas pakėlė akis į lubas.

— Bet kaskart, kai Devinas ateina manęs lankyti, jis išeina iš pastato su mūsų vertingiausiais duomenimis galvoje. Kei, patikėk manim: yra žmonių, kurie padarytų viską, kad gautų „Likimo“ OS kodą.

— OS?

— Operacinės sistemos. Supranti, jei mes tiek pažengę su „Likimu“, kaip mums atrodo, visi dabartiniai šifravimo būdai akimirksniu beviltiškai pasens.

— Šitie dalykai man nesuvokiami, brangusis.

— Atleisk. Šifravimas pagrįstas matematika. Kuo sudėtingesni skaičiavimai, tuo sunkiau iššifruoti. Nesakau, kad kodų neįmanoma iššifruoti — tiesiog tam reikia labai daug laiko. Dabartiniams kompiuteriams prireiktų šimtų, net tūkstančių metų iššifruoti didumą patikimiausiai užšifruotos kariškių informacijos. Pavyzdžiui, kodus, naudojamus branduolinėms raketoms paleisti. Dauguma pasaulio apsaugos tinklų, nuo finansinių įstaigų iki visuotinės padėties nustatymo palydovų, pagrįsti šitaip sukurtais šifravimo būdais. Pats „KiberSis“ kompiuteris tėra techninė įranga: lazerių, jonų gaudyklių, veidrodžių, lęšių ir fotodetektorių rinkinys. Jis visas pagamintas iš metalo, silikono ir plastiko. Techninei įrangai kontroliuoti ir skaičiavimų rezultatams interpretuoti reikia operacinės programos — kaip buitiniam kompiuteriui reikalingi „Windows“, kad standusis diskas „kalbėtųsi“ su modemu ar kad DVD leistuvas „bendrautų“ su garso korta. Taigi jei kažkokie žmonės žino, kad Devinas įsidėmėjo operacinės sistemos kodą, po to, kai jie išgaus iš jo tai, ko jiems reikia, jie nebeturės pagrindo laikyti jį gyvą.

Alanas įdėmiai pažvelgė į savo draugę.

— Kei, jie nužudys mano sūnų.

— Bet tu vienintelis žinai, kad jis įsidėmėjo kodą.

— Aš to tikiuosi, — atsakė Alanas. — To meldžiu, nes jei taip nėra, galima sakyti, kad Devinas negyvas.

Jie gulėjo vienas kito glėbyje ir nejaukiai tylėjo. Galop Kei išlipo iš lovos.

— Gal užsisakykime picą? — paklausė ji apeidama lovą ir prie jo prisiartindama. Ji pažiūrėjo į jį koketiškai pakėlusi antakius. — Išgersime vyno, pasižiūrėsime filmą? Gal truputį pasigersime, išsimaudysime nuogutėliai ir kaip triušiai pasibirbinsime karštoje vonioje?

Alanas pastūmė dėžę nuo picos ant naktinio stalelio, kad matytų telefoną ir skambinančiojo pavardę. Maksas Volfas, „KiberSis“ inžinerijos direktorius. Alanas nuspaudė pokalbio mygtuką.

— Kas negerai?

— Viskas, pradedant sąveikos nulemtu triukšmo lygiu.

Alanas išgirdo spragtelint žiebtuvėlį.

— Laboratorijoje nevalia rūkyti.

— Nori, kad tas šūdas veiktų, ar ne?

Alanas atsisėdo lovoje.

— Noriu, jog išgyventum tiek, kad pamatytum, kaip jis veikia, ir nesusprogdintum mano pastato. Tai kas atsitiko?

— Tavo sumanymas panaudoti azoto priemaišų defektą deimanto kristale beveik pasiteisino, — atsakė Volfas. — Iki tos akimirkos, kai visas įtaisas išlėkė velniop.

Alanas įsivaizdavo Volfą tankiais graikinio riešuto rudumo plaukais, apsivilkusį vienais iš šimto savo havajietiškų marškinių, iki kelių nukirptais džinsais, įsispyrusį į sandalus, su amžinai rūkstančia cigarete dantyse. Kartais Alanas sunkiai ištverdavo viename kambaryje su Maksu — šis buvo genialus mokslininkas, bet trenkdavo cigarečių dūmais. Maksas Volfas ėmė dirbti „KiberSis“ vos tik baigęs Masačūsetso technologijos institutą. Praėjus šešeriems metams jis jau vadovavo Alano kvantų kompiuterio projektui kodiniu „Likimo“ pavadinimu.

— Ką siūlai? — paklausė Alanas.

— Vis ta pati velniava. Iš mūsų kubitų nieko nelieka, kai tiriame medžiagą lazeriu. Visa esmė — bloga medžiaga spektro skylėms deginti. Tavo siūlymas panaudoti deimantus su priemaišomis teikė daugiausia vilčių, bet ir jis nedavė reikiamo rezultato, nors trūko visai nedaug.

— Maksai, eik namo. Numik. Susitiksim rytoj ir pabandysim naują taktiką. Aš įsitikinęs, kad rasime reikiamos medžiagos. Jos turi kur nors būti.

— Gal tu ir teisus, Alanai, — atsakė Maksas. — Šiam vakarui man užteks.

— Eik namo, antraip atleisiu tave iš darbo.

— Bet rytoj priimsi iš naujo.

Alanas nuspaudė pokalbio pabaigos mygtuką ir padėjo telefoną atgal ant naktinio stalelio. Jis atsigręžė į Kei. Ji nuoga stovėjo tarpduryje su buteliu vyno ir dviem stiklais rankose.

Ji pamerkė akį ir gundomai nusišypsojo.

— Jaučiuosi esanti daugiau velnias negu angelas.

AVARIJA

— Velnias! — tarstelėjo Benas žiūrėdamas į judesio jutiklį. Šviesos diodas skaisčiai švytėjo — vadinasi, jutiklis jį pastebėjo. Nesvarbu, kad lauke audra — reikia nešti kudašių.

Benas patraukė duris ir pravėrė tiek, kad galėtų išsprūsti. Audra pavertė mišką mūšio lauku. Žaibai švysčiojo ir griaudė beveik be perstojo. Benas tekinas pasileido palei pastato šoną ir už kampo prie vartų vedančio keliuko link.

— Ei, tu! — kažkas suriko.

Benas pažiūrėjo per petį ir pamatė baltą furgoną priešais vieną iš senesnių medinių pastatų. Vyriškis su raudona vėjastriuke iššokęs iš mašinos šaukė Benui sustoti. Paskui vyras įlipo atgal į furgoną ir įjungė pavarą.

Bėgdamas asfaltuotu keliuku Benas juto, kaip krūtinėje daužosi širdis. Nors lietus pliaupė, tolumoje Benas įžiūrėjo sargybinio būdelę ir vartus. Lietaus šniokštimą ir perkūno griaudėjimą nustelbė riaumojantis besiartinančio automobilio variklis.

Benas prasibrovė pro mažą vartų tinklo angą. Pliką jo galvą lyg skalpelis prarėžė nuo tvoros viršaus nukarusi senos spygliuotos vielos ringė. Beno koja užkliuvo tvoroje, jis krito į žliūgę ir pajuto, kad galvą veria baisus skausmas. Jis pašoko, atidarė džipo duris ir šoko į vidų. Pasuko raktelį, variklis suburzgė. Apgręždamas automobilį užpakalinio vaizdo veidrodėlyje pamatė savo veidą. Kraujas tryško upeliais, visa galva buvo raudona.

Benas išgirdo, kaip furgonas sustoja už vartų buferiui atsitrenkus į vielos tinklą ir metalinį rėmą.

Miškas dundėjo nuo griaustinio, vėjas pašėlusiai siūbavo medžius, kai Benas lėkė džipu miškavežių keliuku. Benas nusišluostė veidą striukės rankove ir pamatė, kad ji nusidažė skaisčiai raudonai.

— Po paraliais! — suriko jis trankydamas per vairą. — Taip ir maniau, taip aš ir maniau!

Krūtinę ėmė spausti labiau. Velniškai skaudėjo giliai įpjautą galvą.

— Rupūs miltai, kokią klaidą padariau!

Džipas kliokiant lietui važiavo purvyne virtusiu keliu. Benas grieždamas dantimis šluostėsi kraują nuo veido. Juto, kad skausmas krūtinėje stiprėja. Džipą čaižė storesnės ir plonesnės medžių šakos, valytuvai vos spėjo braukti ant stiklo teškančius lašus.

Benas pravažiavo pro upokšnį — dabar jis buvo iš kairės. Jis piktai šniokštė pro šalį patvinęs nuo kalnų šlaitais garmančių srautų.

Benui svaigo galva, jam buvo sunku vairuoti. Atrodė, kad priekyje kelias šakojasi. Jis neprisiminė, kad kelių būta dviejų. Katruo reikia važiuoti? Jis nusprendė pasukti į...

Oro pagalvė bloškė Beną atgal į sėdynę, kai džipas nuslydo nuo kelio ir trenkėsi į didžiulio ąžuolo kamieną. Kitą akimirką pagalvė subliūško. Benas stengėsi kvėpuoti; krūtinę degino oro pagalvės smūgis ir skausmo surakinta širdis. Temstančiomis apsiblaususiomis akimis užpakalinio vaizdo veidrodėlyje pamatė kažką judant.

Baltą furgoną, raudoną vėjastriukę.

GAISRAS

Degė Džordanų trobesiai: į dangų šaunančios liepsnos persimetė į netoliese augančius medžius ir laukus. Visą šimtmetį teikęs paūksmę senas ąžuolas virto ugnies kamuoliu — netikra saule, spindinčia nakties danguje. Liepsnos naikino paveikslus ir eilėraščius — visus Lindsės bei Teros Džordan pėdsakus.

Kotenė suprato, kad senas jos priešas ką tik paskelbė karą.

— Ką mums dabar daryti? — paklausė ji lėtindama greitį, kai juodu privažiavo į ūkį vedantį keliuką.

— Važiuok — nesustok, — paragino Džonas.

— Ar tu vis dar turi abejonių dėl to, su kuo turime reikalą? — paklausė Kotenė žiūrėdama, kaip veidrodėlyje nyksta ugnies atšvaitai.

— Nė menkiausios. — Džonas pasisuko ant sėdynės, kad galėtų žiūrėti pro užpakalinį langą. — Dar kiek pavažiuokime, paskui apsisukime ir dar kartą pažiūrėkime.

— Akivaizdu, kad kažkas nori sunaikinti visus įrodymus, ypač Albrechto portretą. Jis ne itin gražiai atrodo, kai visas kūnas skleidžia nemalonų raudoną spindesį.

Iš priešingos pusės atvažiavo valstijos policijos automobilis su įjungtais žiburėliais bei kaukiančia sirena ir prasilenkė su jais.

— Ką manai apie savo draugės Karolinos komentarą, išsakytą užkandinėje, kad Tera — indigo vaikas?

— Šį terminą esu girdėjusi, — atsakė Kotenė. — PŽT prieš kokį pusmetį rodė laidą apie nepaprastų gabumų vaikus. Kai kurie tų vaikų buvo vadinami indigais. Tai kažkaip susiję su jų aura. Kai kurie aiškiaregiai teigia matą tuos vaikus gaubiančias indigo spalvos auras. Jos matomos specialia technika darytose nuotraukose.

— Man atrodo, ji vadinama Kirliano fotografija.

— Tikrai taip.

— Taigi, jei Teros aura indigo spalvos, išeina, kad Albrechto turi būti raudona. Jinai tai ir tapė — Albrechtą ir jo aurą. Galimas daiktas, šitaip Tera juos ir atpažįsta. Raudona aura — kaip jiems tinka!

Suskambo Džono mobilusis telefonas.

— Klausau, — atidaręs dangtelį tarė jis. — Ne, viskas gerai. Ką sužinojai? — Jis kurį laiką įdėmiai klausėsi. — Ar gali organizuoti kelionę lėktuvu panelei Kotenei Stoun ir man? Taip, iš Luisvilio. Kuo greičiau. Galim būti oro uoste už poros valandų. — Jis dar kartą patylėjo, paskui padėkojo ir uždarė telefoną.

— Ką jie sužinojo? — paklausė Kotenė.

— Prieš keturias dienas Lindsė pylėsi benzino Branzvike, Džordžijos valstijoje. Kitą dieną ji sumokėjo kortele Orlando motelyje.

Kotenė pamąstė.

— Paskui — nieko daugiau?

— Ne.

— Gal ji nuvažiavo į „Disnėjaus pasaulį“. Pagalvok, Džonai — kokia puiki vieta paslėpti Terą. Ten tūkstančiai vaikų. Ją būtų sunku pastebėti tokioje minioje. Jeigu Lindsė išties ten nuvažiavo, ji gana gudriai pasielgė.

— Mums irgi bus sunku ją rasti.

Pro šalį pralėkė dar vienas policininkas. Kotenė sustojo kelkraštyje.

— Pasirengęs grįžti ir pasižiūrėti dar kartą?

Džonas žvilgtelėjo į laikrodį prietaisų skyde.

— Sakyčiau, sužinojome, ką reikėjo. Važiuokime į Luisvilio oro uostą. Tavo bagažas buvo Lindsės namuose?

— Apie tai nė nepagalvojau, — vėl išvažiuodama į kelią atsakė Kotenė.

— Viską, ko tau reikia, nupirksime oro uoste arba Orlande.

— Velnias! — pyktelėjo Kotenė.

— Tai tik daiktai, Kotene.

Ji dirstelėjo į Džoną.

— Galvojau apie katę su kačiukais. Tikiuosi, jie išsigelbėjo.

— Nė kiek neabejoju. Gyvūnai instinktyviai jaučia gaisrą ir bėga nuo liepsnos.

Vėl suskambo Džono telefonas. Jis atidarė dangtelį, pažiūrėjo į skambinančiojo vardą skystųjų kristalų ekranėlyje, paskui suglumęs pažvelgė į Kotenę.

— Kas atsitiko? Kas tau skambina? — paklausė ji.

— Tu.

HADO KIRMINAS

— Svogūnai susodinti1, — tarė Toras. — Tai buvo padaryta iškart, kai išvakarėse buvo įvykdyta pradinė masinė ataka.

Siaurus akinius užsidėjusio Toro veidas — trumpais plaukais, su smailia barzdele ir pasipūtusia šypsena — užpildė ekraną, Rizbeno Meiso stebimą belangiame tamsiomis plokštėmis muštame kabinete jo namų Maklyne, Virdžinijos valstijoje, rūsyje. Rizbenas prisiminė, kaip prieš dvidešimt metų susipažino su Toru. Meisas vadovavo tuzino nefilimų — puolusių angelų palikuonių, mirtingų žmonių — priėmimo į Rubino armiją iškilmėms, ir Toras buvo vienas iš aštuonmečių, kuriems buvo suteikta ši garbė. Šnekėdamas su berniuku iškart po apeigų Meisas bemat suvokė, kad Toras išsiskiria iš kitų labai aštriu protu ir gabumais technikai. Jis numanė, jog kada nors ateityje berniukas gali duoti labai daug naudos.

Kai Meisui patikėjo užduotį užverbuoti ypatingų gebėjimų rubinus ką tik sumanytam Hado projektui, Toras buvo pirmas kandidatas, atėjęs jam į galvą. Torą jis susirado Niujorke, suvažiavime mokslo ir technikos klausimais. Toras, dabar gerbiamas dvidešimt aštuonerių metų mokslininkas, vadovavo dviejų šimtų universitetų konsorciumui, kuriančiam Interneto2 koncepciją. Suvažiavime jis skaitė pranešimą apie kuriamą optinio perdavimo sistemą, naudojančią fotoninių kristalų skaidulas ir turinčią daugiau nei šimto gigabitų per sekundę pajėgumą. Kai Meisas pasiūlė jam Hado projekto direktoriaus pareigas, Toras bemat sutiko.

— Kada bus išsiųsti švejybos laiškai2? — paklausė Meisas gurkšnodamas juodą kavą iš puodelio su Valstybės saugumo departamento emblema ir žiūrėdamas į Toro veidą vaizdo monitoriuje.

— Ne vėliau kaip po dvidešimt keturių valandų, — atsakė Toras. — Dešimt milijonų bus išsiųsti per pirmą bangą. Paruošėm apie tūkstantį skirtingų variantų. Juose figūruoja tokios bendrovės kaip eBay, PayPal3, net Omaha Steaks ir Linens‘N‘Things4, neva nuolaidas siūlantys nacionaliniai mažmeninės prekybos tinklai, taip pat stambiausi bankai ir kredito kortelių išdavėjai. Kai kurie laiškai pateikiami kaip apklausos siekiant išsiaiškinti, ar klientai patenkinti paslaugomis, arba kaip įspėjamieji pranešimai kredito kortelių turėtojams. Jei taikiniai kitose šalyse, laiškai rašomi keliomis kalbomis. Nė vieno laiško negalima atskirti nuo tikro. Jie parašyti taip, kad apgautų net bendrovių, kurių pavadinimais prisidengiame, saugumo ekspertus. Visi komponentai, tokie kaip grafika ir tekstas, realiu laiku paimti iš tikrų tinklalapių. Mūsų — tik saitai. Čia ir yra kabliuko esmė.

— Pirma Hado projekto fazė — pati svarbiausia, — tarė Meisas. — Aš labai daug iš jos tikiuosi, Torai.

Ekrane Meisas matė nuo grindų iki lubų sukrautų serverių eiles Torui už nugaros. Lyg koks veidrodžio atspindys veidrodyje jie, rodės, užpildo nykias bekraštes nišas pagrindiniame Hado projekto valdymo centre. Kartą Toras gyrėsi Meisui galįs pasiekti tūkstantį kartų didesnę kompiuterių galią, negu reikia NASAi norint paleisti daugkartinio naudojimo kosminį laivą.

— Tik keletą dienų nesijunkite prie jokio elektroninio pašto, — išsišiepė Toras. — Nenorėtume, kad jūsų asmeninis kompiuteris užsikrėstų Hado kirminu.

Meisas linktelėjo.

— Svogūnai užtikrins jums visišką slaptumą?

— Be abejonės. Mes slepiamės po trimis anonimiškumo sluoksniais ir dar dviejų šimtų penkiasdešimt šešių bitų algoritmo šifravimu tarp jų.

— O rūtkito5 sistema jūs pasitikite? — paklausė Meisas.

— Visiškai. Vos tik taikinys paspaus bet kurią nuorodą, net „išregistruoti“, rūtkitas prakiš į sistemą kirminą. Be to, mes galim pasinaudoti XSS6 ir nukreipti taikinius į vieną iš mūsų netikrų tinklalapių. Nesvarbu, ką jie naudoja — Linux, Solaris, Unix, Windows ar net Macintosh — tų kirminų neįmanoma aptikti.

— O kirmino paleidimo mechanizmą ištobulinote?

— Ko gero, didžiuositės jo stulbinančiu paprastumu. Kaip esu nurodęs savo pradiniame siūlyme, visi kompiuteriai kas dieną sinchronizuoja savo laikrodžius su oficialiais valstybiniais. Kirminas nepasireiškia, kol mes pavarome atominį laikrodį — tada „Hadas“ duoda nurodymą veikti. Visa iš taikinių surenkama informacija bus įvesta į P-2-P tinklą, kad ją būtų galima panaudoti vėliau. Kaip jau sakiau, mes esame visiškai nematomi niekam. Naudojamės anoniminiu tinklu, kurio ištekliai paskirstyti dideliame plote, tad nėra galimybės atsekti IP adresus ar ką nors sužinoti iš informacijos, pateikiamos prieš tekstą. Neįmanoma išanalizuoti ir žinučių perdavimo maršruto. Kadangi svogūniniai maršrutizatoriai taiko daugiasluoksnę šifravimo sistemą, mus demaskuoti galėtų tik kvantų kompiuteris.

— Kada bus sukonstruotas mūsų pačių kvantų kompiuteris? — paklausė Meisas.

— Greičiau, negu manote, — Toras linktelėjo galvą. — To vyruko iš „KiberSis“ sūnus baigia perduoti mums kodą. Bet jis nenuspėjamas. Vieną minutę jis spausdina kaip patrakęs, kitą spokso į lubas ir žeria pavardes iš kažkokio Vidurio Vakarų miesto telefonų knygos. Nežinia, kokia bus jo psichikos būklė. Manau, kad liko kelios dienos ar savaitė, kol pradėsime antrą fazę. Vadinu ją informacijos rekvizicija ir įsitvirtinimu kompiuterių tinklų apkasuose.

— Gudriai sumanyta. Kaip mūsų draugas, į pensiją išėjęs bankininkas, gyvenantis miško trobelėje?

— Mums neapsakomai pasisekė, kad jį radom. Kol buvo be sąmonės, sutikrinom jo pirštų atspaudus. Niekad neatspėsit, kas jis.

— Nė nebandau spėti.

— Benas Džeksonas iš tikrųjų yra Bendžaminas Rėjus.

— Maniau, kad jis mirė nuo širdies smūgio prieš pat paskelbiant federalinį nuosprendį.

— Suvaidino savo mirtį ir nuo to laiko slapstėsi miškuose. Jis net turi krūvą pinigų, paslėptų sename vandens šildytuve. Tiksliau, turėjo.

— Šiais laikais niekuo negalima tikėti, — šypsodamas tarė Meisas. — Taigi jis suvaidins desperatiško pagrobėjo vaidmenį?

— Taip. Vos tik sužinosime iš vaikio paskutinę kodo dalį, nuvešime abu į trobelę. Džeksonas parašys išpirkos reikalaujantį raštelį ir paminės, kad Devinas Olsenas surištas laikomas rūsyje. Anonimo skambutis atves policijos pareigūnus į trobelę. Ten jie ras pagrobėją ir auką mirusius dėl nelemto dujų nutekėjimo. Bus nustatyta tikroji Džeksono tapatybė — kad tai jau anksčiau į dausas iškeliavęs Bendžaminas Rėjus, žmogus, kuris buvo įpratęs gyventi karališkai ir kuriam dabar žūtbūt reikėjo gauti pinigų. Štai kodėl jis pagrobė multimilijonieriaus sūnų ir kodėl išpirkos raštelis taip ir nebuvo gautas — Džeksonas mirė nespėjęs jo išsiųsti. Liūdna istorija su liūdna pabaiga.

— Tu genijus, Torai.

— Žinau.

— Ar mes neatsiliekame nuo grafiko?

— Kai pasieksime penktą fazę, kontroliuosime visuotinės padėties nustatymo palydovų sistemą, laikas sustos, visame pasaulyje nutrūks ryšiai, iš dangaus ims kristi lėktuvai, bus ruošiamos paleisti tarpžemyninės balistinės raketos.

— O Hado projektas bus pateisinęs savo pavadinimą, — pridūrė Meisas. — Šauniai padirbėjai. Ir toliau informuok mane. — Jis atsisveikindamas linktelėjo galvą ir išjungė vaizdo ryšį.

— Jo kandidatūra buvo be galo tinkamai pasirinkta, Pursanai.

Balsas pasigirdo iš už nugaros, bet Meisas žinojo, kas kalba.

Jį retai vadindavo vardu, kurį gavo kaip puolęs angelas, tad jį išgirdęs prisiminė, kad kadaise priklausė Sostų ordinui — aukščiausiai dangiškosios hierarchijos pakopai. Šis praradimas po šiai dienai kurstė kartėlio ugnį, nors įvyko kadai kada. Hado projektas leis jam ir visiems puolusiems angelams patirti saldų kerštą.

Meisas nesistodamas nuo kėdės apsisuko pasisveikinti su lankytoju. Iš tolimo šešėlyje skendinčio kambario kampo į priekį žengtelėjo Senis. Meisas žiūrėjo, kaip jis eina prie raudonu aksomu trauktos kėdės priešais rašomąjį stalą. Svečio eisena buvo nerangi, tarsi jo sąnariai būtų sustabarėję. Jo plaukai buvo pelenų spalvos, veidas tik truputį susiraukšlėjęs ir pasenęs — turint galvoje jo amžių, tai kėlė nuostabą. Drabužiai buvo juodi, ir kažkokia tamsa sklido iš jo viso, išskyrus akis — šios žibėjo it rusenančios žarijos.

— Jūs teisus, jaunasis Toras tiesiog idealiai tinka, — Seniui atsisėdus tarė Meisas. — Gal prisimenate: nuspėjau jo gabumus prieš daug metų, per jo įšventinimo apeigas.

— Visada pasižymėjai gera nuojauta, — Senis pasikasė skruostą. — Mergaitė vis dar dingusi?

— Ne, — Meisas susitvardė nenusišypsojęs. — Mes pavogėme Kotenės Stoun mobilųjį telefoną iš jos automobilio, kai ji ir tas kunigas kalbėjosi su Albrechtu. Kai telefonas buvo mūsų rankose, atėjo mergaitės motinos žinutė. Jiedvi Orlande. Jos kredito kortelės nepaėmėme, kad galėtume ją sekti. Ji turi mažai grynųjų ir tik vieną kortelę, taigi tikimės, kad ir toliau ja naudosis. Norėdami patvirtinti Albrechto perspėjimą, paskambinome kunigui iš Stoun mobiliojo ir patarėme trauktis, kol jiems neiškilo mirtinas pavojus.

Senio veidas nušvito.

— Gudrus žingsnis, — tarė jis, bet tuomet jo išraiška paniuro. — Ta mergaitė — ta Tera Džordan — mane intriguoja.

Jis pasikasė nosį ir sušnarpštė.

— Čia labai vėsu, Pursanai. Nejaugi toks įtakingas žmogus kaip tu neišgali susimokėti už šildymą?

— Man irgi padarė įspūdį jos gebėjimai, — praleidęs pro ausis svečio pašaipą atsakė Meisas. — Tikėkimės, kad ji tik apsišaukėlė ir vienintelė gali mus atpažinti.

— Mintis, kad esama ir kitų, kelia nerimą, — tarė Senis sušnirpšdamas garsiau. — Bet aš manau, kad tokia galimybė menka.

— Tikrai? — garsiai nusistebėjo Meisas ragindamas Senį paaiškinti savo teiginį, bet kai tas nieko neatsakė, pridūrė: — Netrukus prasidės antra jūsų Hado projekto stadija. Ar norėtumėte išgirsti technines smulkmenas to, kas atsitiks tada?

— Ar atrodo, kad aš norėčiau jas žinoti?

Rizbenas sukikeno.

— Nesmerkiu jūsų.

Jis atsilošė su visa kėde. Šiandien Senis laikėsi kaip niekada bjauriai.

— Kadangi užsiminėte apie mergaitę, ar galiu užduoti jums klausimą?

— Argi aš kada nors neatsakiau, kai tu apie ką nors teiravaisi?

Meisas atsistojo ir apėjo savo rašomąjį stalą.

— Ar norėtumėte išgerti?

Jis neskubėdamas priėjo prie stiklinio baro.

— Negersiu nieko. O tau ko nors reikia, kad nedrebėtų kinkos prieš pateikiant savo klausimą?

Užuot atsakęs, Meisas paėmė nuo lentynėlės po baru butelį tekilos „Pasion azteca“ ir pripylė du stikliukus. Senis sakė tiesą — jam reikėjo taurelės, kad įgytų drąsos išsakyti abejones dėl savo viršininko veiksmų. Jis vienu mauku išgėrė taurelę, prieš tai lyžtelėjęs druskos ir atsikandęs žaliosios citrinos.

— Jūs nuo pat pradžių skyrėte tai mergaitei daug dėmesio: nusiuntėte Albrechtą į Loretą, įsakėte nuolatos ją stebėti, o dabar — persekioti. Dėmesys jai išaugo iki, mano galva, nepateisinamo lygio — nebent ji kelia didesnę grėsmę, negu jūs man sakote. O labiausiai glumina jūsų nuostata nekišti prie jos rankų. Kodėl mes padėjome tiek pastangų ją susekti, persekioti ir stebėti? Jeigu ji kelia mus didžiulę grėsmę todėl, kad atpažino Albrechtą ir galbūt gali atpažinti mus visus, taip pat mūsų rubino vaikus, kodėl mes tiesiog jos nepašalinome? Tuomet grėsmės nebūtų likę. Turėjome daugybę progų — net sudaryti vaizdą, kad įvyko nelaimingas atsitikimas. Mergaitė galėjo žūti gaisre kartu su motina. Jų trobesius galėjome padegti prieš daug savaičių. Arba galėjome surežisuoti kokią tragišką avariją. Aš galėčiau sugalvoti dešimtį būdų. — Meisas išmaukė antrą burnelę ir padėjo stikliuką. — Aš tiesiog nesuprantu.

Senis suraukęs antakius linktelėjo.

— Suprantu, ko tu suglumęs. Per tūkstantmečius aš išmokau neskubėti ir nerizikuoti suklysti, bet pamokos man skaudžiai kainavo. Turiu nuodugniai apgalvoti kiekvieną savo sprendimą ir žingsnį — pats taip ir padarei, kai mano sumanymą pavertei Hado projektų. Taigi ir mūsų elgesys su ta mergaite turi būti gerai suplanuotas ir atsargus, o ne impulsyvus. — Jis skvarbiomis akimis įsispitrijo į Meisą.

Valstybės saugumo departamento vadovas nusuko akis nuo to deginančio žvilgsnio. Jis juto karštį skrandyje nuo tekilos ir vėsą kambaryje.

— Suprantu ir neabejoju jūsų nuovoka. Aš tik noriu sužinoti, ko nepasakėte man apie mergaitę.

Senis atsistojo ir priėjo prie durų. Suėmė rankeną ir atsigręžė į Meisą. Iš pykčio jo bruožai sukietėjo, sustingo ir ėmė atrodyti lyg iškalti akmenyje. Aidinčiu balsu, kuris, rodės, sklinda ne jam iš kūno, o iš kažkur kitur, jis tarė:

— Manau, kad Dievas iškrėtė mums pokštą.

SUVENYRAS

Kai jos išsimaudė, o Tera išgėrė dar vieną dozę tailenolio, Lindsė su dukra nuvažiavo į gretimą prekybos rajoną ir nuėjo šaligatviu priešais ilgą Disnėjaus suvenyrų krautuvių eilę. Lindsė buvo paskendusi mintyse. Ką turėjo galvoje Tera sakydama, kad piešinyje pavaizduota moteris — jos dvynė? Juk Tera vienturtis vaikas. Bet Lindsė iškart pažino tą veidą. Kokia maišatis kilusi dukros galvoje?

Jos įėjo į krautuvę „Ojojoi“, kurioje buvo gausu pirkėjų. Nenustygstantys vaikai susijaudinę šūkavo žiūrėdami į ištisas eiles žaislų, vaizduojančių Disnėjaus personažus, ir į jų apdarus. Fone grojo muzika iš „Snieguolės ir septynių nykštukų“. Įėjusios į vidų Lindsė su Tera visiškai pasinėrė į Disnėjaus fantazijų pasaulį.

Lindsė uždėjo Terai tradicinę Peliuko Mikio kepurę su ausimis; abi iškart susitarė pirkti Pelytės Minės marškinėlius. Lindsė dar pridėjo Terai Pelenės naktinius marškinius.

Kai Lindsė padavė kreditinę kortelę kasininkei, Tera timptelėjo ją už rankos. Lindsė nusisuko nuo kasininkės ir įsmeigė akis į dukrą. Ši buvo baisiausiai susiraukusi.

— Kas nutiko? — paklausė Lindsė.

— Rubininiai žmonės.

— Kokie dar rubininiai žmonės? Ką nori pasakyt?

— Čia yra rubininių žmonių, — Teros akys priplūdo ašarų, apatinė lūpa tirtėjo.

— Viskas gerai, mažute, — dairydamasi aplink guodė Lindsė. Visuose tarpueiliuose buvo prisigrūdę turistų, bet nė vienas nepasirodė jai įtartinas. — Tu tik būk rami, gerai?

Tera linktelėjo, bet iš jos išraiškos buvo matyti, kad ji vis labiau nerimauja. Ji smarkiai užmerkė akutes, o nuleistos jos rankos trūkčiojo.

Kasininkė padavė Lindsei pasirašyti kvitą.

Rašydamasi Lindsė sukuždėjo kasininkei:

— Ar čia yra tualetas?

— Išėjus iš salės dešinėje.

— Ačiū.

Lindsė paėmė Terą už rankos ir nusivedė į šalį.

— Apsimesk, kad dairaisi, ką dar nusipirkus, — sušnabždėjo motina. — Žiūrėk vien į prekes ant lentynų — niekur kitur.

Tera vėl linktelėjo ir nusuko akis į suvenyrus.

Lindsė lėtai laviravo tarp lentynų, iš paskutiniųjų stengdamasi atrodyti nerūpestinga — tarsi vis dar rinktųsi prekes. Akių kampučiais ji stebėjo kitus pirkėjus.

— Kiek jų? — pakuždomis paklausė.

— Keturi.

— Kur?

— Du prie lauko durų. — Tera paskubomis apsidairė. — Vienas gretimame tarpueilyje, dar vienas prie kasos.

— Gerai. Visąlaik šypsokis ir žiūrėk į žaislus. Neišsiduok, kad mes juos matome.

Lindsė pamatė koridorių salės gale. Ant lentelės buvo užrašyta „Tualetai“. Jie buvo koridoriaus gale. Ant trečių durų buvo užrašas „Tik darbuotojams“.

Lindsė nepaleido Teros rankos. Kai jiedvi priėjo koridoriaus galą, Lindsė atidarė trečias duris. Čia buvo sandėliukas — perkrautomis lentynomis, užgriozdintas į krūvas suverstomis dėžėmis. Eidama tarp metalinių lentynų Lindsė pamatė tolimojoje sienoje langą. Lindsė jį atšovė, pakėlė apatinę dalį, stumtelėjo ir atidarė.

— Na, princese, lipk. — Ji padėjo Terai atsistoti ant dėžės, kad galėtų išlįsti pro angą. Paskui Lindsė pati pasilypėjo ant dėžės ir bemat išsirangė lauk. Apsidairė. Jos buvo parduotuvės kieme ir, rodės, vienos.

Lindsė pasilenkė Terai prie ausies.

— Mažute, dabar darysim štai ką. Kiek kojos įkerta nubėgsime į kiemo galą, paskui grįšime į aikštelę ir rasime savo automobilį. Pasirengusi?

— Taip.

Lindsė suėmė Teros ranką ir jos tekinos pasileido per kiemą. Netrukus atsidūrė ant šaligatvio priešais krautuves.

— Čionai! — šūktelėjo Lindsė. Jos nuskuodė į aikštelę ir lakstė tarp stovinčių automobilių eilių. Galop Lindsė pamatė savo furgoną.

— Matau! — sušuko Lindsė.

Vos tik jiedvi pribėgo prie automobilio, Tera sustojo kaip įbesta.

— Mamyte, jie ateina! — suspigo ji.

Lindsė jau buvo pulteliu atrakinusi duris. Ji sugriebė keleivio durelių rankeną ir jas atidarė.

— Lipk į vidų, greičiau!

Bet Tera nesijudino iš vietos.

— Raudoni — raudoni kaip rubinas! — šaukė ji.

Lindsė užtrenkė keleivio dureles ir atitraukė šonines. Tada įstūmė Terą į vidų, pati paknopstomis įsirito jai iš paskos ir vėl uždarė dureles. Lindsė persiropštė ant vairuotojo sėdynės ir įkišo raktelį į spynutę. Variklis ėmė suktis. Lindsė išvažiavo atbulomis, net nepasižiūrėjusi, ar nėra kitų mašinų. Tuomet įjungė pirmą pavarą ir iki galo nuspaudė greičio pedalą. Sucypė padangos, pakilo pilkų dūmų kamuolys, ir furgonas išlėkė iš aikštelės.

Lindsė žiūrėjo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, bet nematė, kad kas būtų vijęsis, kai jiedvi nurūko gatve ir įsiliejo į transporto srautą. Kas buvo tie rubininiai žmonės? Kaip jiems pavyko taip greitai rasti Terą ir ją?

Tada Lindsę persmelkė abejonė. O kas, jeigu jokių rubininių žmonių nėra? Kas, jeigu niekas jų nesiveja, ir čia tik reiškiasi pernelyg laki Teros vaizduotė, sumišusios dukros emocijos? Kas, jeigu Tera tik kažkaip keistai stengiasi patraukti į save dėmesį, nes nepajėgia susitaikyti su tėvo mirtimi? Kas, jeigu jiedvi bėga tik nuo šmėklų ir vaiduoklių?

UŽKRATAS

Moteris įsižiūrėjo į kompiuterio ekraną. Elektroninio pašto dėžutėje buvo trisdešimt penki pranešimai. Iš jų turinio ji matė, kad dauguma — brukalai. Rodės, kad tas šlamštas neturi pabaigos: laikrodžių „Rolex“ klastotės, seksą gerinančios priemonės, siūlymai pigiau įsigyti pagal receptus parduodamų vaistų ar nusipirkti akcijų, kurių vertė tuoj tuoj pasakiškai išaugs. Elektroninis paštas buvo labai patogus, bet kartais moteriai kildavo noras išmetus kompiuterį grįžti prie laiškų ir telefono skambučių. Tačiau elektroniniu paštu ji galėjo greitai bendrauti su koledže studijuojančia dukra ir Vakarų pakrantėje gyvenančia motina.

Šalinti, šalinti, šalinti. Ji be perstojo maigė pelės klavišą — jai užtekdavo perbėgti akimis kiekvieną pranešimą. Pala. Atnaujinti užkardą. Šis pranešimas jai pasirodė svarbus. Jai nusibodo: vis primena ir primena atnaujinti antivirusines ir užkardos programas naujausiomis versijomis ir saugos „lopais“.

Siūlymai buvo du: spragtelėkite čia, jei norite atsiųsti ir atnaujinti, arba štai čia, jei norite, kad jums būtų priminta vėliau.

— Čia neskubu, — moteris tarė pati sau. Reikėjo pradėti gaminti vakarienę — netrukus namo grįš vyras. Naują versiją atsisiųs vakare, po to, kai parašys laiškelį motinai. Juk kartais failai ilgai eidavo, o paskui visuomet reikėdavo iš naujo paleisti operacinę sistemą. Dabar tai pridarytų per daug keblumų. Reikės atidėti šį reikalą.

Moteris spragtelėjo siūlymą, kad jai primintų vėliau, atsistojo ir nuėjo į virtuvę. Jos pilvas jau urzgė ir jai knietėjo atsikimšti tą naują butelį australietiško vyno „Yellow Tale“ ir gurkšnoti verdant vakarienę. Išeidama iš kambario ji nepastebėjo, kad šviesos diodas kompiuterio priekyje akimirką suspindo rodydamas, kad standusis diskas intensyviai veikia.

— Aišku, apie tai girdėjau. CERT-taškas-org portale daug apie tai prirašyta. — Jaunuolis buvo informacinių technologijų trečiakursis, vakarais dirbantis technikos priežiūros inžinieriumi „WebCorps“ — interneto paslaugų tiekimo firmoje, aptarnaujančioje šešiasdešimt penkis tūkstančius svetainių. Bendrovė buvo įsikūrusi namo Cincinačio centre rūsyje. — Tik kitos planetos gyventojas galėtų apie tai nežinoti.

— Aš tik paklausiau. — Ryšius studijuojantis jo draugas stovėjo jam už nugaros ir žiūrėjo, kaip šis baterijų maitinamu „Makita“ firmos atsuktuvu atlaisvina varžtus, kuriais Dell PowerEdge serveris buvo pritvirtintas prie lentynos. — Tikriausiai labai retas įvykis išimti iš apyvartos tiek serverių visame pasaulyje.

— Labai dažnas, — nenorėjo sutikti inžinierius. — Tiems šikniams kinams patinka... Matyt, neturi daugiau ką veikti.

Jis nustūmė serverį nuo lentynos ant vežimėlio su ratukais.

— Ką dabar turėsi su juo daryti? — paklausė draugas.

— Įmontuoti naują standųjį diską. Šitas išlėkė prieš kelias valandas. — Jam pradėjus stumti vežimėlį palei ilgą lentynų su kompiuteriais eilę ekrane šalimais pasirodė žinutė. — Dar vienas lopas? Dievuliau, negi Bilas Geitsas visą laiką tik ir siuntinėja saugos lopus?

— Kam jis skirtas? — paklausė draugas.

Inžinierius perskaitė nuorodos kodą.

— Vėl apie buferio perkrovą. Ar įdiegti pataisymą — spręsti ne man.

— Ką darysi?

— Paliksiu šį reikalą genijams, dirbantiems dieninėje pamainoje. — Inžinierius paėmė pelę nuo klaviatūros lentynėlės ir spragtelėjo „atsiųsti; nediegti“. — Na štai. Dabar tai jau ne mano rūpestis. — Jis nurideno vežimėlį į taisyklą. — Eime užkąsti.

Sietlo Federalinės aviacijos administracijos centre įsikūrusio Oro eismo kontrolės pranešimų apie nepaprastus įvykius tinklo inspektorius per garsiakalbį, stovintį ant jo stalo, klausėsi plepančio oro eismo kontrolieriaus. Didžiulis plazminis ekranas ant sienos rodė tiesioginį vaizdą iš Sietlo-Takomos tarptautinio oro uosto bokšto, iš Atskrendančių lėktuvų radarų kontrolės sistemos. Besiklausydamas inspektorius perskaitė savo kompiuteryje skubų pranešimą. Gynybos departamento veiksmų sąveikos vadovybė numatė vakare patikrinti saugumo sistemas. Pranešime, pasirašytame GDVSV vado Fort Aučuke, Arizonoje, buvo prašoma duoti sutikimą.

— Jau tikrino jas prieš savaitę, — sumurmėjo inspektorius sau pačiam, nes be jo nieko kambaryje daugiau nebuvo. — Kažkoks valdininkėlis, raštinės pelė, matyt, turi per daug laiko.

Bėda buvo ta, kad Gynybos departamento patikros gerokai sumažindavo pralaidumą. Negana to, atrodė, kad jos visuomet vyksta, kai eismas intensyviausias. Kaip tik šiuo metu iš Kanados artinosi neįprasta rudeniui pūga ir dėl jos lėktuvai pusę valandos vėlavo atskristi ir išskristi. Šįsyk instruktorius privers juos laukti. Jis spustelėjo žymeklį ties variantu „atidėti patikrą“. Pranešimų langelyje pasirodė smėlio laikrodis, paskui langelis akimirksniu užsidarė. Eina jie velniop, pamanė jis ir vėl įsmeigė akis į vaizdą iš Atskrendančių lėktuvų radarų kontrolės sistemos.

ESKIZAS

— Aš įsitikinusi, kad Lindsė jau būtų paskambinusi man į mobilųjį, — tarė Kotenė.

Džonas pažvelgė pro lėktuvo iliuminatorių ir pamatė pro šalį skriejant retų it marlė debesų sruogas. Nušviesti skaisčiai spindinčio pilno mėnulio debesys atrodė kažkokie antgamtiški. Tas įspūdis paveikė ir jo mintis. Jis įsivaizdavo, kad stovi tarp jų ir jaučia jų vėsą, kai jie prasklendžia palei jį. Džonui atrodė, kad tai būtų paprastumo ir taikos įsikūnijimas ir kad tuomet jis rastų prieglobstį nuo tų žemiškų vargų.

Jis pažiūrėjo į Kotenę. Jos veidas buvo ištįsęs, akys apsiblaususios.

— Kodėl tau šiek tiek nenumigus, kol nusileisime Orlande?

— Vargu ar pavyks. Džonai, jie turi mano mobilųjį, ir jeigu jie paskambins... Po paraliais, jie tyčia neatsilieps, kad ji paliktų žinutę. — Kotenė atsilošė. — Jie pirmi ją suras.

— Šią akimirką tu nieko negali padaryti. Jei kiek nepailsėsi, vėliau neįstengsi aiškiai mąstyti.

— Žinau, žinau, bet man labai rūpi išsiaiškinti šitą painiavą. Pats sakei: kam pasitelkti šulus medžioti mažą mergaitę? Vien todėl, kad ji nutapė kažkokį kaimo pamokslininką su raudona aura?

— Man tai irgi neduoda ramybės, — atsakė Džonas.

— Prakeiktas telefonas! Aš pati kalta — reikėjo užrakinti automobilį. Bet mes buvome bažnyčios automobilių aikštelėje, ir dar kur — Kentukio valstijos Loreto miestelyje! Suprasčiau, jei taip būtų nutikę kokiame tamsiame Detroito skersgatvyje.

— Užteks graužtis. Šitaip nieko nepakeisi. Gali laužyti sau galvą visą amžinybę, bet faktai liks tie patys. Nukreipk šią energiją į sprendimo paieškas — į ką nors pozityvaus.

— Tu toks geras man, — atsiduso Kotenė.

Nors per pastaruosius keletą metų ji užkopė į daugybę sunkiai įveikiamų viršūnių ir ne kartą nusileido į žemiausius slėnius, vis dar liko tyra, pamanė Džonas. Tai buvo vienas iš dalykų, darantis ją žavingą.

— Nagi, — paragino jis priglausdamas delną jai prie galvos, — atsiremk man į petį. Pajusk šiek tiek ramybės.

Kotenė nusileido ir atsišliejo į jį. Jis suėmė jos ranką. Po kelių minučių Džonas pajuto, kaip ji atsipalaiduoja, išgirdo, kad ji ima kvėpuoti lėtai ir lygiai. Lėktuvas turėjo nusileisti už keturiasdešimt penkių minučių. Jis džiaugėsi, kad ji miega — ne vien todėl, kad jai reikėjo pailsėti, bet ir todėl, kad gavo laiko pagalvoti... pagalvoti apie skambutį iš jos mobiliojo telefono.

Balsas aiškiai jį įspėjo: girdi, jei Džonas tikrai neabejingas Kotenei, jis įtikins ją trauktis. Pašnekovas pripažino, kad jie negali jos nužudyti — nes ji to paties kraujo kaip ir jie, o jie saviškių nežudą. Bet jie galį padaryti jai bloga: sužaloti, subjauroti, sukelti jai baisų skausmą ir kančias. Ir tai jie nedvejodami padarys. Kad Džonas išgelbėtų Kotenę nuo tokių padarinių, jam tereikia priversti ją liautis ieškojus motinos ir dukros. Taigi viskas labai paprasta. Jie patiki viską spręsti jam.

Džonas nykščiu paglostė jai viršugalvį. Ji pasikliovė juo, manė, kad jis gali daryti stebuklus. Bet jis buvo tik žmogus, o ne stebukladaris. Jis tiksliai neatpasakojo jai, ką išgirdo, — tik kad gavo perspėjimą trauktis.

Lėktuvas ėmė leistis, ir Džonui užgulė ausis. Ką jam daryti? Įtikinti Kotenę nutraukti Lindsės ir Teros paiešką? Jis jau žinojo, ką ji atsakys. Bet jeigu Kotenė nesiliaus ieškojusi, jai kils rimtas pavojus. O jeigu jai kas nors atsitiks, Džonas vargu ar galės sau atleisti. Jis žinojo turintis apsispręsti, kol lėktuvo važiuoklė palies nutūpimo taką.

— Atsiprašau, bet iš anksto kambario nesu užsakiusi, — tarė Lindsė viešbučio „Contemporary“ „Disnėjaus pasaulyje“ registratūros tarnautojui. Jodviem važiuojant į teminį parką Lindsė sekė rodykles ir sąmoningai pasirinko šį viešbutį: griežtai saugomoje ir kontroliuojamoje „Disnėjaus pasaulio“ teritorijoje joms bent jau bus saugu, be to, čia bus sunkiau jas rasti.

— Ką gi — jums pasisekė, — atsakė tarnautojas. — Visi kambariai buvo užsakyti, bet grupė turistų iš Europos dėl blogo oro įstrigo šiaurėje. Jų kambariai liko laisvi vienai nakčiai.

Kai jis paprašė kredito kortelės, Lindsei staiga atsivėrė akys. Štai kaip jie taip greitai ją surado — per jos kortelę.

— N... n... ne, — sumikčiojo ji. — Vyras mane užmuš, jei atsiskaitinėsiu kortele. Su ja aš amžinai prisidirbu skolų. Sumokėsiu grynaisiais. Kiek?

Tarnautojas nepatenkintas susiraukė.

— Atleiskite, bet mes turime nurodyti kortelės numerį anketoje, — tarė jis. — Tokios viešbučio taisyklės. Bet nieko į jūsų sąskaitą neįrašysime tol, kol išsiregistruosite. Tada, jei norėsite, galėsite sumokėti grynaisiais.

Lindsei pasidarė negera. Ji išgalės vos vieną naktį, ir tai vargais negalais. Ji nenoromis padavė „MasterCard“ kortelę.

Kitą rytą Lindsė išsiregistravo. Už kambarį ir bilietus dienai į „Stebuklingą karalystę“ sumokėjo grynaisiais. Pasiteiravo, ar nieko neįrašyta į kortelės sąskaitą. Išgirdusi, kad nieko, lengviau atsiduso ir paprašė leisti palikti krepšius viešbutyje — pasiimsianti juos vėliau.

Viešbučio ketvirto aukšto vestibiulyje jiedvi su Tera sėdo į vienbėgį geležinkeliuką ir nuvažiavo į atrakcionų parką.

Tera pirmiausia norėjo pamatyti Pelenės pilį — taip jos ir padarė. Tera apkerėta, išpūtusi akis stovėjo Pagrindinėje JAV gatvėje ir ištiesusi kaklą žiūrėjo į mėlynų ir baltų spalvų pilį su mėlyną dangų badančiais smailiais bokštais — vaizdas buvo išties pasakiškas. Jiedvi vaikštinėjo po pilį ir sužinojo, kad viršutiniuose aukštuose kadaise buvo apartamentai, kur apsistodavo Voltas Disnėjus, kai čia lankydavosi. Tera šiek tiek nusivylė, kad viduje buvo ne visai pilis, nors atrodė, kad ją suintrigavo gražios mozaikos ant sienų, vaizduojančios Pelenės istoriją.

Lindsė suskaičiavo turimus vis senkančius pinigus.

— Gal papietaukime čia, pilyje? Argi nebūtų smagu?

Aišku, pietauti čia būtų buvę brangu, bet šitaip pinigais ji būtų pasišvaisčiusi paskutinį kartą — juk jos tebus čia vieną dieną. Lindsė norėjo, kad čia, kur jos saugios, praleistų laiką įsimintinai ir kad Tera prasiblaškytų. Bet Lindsės nuostabai Tera papurtė galvą.

— Čia netikra Pelenės pilis, mama, — tarė ji.

Kai Lindsei atrodė, kad Tera pilyje pamatė visa, ką reikėjo, jiedvi atsisėdo ant suoliuko ir ėmė tirti parko žemėlapį. Nusprendė, kad pirmiausia užsuks į paviljoną „Pasaulis mažas“.

Eiti reikėjo netoli, nebuvo per karšta — kiek daugiau kaip dvidešimt laipsnių. Eilė vingiavo į visas puses panašiu į labirintą taku, bet ji judėjo kur kas greičiau, negu Lindsė manė. Joms teko laukti mažiau negu penkias minutes.

— Na, boružėle, šok į laivą, — paragino Lindsė. Iš tikrųjų tai buvo ne laivas, tiesiog teminio parko vagonėlis, judantis bėgiu kokių penkių centimetrų gylio vandenyje. „Laivas“ nupukšėjo į tamsias tunelio žiotis, ir akimirksniu iš visų pusių į jas padvelkė vėsus oras, pasigirdo įkyrus specialiai paviljonui sukurtos dainos priedainis.

Apkerėta Tera dairėsi aplinkui į animacinių filmukų veikėjus ir stebuklingus vaizdus. Jos akys spindėjo džiaugsmu.

Vagonėlis sklandžiai čiuožė besisukiojančiu vandens keliu ir prieš jas atsiverdavo vis nauji vaizdai. Lėlės, pasipuošusios tautiniais viso pasaulio šalių drabužiais, dainavo ir šoko, suposi ant žvilgančių mėnulio pjautuvų, sukosi rateliu po vėjo malūnais, plaukiojo gondolomis ir vaikštinėjo prie Tadž Mahalio. Vienoje milžiniškoje patalpoje po kitos šimtai „gyvų“ lėlių dainavo užkrečiamą parko dainą. Kartais trumpai pasigirsdavo koks subtilus vietinis akcentas, kaip kad Havajų gitara fone, kai jos plaukė pro hulą šokančias lėles, ar ispaniška gitara Meksiką vaizduojančiose scenose. Tačiau visą laiką garsiai ir aiškiai buvo girdėti žodžiai, primenantys visiems, koks mažas šis pasaulis. Nenuostabu, kad tas „Disnėjaus pasaulio“ kampelis pavadintas Stebuklinga karalyste, pamanė Lindsė. Jis išties stebuklingas — lopinėlis, kuriame sutelpa visas tikras pasaulis.

Lindsė stebėjo dukrą ir džiaugėsi, kad jiedvi čia atvažiavo. Ji negalėjo prisiversti pasakyti Terai, kad dar vieną dieną negalės pasilikti — pernelyg brangiai kainuos. Ji žinojo ir taip per daug išleidusi, bet matydama dukrą tokią laimingą nesigailėjo nė vieno sumokėto cento. Tera džiugiai sukrykštė, kai „laivas“ po dar vieno posūkio atsidūrė patalpoje su naujomis lėlėmis ir milžiniškomis ilgakaklėmis žirafomis tarp džiunglių dekoracijų.

Lindsė apkabino dukrelę ir prisitraukė arčiau.

— Tau smagu?

Teros veidas nušvito.

— Kaip niekad.

Lindsė prisiminė jų varginantį bėgimą iš automobilių aikštelės priešais parduotuvių virtinę išvakarėse. Ji valandą važinėjo po tą rajoną vis žvilgčiodama į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, ar niekas neseka. Nieko nepastebėjo.

Net ir dabar, sėdėdama šalia Teros čia, kur visi aplink buvo linksmi ir laimingi, ji negalėjo atsikratyti giliai viduje tūnančios maudžios baimės. Širdis plakė sunkiai, pati nervinosi kamuojama blogos nuojautos.

Lindsė plaštakos viršumi palietė Teros kaktą. Kiek per šilta — ar jai tik taip atrodo? Naktį dukra keletą kartų nusičiaudėjo ir sukosėjo, tad Lindsė įtarė, kad Terai tik prasideda peršalimas. Gerai, kad ne kas nors rimčiau.

Ji apsisuko ir pažiūrėjo į eiles žmonių vagonėlyje už jų. Važiuojant tamsiu tuneliu jų veidai akimirką tapo nematomi. Ar jie tokie pat turistai kaip ji? Ar jie čia tik tam, kad pasimėgautų šia kelione? Jei bent vienas jų yra iš tų rubino raudonio žmonių, Tera tikrai būtų ką nors pasakiusi dar gerokai prieš joms lipant į „laivą“.

Staiga Lindsė pajuto, kaip ją apima panika. Jas supo tūkstančiai nepažįstamų žmonių. Lindsei pasirodė nepakeliama tikrovė: jos tamsoje sėdi šiame vagonėlyje. Jei kas nors nutiktų, nebūtų kur slėptis, kur bėgti. Ji vėl atsigręžė dairydamasi, pro kur būtų galima pasprukti. Ją visą išpylė šaltas prakaitas, burnoje pajuto kažkokį rūgštumą.

Pasivažinėjimas Lindsei iškart apkarto, visas jos kūno kerteles pripildė suvokimas, kokios jiedvi pažeidžiamos. Ji smarkiau prisiglaudė Terą ir dar kartą žvilgtelėjo per petį.

Galop jos atsidūrė ryškiai dažytų saulučių, našlaičių, kitų įvairiausių rūšių ir dydžių gėlių apsuptyje. Gėlės skelbė, kad pasivažinėjimas baigėsi, žodžiu „sudiev“, daugybe kalbų užrašytu ant milžiniškų jų žiedų.

Adios.

Ciao.

Tada vis garsiau ėmė skambėti įrašas. Prašom likti savo vietose, kol jūsų laivas visiškai sustos prieplaukoje ir jums bus leista išlipti.

Lindsė įžiūrėjo priešakyje dienos šviesą ir ėmė kvėpuoti nebe taip tankiai. Joms reikia lipti iš to laivo. Daugiau jokių pasivažinėjimų! Jokių tamsių tunelių. Šis sumanymas vis dėlto buvo nevykęs.

Lindsė greitai šoko iš laivo, tempdama Terą už rankos.

— Mama, tau nieko neatsitiko? Nejaugi tau nepatiko kelionė?

— Patiko, brangute. Tiesiog pajutau ten kažką panašaus į uždarų patalpų baimę. Eime laukan, į saulę.

Lindsei atrodė, kad žemė slysta iš po kojų. Pinigų beveik neliko. Atsiskaitinėti kortele nebegalima. Kur jos pernakvos? Vėl furgono gale? Kur Kotenė? Kodėl ji nepaskambino? Vos tik jos išeis į lauką, Lindsė dar kartą jai paskambins ir paprašys — ne, maldaus — kad ji atvažiuotų ir jas susirastų. Jei Kotenė neatvažiuos, iš nieko daugiau pagalbos negalima tikėtis.

Džonas išsinuomojo automobilį Orlando oro uoste ir po pusvalandžio jie įvažiavo į „Tropical Breeze“ motelio aikštelę — čia Lindsė paskutinį kartą sumokėjo savo „MasterCard“ kortele.

— Apsimesiu, kad esu Lindsės sesuo ir kad mudvi turėjome čia susitikti, — tarė Kotenė. — Paskui, manau, teks elgtis pagal aplinkybes.

— Nieko geriau negaliu pasiūlyti, — atsakė Džonas.

Džonas pastatė automobilį, ir juodu priėjo prie registratūros stalo.

— Sveiki atvykę į mūsų motelį, — pasveikino juos tarnautojas. — Kuo galiu padėti?

— Ieškau sesers. Ji čia apsistojusi. Lindsė Džordan, — tarė Kotenė.

Tarnautojas peržvelgė svečių sąrašą.

— Džordan? Džordan... Ne, atleiskite, ji išsiregistravo.

— Rupūs miltai! — šūktelėjo Kotenė paskui pažiūrėjo į Džoną vartydama akis, tarsi būtų įpykusi. — Ji tokia kvaiša! — Tada vėl atsisuko į tarnautoją. — Nenumanote, kur ji nusprendė važiuoti?

Tarnautojas papurtė galvą.

— Ar kartais ji nepaliko man žinutės?

— Jūsų vardas?

— Kotenė.

Tarnautojas pasirausė dėžėje po stalu.

— Deja, ne. — Jis nusišypsojo. — Gerai atsimenu, kad ji išsiregistravo tą pačią dieną, kai užsiregistravo. Tiesą sakant, aš ir atsiliepiau į jos skambutį. Ji sakė, kad jos išvyko iš motelio, paprašė jas išregistruoti ir sąskaitą įtraukti į jos kredito kortelę. Jos numerį turėjome anketoje.

Kotenė susiraukė.

— Jūs įsitikinęs, kad ji nepaliko man žinutės? Malonėkite patikrinti dar kartą.

Tarnautojas dar kartą peržiūrėjo laiškų dėžutes už nugaros, paskui grįžo prie stalo ir ėmė raustis — sprendžiant iš garso, po kažkokius popierius.

— Ne. Luktelkit, — jis pakėlė galvą. — Matau čia raštelį, kad radinių biure yra jos daiktų. Ji kažką paliko kambaryje.

— Ko dar galėjai iš jos tikėtis? Mes visą laiką iš jos šaipomės, girdi, ji tikriausiai blondinė, — tarė Kotenė ir nusijuokė. — Mielai jai perduosiu.

— Turėsite už juos pasirašyti, — tarė tarnautojas.

— Žinoma. Bus proga patraukti ją per dantį.

Tarnautojas dingo kambarėlyje ir grįžo nešinas lagaminėliu ir plastiko maišeliu. Jis nuplėšė popieriaus juostelę, prilipdytą prie maišelio, prisegė ją prie kito, kurį ištraukė iš lagaminėlio, ir kartu su rašikliu pastūmė stalviršiu Kotenei.

Kotenė pasirašė... Kotenė Tailer. Akimirką spoksojo į tuos du žodžius.

— Ačiū, — tarė ji prisiversdama atplėšti akis nuo parašo.

— Duokit juos man, — pasisiūlė Džonas ir paėmė Lindsės daiktus. Lauke jis atidarė Kotenei automobilio dureles.

— Gerai jautiesi?

— Gerai, — atsakė ji sėsdamasi ant priekinės sėdynės. Jinai paėmė iš jo plastiko maišelį ir pasidėjo ant kelių. Išgirdo atsidarant bagažinę ir įkrentant lagaminėlį. Kai Džonas priėjo prie vairuotojo pusės, Kotenė pažvelgė į maišelio vidų. Lūpdažis. Du dantų šepetėliai. Dantų pasta. Viešbučio bloknotėlis ir palaidi piešiniai. Kotenė juos ištraukė.

— Ką čia turi? — sėsdamasis prie vairo ir ruošdamasis kišti raktelį į spynutę paklausė Džonas.

— Šio ir tol — pradėdama vartyti piešinius atsakė Kotenė.

— Ar turi kokių minčių, kur iš čia važiuosim? — užvesdamas variklį paklausė Džonas.

Kotenė staiga liovėsi varčiusi piešinius. Sustingusįjį apžiūrėjo vieną, perbraukė pirštu, tada padavė Džonui.

— Pažiūrėk į jį, — ji stebėjo, kaip apniūksta jo veidas. Paskui jis pažvelgė į ją.

— Aš neklystu? — paklausė ji žinodama, kad Džonas supras jos klausimą.

Jis linktelėjo vėl žiūrėdamas į piešinį.

— Čia tikrai tu.

TORAS

Benas atsimerkė. Atrodė, tarsi vokai būtų prispausti plytomis. Lėtai pasukiojo galvą į šonus. Skausmas. Skaudėjo kaklą ir krūtinę. Smūgis į oro pagalvę buvo smarkus. Veidą gėlė — matyt, apdegino karštos dujos, kai subliūško oro pagalvė. Jis vis dar buvo apsirengęs, tik švarkas buvo dingęs. Iš lėto apčiupinėjo pakaušį. Tvarstis. Kažkas pasirūpino jo žaizda.

Benas bandė atsisėsti, bet neužteko ryžto įveikti skausmą. Skaudėjo viską. Vargais negalais pavyko pasiremti ant alkūnės.

Jis buvo patalpoje, panašioje į nedidelį pensiono ar kitos įstaigos miegamąjį. Aštuonios viengulės lovos — po keturias prie dviejų sienų — ir po metalinę spintelę prie kiekvienos. Kambariui apšviesti buvo pakabintos dienos šviesos lempos, bet degė tik viena.

Apsidairęs aplinkui suvokė esąs ne vienas. Kitame kambario gale ant lovos kažkas gulėjo. Berniukas, iki kaklo užsidengęs antklode, nugarą atgręžęs į Beną. Atrodė, kad jis miega.

Benas sukaupė visas jėgas ir lėtai nuleido kojas nuo lovos krašto. Galva svaigo. Jis pasilenkė į priekį, užsidengė veidą delnais. Bus sunku, pamanė. Bet jis turi sužinoti kur esąs ir pabandyti ištrūkti, kol niekas jo neatpažino.

— Dvidešimt aštuoni tūkstančiai aštuoni šimtai keturiasdešimt šešios.

Benas pakėlė akis. Balsas buvo berniuko. Tylus, neką garsesnis už šnabždesį.

— Ką? — paklausė Benas. — Kažką sakei?

— Dvidešimt aštuoni tūkstančiai aštuoni šimtai keturiasdešimt šešios, — kiek garsiau pakartojo berniukas.

— Nesuprantu, — Benas palinko į priekį, kad geriau girdėtų. — Ką turi galvoje?

— Šitiek laiko miegojot, — paaiškino berniukas. — Dvidešimt aštuonis tūkstančius aštuonis šimtus keturiasdešimt šešias sekundes.

Benas papurtė galvą.

— Iš kur žinai? Turi chronometrą ar ką?

— Žinau, ir tiek.

— Nori pasakyti, skaičiavai kiekvieną sekundę, kol aš miegojau? — tardamas tuos žodžius Benas apsidairė po kambarį. Sienos dažytos pilkai, grindys išklotos blukiu kremo spalvos linoleumu. Ant kiekvienos lovos — pagalvė ir antklodė. Paprasta, net spartietiška,; tarsi gaisrinės laikinoje miegojimo patalpoje ar darbininkų barakuose. Jis prisiminė kažkokiame žurnale matęs gultus kariškių, dirbančių raketų paleidimo šachtose. Tada prisiminė pliką betoninį pastatą su surūdijusia radaro lėkšte ant stogo. Ar jis tame pastate? Bet Arkanzaso šiaurėje tarpžemyninių balistinių raketų paleidimo šachtų nėra.

— Žinau ir tiek, — pakartojo berniukas.

Benas įdėmiai jį nužvelgė. Ar kartais čia ne tas pats berniukas, kurį Benas matė užrištomis akimis ištempiamą iš furgono prie laukymės?

— Nuostabu, — tarė Benas norėdamas įsiteikti berniukui. — Kas čia darosi? Ką čia veiki?

— Žaidžiu žaidimus, — berniukas pasikasė ausį, bet neatsisuko.

— Žaidimus? — Benas bandė stotis. — Kokius?

— Mokau juos žaisti žaidimus.

— Ką? — Jis atsistojo ant drebančių kojų ir ištiesė rankas, kad išlaikytų pusiausvyrą.

— Jie nori, kad pamokyčiau juos žaisti žaidimus.

— Gerai, — suniurnėjo panosėje Benas, — šitiek mes išsiaiškinome. — Pajutęs, kad šiek tiek atgavo jėgas, priėjo prie berniuko lovos kojūgalio. Kambario sienoje buvo durys. Benas pabandė rankeną. Užrakinta.

Įdėmiau pažiūrėjo į berniuką. Turbūt kokių aštuonerių ar devynerių. Trumpi šviesūs plaukai, apskritas veidas.

— Kuo tu vardu?

Berniukas apsivertė ant nugaros, atsimerkė.

— Olsenas.

— Sveikas, Olsenai.

— Ne, Olsenas — mano pavardė, — jis nusišypsojo. — Aš esu Devinas Olsenas.

— Gerai, Devinai Olsenai. Malonu su tavim susipažinti. Aš esu Benas.

Jis atsisėdo ant gretimos lovos.

— Ar žinai, kur mes esam?

Devinas atsisėdo.

— Mes esame Arkanzase, dvidešimt penktoje valstijoje, — dalykišku tonu atsakė jis. — Įstojo į Jungtines Valstijas tūkstantis aštuoni šimtai trisdešimt šeštų metų birželio penkioliktą. Valstijos moto — „Regnat populus“, išvertus iš lotynų kalbos — „Liaudis valdo“. Šiuo metu Arkanzase gyvena...

— Pala, pala, — pertarė jį Benas. — Kur yra šitas kambarys? — Jis parodė į grindis. — Kur yra šitas pastatas?

Devinas gūžtelėjo, nusuko akis ir ėmė siūbuoti pirmyn atgal.

— Arkanzase, — galop prašneko.

— Tu gana protingas vaikis. Iš kur žinai, kad esame Arkanzase?

Devinas nustojo siūbuoti, bet Benui į akis nepažiūrėjo.

— Paskutinės stotys per radiją visos buvo Arkanzaso.

— Radijo stotys, kurių klauseisi baltame furgone su vyruku, vilkinčiu raudona vėjastriuke?

— Aha.

Protingas vaikiščias, pamanė Benas.

Durys atsidarė.

— Ponas Džeksonas?

Benas pakėlė akis ir išvydo tarpduryje stovintį žemą, liekną vyrą. Jis atrodė maždaug trisdešimties, vilkėjo džinsais, trumparankoviais marškinėliais su užrašu „Kubitai ir uolektys susideda“, avėjo juodais bėgiko bateliais. Veidas buvo liesas, su juoda smailia barzdele, trumpai kirptais rudais plaukais. Vyras nešiojo siaurus akinius. Uždaręs duris jis ištiesė ranką.

— Kaip galva?

Benas atsistojo, bet rankos vyrui nepaspaudė. Prieš pat užsidarant durims jis spėjo pamatyti didelį, blausiai apšviestą kambarį, prikimštą lentynų su elektroniniais prietaisais, ir išgirdo dūzgiant kompiuterių ventiliatorius.

— Kas jūs?

— Vadinkite mane Toru, — jis mostu paragino Beną vėl atsisėsti.

Benas liko stovėti.

— Ką jūs darote tam vaikui? — paklausė jis rodydamas į Deviną — šis dabar sėdėjo ant lovos sukryžiavęs kojas. Berniukas nusimetė antklodę, ir Benas pamatė, kad jis vilki geltonais teniso marškinėliais ir džinsais. Ant grindų prie lovos gulėjo švarkelis su Majamio „Dolphins“ emblema ir sportbačiai.

— Devinas čia tam, kad padėtų mums kai kuriais kompiuterių klausimais, — nusišypsojęs atsakė Toras. — Kai baigs, grįš namo.

Benas pasisuko į berniuką.

— Devinai, kur tavo namai?

— Majamyje, — jis pažvelgė į lubas. — Miesto teisės pripažintos tūkstantis aštuoni šimtai devyniasdešimt šeštų metų liepos dvidešimt aštuntą dieną. Tuo metu Majamyje gyveno keturi šimtai keturiasdešimt keturi tūkstančiai...

— Ačiū, Devinai, — pertraukė jį Toras.

Berniukas piktai į jį pasižiūrėjo ir kryžmai susidėjo rankas ant krūtinės.

— Kas čia darosi? — paklausė Benas. — Jūs pagrobėte šį vaiką?

Jei tikrai taip, Benas pamanė įklimpęs giliai į šūdą.

— Pone Džeksonai, — tarė Toras laikydamas Beno vairuotojo pažymėjimą, — kaip ir Devinas esate čia mūsų svečias. Jei gražiai elgsitės, galop jums bus leista grįžti į savo jaukią trobelę kalnuose ir toliau daryti tai, ką ten darote. Kol kas siūlau įsikurti čia kaip namie. Jumis bus gerai rūpinamasi, jei tik darysite tai, ką jums sako. — Jis linktelėjo į berniuko pusę. — Labai nenorėčiau, kad jam kas nors nutiktų dėl to, kad nuspręsite tapti didvyriu ir pamėginsite iškrėsti kokią kvailystę — pavyzdžiui, bandysite bėgti.

Benas pajuto, kad padažnėja pulsas. Tas šūdžius jam sakė, ką daryti. Jam įsakinėjo. Tą akimirką Benas suvokė privaląs išlikti ramus. Juk šitam smirdžiui jis yra Benas Džeksonas, į pensiją išėjęs bankininkas, kuriam labai patinka nuošalūs Ozarko miškai. Ir niekas daugiau.

— Ar suprantate, pone Džeksonai? — paklausė Toras.

Benas linktelėjo ir atsisėdo ant lovos.

— Geras sprendimas, — nusišypsojo Toras. — Dabar mums metas eiti žaisti savo žaidimų, Devinai.

Jis palaukė, kol Devinas apsiavė, atsistojo ir nuėjo prie durų. Torui jas atidarius, Benas paklausė:

— Kur mes esame?

Toras apsidairė po nedidelę patalpą, lyg čia būtų koks muziejus vertingais meno kūriniais nukabinėtomis sienomis. Jo lūpose šmėstelėjo piktanoriška šypsenėlė, nuo kurios Beną nupurtė šaltis.

— Čia, pone Džeksonai, yra Hadas.

SIDABRO AŠAROS

— Kažkokia, velniai rautų, nesąmonė, — tarė Randas, berniukas ilgais juodai dažytais plaukais. Jo tamsaus neperšlampamo kariško sukirpimo apsiausto skvernai kliuvo už žolės, kai avėdamas batais su penkiolikos centimetrų platformomis jis ėjo žvyrkeliu netoli Potomako upės. Jis nešėsi žibintuvėlį pasišviesti kelią tamsiuose Merilendo miškuose.

— Užkimšk, po velnių, srėbtuvę! — riktelėjo Varnas, kiek aukštesnis už Raudą, bet irgi apsirengęs vien juodai, kaip dera gotui: miline, marškiniais su magiškais ženklais, kaklaskare, išmarginta piratų simboliais, susijuosęs diržu su trigubo užkeikimo sagtimi, apsiavęs paaukštintus batus. Skustą jo galvą slėpė gobtuvas. Žibinto šviesa atsispindėjo nuo sidabrinių kniedžių ir į veidą įvertų žiedų.

— Kaip sužinojai, kur jį rasti? — paklausė Randas, per petį žiūrėdamas į oranžine spalva degantį mėnulį, šviečiantį pro medžius.

— Legendos, brolau, — atsakė Varnas. — Miesto legendos taškas com.

— Visi sako, kad tos istorijos — paistalai.

— Ką gi, šįvakar sužinosime, ar ta legenda — mėšlas, ar tiesa, velniai rautų, — atsakė Varnas. — Pamatyti jį gali tik Visų šventųjų išvakarėse. Tai štai, bukagalvi, dabar Visų šventųjų išvakarės. O dabar užkimšk, po velnių, srėbtuvę.

— Tai kas ten turi būti palaidotas? — paklausė Randas.

— Sakiau: užkimšk, po velnių, srėbtuvę — ko tu nesupranti?!

Randas sustojo ir atsigręžė į draugą.

— Eik šikt, brolau. Aš čia šąlu lauke, kai galėčiau tam vakarėly birbinti tą blondinę, kur matom per antrą paskaitą. Beje, ji sakė, kad čiulptų man kada tik panorėčiau. Taigi eik tu šikt!

Varnas pažiūrėjo į Randą ir kiek atlyžo.

— Gerai, trauk tave velniai! Tu esi baisus šiknius. Pirma: gali birbint ją kada tik nori. Antra: šiandien — Visų šventųjų išvakarės. Vienintelė naktis per trys šimtai šešiasdešimt kažkelias dienas per metus, kada gali jį pamatyti. Taigi pats eik šikt. Arba nori eit su manim ir jį rasti, arba nenori. Apsispręsk, po velnių.

Randas pašvietė draugui į veidą.

— Šiknius.

Jie nuėjo toliau.

— Tau niekad neatėjo į galvą, kad žaidžiam su dalykais, su kuriais nereikėtų? — paklausė Randas. — Turiu galvoje, velniai rautų, visus tuos užkeikimus, burtus ir satanistinį mėšlą.

Varnas atitraukė gobtuvą.

— Aš, velniai rautų, pasiduodu. Kas tau pasidarė?! Po velnių — man tik reikia trupučio ramybės, kad reikiamai nusiteikčiau šitam, po paraliais, reikalui, o tu negali užkimšti savo sumautos kakarinės.

— Užteks, šikniau, — Randas apsisuko ir nuėjo žvyrkeliu atgal. — Eik rask jį vienas, — jis atidavė savo žibintuvėlį Varnui. — Dėjau ant tavęs skersą!

Varnas stebėjo Randą, kol šis pranyko tamsoje. Eina jis šikt! Jeigu jis nori pražiopsoti svarbiausią savo gyvenimo įvykį — trauk jį velniai!

Mėnulis pakilo virš medžių viršūnių. Varnas nuėjo toliau, giliai susimąstęs, ką paslėptą pamatys Merilendo miškų gilumoje.

Per girią perbėgo vėjas, atnešdamas didžiojo raguotojo apuoko klyksmą. Varnas užsitraukė gobtuvą. Jam norėjosi susilieti su tamsa ir vėju. Įsivaizdavo esąs ūkas, vaiduoklis, požemių karalystės dvasia. Jis netruko pamiršti Randą ir toliau sėlino šešėliais.

Varnas daug kartų girdėjo tą legendą — pasakojimą apie ugnies ratą, kuriame vaidenasi ir kurį pamatyti gali tik Visų šventųjų dienos išvakarėse. Pasak legendos, aštuoniolikto amžiaus pradžioje būrelis kaimietukių ėmė tvirtinti mačiusios nelabąjį ir su juo bendravusios. Jos buvo apšauktos raganomis ir gyvos sudegintos miestelio aikštėje. Miestelio sengalviai mergaičių kūnus palaidojo bendrame nepaženklintame kape Merilendo miškų gilumoje. Kapo vietą esą rodo akmenų žiedas. Anot legendos, kasmet Visų šventųjų dienos išvakarėse mergaitės prisikelia ir klykdamos iš skausmo klajoja po miškus — girios tankynėje jos ieško nelabojo. Tie, kurie teigia matę vaiduoklius, sako, kad mergaičių kūnai apgaubti liepsnų.

Varnas užtiko žolėje palei žvyrkelį nedidelį akmeninį ženklą. Jis žymėjo mylias ir buvo ten pastatytas prieš šimtus metų, kai šiuo keliu praeidavo daugybė kolonistų. Stovėdamas šalia ženklo Varnas prisiminė internete perskaitytus nurodymus. Už šešių šimtų šešiasdešimt šešių žingsnių tiesiai į šiaurę nuo ženklo, akmenų rate, kuriame vaidenasi, ilsisi Potomako raganos.

Varnas giliai įkvėpė ir nuėjo toliau, nekantraudamas tapti okultizmo, Šėtono garbinimo ir juodųjų menų — žodžiu, požemių karalystės — meistru.

Meisas su savo BMW sustojo hamamelių ir juodųjų riešutmedžių giraitėje. Kiti automobiliai jau buvo ten — jis atvažiavo paskutinis. Išlipdamas jis žvilgtelėjo į mėnulio metamus ant žemės sidabrinius mirguliuojančius šešėlius. Kokia nuostabi naktis! Tiesiog tobula Visų šventųjų išvakarėms!

Jusdamas oro vėsą jis apsirengė skaisčiai raudoną apeiginę mantiją ir nuožulniu taku per šlaitą pasuko prie akmenų rato. Užuodė dūmus — gaižius, bet malonius. Jie sklido miške it kokie ūkanos čiuptuvėliai, kviesdami jį į savo karščio šerdį.

— Labas vakaras, Pursanai, — pasveikino jį prie tako stovintis aukštas vyras gražiai krintančia juoda mantija ir vos pastebimai nusilenkė.

— Urakabaramyli, — atsakė Meisas, — pasigedome tavęs per keletą pastarųjų sueigų.

— Daug laiko praleidžiu Artimuosiuose Rytuose. Karas — tai pragaras.

Meisas sukikeno.

— Tai jau tikrai. — Jiems einant toliau šlaitu, jis uždėjo pašnekovui delną ant peties. — Vadinasi, tai, kas vyksta toje pasaulio dalyje, — tavo darbas?

— Už viską Negaliu prisiimti garbės. Ezekylis ir Dagonas irgi prisidėjo.

— Perduok jiems nuo manęs linkėjimus, — jiedviem prisiartinus prie ugnies žiedo — kokių trijų metrų skersmens rato — tarė Meisas. Jo viduryje liepsnojo kūgiu sukrautų rąstgalių laužas, šaudantis į dangų kibirkštis. Ratu aplink laužą susikabinę rankomis stovėjo gera dešimtis vaikų juodų mantijų gobtuvų dengiamais veidais. Aplink juos išorinį ratą sudarė būrys mantijomis apsivilkusių suaugusiųjų.

— Gera sueiga, — tarė Urakabaramylis.

— Taip, — pritarė Meisas. — Mūsų nauja Rubino armija auga kaip ant mielių.

— Kaip sekasi jūsų Hado projektas? — paklausė Urakabaramylis.

— Sunkumų nemažai. — Meisas nutilo, nes vienas iš suaugusiųjų atnešė jam auksinę taurę vyno ir brangakmeniais inkrustuotą durklą. — Papasakosiu tau daugiau po įšventinimo.

Urakabaramylis linktelėjo ir atsistojo į suaugusiųjų žiedą. Meisas priėjo prie tarpo vaikų rate ir tarė:

— Metas. — Jis nužvelgė visus. — Iš pradžių iškvieskime Samaelį, vartų saugotoją.

Vaikai sutartinai progiesmiu pakartojo:

— Samaelį.

Vėjo gūsis nulėkė juos supančiu mišku, priversdamas medžių šakas nusilenkti žvaigždėtam dangui.

— Šaukiu Azazelį, liepsnos saugotoją, — tarė Meisas, — kibirkštį Didžiosios tamsos akyje.

Laibi balseliai vėl pakartojo:

— Azazelį.

Liepsnos liežuvis šovė į viršų ir sutreškėjo misdamas pats savimi.

— Šaukiu Oro šviesą, Aušros sūnų.

— Aušros sūnų, — pakartojo vaikai.

Aušros sūnus priėjo ir atsistojo prie Meiso. Jo veidas švytėjo nuo kaitrios liepsnos.

— Metas artinasi, — tarė jis. — Jūs esate naujausi kariai. — Jis išskėtė rankas plačiu mostu tarsi apglėbdamas visus vaikus. — Didžioji Rubino armija netrukus susiburs, ir jūs tapsite mūsų būsimuoju avangardu. Didžiuokitės savo tikslu, nes šis pasaulis priklausys mums. Netrukus mes atimsime iš Jo visa, ką Jis pavogė iš mūsų. O dabar žengtelėkite į priekį ir prisiekite paskirti savo sielą man ir mūsų naujojo pasaulio ateičiai.

Meisas gurkštelėjo iš taurės, tada tarė:

— Jūsų galingojo kardo ir tekančio gyvybės kraujo, kuris suteikia jums galios užkariauti, vardu įeikite į šių jaunų karių protus, širdis bei sielas ir suteikite jiems savo baisios, gniuždančios jėgos.

Meisas aukštai iškėlė rankas, o vaikai tuo metu išsirikiavo vora. Tada kiekvienas priėjęs pabučiavo durtuvo ašmenis, paskui gurkštelėjo iš taurės. Baigę grįžo į savo vietas rate prie laužo ir atsismaukė gobtuvus.

— Didysis Aušros sūnau, pažvelk į naujausius savo nenugalimosios armijos karius!

Senis apžvelgė savo jaunuosius karius.

— Būkit nenugalimi ir jūs, — tarė jis.

Kiekvienas vaikas atsisuko, kad būtų pasveikintas, į savo tėvą — puolusį angelą.

Apeigoms pasibaigus, Meisas grąžino durklą ir taurę šalia stovinčiam puolusiam broliui. Pasilenkęs jam prie ausies sukuždėjo:

— Turime lankytoją — jaunuolį, apkerėtą legendų ir tamsos vilionių.

— Jaučiu jį tūnant šešėliuose tolumoje, — atsakė puolęs brolis.

Meisas nusišypsojo.

— Pasirūpink, kad jis rastų ko ieško.

— Mielai.

Meisas padėkodamas nusilenkė, tada pasuko šlaito link. Ten pamatė laukiantį Urakabaramylį.

— A, taip, — tarė Meisas. — Ketinau papasakoti tau daugiau apie Hado projektą. — Jiedviem šalia lipant į kalną, Meisas pasakojo: — Tai, ką rengiamės padaryti, bus didžiausia gudrybė nuo tada, kai Aušros sūnus sugundė Ievą suvalgyti vaisių nuo Pažinimo medžio. Kaip sakoma, geriau nežinoti nieko, negu žinoti mažai. Čia ir glūdi viso sumanymo idėja. Žmonės darys sprendimus iš to, ką mano matą, to, kas, jų įsivaizdavimu, vyksta, vadovaudamiesi savo žiniomis, nors iš tikrųjų nebus nieko, ką jie galėtų matyti, ir niekas nevyks. Bus vien mūsų sukurtos iliuzijos. Apgauti šių iliuzijų žmonės galiausiai puls vieni kitus ir padarys sunkiausią nuodėmę Dievui.

— Ką turi galvoje? — paklausė Urakabaramylis.

— Ko gero, man per anksti leistis į smulkmenas, bet pateiksiu vieną pavyzdį. Tarkime, mes sudarome vaizdą, kad visuotinės padėties nustatymo palydovai nukrypo nuo kurso. Tai pamatę žmonės — juos valdantys operatoriai — įves atitinkamas pataisas. Tačiau iš tikrųjų problema laužta iš piršto, o tikra problema kils, kai operatoriai padarys pataisas. Kitaip sakant, mes iškraipome keletą skaičių, operatoriai bando juos ištaisyti, ir visos padėties nustatymo palydovų koordinatės susijaukia.

— Įdomu.

— Toliau — gražiau. — Meisas mėgavosi savo padėtimi puolusių angelų hierarchijoje ir negalėjo atsispirti gavęs progą pasipuikuoti esąs vienas iš artimiausių Aušros sūnaus išrinktųjų. Tokios progos jis nieku gyvu nepraleis. — Gal man nereikėtų tiek daug atskleisti, bet planas tiesiog neapsakomai didis, todėl turiu papasakoti tau apie jį. Tarkime, skrydžių valdymo tarnybos gauna pranešimą, kad užgrobta šimtas parskrendančių lėktuvų, ir puola tupdyti visus ore esančius orlaivius.

Urakabaramylis nusišypsojo.

— O visuotinės padėties nustatymo palydovų koordinatės neteisingos, todėl lėktuvai tupia ne ten, kur turėtų.

— Taip. Skrydžių valdymo dispečerius apima panika, jie liepia lakūnams žūtbūt tūpti, todėl daugybė lėktuvų dūžta. Tuo tarpu kitiems orlaiviams baigiasi degalai, ir jie krinta žemėn.

— Ganėtinai originalu, Pursanai, bet spėju, kad dūžtantys lėktuvai — dar ne viskas?

— O taip. Mes sukelsime lygiai tokią pat maišatį globalinėse sistemose, tokiose kaip bankai, gynyba, ryšiai, komunalinis ūkis ir galop energijos tinklai. Galutinis rezultatas bus tas, kad jokie ištekliai bus nebeprieinami visame pasaulyje. Paskutinės žmogaus dienos vakarą kiekvienas individas kariaus su savo artimu. Dažnas atims gyvybę kitiems prieš pats nusižudydamas, ir mes sutiksime jų sielas išskėstomis rankomis.

— Man jau patinka, — atsakė Urakabaramylis. — O viskam vadovausi tu?

— Jau pradėjau.

— Pranešinėk man naujienas.

— Grįžti į dykumą? — paklausė Meisas.

Urakabaramylis linktelėjo.

— Turėti reikalų su teroristais — tolygu bendrauti su benamiais šunimis, bet man šie sunkumai patinka.

Priėjęs prie savo automobilio Meisas pamojo tolstančiam Urakabaramyliui. Nusivilkdamas mantiją Meisas žvilgtelėjo į šalimais dunksančius tamsius miškus žinodamas, kad jaunasis lankytojas vis dar ten. Jis uoste užuodė berniuko baimę.

Meisas sėdo prie vairo. Prasidėjo ilga kelionė iš miško atgal į namus Virdžinijos valstijos mieste. Įšventinimo į Rubino armiją apeigos visuomet suteikdavo jam jėgų, ir jis šypsojosi iš jaudulio žinodamas, kad netrukus Hado projektas virs tikrove.

Varnas iš miško priedangos žiūrėjo į nuvažiuojantį BMW. Netrukus išsiskirstė visi automobiliai; naktis nutilo, vėjas nurimo, mėnulis aptraukė Merilendo miškus žydrai pilka ūkana.

Bet Varnas nesijautė ramus, o tylėti jam buvo sunku. Jis jau nusimetė sunkią milinę, nes kūnu žliaugė prakaitas.

— Kas per velniava?! — sušnabždėjo jis.

Drebančiomis kojomis jis klupinėdamas nusileido šlaitu prie ugnies žiedo. Jis turėjo arba įsitikinti tuo, ką matė, arba rasti pagrindą juoktis iš savo apsirikimo. Meldėsi, kad galėtų juoktis. Šiaip ar taip, jis privalėjo išsiaiškinti.

Ore beveik lyg koks sargybą einantis miglos kareivis tvyrojo tirštas dūmų kvapas. Varnas atsargiai prisiartino prie akmenų rato. Ugnis užgeso, tik juodoje sudegusių rąstgalių krūvoje blausiai žibėjo žarijos.

Varnas vis dar negalėjo protu paaiškinti ką matęs. Vis dėlto jis suvokė, kad čia dėjosi dalykai, kur kas rimtesni už jo ir Rando prasimanytus kerus ir burtus. Randas niekada tuo nepatikės. Niekas tuo nepatikės.

Varnas pažiūrėjo į akmenis ir palietė vieną koja. Karštis nudegino per bato padą. Gaiži dūmų smarvė trenkė į šnerves, ir berniukas aiškiai suprato atsidūręs ten, kur neturėjo teisės būti — kažkokioje užkeiktoje vietoje. Sieros tvaiko pritvinkęs oras vos prieš kelias akimirkas buvo šitų šlykščių padarų kūnuose — dabar jis buvo jo plaučiuose. Ši mintis įtikino jį, kad patyrė pakankamai.

Staiga žarijos atgijo ir sužibo skaisčiai kaip sprogstanti saulė. Varnui virš galvos šovė liepsna, o kartu su ja — karščio banga. Jis ėmė trauktis atatupstas, išsigandęs, kad kojos išsilydys ir sulįs į žemę.

Tada pamatė jas.

Potomako raganas.

Jos pasirodė prieš jį vos už poros žingsnių, prie pat akmenų žiedo. Nuogi jų kūnai buvo apimti liepsnų.

Varnas pasisuko bėgti, kuo toliau sprukti iš šitos laukymės. Bet kai pakėlė koją, raganos staiga išdygo priešais, pastojo jam kelią, priversdamos Varną atatupstą trauktis prie liepsnos, o ši dabar siautė. Jis pajuto, kaip baisus karštis tvoskia jam į sprandą. Jo marškiniai ir kelnės suliepsnojo. Raganos metėsi į priekį sudrebindamos orą savo kauksmais. Neką tyliau klykė siaubo apimtas Varnas. Jis puolė joms į glėbį ir jam į odą suvarstyti metaliniai papuošalai išsilydę nutekėjo veidu tartum sidabro ašaros.

KODAS

Beną pažadino garsas: kažkas švilpavo šalies himną. Jis gulėjo ant šono, nusisukęs nuo kitų mažo miegamojo lovų, tad atsigręžė pasižiūrėti kas.

— Turite stotis. — Tai buvo tas berniukas, Devinas Olsenas. Jis sėdėjo ant savo lovos kitame kambario gale. Jis sušvilpavo dar vieną taktą, paskui kaip indėnas atsisėdo ant čiužinio.

— Ką? — paklausė Benas iš lėto nuleisdamas kojas ant grindų ir pasitrindamas užsimiegojusias akis.

— Turite stotis į padėtį „ramiai“, kai išgirstate šalies himną.

— Tu teisus, — atsakė Benas žvilgtelėdamas į savo laikrodį. Praėjo kokios penkios valandos nuo tada, kai Toras išsivedė Deviną iš kambario. Berniukui grįžus jis tikriausiai miegojo, nes nieko negirdėjo. — Bet matau, kad tu nestovi.

— Himnas baigėsi. Kai jis baigiasi, stovėti nereikia, — Devinas laikė rankas ištiestas tartum pabrėždamas, kad akivaizdu, jog niekas nešvilpia.

Benas pažiūrėjo į plastiko padėklą su polistireno lėkšte ant grindų šalia savo lovos. Ant padėklo gulėjo nebaigtas valgyti sumuštinis su kumpiu ir sūriu bei imbierų giros skardinė. Toras atnešė jam šiuos priešpiečius netrukus po to, kai išsivedė Deviną. Benas paklausė, kur jis jį išsivedė, bet vyrukas nieko neatsakė, tik palinkėjo skanaus.

Benas nudžiugo pamatęs, kad Devinas grįžo bei yra gyvas ir sveikas. Jis priėjo prie kėdės šalia Devino lovos ir atsisėdo.

— Gerai jautiesi?

Berniukas nežiūrėjo jam į akis. Jo žvilgsnis buvo nukreiptas kiek kairiau jo veido — ne itin toli, bet pastebimai į šoną. Be to, berniuko veidas buvo beveik be išraiškos.

Devinas pasikasė pakaušį, o jį dengė susivėlusių šviesių plaukų kupeta. Jis ir toliau žiūrėjo kažkur priešais save, kratydamas plaštakas, tarsi jam būtų užtirpę pirštai ir jis būtų bandęs sugrąžinti kraujo apytaką. Benas matė, kaip jis pakartoja tą judesį kelis kartus. Judesys buvo nevalingas lyg tikas. Atrodė, kad berniukas labai protingas tam tikrose srityse, bet šis keistas jo trūkumas tiesiog badė akis.

— Devinai! — Benas palaukė, kol berniukas nustos kratęs plaštakas ir sutelks dėmesį. Galop jis paklausė:

— Kur Toras tave nusivedė?

— Į žaidimus, — Devinas liovėsi kratęs rankas, bet žvilgsnis vis dar buvo nukreiptas į šalį.

— Gali pažiūrėti į mane?

Berniuko akys paklajojo, bet galop nukrypo į Beno akis.

— Kokius žaidimus? — paklausė Benas. — Vaizdo?

— Jie leidžia man žaisti „Titano paiešką“, „Karo vadus“, „Grobį“, kartais „Vaiduoklių žvalgybą“. — Jis vėl pasikasė pakaušį. — Tomo Klansio žaidimas. Ar esat girdėjęs apie Tomą Klansį?

— Aišku, esu. — Benui susidarė keistas įspūdis, kad berniukas kalba su juo iš aukšto. — Ir viskas? Jie leidžia tau žaisti vaizdo žaidimus? — Benui dingtelėjo, ar tie žmonės tenori linksminti berniuką. Ne, čia turėtų būti kažkas daugiau. Kas čia darosi?

— Paskui aš spausdinu, — Devinas ištiesė rankas ir suvaidino spausdinąs nesama klaviatūra.

— Ką spausdini?

— Kodą.

— Kokios prekės ar dar ko?

Devinas žvilgtelėjo į Beną tarsi parodydamas, kad klausimas buvo kvailas.

— „Likimo“ kodą.

— Gerai, aš pasiduodu. Kas yra „Likimo“ kodas?

— Mano tėtis vadina savo kompiuterį „Likimu“.

Benas kiek palinko į priekį suvokęs, kad netrukus gaus kažkokių atsakymų.

— Kas tavo tėtis?

— Alanas Olsenas.

— Kuo jis verčiasi?

Devinas atrodė sutrikęs.

Benas nusprendė paklausti kitaip.

— Kuo jis dirba?

— Jis yra „KiberSis“ viršininkas, — vis tuo pačiu bejausmiu veidu atsakė Devinas.

Dabar Benui viskas ėmė įgauti prasmę. Jis matė televizijos naujienas apie Olseno sūnaus pagrobimą. „Dolphins“ stadionas. Autistiškas vaikas. Niekas nereikalavo išpirkos. Jokių pėdsakų, jokio siūlo galo. „KiberSis“ buvo kvantų kompiuterį kurianti bendrovė. Benas prieš keletą metų net turėjo jos akcijų. Jeigu atmintis jo neapgauna, pardavęs užsidirbo aštuoniolika procentų. Jam tai buvo visai neblogas pelnas. O dabar visi ieško šio vaiko, sėdinčio priešais jį. Nieko gero, pamanė Benas. Padėtis blogesnė, negu jam atrodė. Jei FTB pavyks rasti Deviną, ras ir Beną Džeksoną, į pensiją išėjusį bankininką iš Atlantos. Tada pradės uždavinėti klausimus. Nė mirktelėti nespėsi, kai Benas Džeksonas taps Benu Rėjumi, nauju federalinio kalėjimo gyventoju iš kameros numeris... Velnias!

Benas atsistojo. Gal vaikiščias sako netiesą apie tai, kas esąs ir ką darąs, kai jį išsiveda žaisti.

— Iš kur žinai programos kodą, Devinai?

— Įsidėmėjau, kai žaisdavau tėčio kabinete.

Benas negalėdamas patikėti papurtė galvą. Apie kompiuterių kodus jis menkai išmanė, bet žinojo, kad joks vaikas ar apskritai žmogus negali jų įsidėmėti.

— Trauki mane per dantį, ką? — nusišypsojo jis.

Devinas pažiūrėjo jam į burną.

— Kodėl aš turėčiau taip daryti?

Benas padarė dar vieną atradimą apie Deviną Olseną: visus žodžius jis suprasdavo tiesiogine prasme.

— Norėjau pasakyti, argi nesudėtinga jį įsidėmėti?

— Tiesą sakant, nelabai. Šimtas tūkstančių „Likimo“ kodo eilučių, dešimt tūkstančių įprasto asmeninio kompiuterio eilučių.

— Nori man pasakyti, kad išmokai atmintinai šimto dešimties tūkstančių eilučių programos kodą? Tai neįmanoma.

— Ne, tai lengva. Kaip įsidėmėti knygas.

— Kiek knygų išmokai atmintinai? — Benui dingtelėjo, ar tik berniukas jo nemulkina.

Devinas gūžtelėjo pečiais.

— Šešis tūkstančius keturis šimtus dvidešimt aštuonias. Paskutinę perskaičiau „Dievo kalbą“.

Benas apie tokią nebuvo girdėjęs.

— Na, gerai, jei sakai man tiesą, kas parašyta pirmoje... trisdešimt trečio puslapio eilutėje?

Nė kiek nesudvejojęs Devinas atsakė:

— „Jei pradėdamas skaityti šią knygą buvote nusiteikęs skeptiškai...“

Benas spoksojo į vaikiščią, tarsi šis ką tik būtų pasakęs, kur paauglystėje Benas slėpdavo žurnalus „Playboy“. Jis negalėjo patvirtinti, kad iš tikrųjų trisdešimt trečias knygos puslapis prasideda šiais žodžiais, bet stulbinantis Devino pasitikėjimas įtikino Beną, kad tikriausiai taip ir yra.

— Tarkime, aš tikiu, kad tu įsidėmėjai tėvo „Likimo“ kompiuterio kodą. Argi jį visą atspausdinti nereikėtų labai daug laiko? Turiu galvoje, kaip greitai spausdini?

— Nežinau. Pasaulio rekordas priklauso Barbarai Blekbern iš Seilemo miesto, Oregono valstijos sostinės. Valstija turi tris milijonus keturis šimtus dvidešimt vieną tūkstantį gyventojų. Barbara Blekbern gali kurį laiką spausdinti šimto penkiasdešimties žodžių per minutę greičiu. Išeina trisdešimt septyni tūkstančiai klavišų spustelėjimų per valandą. Jos didžiausias greitis naudojant patobulintą klaviatūrą buvo du šimtai dvylika žodžių per minutę. Ji pateko į Gineso pasaulio rekordų knygą.

Benui ėmė suktis galva. Tie žmonės pagrobė šį aštuonmetį, kad pavogtų įsidėmėtą kompiuterio kodą. Akivaizdu, kad jis kažkoks genijus ar vunderkindas. Svarbiausias klausimas — ką jie ketina daryti su berniuku, kai gaus tai, ko jiems reikėjo.

Devinas vėl ėmė kratyti plaštakas.

— Devinai, ar bent numanai, kam Torui reikia kodo?

— Nežinau.

Benas buvo nekantrus, bet kažkodėl šis vaikas kėlė jam užuojautą. Kas turėtų dėtis Devino galvoje? Kokios paslaptys glūdi tame aštuonmetyje? O šitie šūdžiai neturi sąžinės. Benas susigūžė pagalvojęs, ką jie padarys, kai išgaus iš Devino visa, ko jiems reikia. Vis dėlto praeis nemažai laiko, kol jis atspausdins šimtą dešimt tūkstančių kodo eilučių — net Gineso rekordų knygos greičiu. Kadangi spausdinimas užtruks, Benas bent jau turės laiko apgalvoti, kaip pabėgti ir pasiimti vaiką kartu.

Kilo ir kitas klausimas: ką jie ketina daryti su Benu Džeksonu. Skirtingai negu Devinas jis neturėjo ko pasiūlyti — buvo jiems nevertingas. Beno laukė liūdnas likimas. Būtų gerai žinoti, kiek laiko jis turi. Kiek kodo liko atspausdinti? O kas, jeigu jiems reikia ne viso, o tik jo dalies?

— Devinai, ar tau liko daug kodo spausdinti Torui?

— Daug.

— Kiek tas daug? Kiek laiko tau reikės?

Devinas patraukė pečiais.

Benas pajuto, kaip susitraukia skrandis.

— Poros dienų?

Devinas vėl patraukė pečiais.

— Gal mažiau?

Devinas žiūrėjo prieš save nieko nematančiomis akimis.

Benas pratisai atsiduso. Kai jie gaus „Likimo“ kodą, Devinas veikiausiai jiems nebebus reikalingas. Ir — pamanė Benas — jiems nėra ko atidėlioti jo paties galo. Jis gali ateiti bet kurią akimirką. Benas stebėjosi, kad jo iki šiol nepribaigė. Kodėl laiko jį gyvą?

— Vadinasi, turiu greitai ką nors sugalvoti, kad mus abu išgelbėčiau, nes esame beviltiškai priremti prie sienos.

Devino galva šovė į viršų, jo žvilgsnis ėmė sukiotis nuo vienos sienos prie kitos.

— Ne, ne. Čia tik toks posakis.

Benas ėmė vaikštinėti po kambarį.

— Devinai, kol aš sugalvosiu, kaip mes galim pabėgti, turim slėpti savo planus nuo šitų budelių, supratai?

— Taip, — atsakė Devinas ir rankomis parodė, kaip suriša virvės kilpą, užneria ant kaklo ir timpteli į viršų.

EKSPONATAS

— Sekretoriau Meisai, jūs turite tokią nuostabią kolekciją, — tarė moteris. Vilkėdama elegantiška vakarine suknia ji grakščiai ėjo nuo vieno eksponatų stendo prie kito prašmatniame Meiso namų kabinete. Blausus netiesioginis kambario apšvietimas sudarė kontrastą neryškiai spindintiems eksponatams, tad šie atrodė lyg brangakmenių salos tamsaus raudonmedžio ir persiškų kilimų jūroje. Moteris sustojo prie stendo su egiptietiškais dirbiniais. Kažką kuždėdama į ausį šalia stovinčiam savo vyrui ji parodė į apyrankę, padėtą ant skaisčiai raudono aksomo.

— Čia vienas iš mano mėgstamiausių eksponatų, — tarė Meisas stebėdamas jos reakciją. Priėjus kitiems vakarienės pakviestiems svečiams jis gurkštelėjo šampano iš aukštos krištolo taurės ir kalbėjo toliau: — Skarabėją, ar mėšlavabalį, senovės egiptiečiai laikė saulės dievo simboliu, nes jie matydavo, kaip vabzdys ridena žeme mėšlo rutulį. Tas veiksmas asocijavosi jiems su nematoma jėga, ridenančia saulę dangaus skliautu.

— Nuostabi apyrankė, — tarė moteris. — Brangusis, nupirk ją man.

Jį kumštelėjo vyrą alkūne ir šis apsimetė kišąs ranką į kišenę piniginės.

Svečiai sukikeno. Meisas švytėte švytėjo didžiuodamasis kolekcija, kurią sukaupti prireikė tiek daug metų.

— Beje, auksas inkrustuotas lazuritu.

— O kas čia, sekretoriau Meisai? — paklausė kita viešnia rodydama į gretimą stendą. — Papasakokit mums apie ją.

— Actekai.

Svečiai nusekė jam įkandin ir sustojo aplink margaspalvę vazą, spindinčią nuo subtilios gerai apgalvotose vietose pastatytų prožektorių šviesos.

— Veidas priekyje — dievo Tlaloko. Jam aplink akis susirangiusios gyvatės. Vaza simbolizuoja vandenį, laiduodavusi actekams gausų derlių.

— Ji atrodo bauginančiai, — tarė viešnia pasilenkdama įdėmiau apžiūrėti.

— Actekai daugeliu atžvilgių buvo žiaurūs žmonės, tai rodo jų menas. — Meisas nusišypsojo: jis žinojo, kad daug nefilimų brolijos narių kadaise buvo actekų šventikai ir kariai.

— Sekretoriau Meisai? — vyras su smokingu mostu parodė į įmantrią maždaug skrudintuvo dydžio krištolo dėžę, dar uždengtą stiklo gaubtu. — Jūsų kolekcijoje tiek daug nuostabių eksponatų, bet įspūdingiausiai apipavidalintas panašus į pajuodusio medžio gabalėlį. Kuo jis toks ypatingas?

Krištolo dėžėje ant balto atlaso gulėjo kažkoks daiktas sulig antakių pieštuku. Jis buvo toks juodas, kad negalėjai įžiūrėti jokių smulkmenų, ir neatspindėjo šviesos.

— Čia mano vertingiausias eksponatas, — atsakė Meisas.

— Kažkoks medžio gabalėlis, pone sekretoriau? — nustebo pirmoji moteris. — Vertingesnis už penkių tūkstančių metų apyrankę su vabalais?

Meisas paslaptingai šyptelėjo.

— Ar čia iš tikro medis? — paklausė kažkuris svečias.

— Beveik pataikėt. Viskas prasidėjo nuo medžio. Tai, ką matote, iš tikrųjų yra susikristalizavusi medžio derva. Bet ji unikali dėl medžio, iš kurio išsiskyrė.

— Mes degame nekantrumu, pone sekretoriau, — tarė vienas iš svečių. — Prašom viską papasakoti.

Meisas padėjo šampano taurę ant stalelio ir sustojo prie stendo. Išsitraukė iš kišenės raktų rinkinį ir atrakino gaubtą.

— Jo istorija yra be galo įdomus Biblijos istorijos ir legendos mišinys. Norėčiau visų paklausti: ar jums padarytų didelį įspūdį, jei pasakyčiau turįs vienaragį?

Visi aplink sulinksėjo.

— Daugeliu atžvilgių daiktas, kurį matote, toks pat unikalus kaip vienaragis. — Jis pakėlė gaubtą ir pirštų galiukais palietė krištolo dėžės viršų — atrodė, tarsi glostytų meilužei odą. — Tie, kurie skaitėte Biblijos Pradžios knygą, žinote, kad Dievas liepė Nojui pasistatyti laivą rengiantis visuotiniam tvanui. Laivui jis turėjo panaudoti sakingus medžius ir dervą. Daugybę šimtmečių aibės žmonių ieškojo, kur galop buvo paliktas Nojaus laivas. Prieš kažkiek metų grupė tyrėjų rado tai, ką jie nusprendė esant laivo likučius, sniegu užklotuose Ararato kalno šlaituose rytų Turkijoje. Buvo rasti išsilaikę keli likučiai susikristalizavusios dervos iš tų sakingų medžių, aprašytų Pradžios knygoje. Taigi tai, ką matote, yra gabalėlis Nojaus laivo, išlikusio po visuotinio tvano daugiau kaip prieš penkis tūkstančius metų.

Meisas stebėjo nuostabos išraišką svečių veiduose — ją visuomet nuspėdavo iš anksto kaskart, kai atskleisdavo, kas yra tas nedidelis juodas daiktas.

— Jūs rimtai? — tarė prašęs papasakoti apie eksponatą vyras žiūrėdamas tiesiai į Meisą. — Jis iš tikrojo Nojaus laivo?

— Taip. — Meisas perėjo į kitą stendo pusę, kad stovėtų veidu prieš svečius. — Šis dervos gabalėlis kartu su keliais kitais kadaise gulėjo Bagdado muziejuje. Jam juos perdavė laivą radusios ekspedicijos nariai. Bagdado muziejus buvo įstabus senienų lobynas. Gal prisimenate, kad du tūkstančiai trečių metų balandį, iškart po to, kai žlugo Sadamo Huseino režimas, muziejus buvo nusiaubtas. Tai buvo šlykštus plėšikavimo aktas, savo mastu prilygstantis Konstantinopolio nusiaubimui ir Aleksandrijos bibliotekos padegimui. Tokie kaip aš, žmonės, branginantys pasaulio senovę, buvome priblokšti. Vos prasidėjus Irako karui aš įsigijau šį eksponatą.

— Kaip jį gavote, jei jis buvo muziejaus kolekcijos dalis? — paklausė kitas svečias.

Meisas pasiruošė pasakyti nedidelę kalbą. Jai treniruodavosi prieš vonios veidrodį — bandydavo veido išraiškas, kurios padarytų jo melą įtikinamą. Kaip ir per repeticijas jo išvaizda tapo liūdna.

— Sadamas Huseinas sukaupė pasakiškus turtus, — prakalbo jis, — bet menka jo pinigų dalis buvo skiriama išsaugoti regiono paveldą, net jo tėvynės archeologinius lobius. Diduma buvo panaudota jo asmeniniams rūmams ir prabangiai gyvensenai. Taigi norėdamas prasimanyti lėšų muziejui jo direktorius retkarčiais rengdavo aukcionus. Iš tikrųjų jie veikiau panėšėjo į daiktinę loteriją. Kiekvienas dalyvis turėjo sumokėti milijoną dolerių už vieną loterijos bilietą, — po šių žodžių jo veidas, kaip ir prieš vonios veidrodį, nušvito. — Laimėjau šį prizą.

Meisas įvertino svečių reakciją. Nė vienas abejodamas nekilstelėjo antakių. Sekretorius dirbtinai nusišypsojo.

— Ar buvo atgauti kiti pavogti Nojaus laivo gabaliukai? — paklausė vienas iš svečių.

— Ne, — atsakė Meisas. — Galimas daiktas, vagys net nesuprato, kas tai per gabalėliai. Jie lengvai galėjo likti nepastebėti tarp tūkstančių pagrobtų labiau į akis krintančių meno kūrinių, skulptūrų ir panašiai. Plėšikai darbavosi tiesiog neįtikėtinai neapgalvotai. Liūdna, bet čia, ko gero, vienintelė išlikusi Nojaus laivo dalelė.

— Nuostabu! — tarė vienas svečias. — Jums pasisekė, kad įsigijote šį eksponatą prieš tą baisų įvykį.

— Pone sekretoriau, jums skubus skambutis.

Svečiai visi kaip vienas atsisuko į jauną vyrą juodu kostiumu, stovintį šalia su belaidžiu telefonu ištiestoje rankoje.

— Atsiprašysiu jūsų minutei, — tarė Meisas. Jis uždengė apsauginį gaubtą, užrakino krištolo dėžę su eksponatu joje ir paėmė telefoną. Tik atsidūręs gretimame vestibiulyje, kur niekas negalėjo jo nugirsti, jis priglaudė telefoną prie ausies ir tarė:

— Meisas klauso.

— Čia Toras.

— Sugadinsi man nuotaiką?

— Taip.

MOTNISĖ

— Kaip galėjo aštuonerių metų mergaitė, su kuria niekada nebuvai susitikusi, nupiešti tavo portretą su visomis smulkmenomis? — paklausė Džonas žiūrėdamas į piešinį.

— Turi būti koks logiškas paaiškinimas, — atsakė Kotenė. Juodu sėdėjo nuomotame automobilyje, ir ji žiūrėjo, kaip į motelio „Tropical Breeze“ aikštelę įvažiuoja ir iš jos išvažiuoja viena kita mašina.

— Neabejoju, kad esi teisi, — pritarė Džonas. — Juk mudu dabar šiek tiek įsitempę ir linkę visur įžvelgti tai, ko iš tikrųjų nėra. — Jis pasikasė parą neskustą barzdą. — Tikriausiai Tera matė tavo nuotrauką.

— Žinoma — taip ir buvo! — nusprendė Kotenė. — Iškarpų albume mačiau mudviejų su Lindse nuotrauką iš mokyklos laikų. Prie jos buvo man paliktas raštelis. Ji rašė, kad jos bando slėptis.

— Bet ta nuotrauka buvo sena, o piešinyje — ne mokinukė. Jame pavaizduota, kaip atrodai dabar. Aišku, nebent per tą laiką nė trupučio nepasikeitei.

— Norėčiau taip teigti, bet nuotrauka daryta prieš septyniolika ar aštuoniolika metų, — Kotenė provokuojamai dirstelėjo į jį tarsi ragindama pakomentuoti jos amžių.

Matyt, Džonas suprato, ką reiškia jos žvilgsnis, nes lyg teisindamasis iškėlė ranką.

— Neįsivaizduoju, kad galėjai būti gražesnė, negu esi šiandien.

Jos veide šmėstelėjo šypsena.

— Geras atsakymas, — tarė ji suimdama jo delną. Bet tada žaismingumas pranyko jai iš akių. — Tu teisus — paveikslas nupieštas ne iš mano mokyklos laikų nuotraukos. Bet Tera galėjo matyti mane per televizorių. Po incidento Rusijoje visa žiniasklaida nepaleido manęs iš akių.

Kotenė nusigręžė pasižiūrėti pro langą, tarsi jai būtų kilusi kažkokia mintis.

— Bet čia dedasi per daug dalykų, kuriuos būtų galima paaiškinti atsitiktinumu, — ji spustelėjo Džonui delną, paskui paleido ir pažiūrėjo jam į akis. — Manau, ji paliko paveikslą tyčia — jei kartais mes užsuktume. Manau, jinai norėjo, kad jį rasčiau. Jis turėjo būti tarsi kokia žinutė.

— Kokia?

— Nenumanau. — Kotenė pabarbeno į langą. — Bet sėdėdami čia nesužinosime.

— Yra dar vienas keblus dalykas, kurį turime aptarti.

— Koks?

— Skambutis. Tas iš tavo mobiliojo telefono, dingusio Kentukyje.

— Sakei, kad jie perspėjo trauktis. Nieko nauja. Kiek kartų nefilimai griebėsi tos senos, nuvalkiotos gudrybės? — Ji gūžtelėjo pečiais. — Jau esame tai girdėję. Mudu abu žinome, kad manęs jie nežudys. Tai prieštarauja jų susitarimui, saugančiam puolusių angelų palikuonis. Džonai, mano tėvas buvo Furmielis, vienuoliktos valandos angelas. Jei jis nebūtų atgailavęs ir nebūtų tapęs mirtinguoju, aš nebūčiau gimusi. Aš esu nefilimė — bent jau pusiau. Taigi jie manęs nežudys.

— Bet jie gali padaryti tau bloga, — priminė Džonas. — Taip jie ir perspėjo, Kotene. Traukis, antraip padarysime tau bloga. Daug bloga. — Jis suėmė jos delną. — Jie tave sužalos, subjauros, padarys, kad būtum ant mirties slenksčio ir nuolatos jaustum skausmą. Ar verta šitaip rizikuoti tam, kad rastum mergaičiukę, susikivirčijusią su pamokslininku kažkokiame užkampyje?

— Čia ne viskas, Džonai. Pats žinai — čia rimtesni dalykai. — Kotenė atsišliejo galva į sėdynės atlošą ir pažiūrėjo pro priekinį stiklą. — Kažkas nutiko, kai paliečiau Teros nuotrauką. Kažkas nepaprastai keista ir stipraus. Pajutau kažkokį ypatingą ryšį, tarsi būčiau palytėjusi mirtingą savo pačios sielą. Tai buvo tobulas mano atspindys. — Ji atsigręžė ir pažvelgė jam į akis. — Tai kur kas daugiau negu piešiniai, paveikslai, eilėraščiai ir raudonos auros aplink pastorių Albrechtą. Kažkas mane verčia ją rasti. — Ji nutilo ir nepasakė, kas, jos manymu, yra Tera — Džonas dar pamanys, kad ji galop susipyko su protu.

Džonas paėmė piešinį, apžiūrėjo, paskui padėjo ant prietaisų skydo.

— Sakei, „mano atspindys“. Kalbi apie Motnisę — savo dvynę?

Kotenė linktelėjo. Dieve, kaip puikiai jis mane pažįsta! — pamanė ji. Joks kitas žmogus pasaulyje tiek daug apie ją nežinojo. Juk jis žinojo viską — visas geras ir ne itin geras jos savybes.

— Dabar jos vardas atrodo labai kvailas, bet taip aš ją praminiau. Tai jos angeliškas veidas. Nors ji mirė tik gimusi, jos dvasia lankydavo mane, kai buvau maža. Pasakojau tau, kaip ji pasirodydavo mano kambaryje ir guosdavo, kai sirgdavau — šnekėdavo su manim mūsų pramanyta dvynių kalba. Kai tada Džordanų ūkyje paliečiau Teros nuotrauką, mane užplūdo tie patys prisiminimai, pajutau tą patį stiprų ryšį, tą neįtikėtiną artumą. Man atrodė, kad girdžiu ją šaukiant mane.

— Enocho — angelų — kalba, judviejų dvynių šneka?

Kotenė pajuto, kaip akys pritvinksta ašarų.

— Taip, — ji iškart susitvardė. — Jei Tera — Motnisės įsikūnijimas — man velniškai baisu.

— Nesuprantu — ko tau jos bijoti?

— Ne, ne jos. Bijau to, ką tai reiškia. Ko jai grįžti po šitiek metų? Gal kol kas mes nežinome priežasties, bet jos pasirodymas neabejotinai reiškia, kad turi įvykti kažkas siaubinga. Veikiausiai ji kelia didžiulę grėsmę puolusiesiems. Štai kodėl jie taip įnirtingai ją persekioja. Turbūt Terai skirtas itin svarbus vaidmuo kovoje su jais, ir jie tikriausiai tai įtaria. Jie nenuleis rankų tol, kol ją suras.

— Nenoriu, kad tau kas nors atsitiktų.

— Žinau, — atsakė ji prisiglausdama prie jo ir jausdamasi saugesnė dėl jo artumo.

Džonas paglostė jai plaukus.

— Suprantu, kad man vis tiek nepavyks tavęs atkalbėti. Jei tas ryšys toks stiprus, kažkas už to turi slypėti. Kas — sužinosime tik tada, kai rasime Terą. Gaila, nesuprantame, kodėl jie taip užsidegę ją rasti. Kokią grėsmę maža mergaitė gali kelti Blogio jėgoms?

Staiga Kotenė palinko į priekį. Ji pažiūrėjo į Džoną išpūstomis iš nuostabos akimis.

— Dieve, kokie mes kvaili!

— Kodėl?

— Norim sužinoti, ko jie jos bijo? Džonai, jie turi mano mobilųjį.

— Na ir kas? — papurtė galvą jis.

Kotenė nusišypsojo.

— Mes paskambinsim ir paklausim.

PRASTA MEDŽIAGA

— Kaip suprasti — neišeina? — paklausė Meisas. Jis paliko vakarienės susirinkusius savo svečius, kad atsilieptų į Toro skambutį. Prisikišęs ragelį prie ausies jis išėjo į žvirgždu dengtą vidinį savo namų kiemą, iš kurio atsivėrė vaizdas į Virdžinijos užmiestį.

— Nuo pat pradžių tai įtariau, — kalbėjo Toras. — Todis apiro, nes tūkstančius metų gulėjo po atviru dangumi šaltuose Turkijos kalnuose.

— Vadinasi, jis neatliks savo paskirties?

— Aš to nesakiau. Tiesiog jis nėra šimtu procentų patikimas. Man reikės daugiau laiko išgauti tinkamą bandinį iš to, ką man davėte.

— Kiek laiko?

— Kol kas per anksti spėti.

— O jeigu panaudojus mano turimą eksponatą?

— Jis iš tos pačios vietos. Galiu pamėginti, bet nėra jokios garantijos, kad jis veiks bent kiek geriau.

— Kokia kita išeitis?

— Jei nerasite man gryno todžio šaltinio, mums viską teks pradėti iš pradžių.

Meisas pasikasė smakrą.

— Kaip sekasi su vaiku?

— Lėtai. Jis visiškai nenuspėjamas.

— O kaip mūsų draugas bankininkas?

— Juodu su vaikigaliu baigia susibičiuliauti. Bet Džeksonui, dar žinomam kaip Bendžaminui Rėjui, su vaiku irgi nelabai sekasi. Kartais man kyla mintis, kad mums reikėjo įsilaužti į centrinį „KiberSis“ kompiuterį, užuot bandžius ištraukti kodą iš aštuonmečio — ypač šio.

— Jeigu būtumėte taip darę, būtumėte susidūrę su vištos ir kiaušinio galvosūkiu. Jums reikia kvantų kompiuterio, kad galėtumėte įsilaužti, ir jums reikia įsilaužti, kad galėtumėte pavogti operacinę sistemą kvantų kompiuteriui paleisti. Turbūt berniukas — lengvesnė iš šių dviejų užduočių.

— Tuomet atvažiuokite čia, į Hiksvilį, ir išbandykite savo laimę.

— Neturiu kantrybės tokiems dalykams. Dirbk toliau, ir tiek. Aš tuo tarpu liepsiu kam nors atgabenti jums tą kitą todžio gabaliuką. Tas žmogus atskris į Liti Roką, o iki tavęs atvažiuos automobiliu.

— Džiugu, bet, kaip sakiau, nėra jokių garantijų, kad jis veiks geriau, negu tas, kurį man davėte anksčiau.

— Garantijų man nereikia — tik rezultatų.

— Tam, kas pristatys medžiagą, liepkite paskambinti man į mobilųjį, kai pasieks miestą. Mūsų būstinę velniškai sunku rasti, tad verčiau nuvažiuosiu jo pasitikti. Beje, jis čia nepasiliks. Dabar, kai turime tą Olsenuką su bankininku, čia ir taip per ankšta. Sistemą kūriau aš, tad pats galiu ir paleisti.

— Gerai, dirbk toliau, ir išgauk likusią kodo dalį iš vaikiščio.

Meisas nuspaudė pokalbio pabaigos mygtuką. Jis nesitikėjo, kad todis bus netekęs reikiamų savybių. Dėl to jis gali smarkiai atsilikti nuo grafiko. Kur jis ras kitų šaltinių? Jis neabejojo, kad atsakymas į šį klausimą glūdi kažkur pasakojime apie visuotinį tvaną.

Meisas vaikštinėjo po kiemą bandydamas prisiminti daugybę faktų apie tvaną, slėptus ar dingusius bėgant amžiams. Kai kurios šio įvykio smulkmenos nebuvo užfiksuotos Šventajame Rašte, nes puolę angelai paveikė pasipūtusius, egoistiškus žmones, kurie jį sudarė ir aprobavo. Į Bibliją buvo neįtraukta daug senovės rašinių, pergamentų ir knygų, nes jie neatitiko Bažnyčios doktrinos arba todėl, kad Aušros sūnus nusprendė juos sunaikinti. Jis vadino tai pasirinktiniu įkvėpimu.

Vienas tų faktų buvo susijęs su Nojaus laivo statymu. Meisas žinojo, kad, pasak Pradžios knygos, laivui buvo naudota mediena, vadinama goferu arba sakingo medžio mediena — tyčia neaiškiai apibrėžta prieštvanine medžiaga — ir kad šiais laikais ji niekur pasaulyje neegzistuoja. Iš tikrųjų mediena, naudota Nojaus laivui pastatyti, buvo išpjauta iš Gyvybės medžio, augusio rojaus sode. Po tvano laivas buvo išrinktas, o medieną Nojaus palikuonys išnešiojo į tolimus kraštus, kai iš naujo apsigyveno pasaulyje. Bet esmę sudarė to medžio išskiriama derva. Susikristalizavusi ji virto medžiaga, turinčia nepaprastų galių ir savybių — kaip ir derėjo medžiagai, atsiradusiai rojuje. Tą susikristalizavusią Gyvybės medžio dervą Toras vadino todžiu. Jis ir suteikė galios „Hado“ kompiuteriui.

Medis dabar buvo dingęs amžiams, nes visos iki paskutinės jo šakos prieš penkis tūkstančius metų buvo panaudotos Nojaus laivui. Bet mediena buvo išdalyta Nojaus palikuonims, o tai reiškė, kad iš dervos ilgainiui galėjo būti padaryti kiti dirbiniai ir kad jų vis dar esama.

Meisas labai lengvai gavo gabalėlius iš Ararato kalne rasto Nojaus laivo liekanų — Bagdado muziejaus apiplėšimas tapo puikia priedanga jiems pavogti. Dabar laukianti užduotis — rasti kitas Nojaus laivo dalis — nebus tokia lengva. Jam teks pasitarti su Aušros sūnumi ir pasitelkti į pagalbą savo vado tūkstantmečių senumo išmintį bei nuodugnų Biblijos ir kitų senovės dokumentų išmanymą. Kažkur laukė gryno todžio šaltinis. Dabar buvo svarbiausia jį rasti, kol dar nedemaskuotas Hado projektas ir nekilo pavojus Rubino armijai.

Pajutęs naują ryžtą Meisas grįžo į prašmatnų kabinetą, kur laukė jo svečiai, ir tarė:

— Ponios ir ponai, valgykime desertą.

TODIS

Maksas Volfas žiūrėjo į kamerą, o Palydovinių žinių tinklo reporteris tuo metu kalbėjo:

— Daktare Volfai, prašom perduoti ponui Olsenui, jog mes visi meldžiamės, kad jis kuo greičiau susigrąžintų savo sūnų Deviną.

— Ačiū, — atsakė Maksas. — Aš jam pasakysiu.

Jis, reporteris ir PŽT filmavimo grupė buvo sustoję palmių paūksmėje Majamio centre, kitoje Biskeino bulvaro pusėje nuo „KiberSis“ būstinės. Praėjusį vakarą per Floridos pietus praslinko orų frontas. Dabar oras buvo vėsus ir gaivus, dangus — vaiskiai mėlynas. Vėlyvo rudens vėjelio judinamų palmių šakų šlamesys sumišo su popietės eismo gausmu.

Reporteris norėjo imti interviu bendrovės laboratorijose, bet „KiberSis“ saugos taisyklės neleido įsinešti kamerų į patalpas, į kurias galėjo patekti tik mokslinius tyrimus vykdantys darbuotojai. Taigi jie įsitaisė netoliese, vešliame atogrąžų parke. Iš jo buvo matyti „KiberSis“ pastatas ir dinamiška emblema, vaizduojanti indigo spalvos žaibą.

— Gal galėtumėte nesileisdamas į technines smulkmenas paaiškinti mūsų žiūrovams, kas yra „Likimo projektas“?

— „Likimas“ yra kodinis pavadinimas to, ką mes tikimės tapsiant pirmu pasaulyje visas operacijas atliekančiu kvantų kompiuteriu.

— O kas yra kvantų kompiuteris?

— Norint įsivaizduoti, ko gero, reikia palyginti jį su klasikiniu asmeniniu kompiuteriu, kuriuos visi esame įpratę matyti. Įsivaizduokite, kad asmeninis kompiuteris yra tikras „Enterprise“, o kvantų kompiuteris — fantastinis to paties pavadinimo žvaigždėlaivis. Pirmasis skrenda dešimčių tūkstančių kilometrų per valandą greičiu, pastarasis — beveik šviesos greičiu, bent jau filmuose. Taigi vienas didžiausių skirtumų tarp dviejų kompiuterių yra skaičiavimo sparta.

— Labai įtikinamas palyginimas, daktare Volfai, rodantis didžiulį technologijos šuolį.

— Kvantiniuose skaičiavimuose sparta yra viskas, — aiškino Maksas. — Pavyzdžiui, šiandien kai ką modeliuodamas IBM superkompiuteris „Blue Gene“ sugaišta keletą metų. Kvantų kompiuteriui tam prireiktų vos kelių sekundžių.

— Įspūdinga, — tarė reporteris. — Dauguma mūsų žiūrovų žino „KiberSis“ ir tai, kad jūsų bendrovė pirmauja kuriant didelės spartos šifravimo technologijas ir kvantų kompiuterius. Sakykite, kokia didžiausia kliūtis, trukdanti jums sukurti veikiantį „Likimo“ kompiuterį?

— Ją galima pavadinti vienu žodžiu — nekoherentiškumu, — atsakė Maksas. — Kvantų kompiuteryje visi duomenys saugomi vadinamaisiais kubitais. Kubitas — tai informacijos bitas vienam atomui. Kai skaičiuojame, mums reikia, kad kubitai sąveikautų vienas su kitu, bet ne su aplinka, nes dėl to gali atsirasti triukšmas ir kitų nepageidaujamų reiškinių. Privalome išlaikyti koherentinę kompiuterio būseną, nes nuo menkiausios sąveikos su išoriniu pasauliu sistema tampa nekoherentinė, ir mes susiduriame su didžiausiu savo priešu nekoherentiškumu, todėl mūsų skaičiavimai iškraipomi.

— Ar jums dar daug trūksta, kol rasite sprendimą?

— Turime dar daug nuveikti. Problema — kaip saugoti kubitus. Išbandėme beveik viską. Patikrinome bemaž visus žinomus atomus — net tokių neįprastų dalykų kaip azoto priemaišų deimantuose — mėgindami rasti idealiai tinkamą saugojimui medžiagą. Nė viena neveikia pakankamai gerai, todėl didesnio ar mažesnio nekoherentiškumo neišvengiame.

— Jūs išbandėte visas esamas medžiagas. Vadinasi, galime daryti išvadą, kad tikro kvantų kompiuterio neįmanoma sukonstruoti?

— Matot, — nusišypsojo Maksas, — aš turėjau galvoje visas žinomas medžiagas, kurių galime įsigyti. Gamtoje esama tik devyniasdešimt dviejų elementų, bet mokslininkai retkarčiais tam tikrų bandymų sąlygomis gauna ir kitų. Neseniai padarytas atradimas, tikimės, duosiantis teigiamų rezultatų, yra elementas, vadinamas todžiu. Tai anksčiau nežinotas atomas, esantis aukštai periodinėje elementų sistemoje.

— Iš kur žinote, kad jis tiks?

— Kol kas tai tik teorija, pagrįsta pora atomų, sukurtų per dalelių greitinimo bandymus.

— Jūsų reikmėms jų per mažai?

— Taigi. Mes negalime gauti tiek, kad pakaktų patvirtinti, jog jie tinkami mūsų tikslui. Ir, deja, mes nežinome apie jokį gamtinį todžio šaltinį. Šiuo metu galime tik spėti, kad jo esama gamtoje.

— Prisipažinsiu: nežinau, kas per elementas yra todis.

— Kaip ir saujelė kitų elementų, kurių egzistavimas įrodytas tik teoriškai arba kurie yra itin reti, — aiškino Maksas, — todis paprastai minimas tik mokslinių žurnalų išnašose.

Reporteris linktelėjo galvą.

— Prisimenu skaitęs porą tokių išnašų studijuodamas koledže. Taip ir nesupratau, kodėl žmonės varginasi tirdami tokius negausius dalykus, kad visas jų esantis kiekis tilptų antpirštyje.

— Jūs tikriausiai turite omenyje astatiną ar francį. Apskaičiuota, kad visame pasaulyje tėra apie trisdešimt gramų astatino ir, pasak mokslininkų, apie pusę kilogramo francio visoje gamtoje.

— Ar galite apibūdinti todį?

— Tai specifinė susikristalizavusių sakų forma. Mūsų modeliavimas rodo, kad jis turi visų savybių, reikalingų tam, kad būtų išvengta nekoherentiškumo saugant kubitus. Jei teorijos nėra klaidingos, todis būtų ideali medžiaga spektro skylėms deginti. Jo turėdami galėtume lazeriais nagrinėti atskiras todžio molekules ir be vargo sužinoti jų būsenas. Mes numanome, kad todžio molekulės stipriai sąveikauja vienos su kitomis ir todėl mes galėsime sukurti greitus kvantinius loginius elementus. Be to, manome, kad todį naudojančioje sistemoje galimi šuoliai tarp dviejų molekulių atomų hipersmulkiosios sandaros energijos lygmenų. Jie taip puikiai izoliuoti nuo aplinkos, kad kubitas galėtų išlikti „gyvas“ amžinai, jam nekiltų triukšmo ar nekoherentiškumo pavojus.

— Vadinasi, jums tereikia rasti šiek tiek todžio ir galėsite sukurti pirmą veikiančią „Likimo“ sistemą?

— Teoriškai — taip.

Operatorius ženklu parodė, kad laikas baigiasi.

— Buvo nepaprastai įdomu, daktare Volfai. Žinau, mūsų žiūrovai nekantriai lauks žinios iš „KiberSis“, kad išsprendėte nekoherentiškumo problemą ir sukūrėte pirmą kvantų kompiuterį „Likimas“. Kai taip atsitiks, tikiuosi, pakviesite mus parodyti apie tai reportažą?

— Be abejo, — atsakė Maksas.

— Dar vienas klausimas, daktare Volfai.

Maksas linktelėjo galvą.

— Jei kam nors pavyktų sukurti tokį galingą kompiuterį kaip jūsų „Likimas“ — kaip tai mus visus paveiktų?

— Tada visos šiuo metu naudojamos šifravimo sistemos taptų bevertės. — Kiek pagalvojęs Maksas pridūrė: — O visas saugumo agentūras pasaulyje apimtų baimė.

ŽAIDIMŲ KAMBARYS

Durys atsidarė ir į nedidelį miegamąjį įėjo Toras. Devinas sėdėdamas ant savo lovos krašto bemat ėmė kratyti delnus tarsi stengdamasis išdžiovinti juos oru. Benas atsilošė sienos kitame kambario gale ir viską stebėjo.

— Devinai, laikas eiti žaisti savo žaidimų, — tarė Toras.

— Žaisti, žaisti, žaisti, žaisti, — Devinas kartojo žodžius kulkosvaidžio greičiu.

— Juk taip mėgsti žaisti, Devinai, — Toras priėjo prie berniuko. — Ką tik įrengėme tau naujausią „Didvyrių kuopos“ versiją. Tau jis labai patinka, prisimeni?

— Didvyrių kuopa, didvyrių kuopa, — dabar berniukas ėmė tratinti žaidimo pavadinimą.

— Keli mums sunkumų, Devinai, — tarė Toras.

— Benai eik, Benai eik, Benai eik.

— Man rodos, jis nori, kad eičiau kartu, — įsiterpė Benas džiaugdamasis, kad berniukas laikosi jų plano. Jis vylėsi, kad Devinas prisimins viską.

— Ponas Džeksonas nežaidžia vaizdo žaidimų, Devinai, — tarė Toras.

Devinas susidėjo rankas ant kelių ir ėmė siūbuoti pirmyn atgal. Jo žvilgsnis buvo nukreiptas kiek kairiau Toro.

— Kam nuo to bus blogiau? — paklausė Benas stengdamasis parodyti, kad jam tai nelabai rūpi. — Gal jis bus sukalbamesnis.

Toras pasisuko ir pažiūrėjo į Beną.

— Gal. — Jis akimirką padvejojo tarsi apmąstydamas šią idėją, paskui atsigręžė į Deviną: — Girdėjai? Tavo naujasis bičiulis prisidės prie mūsų ir žiūrės, kaip tu žaidi. Ar dabar eisi, Devinai?

Devinas nustojo siūbavęs ir atsistojo.

— Padėtis jau taisosi, — tarė Toras, priėjo prie durų ir atidarė. — Prašom čia, ponai.

Trijulė išėjo iš miegamojo. Benas nužingsniavo paskui Deviną. Jie įėjo į tą kur kas didesnį kambarį, kurį Benas buvo matęs tik probėgšmais. Pirmiausia jis pastebėjo, kad čia šalta — tiek, kad matė savo iškvepiamą orą. Benas spėjo, šaltas oras reikalingas tam, kad neperkaistų ištisomis eilėmis sustatyta kompiuterių įranga. Juodu su Devinu Torui iš paskos praėjo pro dvidešimt penkias eiles beveik dviejų metrų aukščio metalinių stelažų, kol nusigavo į kitą kambario galą. Benas apskaičiavo, kad kiekviena eilė yra kokių penkiolikos metrų ilgio. Viską užgožiantis kompiuterių dūzgimas Beną trikdė. Tūkstančiai mažyčių įvairiaspalvių šviesos diodų mirksėjo iš tamsių prietaisų eilių it ateivių iš kitų planetų akys. Kol jie ėjo, Benas nepastebėjo jokio kito žmogaus, bet juto, kad Toras negali būti čia vienas. Be to, jis matė vyriškį raudona vėjastriuke šiuose miškuose ir prieš pat avariją. Vienas žmogus nebūtų pajėgęs vykdyti tokią didžiulę operaciją.

Jis porąkart dirstelėjo į lubas, kad įsidėmėtų, kur įmontuoti automatinių purkštuvų antgaliai — jie niekuo nesiskyrė nuo tų, kurie prieš daugelį metų buvo įtaisyti jo ligoninių archyvuose, kol dar nebuvo uždrausti halonai. Tačiau draudimuose išimtis buvo numatyta kai kuriems svarbiems vartotojams, tokiems kaip kariškiai. Jeigu čia draudimo irgi nepaisoma, o halono balionai vis dar užpildyti, Benui gal ir pavyks įvykdyti savo sumanymą.

Kambario gale Toras nusivedė Beną ir Deviną metaliniais laiptais į viršutinį pusaukštį. Benas spėjo, kad čia kadaise buvo kontoros. Kiekvienoje buvo didelis langas, pro kurį matėsi elektronikos kambarys.

Nors iš miegamojo atėjo greitai, Benas ėmė kalenti dantimis.

— Ar čia turi būti taip šalta? — paklausė jis.

— Jei nebūtų, nė mirktelėti nespėtum, kaip išsilydytų tie centriniai kompiuteriai, — atsakė Toras. — Be to, prie šalčio pripranti.

— Jūs gal ir priprantat, — atsakė Benas.

Toras mostu paragino juodu įeiti į pirmą kontorą, uždarė duris ir uždegė dienos šviesos lempas palubėje. Čia buvo kiek šilčiau, ir Benas tuo džiaugėsi. Jis dirstelėjo į šviestuvą. Visai šalia jo buvo automatinio purkštuvo antgalis.

Kambaryje prie vienos sienos stovėjo rašomasis stalas su sulankstoma kėde. Ant stalo stovėjo kompiuteris su klaviatūra, ekranas ir vairasvirtė. Dar pora tokių kėdžių stovėjo prie priešingos sienos.

— Prašom, Devinai. Naujausia „Didvyrių kuopos“ versija. Sėskis. Kaip visada turi trisdešimt minučių ištaškyti keletą blogiukų. Tada aš grįšiu, ir tu pradėsi ten, kur baigei vakar. — Jis patapšnojo į kėdės atkaltę, ir Devinas ant jos atsisėdo.

Netrukus kambaryje pasigirdo Antrojo pasaulinio karo tankų ir lėktuvų garsai — Devinas judėjo virtualiu išdegusiu mūšio lauku kažkur Europos karo veiksmų teatre.

— Sėskitės, pone Džeksonai, — tarė Toras rodydamas į kėdes prie sienos. — Aš netrukus grįšiu.

Jis buvo beišeinąs, bet tuo metu suskambo jo mobilusis.

— Taip. — Toras kurį laiką klausėsi. — Gerai, esi vos už kokių dvidešimties minučių kelio nuo čia. Važiuok plentu, einančiu palei Ozarko nacionalinio miško pakraštį. Iš dešinės pamatysi įvažiavimą į seną karinę bazę. Ji atrodo uždaryta. Nesijaudink. Lauk manęs prie vartų, pasitiksiu tave ten. — Jis vėl pasiklausė. — Nekilo keblumų nešant todį pro apsaugininkus? — Paskutinė pauzė. — Gerai. Tada ir pasimatysim.

Toras nuspaudė savo nešiojamojo siųstuvo-imtuvo mygtuką.

— Klausau, — pasigirdo vyro balsas.

— Ateik į žaidimų kambarį prižiūrėti vaikio ir pono Džeksono. Aš turiu pasitikti kurjerį.

— Supratau, — atsakė balsas.

Benas išgirdo, kaip metaliniais laiptais sužvanga žingsniai. Tarpduryje pasirodė vyras raudona vėjastriuke. Toras kažką jam sukuždėjo, paskui nulipo laiptais. Vyras stvėrė vieną iš žaidimų kambario kėdžių ir pasistatė ją prie kontoros durų atkalte į langą.

— Negaliu pakęsti tų žaidimų triukšmo, — tarė jis uždarydamas duris.

Benas išgirdo spragtelėjimą ir suprato, kad durys automatiškai užsirakino. Jis žiūrėjo vyrui į pakaušį, kol nebeabejojo, kad vyras mintimis jau kažkur toli.

— Devinai, — tyliai tarė tada, — neatsisuk. Žaisk toliau. Mums reikia keisti savo planą.

Berniukas toliau spaudė klaviatūrą ir sukiojo vairasvirtę. Benas suabejojo, ar Devinas jį girdi.

— Devinai, girdėjai, ką sakiau?

Devinas akimirką sustojo ir pakratė delnus, paskui vėl ėmė sprogdinti tankus.

Benas priėjo berniukui už nugaros, uždėjo rankas ant pečių ir tarė:

— Gerai. Noriu, kad padarytum štai ką.

SEKIMO ĮTAISAS

— Teisingai, — tarė į savo mobilųjį Džonas. Jis padiktavo Kotenės telefono numerį Venatori skyriaus vadui Vatikano ambasadoje Vašingtone. — Telefonas „Nextel Motorolla iDen“ su visuotinės padėties nustatymo programa. — Kalbėdamas jis linksėjo Kotenei.

Juodu sėdėjo ant suoliuko po didžiuliu ąžuolu Eolos ežero krante Orlando miesto centre. Milžiniškas apskritas fontanas, Kotenei primenantis NSO, kėpsojo ežero viduryje siųsdamas ūko sruogas šiltos vidurio Floridos saulės link. Motinos su vežimėliais, jaunuoliai su ratukinėmis pačiūžomis ir turistai judėjo parko takais, supančiais daugiau negu devynių hektarų ploto ežerą.

— Mes pasirengę skambinti. Vos tik sužinosite, kur jos, praneškite man. Ačiū.

Džonas uždarė telefono dangtelį ir atsigręžė į Kotenę.

— Viskas parengta.

— Aš nervinuosi, — tarė ji vėl nukreipdama žvilgsnį į fontaną ežero viduryje. — Gerai nežinau, ką sakyti.

— Tai, ką mudu aptarėme. Paklausk, kodėl jie nori padaryti bloga Terai. Sužinok, ar jie nori susitikti ir apie tai pasikalbėti.

— Dabar viskas atrodo labai lengva, — tarė ji sunerdama rankas. — Bet kai atsiras ryšys, žinau, kad praskysiu.

Pro šalį praėjo senyva ispaniškai besišnekučiuojanti pora. Kai ji nebegalėjo jųdviejų išgirsti, Džonas tarė:

— Ką gi — veikime.

Kotenė nenoromis paėmė jo telefoną. Atidarė dangtelį ir pažiūrėjo į klaviatūrą. Kas atsilieps — vyras ar moteris? Jie pamatys skambinančiojo vardą ir žinos, kad skambinama iš Džono telefono. Jos balsas turi būti kupinas pasitikėjimo savimi. Nevalia dvejoti ar mikčioti. Džonas liepė jai jaustis kaip padėties šeimininkei.

Ji stipriai sugniaužė telefoną ir surinko savo mobiliojo numerį. Prispaudusi aparatuką prie ausies klausėsi žvelgdama Džonui į akis, dėkinga, kad jis šalia.

Vienas skambutis, antras, trečias.

Sveiki, čia Kotenė. Šiuo metu negaliu atsiliepti į jūsų skambutį, bet palikite žinutę, ir aš netrukus jums paskambinsiu.

Pypt.

Ji prisikišo telefoną prie lūpų ir tarė:

— Ko jums reikia iš Teros Džordan? Ji visai dar vaikas. Atstokite nuo jos. Atstokite nuo jos motinos. Jos nieko jums nepadarė. Jei norite susigrumti...

Džonas papurtė galvą.

— Kodėl mums nesusitikus? — kalbėjo toliau Kotenė vis dar tvirtu balsu. — Paskambinkite šiuo numeriu, aš su jumis kalbėsiuos. Nustokite persekioti Terą. Palikite ją ramybėje! — Paskutinius žodžius ji ištarė pakeltu balsu. Ji giliai įkvėpė, uždarė telefoną ir susiraukė. — Prastai?

— Ne, — atsakė Džonas. — Ką reikėjo — pasakei. Šiaip ar taip, mes žinojome, kad jie neatsilieps. Taigi nieko nuostabaus. O dabar atsipalaiduok ir pasižiūrėkime, kas nutiks toliau. — Jis atsistojo. — Eime užkąsti.

Kotenė grąžino jam telefoną. Ar jie paskambins? Ji nusprendė, kad tikimybė tokia pat kaip susitikti su NSO atskridusiais ateiviais fontane Eolos ežero viduryje.

— Mums leis apsistoti už dyką, boružėle, — tarė Lindsė, kai jiedvi su Tera stovėjo prie keturiolikto kambario durų „Dos Palmas“ motelyje už kelių kilometrų į pietus nuo Ky Largo salos. — Argi tai ne puiki naujiena?

— Turbūt, — gūžtelėjo pečiais Tera.

Lindsė atrakino ir atidarė duris. Jiedvi įėjo į vidų ir ji nuspaudė šviesos mygtuką. Užsidegė lemputė ant stalelio prie lovos. Kambarys buvo mažas ir apšepęs — jau seniai jį reikėjo perdažyti, apstatyti naujais baldais, patiesti naują kilimą. Šaldytuvas buvo nedidelis, perpus mažesnis už tą, kurį jos turėjo namie, viryklė su orkaite irgi miniatiūrinė. Ką gi — turės tenkintis ir tuo. Vyrukas registratūroje sakė, kad motelis šiuo metu atnaujinamas, bet Lindsė nematė jokių įrankių ar darbininkų visame šiame atkampiame, apleistame sename motelyje Florida Kyšo salyne.

Su motelio vedėju ji susitarė, kad nemokamai gaus pastogę mainais už tai, kad atliks ruošą, skalbs ir padės tvarkyti buhalteriją. Dirbti teks septynias dienas per savaitę, bet motelyje buvo tik dvidešimt kambarių. Vedėjas patikino, kad kiekvieną dieną darbus baigs iki pietų. Turbūt melavo, pamanė ji kraudama savo kuklią mantą į tualetinio staliuko stalčius. Ji spėjo, kad daugybė žmonių apsistoja čia, kad niekas jų nerastų, kaip padarė ji pati.

Tera sudribo ant lovos ir pulteliu įjungė televizorių. Vaizdas buvo tarsi pro sniegą.

— Kodėl taip blogai rodo? — paklausė ji.

— Reikia pareguliuoti zuikio ausis, brangute, — atsakė Lindsė rodydama į du metalinius vamzdelius, kyšančius iš televizoriaus nugaros.

Lindsė niekada nesitikėjo, kad šitaip gyvens, užtat ji su Tera bent jau buvo saugios. Joms nereikėjo užsiregistruoti ir panaudoti kredito kortelės. Lindsės nepaprašė asmens liudijimo, tad ji pasakė pramanytas pavardes. Jai šiek tiek mokės grynaisiais — neoficialiai ir kur kas mažiau už minimalų atlyginimą — tačiau bent jau maistui užteks. Jiedvi kaip nors išsivers.

Kol Tera žaidė su antena bandydama gauti padorų vaizdą, Lindsė stovėjo prie lango, iš kurio atsivėrė Floridos įlanka. Už kroketo aikštelių tarp palmių ji įžiūrėjo švelniai teškenančias į krantą bangeles. Staiga Lindsė pajuto tuštumą ir nuovargį. Ji nusirito tiek, kad dabar gyvena mažyčiame, purviname dvidešimto amžiaus šeštame dešimtmetyje statyto motelio kambaryje. Ji niekuo nesiskiria nuo šioje saulėtąja vadinamos valstijos dalyje prieglobstį radusių neurotikų ir visokių nevykėlių, įsivaizduojančių, kad septintas praėjusio amžiaus dešimtmetis vis dar nesibaigė. Ji turi retų gabumų dukrą, kuri, visai galimas daiktas, eina iš proto. O Kotenė Stoun vis dar neatsiliepia.

Lindsė jautėsi vieniša, visų apleista, bejėgė. Kad dukra neišgirstų jos raudant, ji prisidengė burną ir apsiverkė.

Kotenė su Džonu ką tik suvalgė sumuštinius „Terasos“ restorane prie Eolos ežero, kai suskambo jo mobilusis.

— Prasideda, — tarė jis išsitraukdamas telefoną iš dėklo, pritvirtinto prie diržo. — Taileris klauso.

Siurbčiodama arbatą Kotenė žiūrėjo į ežero pakraštyje plaukiojančias gulbių pavidalo valtis. Ji klausėsi Tailerio pokalbio ir visa įsitempė nekantraudama sužinoti, ką parodė visuotinės padėties nustatymo įtaisas.

— Nejaugi? — Džono antakiai pakilo. — Tu visiškai įsitikinęs? Gerai, esu dėkingas, kad nepagailėjai pastangų sužinoti.

— Na?

Džonas uždarė telefoną ir papurtė galvą. Kurį laiką jis žiūrėjo į ežerą, paskui pasisuko į ją.

— Tu nepatikėsi.

— Pabandyk, — atsakė Kotenė. Jai atrodė, kad iš nekantrumo tuoj sprogs.

— Jie be vargo sužinojo, kur tavo telefonas. Bet rezultatas buvo toks... netikėtas, kad jie patikrino dar tris kartus. — Jis palinko į priekį tarsi baimindamasis, kad jo žodžius išgirs visi esantieji restorane. — Tavo mobilusis telefonas Vašingtone.

— Tikrai?

— Baltuosiuose rūmuose.

HALONO DUJOS

Benas spustelėjo Devino pečius, kad patrauktų jo dėmesį — berniukas vairasvirte siaubė virtualų Prancūzijos kraštovaizdį.

— Prisimeni: šiandien mes įlįsime į apsaugos sistemą ir padarysime, kad suveiktų priešgaisrinė signalizacija?

— Gaisras, gaisras, gaisras, — kartojo Devinas nė akimirkos neatsitraukdamas nuo žaidimo.

— Ne, ne — tylėk! Nekalbėk, tik klausykis. — Benas palinko prie Devino tarsi įdėmiai sekdamas žaidimą. — Turime pakeisti savo planą. Noriu, kad signalizaciją paleistum po trijų minučių — po šimto aštuoniasdešimties sekundžių.

Benas per petį pažiūrėjo, ką veikia jų sargas. Vyras apsuko kėdę ir dabar sėdėjo veidu į juos įsmeigęs akis į Beną.

Benas draugiškai pamojo vyrukui ir vėl atsistojo Devinui už nugaros. Jis tikėjosi sugebėsiąs įtikinti berniuką ir pats neišsiduoti. Jiems reikėjo pasinaudoti tuo, kad nėra Toro.

— Gerai, Devinai, — tyliai tarė jis tapšnodamas berniukui per nugarą tartum sveikintų jį kažką laimėjus žaidžiant. — Padaryk, kad priešgaisrinė sistema suveiktų po šimto aštuoniasdešimties sekundžių. Paskui po penkių sekundžių paleisk haloną. Bet — ir tai labai svarbu, — uždedamas delnus Devinui ant pečių tarė jis, — žiūrėk, kad dujos pasklistų tik šiame kambaryje. Gali tai padaryti?

Devinas linktelėjo. Jis nustojo žaisti, atsidarė valdymo skydelį ir pakeitė žaidimo nuostatas. Tuo pat metu jis atidarė kitą langą, rodantį pastato saugos sistemų konfigūracijos nuostatas.

Per tą laiką Benas pasižiūrėjo į savo laikrodį ir įsitaisė taip, kad užstotų Raudonai Vėjastriukei kompiuterio ekraną. Benas menkai išmanė apie kompiuterius ir nežinojo, ką pareguliavo Devinas. Jam teliko viltis, kad berniukas padarė ką reikėjo.

— Devinai, — vos girdimai tarė Benas, — vos tik išgirsi signalizaciją, pasirenk bėgti prie durų. Tas vyras ateis mūsų išsivesti. Tada pasklis halono dujos. Aš juo pasirūpinsiu, o tu tuomet bėk iš kambario. Turi greitai iš čia sprukti, antraip negalėsi kvėpuoti. Dujos pakeis visą ore esantį deguonį, supranti?

Berniukas vėl žaidė. Jis linktelėjo sprogdindamas vokiečių tanką.

Benas meldėsi, kad vaikiščias būtų viską supratęs ir kad jis elgsis taip kaip jam buvo pasakyta. Bet Devinas buvo nenuspėjamas, ir, be galvos linktelėjimo, Benas nematė jokio įtikinamo įrodymo, kad suprato, kas jam sakoma. Įdėmiai stebimas sargybinio Benas negalėjo priversti Devino kalbėtis su juo žiūrint jam į akis. Taigi jam teko pasitenkinti tuo, kad vaikas linktelėjo galvą. Benas patapšnojo berniukui per petį tarsi reaguodamas į Devino žaidime padarytą ėjimą, paskui sukuždėjo:

— Išlėkęs iš kambario bėk laiptais žemyn ir rask duris į lauką. Sistema turėtų automatiškai atrakinti visas duris. Spruk lauk, paskui į mišką. Nesustok. Manęs nelauk. Bėk, ir tiek. Supratai?

Devinas vėl linktelėjo.

Benas stovėjo už Devino, kol liko aštuoniolika sekundžių.

— Gerai. Dabar aš atsisėsiu. Atmink: kai suveiks signalizacija, pasirenk bėgti.

Benas nusišypsojo Raudonai Vėjastriukei, linktelėjo ir grįžo prie savo kėdės. Tikiuosi, tau patiks smūgis į snukį kėde, šūdžiau.

Benas abejingai dirstelėjo į laikrodį, atsisėdo ant sulankstomos kėdės, uždėjo delną ant šalia stovinčios kėdės atkaltės ir iš lėto ją sugniaužė.

Penkios sekundės.

Benas pajuto, kad širdis ima pašėlusiai daužytis. Pažastyse ėmė žliaugti prakaitas. Štai jis — drąsiausias ėjimas, kurį kada nors padarys. Čia tau ne stovėti teismo salėje ir bejausmiu veidu neigti, kad padarei ką nors bloga, kai nuslėpei prasiskolintus milijardus dolerių ir tūkstančiai darbuotojų liko be pensijų fondų. Čia kur kas rimčiau negu suvaidinti savo paties mirtį. Tai bus svarbiausia jo gyvenimo akimirka — jis išgelbės aštuonerių metų berniuką nuo neišvengiamos mirties. Niekaip kitaip jis negali tikėtis atpirkti kaltę už...

Apačioje, centrinių kompiuterių patalpoje, sukaukė signalizacijos sirenos, ėmė žybčioti šviesos, sienas purpurine spalva nudažė raudoni žiburėliai.

Devinas sustingo ant savo kėdės. Jis ėmė purtyti galvą, mojuoti palei ausis delnais ir nesutramdomai verkti.

— Devinai, kelkis! — suriko Benas, čiupo berniuką ir pastatė ant kojų.

Devinas be paliovos mirksėjo nuleidęs rankas prie šonų.

— Kai durys atsidarys, bėk, — paliepė Benas. — Pasirengęs?

Benas stvėrė metalinę kėdę už atkaltės ir laikė iškėlęs, pasiruošęs tvoti ja Raudonai Vėjastriukei.

Tuo metu, kai vyras atidarė duris, halonas ėmė veržtis iš purkštuvo lubose. Kurtinantis dujų šnypštimas priminė paleidžiamos raketos garsą. Šiaip bespalvis halonas virto baltu debesimi, nes staigiai išleistos dujos atšalo nuo sąlyčio su drėgme ore.

Benas iš visų jėgų plojo kėde. Ji pataikė vyrui į veidą bei krūtinę ir jis atatupstas trenkėsi į langą.

Devinas vis dar kaip įbestas stovėjo vietoje.

— Bėk! Devinai, bėk! — sušuko Benas. Jis užsimojo kėde prieš smogdamas antrą kartą ir pajuto, kaip persmelkia skausmas — širdies smūgis. Jo jėga buvo tokia stipri, kad Benas susilenkė dvilinkas. Sukaupęs jėgas išsitiesė ir pamatė Vėjastriukę svirduliuojantį į priekį pro halono rūką. Vyro veidu sruvo kraujas, rankos talžė orą.

Benas pastūmė Deviną prie durų.

— Bėk, velniai rautų!

Kai vyras žengtelėjo jo link, Benas vėl užsimojo kėde ir iš visų jėgų vožė. Išgirdo su niekuo nesupainiojamą lūžtančių kaulų garsą. Raudona Vėjastriukė sukriokė, ir Benas suprato sudavęs triuškinantį smūgį.

Tą pačią akimirką skausmas draskyte sudraskė Beno krūtinę. Jis susmuko ant kelių ir suprato, kad jam irgi suduotas mirtinas smūgis. Atrodė, kad signalizacijos sirenų kauksmas slopsta. Kai nuo deguonies trūkumo ėmė temti akyse, Benas prisiminė, kaip saulei tekant stovėjo ant Stoun Kryko ežero kranto. Virš lygaus kaip veidrodis vandens driekėsi ryto ūkana. Šalia jo stovėjo elnė ramiomis, tyromis akimis. Pranykdamas kaip šešėlis miške Benas jose išvydo šmėstelint savo atpirkimą.

„KARLAILIO“ RESTORANAS

— Generole, — kreipėsi prezidentas žiūrėdamas į kitoje stalo pusėje sėdintį Centrinės vadovybės viršininką, — esu dėkingas už atvirą karo su terorizmu ataskaitą. Jūsų smulki analizė buvo informatyvi ir davė peno mintims.

Prezidentas su vyriausybės nariais ir nemažai apsilankiusių kariškių sėdėjo Baltųjų rūmų Kabineto kambaryje pasibaigus keturiasdešimt penkias minutes trukusiam posėdžiui.

— Ir ponia sekretore, — tarė jis atsisukdamas į Valstybės sekretorę, — tikiuosi, griežtai išsakėte mano požiūrį ministrui pirmininkui?

Sekretorė pritariamai linktelėjo.

Prezidentas palinko į priekį ir pažiūrėjo į toje pačioje stalo pusėje sėdintį Meisą.

— Sekretoriau Meisai, ačiū jums už nuodugnų pranešimą su naujausiomis žiniomis apie neseniai įvykdytą globalaus masto išpuolį internete. Tikiuosi, išsakysiu visų nuomonę, kad pajutome palengvėjimą išgirdę žinią, jog mūsų šalies tinklams ir virtualiajai infrastruktūrai padarytas toks menkas nuostolis.

— Nėra už ką, pone, — atsakė Meisas. Jis žinojo, kad diduma pranešimo kruopščiai sufabrikuota siekiant sumenkinti neseniai įvykdyto išpuolio mastą ir nuslėpti, kaip išplito Hado kirminas. Jei prezidentas ir jo patarėjai būtų matę naujausią Toro įvykių eigos ataskaitą, jie būtų sušaukę neeilinį Valstybės saugumo tarybos posėdį.

Kai prezidentas pakilo ir išžirgliojo, visi buvusieji Kabineto kambaryje atsistojo. Dauguma posėdžio dalyvių liko pasišnekučiuoti, bet Meisas išėjo į koridorių ir išsitraukė iš kostiumo švarko kišenės mobilųjį telefoną. Šis ėmė vibruoti dešimt minučių iki posėdžio pabaigos.

Žinodamas, kad prezidentūros spaudos sekretorius vis dar Kabineto kambaryje, Meisas iš vestibiulio nėrė į tuščią jo kabinetą.

— Klausau, — vos girdimai sušnabždėjo jis.

— Vis dar turite Stoun mobilųjį? — paklausė Meiso pagrindinis patarėjas iš Valstybės saugumo departamento.

— Taip, — atsakė Meisas stebėdamas vestibiulį, jei kartais spaudos sekretorius pasuktų jo link.

— Atsikratykite jo! Venatori žvalgybos skyrius ką tik įjungė tikrojo laiko visuotinės padėties nustatymo lokatorių, kad jį susektų.

Meisas taip smarkiai užvožė mobiliojo dangtelį, kad dabar, ko gero, būtų tekę jį nešti į garantinį remontą. Jis išėjo į vestibiulį ir pasuko link koridoriaus, vedančio į drabužinę pirmame aukšte, Vakarų sparno vestibiulyje. Jis įėjo į didžiulę spintą, nusikabino savo sunkų paltą ir apsivilko. Jis žinojo turintis atsikratyti Stoun telefono, bet tada jis prarastų bet kokį ryšį su Lindse Džordan ir jos dukra, jei kartais jos paliktų daugiau žinučių. Be jų balso pašto žinučių jis beveik negalėjo susekti, kur jos yra. Bet kitos išeities jis neturėjo: telefonas galėjo atvesti tiesiai pas jį.

— Rizbenai, ar gali pačiupt ir manąjį, kadangi jau esi ten? — į jį kreipėsi jo vienintelis priešininkas tarp vyriausybės narių — patarėjas nacionalinio saugumo klausimais Filipas Mileris.

Meisas pasisuko į Milerį akimirksniu supratęs, kad rado kur išmesti telefoną.

— Žinoma, Filai. Kuris tavo?

— Tas tamsiai mėlynas, antras nuo ten, kur kabojo tavasis.

Meisas nusisuko nuo Milerio. Kabindamas prezidento patarėjo paltą nuo gembės jis įkišo ranką į savąjį ir sučiupo Kotenės Stoun mobilųjį. Vienu greitu judesiu įmetė aparačiuką į gilią šoninę Milerio sunkaus vilnonio palto kišenę.

— Prašom, — Meisas padavė paltą kolegai. — Žiūrėk, nesušalk.

— Tedai, noriu, kad Terą Džordan ištisai rodytų PŽT, — į Džono mobilųjį pasakė Kotenė. — Duok jai tiek laiko eteryje, kad tie, kas medžioja ją ir Lindsę, ją pamatytų ir imtų šikti į kelnes.

— Dieve brangus, Kotene! — pasibaisėjo Tedas Kaselmanas. — Raminkis!

Kotenė ir Džonas lėkė Floridos valstijos 528-uoju keliu į Orlando tarptautinį oro uostą.

— Nenoriu ramintis, — Kotenė suvokė, kad tuoj ims šaukti.

— Esu čia gana įtakingas, — atsakė Tedas, — bet vargu ar galiu naudotis kuo daugiau negu įprastais kanalais.

— Tedai, aš prašau nedaug, — ji išgirdo Tedą nervingai kostelint. — Bet tas, kas pavogė mano telefoną, tas, kas grasino man mirtimi, tas, kas sudegino Lindsės namus, yra Vašingtone. Venatori išsiaiškino, kad mano mobilusis, po paraliais, yra Baltuosiuose rūmuose. Argi ši naujiena tau nepakankamai verta dėmesio?

Kotenė dirstelėjo į Džoną, laviruojantį tarp daugybės automobilių. Ji pridengė telefoną delnu.

— Dar toli?

Jis mostelėjo į ženklą, rodantį posūkį į oro uostą.

— Turim palikti automobilį. Lėktuve būsim kelios minutės prieš skrydį.

— Tedai, mūsų lėktuvas nusileis Vašingtone be trylikos minučių ketvirtą. Tegul filmavimo grupė ir kilnojamoji stotis manęs laukia.

— Tiesiogiai to transliuoti negalim, pati žinai, — atsakė Tedas.

— Aš ir neprašau. Mes įrašysime į juostą, o galutinį variantą atsiųsiu tau, vos tik nusigausime į vietos biurą.

— Iš tos sąsajos su Baltaisiais rūmais gali išeiti sensacinga naujiena, bet gali ir ne juokais įmerkti šikną, Kotene.

— Tik pasirūpink, kad filmavimo grupė būtų pasiruošusi. Kai Džonas lieps dar kartą atsekti telefoną ir mes žinosime tikslią vietą, aš išsiaiškinsiu, kas už to slypi.

Nesiliaujantis ūžesys iš netoliese einančio 935-ojo greitkelio pasiekė Pietų 28-ąją gatvę Arlingtone, kai patarėjas nacionalinio saugumo klausimais Filipas Mileris išėjo iš „Karlailio“ restorano. Šalia ėjo žmona, o du FTB agentai poros laukė gatvėje. Mileriai ruošėsi namo po vakarienės — jie valgė vištienos ir rūkytos dešros troškinį su makaronais bei pagal Honkongo receptą pagamintą jūros ešerį. Lauke temperatūra nukrito iki minusinės, tad Mileris buvo standžiai susisagstęs storą paltą.

Kai prabangus jo Linkolno markės sedanas sustojo prie šaligatvio, įsijungė skaistūs „Sony“ profesionalios vaizdo kameros prožektoriai ir užliejo šaligatvį balta šviesa.

— Daktare Mileri!

Patarėjas nacionalinio saugumo klausimais atsigręžė į kameros šviesas.

Kotenė priėjo prie Milerio ištiesusi ranką su mikrofonu.

— Ar turite šiek tiek laiko atsakyti į klausimus šįvakar?

Vienas iš FTB agentų žengtelėjo tarp jųdviejų, bet Mileris pakėlė ranką parodydamas, kad pavojaus nėra.

— Labas, panele Stoun, — tarė jis. — Malonu matyti, kad po savo nuotykio Rusijoje grįžote gyva ir sveika. Jei norite paklausti, ką manau apie puikią „Karlailio“ virtuvę, galiu patikinti, kad mudu su ponia Miler mėgavomės kiekvienu kąsneliu, ypač karamelinio pudingo su vanilės pupelėmis. — Jis buvo beeinąs prie savo automobilio, matyt, šitaip norėdamas parodyti, kad netikėtas interviu baigtas.

— Tiesą sakant, norėjau paklausti, kodėl bandote nuskriausti aštuonerių metų vaiką.

Mileris rankos mostu paragino žmoną eiti į mašiną, o pats išpūtęs akis atsisuko į Kotenę.

— Atleiskite, nesupratau?

— Tera Džordan ir jos motina Lindsė. Ar esate girdėjęs šias pavardes?

Mileris pažiūrėjo Kotenei tiesiai į akis.

— Neturiu nė menkiausio supratimo, apie ką jūs kalbate.

— Vadinasi, neigiate esąs atsakingas už sudegintą sodybą Kentukyje?

Mileris papurtė galvą.

— Galiu atvirai pasakyti, kad kaip gyvas nesu buvęs puikioje Kentukio valstijoje. Kas čia darosi? — Jis visas įsitempė ir sudėjo rankas ant krūtinės. — Ir gal malonėtumėte išjungti kamerą?

— Vadinasi, jūs neliepėte pavogti mano mobilųjį telefoną iš mano automobilio Kentukio valstijos Loreto miestelyje, o paskui juo neskambinote kardinolui Džonui Taileriui, Vatikano diplomatui, ir nepasakėte jam, kad aš turiu liautis ieškojusi Teros ir Lindsės Džordan, antraip?.. — Nors viduje Kotenė jau virė pykčiu, susitvardė ir išliko rami bei šaltakraujiška. — Ką konkrečiai turėjote galvoje sakydamas „antraip“, kai man grasinote, daktare Mileri?

— Panele Stoun, — jo balsas aidėjo nelyginant trūkęs garo vamzdis. — Aš jums niekados negrasinau. Žinau tik, kad esate garsi žurnalistė. Neturėjau nieko bendra su jokiais gaisrais Kentukio sodybose. Jokios Teros Lindsės aš nepažįstu.

— Jos pavardė Tera Džordan, — pataisė jį Kotenė.

— Koks skirtumas? — Jis globėjiškai mostelėjo ranka. — Ir tikrai nevogiau jūsų mobiliojo telefono. Tai absurdiška. Atleiskite man, bet aš jau...

Kotenė linktelėjo už poros žingsnių stovinčiai prodiuserei. Ji nuspaudė mygtuką mobiliojo, kurį laikė rankoje.

— Daktare Mileri, — tarė Kotenė. — Šią akimirką ji renka mano numerį.

Penkias sekundes šaltoje gatvėje priešais „Karlailio“ restoraną buvo girdėti vien automobilių gausmas, sklindantis nuo greitkelio.

Mileris gūžtelėjo pečiais.

— Ką tai reiškia?

Kotenė laukė savo telefono pypsėjimo, bet jis taip ir nepasigirdo. Ji patraukė mikrofoną nuo Milerio. Kažkaip jie susimovė. Venatori sužinojo, kad telefonas čia, „Karlailio“ restorane, o Mileris akivaizdžiai buvo tas žmogus iš Baltųjų rūmų. Kaip jie galėjo suklysti?

PABĖGIMAS

Devinas stovėdamas tarpduryje kosėjo ir siūbavo į šalis užsidengęs ausis delnais, kad negirdėtų šiurpiai kaukiančių signalizacijos sirenų. Reaguodamas į švysčiojančius žiburėlius jis be perstojo mirksėjo. Jo juslės gavo per didelį krūvį, todėl jį apėmė panika. Jis švokštė pro nosį ir burną, tos perdžiūvo ir skaudėjo.

Jis pamatė, kaip Benas spiria į duris, jos dusliai dunksteli ir užsitrenkia. Devinas išgirdo pažįstamą spynos spragtelėjimą ir suprato, kad liko vienas atvirame antro aukšto vestibiulyje. Jis sustingo, jo kūnas įsitempė, delnai vis dar laikė užspaudę ausis. Galop jis apsisuko ir pasileido į viršutinę metalinių laiptų aikštelę. Kaukiančios sirenos ir blyksinčios šviesos kėlė vienintelį nepermaldaujamą poreikį — bėgti.

Devinas nusiropštė laiptais; kiekvienas žingsnis žvangėjo aidu atsimušdamas šaltame kaip ledas centrinių kompiuterių kambaryje. Jis bėgo nuo vienos sienos prie kitos ieškodamas išėjimo, kad galėtų pabėgti nuo to šiurpaus kauksmo ir žybčiojančių žiburėlių.

Galiausiai jis pastebėjo duris paskutinės lentynų su elektronika eilės gale. Jos buvo praviros — automatiškai atsidarė, kad žmonės galėtų pabėgti iš pastato kilus gaisrui. Devinas plačiai jas atidarė ir ištrūko į saulės šviesą. Sirenų kauksmas nesukeldamas aido vis tyliau sklido pastate.

Devinas nesustojo atsigręžti. Klausydamas paskutinių Beno nurodymų jis bėgo kiek kojos įkerta, vengdamas žvyruoto keliuko ir plačiais laukais skuosdamas prie tolumoje dunksančių medžių.

Pagaliau miško ūksmėje Devinas atitraukė delnus nuo ausų. Kraujas dabar tvinkčiojo galvoje garsiau negu sirenos, nuo kurių pabėgo. Kiekvieną širdies dūžį jis juto krūtinėje, kakle, smilkiniuose, net blauzdose, o plaučius gėlė kaskart įnirtingai gurkštelėjus oro. Jam sutraukė šono raumenis ir jis ėmė svirduliuoti. Išsekęs, nusivaręs, sutrikęs jis skverbėsi giliau į miško prieglobstį. Netrukus jis nebegalėjo paeiti ir susmuko.

Devinas išsitiesė kniūbsčias; šnerves užkimšo šaltas kvapas drėgnos žemės ir augmenijos, pūvančios po traškia neseniai nukritusių lapų pluta. Devinas sukosėjo ir nuspjovė prie lūpų prilipusį purvo gniužulą.

Kai ėmė kvėpuoti lygiau, prišliaužė prie medžio ir atsišliejo į šiurkščiažievį kamieną. Gerą valandą jis sėdėjo ir skaičiavo rudens lapus — Floridos pietuose niekada nebuvo jų matęs — ir dėjo juos į krūveles po šimtą. Jį apsupo kalneliai iš ryškių geltonų, raudonų ir oranžinių spalvų derinių.

Devinui ėmė urgzti pilvas ir jis suvokė esąs alkanas. Jis atsistojo ir ėmė suktis ratu, tarsi ieškodamas kokios gairės ar ženklo, kuris parodytų, į kurią pusę eiti. Bet nebuvo jokių gairių, nieko pažįstamo, vien tamsus bekraštis miškas. Jis išsirinko kryptį, priešingą tai, iš kurios atėjo, ir leidosi į kelią.

Ėjo valandos, miškas patankėjo nuo prižėlusių šiurkščių brūzgynų, gervuogių ir uogų nebevedančių krūmų su panašiais į adatas spygliais — jie badė Deviną ir draskė jam džinsus.

Saulei nusileidus Devinas pasidavė nuovargiui. Jis išsirinko lopinėlį tarp storų dviejų medžių kamienų ir jį nusivalė. Valydamas įsivarė į nykštį spyglį, ir tas skaudžiai pradrėskė odą. Devinas suklykė — garsas buvo toks, tarsi būtų rėkęs į tuščią statinę — paskui įsikišo nykščio galą į burną ir ėmė čiulpti miniatiūrinius kraujo karoliukus.

Galop jis susirangė ant šono ir lyg patrakęs ėmė kratyti prie ausies kairį delną. Devinui iš alkio urzgė pilvas, oda pašiurpo, nes oras atšalo. Jis susirietė į standų kamuolį; rankos nebekratė — pasikišo po smakru. Pasuko galvą taip, kad matytų dangaus properšėlę. Kai dangus patamsėjo, šiokią tokią paguodą jis juto skaičiuodamas žvaigždes ir ašarodamas, kol užmigo.

Devinas pabudo, kai pirma šviesa prasimušė pro medžius. Naktį jis taip sušalo, kad surinko aplink gulėjusius lapus ir kiek galėdamas daugiau užžėrė ant savęs. Jam reikėjo šlapintis, bet buvo per šalta ir per tamsu keltis. Susilaikyti irgi negalėjo: jis jau daug dienų nėjo šlapintis į tualetą. Devinas pajuto šlapimo šilumą ant šlaunų, kai jis ėmė sunktis po juo. Iš pradžių šiluma buvo gana maloni, bet paskui virto šalta drėgme, persmelkusia jį iki kaulų.

Devinas atsisėdo, ir lapai nukrito nuo jo it plunksnos nuo besišeriančio paukščio. Pažemiu driekėsi toks tirštas rūkas, kad Devinas įžiūrėjo ore mažyčius vandens lašelius. Buvo labai šalta, o jis — labai alkanas. Berniukas susigūžė, ėmė trintis delnais žastus. Vėl reikėjo šlapintis, bet jis prisiminė tą šaltį ir tvardėsi. Galiausiai nebegalėjo ilgiau kentėti.

Devinas atsistojo ir nuėjo keletą žingsnių nuo savo laikino guolio miške. Kai ištiesė ranką atsegti užtrauktuko, išgirdo garsiai pokštelint. Staiga dešinėje pusėje po raktikauliu nusmelkė deginantis skausmas ir pervėrė jį kiaurai. Apstulbęs Devinas pamatė visiškai apskritą maždaug pieštuko skersmens skylutę dešinės krūtinės pusės viršuje. Ją juosianti raudona dėmė pradėjo merkti jo marškinius.

Berniukas netoliese išgirdo balsus ir pakėlė akis. Sugurgždėjo trypiami lapai, sušlamėjo krūmai, bet tuos garsus nustelbė garsūs keiksmai.

Devinas prispaudė pirštus prie skylės audekle ir įsmeigė akis į delno kraštą, kurį ėmė vagoti kraujo dryžiai. Suglumęs jis spoksojo į tą vaizdą, bet kitą akimirką jam pakirto kojas.

Alanas įpuolė pro stiklines Stoun Kryko medicinos centro lauko duris, Kei atsilikusi pora žingsnių. Atrodė, kad žvilgančių pilkų plytelių vestibiulio grindys tarp jo ir informacijos stalelio — bekraštės.

— Devinas Olsenas, — tarė jis moteriai rausva savanorės uniforma.

Kei priėjo, palietė jo delną, ir jų pirštai susipynė.

— Keturi šimtai šešta palata, — žiūrėdama į bloknotą tarė moteris. — Pediatrijos skyrius.

Alanas nusisuko nuo savanorės, apsidairė po vestibiulį ir iškart pamatė liftus.

Kei pastebėjo nemandagų jo poelgį.

— Ačiū, — tarė ji moteriai ir nuėjo Alanui iš paskos tokiais pat dideliais žingsniais kaip jis.

Jis tol maigė mygtuką, kol lifto durys pagaliau atsidarė.

Į ketvirtą aukštą jie važiavo tylėdami. Kei padėjusi galvą Alanui ant peties glostė jam delną, jis žiūrėjo į jųdviejų atspindį nerūdijančio plieno duryse. Jam daugeliu atžvilgių pasisekė. Ačiū Dievui, sūnus pasveiks. Kulka išlindo kiaurai pro petį, stebuklingai nekliudžiusi jokių gyvybiškai svarbių organų ir kaulų. Jis norėjo užduoti daug klausimų policijai, bet pirmiausia norėjo pamatyti sūnų.

Durys atsidarė. Palatos nuo 400 iki 418 buvo dešinėje. Alanas žvilgtelėjo į koridorių ir iškart suprato, kurios durys Devino palatos: prie jų ant kėdės sėdėjo uniformuotas policijos pareigūnas.

Alanas priėjo prie jo ir prisistatė.

Vyras atsistojo.

— Detektyvas Zimeris viduje.

Alanas dėkodamas linktelėjo galvą ir įėjo į Devino palatą. Kei žengė iš paskos. Jie vis dar buvo susikabinę rankomis.

Alanui įėjus vyras, sėdėjęs palatos kampe, atsistojo.

— Alanas Olsenas, — tarė Alanas tiesdamas ranką vyrui, nusprendęs, kad čia ir yra detektyvas Zimeris.

— Ar galėčiau pasikalbėti su jumis už durų? — paklausė Zimeris.

Alanas sužaibavo į jį akimis. Ką tas faras galvoja?! Juk Alanas nematė sūnaus nuo tada, kai šis buvo pagrobtas.

Kei ištiesė ranką ir uždėjo plaštaką Alanui ant širdies, šitaip parodydama, kad jį palaiko, bet podraug primindama, kad turi tvardytis. Paprastas jos gestas Alaną nuramino, tad užuot atsakęs detektyvui jis priėjo prie Devino lovos.

Miegantis berniukas atrodė nepaprastai išblyškęs ir mažas tarp standžiai užtrauktų baltutėlių patalų ir pilkų, sterilių palatos sienų ir grindų. Alanas nubraukė plaukus sūnui nuo veido.

— Ei, šaunuoli, — tarė jis, — atėjo tėtis.

Devinas iš lėto atsimerkė ir du kartus sumirksėjo, abusyk susiraukdamas.

— Viskas gerai, Devinai. Čia aš, — pasilenkdamas arčiau tarė Alanas. Jis prisitraukė metalinę kėdę, kad galėtų atsisėsti šalia sūnaus. Tada ir pastebėjo, kad sūnus pririštas prie lovos. Jis palietė Devino ranką. Dieve, kam jie taip padarė?

Devinas užsimerkė ir vėl nugrimzdo į miegą.

Alanas atsistojo ir pažiūrėjo į Kei.

— Pabūk su juo. Aš netrukus grįšiu.

— Pone Olsenai, — tarė Zimeris, — mums reikia pasikalbėti.

— Velniai rautų, duokit man vieną minutę! — sukuždėjo Alanas. Jis ištipeno iš palatos ir pasuko prie slaugytojų posto.

— Prašau atrišti mano sūnų, — tarė jis prie stalo sėdinčiai slaugytojai. — Negalima taip su juo elgtis. Jūs nesuprantat.

— Atleiskit, pone. Jūs esat?..

— Mano sūnus guli keturi šimtai šeštoj palatoj, jo rankos pririštos prie lovos. Noriu, kad jį atrištų.

— Devinas gavo raminamųjų, pone Olsenai, nes kartais ima blaškytis ir ištraukia lašinės žarneles, — ji pažiūrėjo į Alaną. — Jūs juk ponas Olsenas, ar ne?

Alanas linktelėjo.

— Jeigu davėte jam raminamųjų, kurių velnių reikėjo jį rišti?

Alanas perbraukė pirštais plaukus.

— Jo paties saugumui, pone.

— Ne, ne, ne, — kartojo Alanas netekdamas kantrybės. — Devinas serga autizmu. Nejaugi niekas jums to nesakė?

Moteris papurtė galvą.

— Koks mulkis davė tokį nurodymą? — vos to paklausęs Alanas suprato, kad dabar tai nesvarbu. — Klausykit, Devinui būdingos nedidelės elgesio keistenybės... jos neišvengiamos... pavyzdžiui, jis krato prie galvos delnus. Jeigu jam bus draudžiama taip daryti, tai sukels nepakeliamą neviltį. Įsivaizduokit, kad jus užpuola baisiausias niežulys, o jums pririša rankas prie lovos, kad negalėtumėte kasytis. Kaip jaustumėtės ištisas valandas šitaip išgulėjusi? Tas pats ir jam. Turite tučtuojau su kuo nors pasikalbėti, nes aš grįšiu ir nupjausiu tuos raiščius. Darykite visa, ką turite, kad jis neišsitrauktų lašinės žarnelių, tik neriškite jo prie lovos. Supratot, ką norėjau pasakyti?

— Pažiūrėsiu, kuo galiu padėti, — atsakė slaugytoja.

— Na ir gerai.

Alanas paržingsniavo į Devino palatą jau ieškodamas kišenėje lenktinio peilio. Jei būtų skridęs ne „KiberSis“ bendrovės reaktyviniu lėktuvu, o keleiviniu laineriu, peilis dabar būtų gulėjęs lagamine.

Detektyvas Zimeris laukė prie Devino palatos durų.

— Nenorėjau jūsų skubinti.

Alanas nuleido detektyvo žodžius negirdomis ir pro jį įėjo į palatą. Kei jam linktelėjo ir nusišypsojo. Devinas vis dar ramiai miegojo. Netardamas nė žodžio Alanas nupjovė raiščius.

— Štai taip, šaunuoli, — sušnabždėjo jis, paskui pasisuko į Kei ir tarė: — Jeigu prabus, pakviesk mane. Būsiu vestibiulyje.

Kei suėmė Alano delną, prisikišo prie lūpų ir pabučiavo.

— Nesijaudink.

Alanas atatupstas išėjo iš palatos ir pridarė duris.

— Gerai, — tarė jis Zimeriui, — kalbėkit.

— Pone Olsenai, mes radom Devino pagrobėją.

MILERIS

Kotenė apstulbusi žengtelėjo atatupsta. Ji buvo įsitikinusi, kad nufilmuos Milerį meluojantį, bet joks mobilusis nesuskambo.

Ji taip susigėdo, kad buvo pasirengusi atsiprašyti ir, jei reikės, pulti ant kelių. Staiga Kotenė pamatė, kad karinga išraiška dingo iš Milerio veido — dabar jis atrodė suglumęs, o dešinė jo ranka nusileido prie palto šono.

— Kas jūsų kišenėje, pone Mileri? — paklausė ji vargais negalais išspausdama žodžius iš perdžiūvusios burnos.

Milerio veide dabar atsispindėjo šokas. Patarėjas nacionalinio saugumo klausimais nuleido akis į savo paltą, dvejodamas įkišo ranką į kišenę ir ištraukė vibruojantį mobilųjį telefoną. Sumišęs ištiesė jį tarsi kirsti pasirengusią gyvatę.

— Neketinate atsiliepti? — paklausė Kotenė.

— Nenumanau, kaip jis atsidūrė mano palte, — tarė Mileris spoksodamas į telefoną savo rankoje.

— Arba numanote ir meluojate, — atsakė Kotenė, — arba kažkas Baltuosiuose rūmuose sužinojo, kad mes lokatoriumi nustatėme, kur jis, ir įkišo jums į paltą siekdamas mus suklaidinti. Pone Mileri, radome jį ne aklai. Mes gavome sąrašą visų buvusių Baltuosiuose rūmuose tuo metu, kai buvo sužinotos telefono koordinatės. Antrą kartą buvo išsiaiškinta, kad telefonas „Karlailio“ restorane. Tada mūsų darbuotojai patikrino visus lankytojus. Tas nedidelis gimtadienio vakarėlis restorane buvo surežisuotas Palydovinių žinių tinklo, kad galėtume nesukeldami įtarimo nufotografuoti visus svečius. Nusiuntėme nuotraukas mūsų tyrimų skyriui, ir žinot ką? Paaiškėjo, kad jūs vienintelis prieš tai buvote Baltuosiuose rūmuose. Kokią kitą išvadą turėčiau padaryti?

Mileris apsidairė tarsi norėdamas pažiūrėti, kaip reaguoja aplinkiniai.

— Prieš mums transliuojant šį epizodą kaip sensacingą laidą, ar nenorėtumėte aptarti jį su manim prie keturių akių?

Mileris dirstelėjo į laikrodį, tada mostelėjo restorano durų link.

— Ko gero, galiu jums skirti minutėlę, panele Stoun.

Netrukus Kotenė ir Mileris vienudu buvo restorano administratoriaus kabinete. PŽT filmavimo grupė laukė kilnojamoje televizijos stotyje, o du FTB agentai ir Milerio žmona įsitaisė vienoje iš paskubomis uždaryto restorano kabinų.

— Pirmiausia man padarė įspūdį, kad darbavotės labai kruopščiai ir nustatėte vienintelį įtariamąjį — mane, — tarė Mileris. — Bet man nė motais, tikite manimi ar ne. Faktas yra tas, kad aš nemeluoju, — jis palinko į priekį ant kėdės. — Man labiausiai rūpi, kad telefonas buvo mano kišenėje. Tai reiškia, kad kažkas tyčia jį ten įkišo, — jis įsmeigė akis į kitoje rašomojo stalo pusėje stovinčią Kotenę. — Kalbame apie grupę žmonių, turinčių teisę žinoti didžiausias valstybės paslaptis, pradedant prezidentu ir jo padėjėjais, — Mileris pasitrynė apatinę lūpą. — Posėdyje, kuriame dalyvavau, buvo visa šalies vyriausybė, du Jungtinio štabo viršininkai ir Centrinės vadovybės viršininkas. Nėra ko nė sakyti, kad dalyvavo viceprezidentas ir vyresnieji pagalbiniai darbuotojai. Be to, po rūmus vaikštinėjo kiti darbuotojai — iki virėjo imtinai.

— Gal kas nors iš jų buvo pirmą kartą — o gal nustebote ką nors pamatęs? — paklausė Kotenė.

— Be dalyvavusiųjų posėdyje, nieko daugiau negaliu pažinoti, — Mileris spoksojo į tolį tarsi prisimindamas žmones, buvusius tame kambaryje. Galop tarė: — Bent jau vyriausybės posėdyje tokių nebuvo. Net generolus mačiau jau kelintą kartą.

— Minėjote pagalbinius darbuotojus. Gal kuris nors neseniai pradėjęs dirbti Baltuosiuose rūmuose? Gal ko nors nebuvote matęs anksčiau?

— Nė vieno nepažįstamo veido nepastebėjau. Ovalusis kabinetas ir Kabineto kambarys, kuriame buvome, yra vykdomosios valdžios šventovė. Ten nepatenka nė vienas, neturintis tokios teisės. Tai neįmanoma. Negaliu žinoti — gal kas nors iš nebuvusiųjų Kabineto kambaryje galėjo patekti į drabužinę. Bet įtariu, kad tokia galimybė mažai tikėtina.

Kotenė susmuko ant kėdės priešais rašomąjį stalą. Ji nenorėjo tikėti, kad koks žmogus, stovintis ant tokios aukštos politinės hierarchijos pakopos, galėtų būti susijęs su nefilimų brolija ar, dar blogiau, su puolusiais angelais.

Bandydama sugalvoti kitą galimybę Kotenė paklausė:

— Ar kas nors galėjo įkišti telefoną į jūsų paltą prieš jums atvykstant į posėdį?

Mileris patraukė pečiais.

— Šiandien į posėdį atėjau pavėlavęs, nes važiavau į Baltuosius rūmus iš namų. Samdau du žmones, namų šeimininkę ir sekretorę. Taigi lieka mano žmona ir šuo. Abu man neapsakomai ištikimi, — jis nusišypsojo.

— Tikiu jumis, — nusišypsodama jam tarė Kotenė. — Turiu galvoje, tuo, ką sakote apie ištikimybę, — ji išsitraukė iš kišenės bloknotėlį ir kažką užsirašė. — Bet faktas lieka faktu: jūs turėjote mano telefoną, pavogtą iš manęs Kentukyje, Lorete, kai aiškinausi, kur dingo viena motina su dukra. — Kotenė pabarbeno rašiklio galu į bloknotą. — Atrodo, mes atsidūrėme aklavietėje.

Mileris sudėjo rankas ant stalo ir tyliai tarė:

— Kas čia per velniava?!

Po pusvalandžio Kotenė, Mileris su žmona ir FTB agentai išėjo iš „Karlailio“ restorano. Kotenė stovėjo ant šaligatvio ir žiūrėjo, kaip patarėjas nacionalinio saugumo klausimais padeda žmonai atsisėsti ant užpakalinės linkolno sėdynės. Įlipęs jai iš paskos, Mileris atsigręžė į Kotenę ir raminamai linktelėjo. Kitą akimirką automobilis nurūko į Virdžinijos naktį.

Eidama į PŽT kilnojamąją stotį Kotenė suvokė: jei paaiškės, kad Mileris sakė jai tiesą, šalis bus siaubingai sukrėsta.

BUM BAM

Ligoninės koridorius buvo šaltas ir bespalvis. Kur bepažvelgtum — vien pilka ir balta, tik šen ir ten dulsvai žali lopinėliai. Žmogus čia gali apsirgti vien nuo tos vėsos ir nuobodžios aplinkos, pamanė Alanas.

— Jūsų sūnui pasisekė, — tarė detektyvas Zimeris.

— Panašu, kad taip, — atsakė Alanas. — Gydytojo dar nemačiau, bet kalbėjau su juo telefonu. Devinas pasveiks. — Alanas dirstelėjo į policininką, vis dar sėdintį prie palatos durų, paskui vėl į Zimerį. — Norėčiau, kad paaiškintumėte daugiau apie tai, kas nutiko. Sakot, kad sučiupot tą šunsnukį? Tikiuosi, jis smilks pragare.

— Ko gero, jūsų noras šiuo metu virsta tikrove. Tas žmogus negyvas, — atsakė Zimeris. — Radome jį šįryt.

Alanas įsmeigė akis į detektyvą.

— Kas jis? Kodėl jis taip padarė? Būkit geras, pasakykit, kad jis nebuvo koks iškrypėlis, vaikų tvirkintojas. Kadangi išpirkos nebuvo pareikalauta, galvojau tik viena... Nors gydytojas sakė, kad nematyti jokių akivaizdžių ženklų, kad Devinas buvo kaip nors lytiškai tvirkinamas. Bet, velniai rautų, kas gali žinoti, ką tas žmogus galėjo padaryti mano sūnui.

— Galite nusiraminti, pone Olsenai, — atsakė Zimeris. — Nieko panašaus nenutiko. Gal atsisėskime laukiamajame?

— Ne, noriu būti čia, jei Devinas pabus.

— Suprantu. Leiskite pirma užduoti klausimą, o tada galėsime kalbėtis. Ar prisimenate neseniai nuskambėjusį finansinį skandalą su „Neprilygstama sveikatos apsauga“, pelno siekiančiu medicinos sindikatu?

— Be abejo, — atsakė Alanas. — O kuo jis čia dėtas?

— Ar prisimenate, kad vienas iš tirtų dėl nusikalstamos veiklos sindikato šulų buvo toks Bendžaminas Rėjus?

— Taip, — atsakė Alanas ir suglumęs linktelėjo galvą. — Jo partneris jau už grotų. Skaičiau, kad Rėjus mirė ir jo nespėjo nuteisti.

— Taip tik atrodė. Matyt, ponas Rėjus turėjo pakankamai pinigų, kad surežisuotų savo mirtį — viskas, pradedant jo mirties liudijimu ir baigiant kremavimu, buvo tik akių dūmimas. Rėjus nemirė. Jis slėpėsi nuošalioje trobelėje prie Ozarko nacionalinio miško pasivadinęs Benu Džeksonu. Bet jis pristigo pinigų. Vyriausybei pavyko susitarti su užsienio bankais konfiskuoti jo indėlius, kad galėtų grąžinti pinigus akcininkams. Rėjaus padėtis tapo beviltiška ir jis nusprendė pamėginti pagrobti vaiką dėl išpirkos. Jis sužinojo, kad esate turtuolis, vienturčio sūnaus tėvas. Nemanau, kad jis ketino padaryti ką bloga jūsų sūnui — jis ne žudikas, o tik žmogus, padaręs vadinamąjį inteligentišką nusikaltimą, — ir tikėjosi šiuo vieninteliu žingsniu gauti iš jūsų tiek pinigų, kad jam užtektų iki gyvenimo pabaigos.

— Bet niekas nieko iš manęs nereikalavo. Nesulaukiau jokio telefono skambučio, negavau jokio išpirkos reikalaujančio laiškelio.

— Tiesiog jis nespėjo jo išsiųsti. Kas žino, ko jis delsė? Gal tik laukė, kol aprims triukšmas. Matyt, jis laikė Deviną savo trobelėje. Ten mes ir radome Rėjų — susmukusį ant rūsio grindų šalia kelių jūsų sūnaus daiktų. Likimo ironija: atrodo, jis mirė nuo širdies smūgio — jis suvaidino, kad taip jam ir nutiko prieš pat paskelbiant nuosprendį. Tikras likimo pokštas, sutinkate? — Zimeris akimirką nutilo, bet kai Alanas nenusijuokė, kalbėjo toliau: — Radome jums adresuotą laiškelį, reikalaujantį pustrečio milijono dolerių išpirkos. Pirminis tyrimas rodo, kad Rėjus pakratė kojas ir nespėjo jo išsiųsti.

— O Dieve! — trindamasis žandus šūktelėjo Alanas. — Be jokių kalbų būčiau sumokėjęs tiek ir daugiau.

— Nė kiek neabejoju, pone Olsenai. Bet nespėjęs gauti išpirkos jis griuvo negyvas, ir Devinas išėjo į miškus. Baigėsi maloniu kerštu, nemanote?

— Jei nekalbėsime apie tai, kad Devinas buvo sužeistas.

— Ne, žinoma, ne tai turėjau galvoje. Šiaip ar taip, kokia laimė, kad viskas taip susiklostė. Medžiotojai, pataikę į Deviną, galėjo pulti į paniką ir jį palikti, bet jie taip nepadarė. Tvyrojo rūkas, tad mes manome, kad įvyko nelaimingas atsitikimas. Tiesą sakant, rūkas tam tikra prasme padėjo. Jei Devinas būtų buvęs ne už dvidešimties metrų, o už dviejų šimtų, iš to trisdešimt trečio kalibro šautuvo paleista kulka būtų suplėšiusi petį į gabalus. Tikriausiai jis būtų mirtinai nukraujavęs medžiotojams nespėjus išvesti jo iš miško. Tačiau jis buvo taip arti, kad kulka išlindo kiaurai. Žinot, tie vyrai buvo ganėtinai sukrėsti, kai čia atvažiavo. Pakeliui jie paskambino 911 ir paprašė pranešti, kad važiuoja į šį medicinos centrą. Aišku, spręs apygardos prokuroras, bet aš abejoju, ar jiems bus pateikti kokie nors kaltinimai. Nežinau, kokią išvadą padarys FTB, bet veikiausiai tą pačią.

— Be abejo, — atsakė Alanas. — Suprantu, kad įvyko nelaimingas atsitikimas.

— Alanai! — iš Devino palatos pasigirdo Kei balsas.

— Prašau atleisti, — tarė Alanas ir paliko Zimerį vestibiulyje.

— Kažkas pabudo, — melodingu balsu pranešė Kei ir paglostė Devinui galvą. — Atėjo tėvelis, brangusis.

Alanas pabučiavo sūnui į kaktą.

— Kaip jautiesi, dički?

Devinas keletą kartų sumirksėjo ir nusuko akis į šoną.

— Jis niekam nieko nesako, — priėjęs Alanui už nugaros tarė Zimeris. — Nebendrauja. Jis kalba?

— Žinoma, kalba, — atrėžė Kei. — Jis autistas, bet ne nebylys.

Zimeris gūžtelėjo ir pakėlė rankas.

— Menkai išmanau apie tą autizmą. Nenorėjau jūsų įžeisti.

— Nieko baisaus, — atsakė Alanas. Jis pamojo Zimeriui, nuėjo prie atvirų durų ir ėmė ramiai aiškinti, stengdamasis kalbėti taip tyliai, kad jo balso nebūtų girdėti per prijungtų prie Devino aparatų ūžesį. — To nesupranta net specialistai. Devinas kalba. Jis turi neregėtų gabumų tam tikroms sritims. Jo kalbos raida sutrikusi, bet ne... Sunku tai paaiškinti. Jo smegenys veikia kitaip negu visų žmonių.

— Gal jums pavyktų įtikinti jį kalbėtis su mumis, — tarė Zimeris. — Mums reikia užduoti jam keletą klausimų.

— Kažin ar pavyks, — atsakė Alanas. — Bendravimo pobūdis, reakcija į nepažįstamus žmones, santykiai su kitais — visa tai nenuspėjami dalykai. Aišku tik viena: dažniausiai nieko gero tikėtis negalima.

— Jo pagalba mums padėtų užbaigti visą šį reikalą.

— Pamėginti galime, — atsakė Alanas, — bet nėra jokios garantijos, kad jis pasakys jums ką nors naudinga. Dabar jaučiuosi nusivaręs ir noriu tik pasidžiaugti sūnaus draugija. Neprieštarausit, jei pabandysim padaryt tai rytoj?

— Žinoma, ne, — tarė Zimeris. — Bet federalinės valdžios agentai irgi norės kai ko paklausti. Jie turėtų netrukus čia pasirodyti. Žinau, kad jau buvo išsirengę į kelią. Noriu jus perspėti: nemanau, kad jie tokie jautrūs kaip mes, vietos policininkai. — Zimeris suraukė kaktą. — Tai tik mano kukli nuomonė. Šiaip ar taip, dabar, kai jūs čia, paleisiu prie durų budintį policininką, bet pats grįšiu rytoj ryte.

— Gerai, — tarstelėjo Alanas.

Alanas paspaudė detektyvui ranką, grįžo prie lovos ir pažvelgė į Deviną.

— Na ką, šaunuoli, patyrei įspūdingą nuotykį. Nori apie jį pasikalbėti?

Devinas papurtė galvą. Metė žvilgsnį į grindis, paskui apsidairė po kambarį tartum aiškindamasis, kas jame yra, tik tada pažiūrėjo į tėtį.

— Sulčių, — tarė.

— Nori obuolių sulčių? — paklausė Kei.

Devinas papurtė galvą.

— Apelsinų? — pasiteiravo Kei.

Devidas mostu parodė „ne“.

— Šimtaprocentinės daržovių sultys. Sudėtis: pomidorų koncentratas, vanduo, koncentruotos morkų, salierų, burokėlių, petražolių, salotų, rėžiukų ir špinatų sultys, druska, vitaminas C (askorbo rūgštis), pagardai, citrinų rūgštis...

— Sultys „V8“, — pertarė jį Alanas atpažinęs sūnaus berte išbertus komponentus — buvo girdėjęs juos šimtus kartų. Devinas įsidėmėdavo viską, ką perskaitydavo, net maisto produktų etiketėse. Vunderkindas, pamanė Alanas. Jam buvo gaila, kad nesupranta sūnaus mąstymo. — Vargu ar jie čia turi „V8“, — šypsodamas berniukui atsakė. — Ko gero, mums teks tenkintis paprastomis pomidorų sultimis.

Nors atrodė, kad Devinas su tuo nesutinka, jis linktelėjo galvą.

Pabeldė į duris, ir jie atsigręžė į tamsų siluetą ant slenksčio.

— Ponas Olsenas? Aš esu agentas Roselis iš FTB.

— Jei neprieštaraujate, pasikalbėsiu su jumis už durų, — atsakė Alanas. — Laukiamajame.

Agentas atatupstas pasitraukė į vestibiulį.

— Atrodo, tavo tėtis turi daugiau lankytojų, — paaiškino Devinui Kei. — Bet mes puikiai išsiversime ir be jo, ar ne, Devinai?

Alanas pakštelėjo Kei į skruostą, pataršė sūnui plaukus ir nuėjo prie agento Roselio.

— Tara bum bam, — tėvui išėjus pasakė Kei Devinas.

— Oi, ne, — nenorėjo sutikti Kei. — Juk žinai, kad man jis prastai sekasi.

— Tara bum bam, — iki ausų išsišiepdamas pakartojo Devinas.

Šį žaidimą jis dažnai mėgdavo žaisti. Jo išmokė Alanas. Tai buvo kiek pakeistas studentų išgertuvių žaidimas. Kei žinojo, kad Devinui ypač patinka žaisti su ja, nes labai lengvai laimėdavo. Vienas iš jų imdavo skaičiuoti pradėdamas nuo vieno, paskui pakaitomis sakydavo kitą skaičių. Priėjus trejetą, o paskui paminėjus kiekvieną trijų kartotinį ar skaičių su trejetu, užuot ištarę skaičių, jie turėdavo sakyti „tara bum“. Vietoj septyneto, jo kartotinio ir skaičių su septynetu jie sakydavo „tarabam“. Kai skaičius būdavo ir trejeto, ir septyneto kartotinis, ar kai turėdavo bet kokį trejeto ir septyneto derinį, reikėdavo sakyti „tara bum bam“. Jie dažnai žaisdavo, tad Kei neblogai laikydavosi iki kokių 252, bet paskui ji greitai imdavo atsilikti. Alanas maždaug po 1225 paprastai išsitraukdavo kalkuliatorių. Devinas jam leisdavo, kad tik galėtų žaisti toliau. O žaidžiant su Kei jam, rodės, tiesiog patinka laimėti.

— Na, gerai, — nusileido Kei. — Vienas.

— Du, — tarė Devinas.

— Tara bum.

— Keturi.

— Penki.

— Tara bum.

— Tara bam, — tarė Kei ir atsiduso. — Ar tau nebuvo baisu tame miške vienam? Tikriausiai baisiai išsigandai.

— Aštuoni, — tarė Devinas.

— Tara bum, — ji nubraukė plaukus Devinui nuo kaktos. — Džiaugiuosi, kad vėl grįžai namo. Žinau, kad tau sunku nustygti vietoje, tad tikriausiai buvo velniškai nuobodu.

— Dešimt. Aš žaisdavau žaidimus. Žaidimus. Žaidimus. Žaidimus. — Devinas pakratė ore plaštakas.

Kei sučiupo jo rankas ir nuleido.

— Ė, Devinai, ištrauksi lašinės žarneles!

— Tara bum bam. Tara bum bam. Tara bum bam.

— Gerai, Devinai, gerai. Ramiau, — tarė Kei. — Vienuolika. Ar žaidimai buvo smagūs? Ką žaidei? Ar tau gerai sekėsi?

— Tara bum. „Didvyrių kuopą“. Kodą. „Didvyrių kuopą“.

— Tara bum. Ar tau gerai sekėsi „Didvyrių kuopos“ žaidimas, Devinai?

— Tara bam, — Devinas ėmė mėgdžioti žaidimo garso efektus ir judinti įsivaizduojamas vaizdo žaidimo svirteles.

— Tara bum, — žaidė toliau Kei. — O kodas? Ar jį irgi gerai sekėsi žaisti? Papasakok man daugiau apie tai, Devinai.

— Šešiolika. Devinas gudrus.

— Kodėl Devinas gudrus? Baigei kodo žaidimą?

— Žaisk, Kei, žaisk.

— Žaisiu, kai papasakosi man daugiau apie kodą. Ten buvo „Likimo“ kodo žaidimas?

— Sakyk „tara bam“. Devinas gudrus. Sakyk, Kei. Žaisk.

— Tara bam, — atsakė Kei. — Papasakok man, koks tu gudrus.

Devinas ėmė kalbėti garsiau, tarsi būtų susijaudinęs.

— Bum bam, bum bam, tara tara.

Kei atsiduso — jai ėmė trūkti kantrybė.

— Aš žaidžiu, Devinai! Aštuoniolika. Norėjau pasakyti, tara bum.

— Devyniolika. Bum bam tara, bum bam tara.

— Liaukis, Devinai! Papasakok man apie kodą, ir tiek.

— Tara, tara, tara bum. Žaisk.

— Dvidešimt, — burbtelėjo Kei. — Dvidešimt, velniai rautų. Dabar paaiškink man, kodėl esi toks gudrus. Baigei kodo žaidimą?

Devinas ėmė sukioti galvą į šalis į taktą savo kartojamam žaidimo pavadinimui.

— Tara bum bam, tara bum bam, tara bum bam. Toks žaidimo pavadinimas, o ne bum bam tara tara. Štai koks gudrus Devinas.

Jis ėmė purtyti plaštakas prie ausų, bet Kei nekreipė į tai dėmesio. Jos veidas staiga išbalo. Ji sugriebė Deviną už riešų neleisdama judinti.

— Nori pasakyti, supainiojai kodą? Sukeitei skaičius vietomis?

Devino veidas nušvito iš pasididžiavimo.

— Devinas gudrus.

Kei paleido berniuko riešus, pakėlė nuo grindų rankinę ir ėmė raustis. Galop išsitraukė mobilųjį telefoną ir atvožė dangtelį. Tada priėjo prie lango ir nusisukusi nugara į Deviną nuspaudė greito rinkimo mygtuką.

EMZAROS KNYGA

Meisas pasitraukė į šalį ir palaukė, kol turistų iš Azijos grupė nuėjo nuo Džeimso Smitsono memorialo, pastatyto jo garbei pavadinto instituto pilyje. Apsaugininkas pasakė Meisui, kad jo grupė — paskutinė įėjusi, tad jis galės apie dešimt minučių pabūti čia vienas, kol salė bus uždaryta. Meisą intrigavo solidi instituto kolekcija ir jis dažnai ateidavo čia medituoti tarp šimtmečių senumo relikvijų. Kai stovėdamas pagerbė instituto įkūrėją, išgirdo balsą:

— Jis buvo nesantuokinis Nortumbrijos hercogo ir Elžbietos Hangerford sūnus.

Meisas pasisuko ir pamatė atokiau stovintį Senį.

— Kai kurie didžiausi vyrai istorijoje buvo pavainikiai, — tarė Meisas. — Šis mirė Genujoje, bet Aleksandras Grejamas Belas atvežė jo palaikus čia. — Meisas pažvelgė savo vadovui į akis tikėdamasis sušvelninti smūgį, kurį padarė kiek anksčiau, kai pranešė blogų naujienų ir paprašė šio pasimatymo. O naujienos buvo tokios: negana to, kad berniukas pabėgo neužrašęs Torui viso „Hado“ kompiuteriui reikalingo operacinės sistemos kodo — ko gero, vaikiščias dar tyčia sukeitė jo dalis vietomis. Be to, bankininkas ir Toro padėjėjas negyvi. Galiausiai antras Torui atsiųstas todžio gabalas paaiškėjo esąs ne ką patikimesnis už apirusį pirmą. — Gaila, kad Smitsonas nesivargino papildyti šios didžiulės kolekcijos gaminiais iš todžio.

— Tuomet viskas būtų buvę pernelyg lengva, Pursanai, — Senis priėjo prie Meiso. — Ar Toras sužinojo, kur vaikas?

— Jis visą dieną ieškojo miške, bet nerado jokių berniuko pėdsakų. Man paliepus jis nuvežė Džeksono lavoną į bankininko trobelę kartu su keliais berniuko daiktais.

— Toras privalo pasirūpinti, kad nei vieno, nei kito pėdsakų neliktų „Hado“ patalpose, — tarė Senis. — Jei ten pasirodys valdžios atstovai, jie turi pamatyti vien krūvelę apleistų pastatų apleistame radaro komplekse.

— Mes sutvarkėme visus popierius. Iš jų matyti, kad vieną iš pastatų naudoja interneto duomenų kaupimo bendrovė, įsikūrusi Vidurio Vakaruose. Vidaus reikalų departamente ji užregistravusi ilgalaikę nuomos sutartį. Taigi visi dokumentai tvarkingi, jei Torui kartais tektų įrodyti turint leidimą ten būti. — Meisas stebėjo stojišką nukaršusio Senio veido išraišką. — Visus šiuos nesklandumus galima išspręsti. Didesnė bėda yra ta, iš kur mes gausime gerai išsilaikiusio todžio šaltinį. Mes turėjome tik keletą Nojaus laivo lentgalių. Gerokai pavargome, net kol išgavome iš jų susikristalizavusios Gyvybės medžio dervos.

Senis nusišypsojo — ta visažinio išraiška dažnai erzindavo Meisą.

— Vadinasi, turime išsiaiškinti, ar dar kas nors nebuvo padaryta iš tos susikristalizavusios Gyvybės medžio dervos.

Meisas įtemptai mąstė stengdamasis prisiminti šią Biblijos istoriją, bet niekas neatėjo į galvą.

— Jeigu gaminių ir buvo, argi jie nebūtų dingę per tvaną?

— Gal kas nors buvo paimta į Nojaus laivą. Jei iš Gyvybės medžio buvo padarytas koks gaminys, Nojus, be abejo, būtų garbinęs jį kaip didžiausią šventenybę. Jis tikrai būtų pasiėmęs ją į laivą. Žinoma, nereikia pamiršti ir akivaizdaus dalyko: Nojaus laivo mediena buvo išdalyta ir panaudota naujame pasaulyje statyti namams, gaminti baldams ir įnagiams. Ko gero, vertėtų pamėginti atsekti Nojaus šeimos palikuonis. Ką gali žinoti, kas buvo perduota iš kartos į kartą?

— Pone sekretoriau, — tarė prisiartinęs prie jo jaunas FTB agentas, — mes turėsim išeiti po penkių minučių.

Meisas rankos mostu jam parodė tuoj ateisiąs, palaukė, kol vyras grįžo prie durų, vedančių prie instituto steigėjo sarkofago, tada paklausė:

— Kaip galim sužinoti, kas galėjo išlikti?

— Esama daugybės senų raštų apie Nojų ir jo giminę — dokumentų, kuriuos Bažnyčia galiausiai atmetė per pirmą Nikėjos susirinkimą. Dingstis buvo ta, kad kai kurie jų būtų prieštaravę tuometei Bažnyčios doktrinai ir, galimas daiktas, nuvedę krikščionių tikėjimą klaidinga linkme. Kad taip neatsitiktų, raštai buvo sunaikinti arba paslėpti nuo žmonių akių.

— Kurio mes turėtume ieškoti? — paklausė Meisas.

— Man ateina į galvą vienas — Emzaros knyga.

— Kas tai?

— Pursanai, — atlaidžiu balsu atsakė Senis, — maniau, kad daugiau išmanai tuos dalykus.

— Senovės raštai nėra mane dominanti tema.

— Neišsiversime be tokių senovės raštų kaip Emzaros knyga, jei norime, kad Hado projektas būtų sėkmingas, — jis piktai dėbtelėjo į Meisą. — Emzara buvo Nojaus žmona. Pradžios knygoje jos vardas nepaminėtas, bet ji įvardyta Jubiliejų knygoje7. Judėjai vadino ją Naama, bet man labiau patinka vėlesnis vardas. Emzara buvo oficiali jų išbandymų metraštininke ir gerai užrašinėjo tą įvykį. Be kita ko, ji sudarė laive buvusių daiktų ir gyvių aprašą. Galbūt ji užrašė šeimos istoriją po tvano. Taigi Emzaros knyga gali atvesti mus prie dar vieno todžio šaltinio.

— Pone sekretoriau... — eidamas prie Meiso tarė agentas.

— Ateinu.

Meisas palaukė, kol vyras pasišalino.

— Kur yra ta Emzaros knyga?

— Kitų labai geidžiamų senovinių tikėjimo relikvijų kolekcijoje.

Meisas akimirksniu suvokė, ką jis turi galvoje.

Kai jie buvo beišeiną, Senis tarė:

— Reikia surišti dar vieną trukusį siūlą — išspręsti tavo vyriausybės kolegos reikalą.

Meisas nusišypsojo.

— Šią akimirką jis jau sprendžiamas.

NAUJIENA

Lindsė papureno pagalves pageltusiais užvalkalais stengdamasi, kad jos atrodytų patraukliau. Šįryt ji sutvarkė jau trečią kambarį, o buvo dar tik lygiai aštuonios. Dauguma svečių buvo arba žvejai, keldavęsi prieš švintant, arba tolimųjų reisų sunkvežimių vairuotojai — šie beveik visą laiką būdavo pasikabinę ant durų korteles su užrašu „Prašom netrukdyti“.

Ji palygino lovatiesės raukšles ir žengtelėjusi atgal apžiūrėjo. Audeklas buvo išblukęs kaip ir kiekvieno „Dos Palmas“ motelio kambario sienos bei kilimai. Bet Lindsė žinojo, kad patalynė švari, nes ją visą pati skalbė. Motelio vadovybė nedavė baliklio, tik pigių skalbiamųjų miltelių — girdi, baliklis pamažu suės audinį ir sutrumpins patalynės amžių. Bet Lindsei atrodė, kad būtų visai neblogai, jei kai kurių paklodžių ir rankšluosčių vargai pasibaigtų. Baliklio ji nusipirko netoliese esančiame prekybos centre. Laikė jį savo kambaryje ir pasiimdavo, kai skalbdavo motelio ir savo skalbinius.

Kol Lindsė dirbo, Tera sėdėjo ant grindų su pakeliu avižinių traškučių „Cheerios“, atsišliejusi į lovos kojūgalį.

— Stokis, — paliepė Lindsė išsiviepusi nuo minties, kas slypi kilimo gelmėse. Ji čiupo nuo vežimėlio, pastatyto už kambario durų, šviežią, bet palaikį rankšluostį. — Sėskis ant jo, — tarė mesdama jį Terai.

Tera pasitiesė rankšluostį ir sudribo ant jo vienoje rankoje laikydama traškučius, kitoje — televizoriaus pultelį.

Lindsė nuėjo tvarkyti vonios. Ji išgirdo Terą perjungiant televizoriaus kanalą.

— Tikiuosi, žiūri kokią informatyvią laidą, — šūktelėjo ji. — Jei gyventume namie, šiuo metu būtum pamokose.

Lindsė šveitė vonią, bet emalis jau seniai nustojo žvilgėjęs, taigi kad ir kiek ji valė, jis vis dar atrodė blukus ir pilkas. Ant veido užkrito plaukų sruoga ir Lindsė nubraukė ją plaštakos viršumi. Ar tai kada nors baigsis? Ji norėjo, kad jos gyvenimas būtų normalus. Lindsė atsisėdo pasikišusi kojas po savimi ir pasidėjo guminėmis pirštinėmis apmautas rankas ant kelių. Ji negalėjo atsiminti, kada jos gyvenimas buvo normalus. Tikriausiai prieš gimstant Terai. Sunku buvo prisiminti, kaip gyveno tada.

Ji dar kartą palinko virš vonios ir papurškė daugiau valiklio, tarsi jis būtų galėjęs padėti.

O kur jos draugė Kotenė? Ji net neatsiliepė į Lindsės paliktą žinutę. Pirmą kartą nesulaukusi atsakomojo skambučio iš Kotenės, Lindsė nė nebandė skambinti vėl, nes nusprendė, kad pasirodys įkyri senai draugei. Be to, jos nesimatė jau daug metų. Ką ji manė — kad garsi televizijos žurnalistė Kotenė Stoun viską mes ir pas ją atlėks?

— Kvaiša Lindsė. Kvaila per visą pilvą, — tarė balsu. — Judvi su Tera turite kapstytis pačios.

— Mama! — šūktelėjo Tera.

Lindsė nepajėgė atsiliepti. Jai atrodė, jog balsas ims lūžinėti nuo plūstančių į akis ašarų, ir nenorėjo, kad dukra išgirstų.

— Ką? — galop sugebėjo išspausti. Lindsė apskritimais šveitė išblukusį emalį vis labiau spausdama, tartum tai būtų padėję jai susitvardyti ir neapsiverkti. Nesulaukusi dukros atsakymo nustojo ir įsiklausė. — Tera?

Tyla. Lindsė metė kempinę į vonią ir atsistojo.

— Tera?

Ji neskubėdama išėjo iš vonios ir pažiūrėjo į kambarį.

Tera su „Cheerios“ pakeliu rankoje stovėjo priešais televizorių įsmeigusi akis į ekraną. Ant grindų gulėjo krūvelė traškučių žiedų.

— Kas nutiko? — paklausė Lindsė nusitraukdama pirštines ir mesdama jas ant tualetinio staliuko.

Tera smiliumi palietė televizoriaus ekraną.

Lindsė nukreipė dėmesį nuo dukros į ryto naujienų reportažą, bet spėjo išgirsti tik pabaigą.

— Taigi tai, kas galėjo virsti tragedija, baigėsi laimingai, — kalbėjo diktorius. Ekrane pasirodė vyras, apkabinantis berniuką. — Devinas Olsenas sveikas, jis grįžo namo. — Diktorius padarė pauzę. — Kitose naujienose pamatysite...

— Turim važiuoti jo pamatyti, — pareiškė Tera.

Lindsė buvo skaičiusi laikraščiuose ir mačiusi per televizorių apie dingusį berniuką, tad nudžiugo, kad jis rastas ir yra sveikas. Ji labai užjautė jo tėvą ir suprato, koks bejėgis jis turėjo jaustis. Tarsi viso to nebūtų užtekę, berniukas dar ir autistas. Dauguma dingusių vaikų su negalia istorijų laimingai nesibaigė. Iš kur tas Teros susidomėjimas?

— Kodėl turim važiuoti jo pamatyti, Tera?

— Aš jį pažįstu, — atsakė Tera.

— Nepažįsti, balandėle. Jis iš Majamio, ne iš Loreto.

— Ne, — nenorėjo sutikti Tera. — Turėjau galvoje, pažįstu jį iš anksčiau.

— Nuo kada? — Lindsė suėmė dukros delnus. — Mes niekada nesame sutikusios to berniuko.

— Tu nesi, mama, bet aš esu.

Lindsė prisitraukė Terą prie lovos, pasodino kojūgalyje ir švelniai palietė jos skruostus.

— Tai neįmanoma, — tarė.

Tera nusišypsojo — tarsi daug žinantis gerokai vyresnis už ją žmogus.

— Tavęs su manim tada nebuvo.

— Kada, boružėle? Kur tu buvai išvykusi be manęs? Kur jį sutikai?

— Kai dar nebuvau gimusi. Danguje.

ANTPUOLIS

Toras pažiūrėjo į laikrodį. Dar penkios minutės. Meisas skambins klausti naujienų, tad jis norėjo būti pasirengęs.

— Na ir šalta čia! — tarė sau trindamas nosies galiuką, kad sušildytų. Prieš kurį laiką jis sumažino temperatūrą iki dešimties laipsnių. Atšaldyti pastatą buvo būtina rengiantis milžiniškam informacijos srautui, pradėsiančiam plūsti į sistemą per ateinančias dvidešimt keturias valandas, kai Hado kirminas — slapčia tūnantis gelmėse milijonų kompiuterių visame pasaulyje — atgis, vos tik kiekviena sistema pradės tikrinti savo laiką pagal tarptautinį atominį laikrodį.

Nors duomenys iš užkrėstų sistemų informaciją apie vartotojus, kompiuterius ir paveiktų verslo įmonių tinklus net ne sruvens, bet veikiau lašės, bendras duomenų kiekis bus milžiniškas. Centriniai kompiuteriai „Hado“ būstinėje dirbs maksimaliu pajėgumu, tad Torui mažiausiai reikėjo, kad perkaistų procesoriai.

Ėmus artintis antros fazės galutiniam terminui Torui atrodė, kad viskas jį nervina. Pirmiausia jis buvo vienas senoje karinėje bazėje Arkanzaso miškų tankmėje, nes padėjėjas žuvo, kai pabėgo vaikiščias. Kol Toras užkasė kūną uolėtoje žemėje, sugaišo pusę dienos, skirtos darbui, o šis ir taip ne itin sekėsi. Tas prakeiktas kvantų kompiuteris vis dar nebuvo toks stabilus, kaip Toras norėjo. Net jeigu kiekviena Hado projekto fazė klostysis nepriekaištingai, bet kompiuteris dėl prastos todžio kokybės nebus stabilus, Torui niekada nepavyks „nulaužti“ valdžios šifravimo kodų. Dar bjauriau, kad Meisas skambino du tris ar net keturis kartus per dieną.

Toras kur kas mieliau kalbėdavosi su Kei — dėl daugelio priežasčių. Jį stulbino Meiso tuštybė: jis tikėjo, kad gražuolė kinė jaučia jam potraukį ir yra atsidavusi jo tikslui. Meisas nesuprato, kad Kei Čiang visados dulkinasi su tuo, kas daugiausia moka. Prieš keletą metų daugiausia pinigų galėjo siūlyti jis, Toras. Po velnių — kaip, Meiso manymu, Kei atsidūrė jo gyvenime? Toras buvo tik tramplinas — jis tai žinojo, bet jam dėl to buvo nusišikti. Toras su ja velniškai pasismagino — nereikėjo jokių išlaidų, jokių įsipareigojimų. Jam tai buvo labai priimtina. Toras žinojo, kad ta gyvatė parsiduos bet kam — kaip dabar Alanui Olsenui. Vieną gražią dieną ji prilips prie Rizbeno Meiso, kad šis būtų jai kitas tramplinas.

Lyg davus ženklą suskambo telefonas.

— Neatsiliekam nuo grafiko? — paklausė Meisas.

Toras dar kartą žvilgtelėjo į savo laikrodį.

— Trisdešimt sekundžių iki vidurnakčio vidutiniu Grinvičo laiku.

Pradedant 24.00 Grinvičo laiku ir paskui kas valandą, kai vidurnaktis ateis vis į kitą laiko zoną, Hado kirminas atgis ir pradės nustatinėti kiekvieno užkrėsto tinklo serverius. Kai tik serveriai bus nustatyti, jis bandys prisijungti naudodamas nulinio ilgio slaptažodį — ieškodamas naudotojo vardų su nenustatytais slaptažodžiais. Jei kirminas įsitaisęs kompiuteryje, kuriame naudotojas turi administratoriaus teises, jis perims naudotojo įgaliojimus ir užbaigs prisijungimą.

Vos tik kirminas pasieks sistemą su pasiskolintomis administratoriaus teisėmis, jis elgsis kaip teisėtas naudotojas ir lieps užgrobtam kompiuteriui ieškoti kitų stočių visame tinkle. Naudodamas paprastas ping8 užklausas, kurios atrodys kaip nekaltas tinklo srautas, jis bandys prisijungti prie tam tikrų sričių vardų pridėdamas jų plėtinius — com, net, org, ėdu, gov ar mil. Kiekviename šių pagrindinių kompiuterių jau slypi viruso gabalai. Kiekvienam ping juos pasiekus, po atsakymo užgrobtam kompiuteriui jie gaus vis daugiau viruso gabalų.

Toras žinojo, kad tų ping paketų pranašumas yra jų gebėjimas laikyti paslėptus duomenis nenaudojamose antraštės dalyse. Virusų medžiotojams niekada neateis į galvą žiūrėti į antraštes, todėl jie nepastebės Hado projekto kodo gabalų. Užkrėstas kompiuteris galiausiai surinks gabalus į daiktą ir šitaip surinks bei paleis rūtkit programą vieninteliu tikslu — kad Hado projektas galėtų visiškai valdyti užgrobtą kompiuterį ir galėtų prie jo prieiti, taip sakant, pro užpakalines duris.

Pradedantis įsilaužėlis būtų daręs, kad kirminas prisijungtų prie kompiuterių per IP adresus, o ne per stočių sričių vardus. Tokiu atveju užtektų nuimti tuos IP adresus ir žaidimas baigtųsi. Bet Toras sukonstravo virusą taip, kad jis patektų į kompiuterius per sričių vardus. Srities vardo adresas parodys visus skirtingus IP adresus kompiuterių, kuriuose tūno kirmino versijos kopijos. Dar geriau: Interpolas ir FTB kiaurą dieną tikrins IP adresus, tuo tarpu nauji IP adresai bus priskirti prie vienintelio srities vardo. Kadangi Toras jau įsilaužė į serverius visame pasaulyje ir paslėpė juose virusą, valdžios įstaigos baigs medžioklę išvargusios nuo pastangų jį rasti daugybėje šalių. Kai jos nusigaus iki pėdsako galo, antra Hado projekto fazė jau seniai bus baigta.

— Ar mes pasirengę pradėti trečią fazę? — paklausė Meisas.

Jau šimtus kartų sakiau tam šunsnukiui, pamanė Toras. Mielai būtų taip ir atšovęs Meisui, bet žinojo, kad neverta. Nesvarbu, kad Toras nefilimas — puolusio angelo ir žmogaus palikuonis, taigi rubinas. Meisas nurautų jam ausis ar padarytų ką baisiau, jeigu jis neklausytų jo nurodymų.

— Taip, mes veikiame pagal grafiką, — atsakė Toras. — Atmink, Rizbenai: mes kuriame milijonus kompiuterių-zombių visame pasaulyje. Praeis nemažai laiko, kol rūtkit bus išplatinta, o tada iškart prasidės trečia fazė.

Toras mėgo vadinti trečią fazę „tapatybės žvalgymu“ — per ją bus nustatyti konkretūs pagrindiniai taikiniai, kad būtų galima manipuliuoti jų sistemomis. Galutinė sėkmė priklausys nuo žmonių reakcijos, o ją galima nuspėti iš anksto. Ji sukels katastrofiško masto grandininę reakciją.

— Mes turėsime vienintelę galimybę, — priminė Meisas. — Reakcija turi būti tokia, kokios mes ir tikimės.

— Aš darau tik tai, kas susiję su kompiuterija. Numatyti, ką galvos žmonės — tavo rūpestis. Aš prie to neprisidedu.

Toras perkratė mintyse pagrindinius taikinius. Visuotinės padėties nustatymo palydovų diagnostikos ir kontrolės sistemos; Oro eismo kontrolės pranešimų apie avarijas tinklas; tarptautinių tarpbankinių finansinių atsiskaitymų per telekomunikacijų tinklą sistema SWIFT; Gynybos informacijos sistemų agentūrinis tinklas ir jo Pasaulinis informacijos tinklas; JAV energetinės sistemos tinklai ir atitinkami užsienio šalių tinklai; atomines elektrines stebinčios ir kontroliuojančios Saugos parametrų rodymo sistemos techninės priežiūros kanalas; aštuoniasdešimt kontrolės ir duomenų kaupimo tinklų, apimančių elektros, gamtinių dujų, vandentiekio, kanalizacijos sistemas, geležinkelius ir telekomunikacijas; ir pagrindinis taikinys — AT&T Pasaulinio palydovų ryšio stebėjimo stotis.

Toras pažiūrėjo į ekraną, rodantį operacinės sistemos sąsają su Hado kvantų kompiuteriu. Tas šūdelis tarėsi esąs labai gudrus, pamanė Toras įsivaizduodamas Deviną Olseną spausdinantį žaidimų kambaryje ir bandantį jį apgauti — sukeisti kodo dalis vietomis. Bet teorinės fizikos ir mašinų gamybos daktaro laipsnį turėjo ne Devinas, o jis, Toras. Kai Kei paskambino ir įspėjo jį, kad vaikis bandė gudrauti, Toras vos per kelias valandas kodą ištaisė ir pabaigė. Tai katras iš jų dabar gudragalvis?

Toras paskutinį kartą dirstelėjo į laikrodį. Liko vos kelios sekundės.

Ekrane buvo tuščia. Toras juto, kaip krūtinėje trankosi širdis. Nors buvo šalta, jis ėmė prakaituoti. Stipriau suspaudė mobilųjį. Kitame gale girdėjo Meiso kvėpavimą.

Vidurnaktis.

Toras sulaikė kvėpavimą. Atėjo lemiama akimirka. Antros galimybės nebus.

Staiga Hado projekto valdančiojo kompiuterio ekranas sumirksėjo. Jo apačioje pasirodė teksto eilutė.

XOCSSOV. MOLDAVID.echo.YORK.0022039

Toras palinko į priekį. Beveik tą pačią akimirką po pirma eilute pasirodė antra ir pastūmė ją aukščiau.

XOCSSOV.LANCAST.echo.ABBY.0022048

Nespėjus užsirašyti antrai eilutei, ekrano apačioje pasirodė trečia, paskui ketvirta. Kiekvieną kartą pasirodžius naujai eilutei, ankstesnės slinko aukštyn. Netrukus, lyg atsidarius šliuzo vartams, eilutės ėmė plūsti dešimtimis, šimtais, o paskui ir tūkstančiais. Naujos eilutės taip greitai stūmė ankstesnes, kad visas vaizdas susiliejo.

Toras nusišypsojo.

— Rizbenai?

— Klausau, — atsakė Meisas.

— Sveikas atvykęs į Hadą.

MĖLYNIEJI

Lindsė sumetė jųdviejų mantą į furgono galą ir prieš įsitaisydama ant vairuotojo sėdynės paskutinį kartą pažiūrėjo į „Dos Palmas“ motelį.

— Ar mes čia grįšime? — paklausė Tera.

— Kol kas nežinau, — Lindsė užvedė variklį ir išvažiuodama iš automobilių aikštelės dar atsisuko.

— Tai kodėl mes pasiėmėm visus daiktus?

— Todėl, kad galim negrįžti.

— Bet tu turi kambario raktą, — tarė Tera rodydama į maskatuojantį pakabutį.

Lindsė pažiūrėjo į vieną pusę, paskui į kitą ir išsuko į US1 greitkelį.

— Tau irgi reikia prisisegti diržą, — priminė Tera. — Nakvosime Majamyje?

— Gal, — atsakė Lindsė.

— Jeigu nakvosime, ar tavęs rytoj nepasiges darbe? Turėsi nemalonumų.

Lindsė suirzusi atsiduso.

— Taip, Tera, tu teisi. Klausyk, susitarkim štai ką. Sakei, kad nori pamatyti tą berniuką — Deviną Olseną, taigi pas jį ir važiuojam. Kas nutiks paskui — nežinau. Gal tu ir žinai atsakymą, bet aš nežinau. — Ji pažiūrėjo į dukrą. — Kažkokia paslaptis: rodos, tu visada žinai apie viską daugiau, negu man sakai.

Ji iškart pasigailėjo savo žodžių: Tera nusisuko ir įsmeigė žvilgsnį pro šoninį langą.

Ilgą laiką jos važiavo tylėdamos. Lindsė žinojo, kad yra suirzusi, ir jau ne kartą tą dieną be jokios dingsties piktai kalbėjo su Tera. Dukra tiesiog elgėsi kaip ir dera vaikui — jai buvo smalsu, kas darosi. Pastaruoju metu jų abiejų gyvenimas buvo toks nenuspėjamas. Tera tenorėjo sužinoti, kuo gali pasikliauti — ko gali tikėtis artimiausioje ateityje. Ko dar ji galėjo paklausti, jei ne savo mamos? Vaikai jaučiasi saugūs, kai viskas įprasta ir tvarkinga, o šių dalykų skaudžiai stigo jų gyvenime.

Lindsė pasitrynė kaktą. Tera nusipelnė daugiau negu pastaruoju metu tikrai ne idealaus motiniško rūpesčio. Lindsė prisisegė diržą ir ištiesė ranką Terai.

— Atleisk, boružėle. Aš tave myliu.

— Aš tave irgi.

— Ar nori užsukti į „Kriauklių pasaulį“? Galėsi išsirinkti gražią kriauklę.

Teros veidukas nušvito.

„Kriauklių pasaulyje“ Tera beveik pusę valandos ieškojo tinkamos kriauklės ir galop išsirinko didelę susisukusią. Grožėdamasi žvilgančiu jos vidiniu paviršiumi Tera pareiškė, kad ji labai graži. Pardavėjas jai pasakė, kad tokias kriaukles salų gyventojai nuo seno naudoja pranešti apie vestuves, ir mergaitę tai labai sudomino. Vyras ištraukė tokią pat iš po prekystalio ir papūtė į viršuje išgręžtą skylutę. Pasigirdo be galo egzotiškas baubimas, panašus į rago garsą. Tera pasakė motinai, kad kriauklė jai labai patinka ir kad nori neštis ją rankose, ne maišelyje.

Kai jos vėl išvažiavo į greitkelį, Tera kelis kartus nupiešė kriauklę, bet pasiskundė, kad piešiniai jai nepatinka — važiuojančiame furgone sunku nulaikyti pieštuką.

Kiek mažiau nei po dviejų valandų greitkelis susijungė su Biskeino bulvaru Majamio centre. Paleidusios radiją visu garsu, Lindsė su Tera pritarė Olivijai Njuton Džon ir Džonui Travoltai, dainuojantiems „Noriu tavęs“. Kai jiedvi kriokė priedainio „Ūūū ūūū ūūū“, priekyje iš kairės pasirodė „KiberSis“ pastatas. Lindsė nutilo, galvoje ėmė suktis klausimai. Ką ji, po galais, pasakys, kai jiedvi įeis į pastatą? Kaip ji paaiškins, kojos atvažiavo?

Dainai pasibaigus Tera įsmeigė akis į motiną. Noras dainuoti jai irgi dingo.

Lindsė pastatė furgoną netoliese aikštelėje.

— Žinai, mūsų gali neįleisti, — kišdama raktelius į rankinę tarė Lindsė. — Devino tėvas mūsų nepažįsta. Niekas mūsų nepažįsta.

Ji pirštais nubraukė Terai plaukus nuo veido.

— Neabejoju, kad Devino tėtis myli jį kaip aš myliu tave. Ir jis ką tik atgavo Deviną po sunkių išgyvenimų. Jis elgsis atsargiai, stengsis apsaugoti Deviną nuo pavojų, kaip aš noriu apsaugoti tave. Jis, ko gero, nesupras, ko mes čia atvažiavome.

Aš pati nesuprantu, ko mes čia atvažiavome. Lindsė pasilenkė prie Teros.

— Aš pati gerai to nežinau, boružėle.

— Nesijaudink. Aš pasakysiu jo tėčiui, kad Devinas toks kaip aš.

— Ką turi galvoje, širdele?

— Jis mėlynas.

Lindsė neiškart suprato žodį „mėlynas“.

— Turi galvoje indigas? Manai, kad Devinas yra indigo vaikas? Manai, jis turi nepaprastų gabumų kaip ir tu?

Tera energingai palinksėjo galvą.

— Taip, taip, — ji nusišypsojo, o jos akys tviskėte tviskėjo. — Devinas labai ypatingas. Kaip aš.

Lindsė ištiestais pirštais patapnojo sau per lūpas, tada prašneko:

— Devinas ypatingas, brangute, bet ne taip kaip tu. Jis serga liga, vadinama autizmu. Dėl jos jis kitaip mąsto ir kitaip viską jaučia.

— Kaip ir aš, — atsakė Tera.

— Ne, jis kitoks negu tu.

— Jis nemoka piešti, — tarė Tera, — užtat moka kitų dalykų.

Lindsė mintyse spėliojo, kokį autizmu sergančio vaiko gebėjimą Tera gali laikyti ypatingu.

— Devinas viską žino kaip ir aš. Jis prisimins, kaip aš išsirinkau tave, o jis — savo tėtį, — kalbėjo Tera.

— Ką?!

— Mes visi turim rinktis.

Lindsė sumišusi papurtė galvą.

— Mes pažiūrėjome į apačią ir išsirinkome mamą su tėčiu. Aš išsirinkau tave ir tėvelį, Devinas — savo tėtį ir mamą. Visi indigai turi rinktis.

— Tera, kartą mudvi kalbėjomės, kai tu klausei apie kūdikius — iš kur jie atsirandą. Ar prisimeni? Papasakojau tau, kaip...

— Neprisimenu, kad buvau kūdikis tavo viduje. Neprisimenu, kad buvau vienerių metų.

— Žinoma, neprisimeni. Niekas neprisimena savo kūdikystės.

— Užtat prisimenu, kai dar nebuvau kūdikis. Prisimenu Deviną, visus kitus ir savo seserį — mano dvynę — ji jau buvo čia.

Lindsė įsirėmė nugara į sėdynę, atsilošė ir pakėlė akis į nukarusią automobilio stogo dangą.

— Nekalbėk šitaip, Tera. Žmonės pamanys, kad tu...

— Devinas nepamanys. Jis ten buvo. Mūsų daug. Jis prisimins.

— Mūsų?

— Mėlynųjų. Na, žinai — indigų.

Lindsė sėdėjo neprasižiodama. Velniai rautų, kaip ji prieis prie Alano Olseno ir pasakys jam, kad jos duktė nori pasikalbėti su jo sūnum, neseniai tapusiu pagrobimo auka, nes jie dar negimę kažkur buvo kartu?! Kokių velnių ji čia prisigalvojo?! Kas čia beprotis, Lindsė Džordan? Kas atsitrenkė net iš Majamio pranešti tokios keistenybės?

— Pamatysi, mamyte, garbės žodis. Būk gera — tikėk manimi. Aš žinau, kam jie buvo pagrobę Deviną.

— Ką nori pasakyt?

— Jiems reikėjo skaičių, esančių Devino galvoje.

— Gerai, klausykis, — atsakė Lindsė. — Jei ponas Olsenas sutiks su mumis pasimatyti, tikriausiai bus geriau, jei mes nekalbėsime apie pagrobimą ar apie tai, kad pažinojai Deviną dar negimusi ir panašiai. Šitaip galime jį atbaidyti, — ji nubraukė plaukų sruogą Terai nuo veido. — Tik pritark viskam, ką sakysiu, supranti?

Tera linktelėjo.

— Gerai.

Lindsė atsegė saugos diržus, paskui apkabino Terą ir priglaudusi prie savęs nejučiomis ėmė siūbuoti pirmyn atgal kaip kadaise, kai laikydavo Terą ant rankų, kuomet ši buvo kūdikis. Lindsė įkvėpė saldų dukros plaukų aromatą ir pajuto, kokia švelni prie jos prisilietusi dukros oda. Jai norėjosi sugerti Terą į save, iš visų pusių apgaubti savo brangų vaikutį ir per amžius apsaugoti nuo pasaulio.

— Myliu tave, mažute, — suniurnėjo Lindsė. Galop ji paleido Terą iš glėbio ir pažiūrėjo giliai į mėlynas akis. — Eime susipažinti su Devino tėčiu.

PASLAPTYS

— Nulis, — tarė Tedas Kaselmanas. — Tau išėjo šnipštas.

— Ne visai tiesa, — paprieštaravo Kotenė. Ji sėdėjo viename iš mažyčių PZT Vašingtono studijų realizacijos skyriaus kabinetų. Tedas privertė ją prižadėti paskambinti jam į namus Niujorke, vos tik baigs interviu su Milerių. Buvo pusvalandis po vidurnakčio.

— Taigi aš reziumuosiu, — tarė jis. — Tu organizuoji šią sudėtingą akistatą su Jungtinių Amerikos Valstijų patarėju nacionalinio saugumo klausimais, pasitelki gerą dešimtį mano darbuotojų iš Vašingtono skyriaus suvaidinti gimtadienio vakarėlį — galėčiau pridurti, kad už viršvalandžius jiems mokėsiu aš — panaudoji vieną iš mūsų kilnojamųjų stočių, pasikvieti prodiuserį, paleidi į darbą tiek filmavimo aparatūros, kad Styvenui Spilbergui užtektų kitam filmui susukti, ir nieko nepeši — vien guzą į kaktą, — jis nutilo. — Tai kur čia ne visai tiesa?

— Tu viską perdedi. Be to, aš šį tą pešiau. Mileris man sakė manąs, kad žino, kas įkišo mobilųjį jam į paltą.

— Žinoma, sakė, Kotene. Metas buvo vėlus, ir jis norėjo grįžti namo. Jis būtų sakęs, kad įtaria peliuką Mikį, jei tik būtum kaip reikiant paspaudusi.

— Jis pasakė, kad tas žmogus iš Baltųjų rūmų, Kabineto narys.

Kotenė išgirdo, kaip Tedas suirzęs atsidūsta.

— Klausyk, myliu tave kaip dukrą. Visiškai tavim pasitikiu. Įsitikinau, kad tavo nuojauta itin retai apgauna. Ir žinau tavo paslaptis — paslaptis, kurios siekia...

Ji išgirdo barzdos šerių krebždesį — matyt, trynėsi veidą, ir įsivaizdavo, kaip jis tamsoje sėdi ant lovos krašto stengdamasis nepažadinti žmonos. Kotenė velniškai nenorėjo apvilti Tedo.

— Bet šįsyk tu šoki aukščiau bambos, — tarė jis. — Rupūs miltai — prezidento kabinetas! Ar bent nutuoki, į kokią padėtį įstumsi mūsų organizaciją, jei šis reikalas nenusiseks?

— Suprantu, kad ant kortos pastatyta nemažai.

— Sakai, nemažai? Kotene, bala nematė, kad neteksi darbo. Velniai rautų, aš irgi prarasiu savąjį. Bet kaip su tinklo reputacija? — Jis vėl nutilo. — Kartais tu užmiršti, kad aš esu atsakingas daugybei žmonių, o jie irgi turi visą būrį viršininkų. Jie vadinami direktorių taryba. O taryba atskaitinga akcininkams. Ir jiems visiems nusišikt ant tavo nuojautos ar tavo... paslapčių. Atmink, reporteris vertas tik tiek, kiek vertas naujausias jo reportažas. Nejaugi to nesupranti?

Jis nutilo tarsi žinodamas, kad būtų beviltiška bandyti ją įtikinti. Visą minutę nė vienas neištarė žodžio. Tada prašneko Tedas:

— Mileris pasakė tau pavardę, ar ne? Ką jis įtaria pakišus mobilųjį?

— Prižadėjau neatskleisti pavardės, kol jis gaus kokių konkrečių įrodymų.

— Kaip galiu tave palaikyti, kai nežinau, su kuo turiu reikalą? Kas jis — virėjas ar prezidentas? Beje, kodėl, rupūs miltai, kažkam iš Baltųjų rūmų gali kilti noras pavogti tavo mobilųjį telefoną, padegti sodybą Kentukyje ir grasinti tau mirtimi? Čia kažkokia nesąmonė, Kotene.

— Iš to, ką sužinojau apie Lindsę ir jos dukrą Terą, čia kur kas rimtesni dalykai negu mobiliojo vagystė.

— Puiku. Taigi dabar turime ne Votergeitą, o Loretogeitą. Liaukis, Kotene. Viskas baisiai kvailai atrodo.

— Prašiau tavęs pasitikėti manim dėl šventojo Gralio sąmokslo ir buvau teisi, sakysi, ne?

Ji išgirdo jį kažką suniurnant panosėje.

— Prašiau tavęs pasitikėti manim, kai sutikai tiesiogiai transliuoti prieš pat mums atidarant kapsulę ateities kartoms ir randant krištolo lentelę. Atsimeni, kiek gyvybių tada išgelbėjome? Buvau teisi ir tą kartą, gal ne?

Jis vėl kažką suniurnėjo, paskui sunkiai atsiduso.

— Sakei, kad mano nuojauta itin retai apgauna, ar ne?

Tyla.

— Kad žinai mano paslaptis, mano...

— Gerai, — pertarė ją Tedas. — Gana. Laimėti ginčą su tavim neįmanoma. Niekad nesu laimėjęs ir niekados nelaimėsiu. — Jis nutilo tarsi būtų apie kažką susimąstęs. — Kai galvoju apie praeitį, dėkoju Dievui, kad nelaimėjau nė vieno mūsų ginčo. Bet šįsyk man reikia ko nors, kuo galėčiau pasiremti — kažko, kas padėtų man pateisinti išlaidas ir sugaištą laiką. Ką įtaria Mileris?

Kotenė klausėsi garsų nuotrupų, sklindančių iš viso pastato — dirbo PŽT naktinė pamaina. Išgirdo negarsiai skambant telefoną, kažką šnekantis tolumoje, radiją, tyliai grojantį džiazą, kikenimą. Čia tvyrojo guodžianti ramybės atmosfera, bet kažkur naktyje puolę angelai ir nefilimai telkė savo pajėgas. Visi požymiai rodė, kad jie bandys dar kartą smogti tam, ką Dievas brangino labiausiai, jo vertingiausiam kūriniui — žmogui. Tai padaryti jie mėgino bandydami klonuoti Kristų ir sukurti Antikristą. Jie sukėlė pasaulinę savižudybių epidemiją, dėl kurios mirė tūkstančiai, o gal net milijonai. Dabar jie vėl kėlė nedoras galvas. Kotenė tai žinojo, nes vienas faktas užtemdė visus kitus. Dievas atsiuntė žinią — grąžino jai seserį Motnisę — Terą. Taip Jis galėjo pasielgti tik dėl vienos priežasties — tik jos abi galėjo sustabdyti tamsos jėgas. Kotenė dabar turėjo rasti Terą anksčiau už puolusiuosius ir nefilimus. Kaip ir kiekviename mūšyje nugalėtojas galėjo būti tik vienas.

— Kotene? Ar girdi mane? — paklausė Tedas. — Kokia jo pavardė?

— Jis — valstybės saugumo sekretorius, — atsakė Kotenė. — Rizbenas Meisas.

KRIAUKLĖ

Lindsė suspaudė Terai ranką. Dukros delnas buvo šiltas, jos pačios — šaltas ir drėgnas. Jos įėjo pro dvigubas veidrodinio stiklo duris į dvidešimties aukštų „KiberSis“ pastato vestibiulį. Marmurinėse grindyse buvo išdėliotas bendrovės logotipas su mėlynu žaibu.

— Žiūrėk, — tarė Tera rodydama į ženklą. — Visai kaip mano.

Lindsė įdėmiai pažiūrėjo į logotipą, paskui į dukrą, ir ją apėmė jausmas, kad staiga ima dėtis kažkokie protu nesuvokiami dalykai.

Jiedvi sustojo prie apsaugininkų stalelio.

— Mes norėtume pamatyti poną Olseną, — tarė Lindsė.

— Jūs susitarę dėl susitikimo? — paklausė apsaugininkas su privačios saugos firmos uniforma.

— Ne, — atsakė Lindsė, — bet reikalas labai svarbus. Mes dėl jo sūnaus.

Iš vyriškio išraiškos Lindsė suprato jį manant, kad ji — viena iš daugybės keistuolių, iš dyko buvimo slampinėjančių po Majamio centrą.

— Jūsų pavardė? — paklausė apsaugininkas.

— Lindsė Džordan. — Ji linktelėjo į Teros pusę. — O čia mano dukra Tera.

Neatitraukdamas įdėmaus žvilgsnio nuo Lindsės vyras pakėlė ragelį, surinko numerį ir ėmė tyliai kalbėti į mikrofoną.

Vos padėjo ragelį, vestibiulyje pasirodė keli saugos pareigūnai, vilkintys tokiomis pat baltomis bei žaliomis uniformomis, ir pasuko prie Lindsės.

— Būkit geras, — tarė Lindsė iškeldama ranką. Ji numanė, kad pareigūnai geriausiu atveju tuoj išprašys jas iš pastato. — Mes nenorim niekam bloga. Manau, ponas Olsenas norės išgirsti tai, ką mes žinom. Būkit geras — leiskit mums pasikalbėti su juo vieną minutę.

— Atleiskit, panele, — tarė vyras tamsiai mėlynu kostiumu, atsekęs įkandin apsaugininkams ir priėjęs prie Lindsės.

Ji nusprendė, kad jis ne iš apsaugininkų — veikiau Olseno padėjėjas ar „KiberSis“ ryšių su visuomene atstovas.

— Ponas Olsenas nori visiems pranešti esąs dėkingas už užuojautą, parodytą jam per neseniai ištikusią bėdą, ir nuoširdžiai dėkoja už paramą, bet šiuo metu jis nieko nepriima. Neabejoju, jūs suprantate jo būklę ir norą būti be pašalinių.

Lindsė suspaudė Terai delną. Ji žinojo, kad sumanymas buvo pasmerktas nuo pat pradžios — susitikti su Alanu OI senu nepavyks.

— Be abejo, — atsakė ji. — Tiesiog manau, ponas Olsenas norės sužinoti tai, ką galime jam pasakyti. Tai susiję su jo sūnaus pagrobimu. Būkit malonus — leiskit man minutėlę pasimatyti su ponu Olsenu ir jam paaiškinti.

— Esu įsitikinęs, kad jūsų ketinimai geri, bet jei turite su šia istorija susijusios informacijos, jums reikia kreiptis į FTB.

Vyras išsitraukė iš kišenės piniginę ir ėmė joje raustis.

— Štai, — ištiesęs vizitinę kortelę tarė jis. — Paskambinkit šiuo numeriu ir paprašykit...

— Turiu kai ką Devinui, — pertarė jį Tera. — Dovaną.

Ji ištiesė savo kriauklę.

— Labai malonu, — vyras ištiesė ranką norėdamas paimti kriauklę. — Džiaugsiuosi matydamas...

Jam nespėjus jos paimti, prie liftų pasigirdo sambrūzdis. Vestibiulyje nuaidėjo žingsnių garsai: marmuro grindimis ėjo žmonės, apsiavę kietais batais odiniais padais. Iš lifto ėjo vyras, laikantis už rankos berniuką. Juodu supo keletas uniformuotų apsaugininkų. Visi patraukė prie lauko durų.

Lindsė suprato, kad čia Alanas Olsenas su sūnumi. Vienas iš apsaugininkų, su kuriais ji kalbėjosi, suėmė jos ranką ir patraukė ją su Tera į šalį.

— Prašom pasitraukti, — tarė jis.

Staiga Tera nuskuodė prie to būrelio ir prišoko prie berniuko. Niekas nespėjo jos sustabdyti.

Pamatę bėgančią jų link mergaitę du apsaugininkai bandė pastoti jai kelią, bet Tera jau buvo atsidūrusi tarp jų ir Devino.

Būrelis sustojo. Tera ištiesė berniukui ranką su susisukusia kriaukle. Visi tylėdami stovėjo. Berniuko veidą nušvietė plati šypsena.

Tera prikišo kriauklę Devinui prie ausies.

Lindsė atsitraukė nuo apsaugininkų ir pribėgo prie dukros. Vestibiulyje įsivyravo rimtis: visi stovėjo lyg įbesti, apkerėti to, kas vyksta. Devinas tuo tarpu klausėsi kriauklės garso.

Berniukas priglaudė delnus prie Teros pirštų ir prispaudė kriauklę arčiau ausies.

Tada Tera sukuždėjo:

— Sveikas, Devinai. Prisimeni mane?

Devino veidas nušvito.

— Sveika, Motnise, — silpnu balseliu atsakė jis.

KAMUOLINIS ŽAIBAS

Kotenė paliko Džoną Vatikano ambasadoje — jis norėjo sužinoti naujausius Venatori žvalgybos pranešimus. Ėmė lyti. Važiuodama Viskonsino prospektu ir pasukusi į O gatvę Džordžtaune, ji išgirdo tolumoje griaudžiant perkūniją. Patarėjas nacionalinio saugumo klausimais Filipas Mileris pasakė turįs jai įrodymų, reikalingų, kad galėtų priremti Rizbeną Meisą, ir paaiškino, kaip rasti jo namus.

Prisiartinusi prie karalienės Viktorijos laikų stiliaus pastato Kotenė pamatė priešais jį stovintį juodą visureigį. Mileris buvo jai minėjęs, kad tada, kai būna namie, lauke visada budi du FTB agentai.

Kotenė sustojo prie šaligatvio ir išjungė variklį. Lietus pasmarkėjo; į banginio pilvą panašūs įnirtingi debesys buvo išpampę, grėsmingi.

Ji išlipo ir išskleidė skėtį. Pamačiusi, kad atsidaro agentų automobilio keleivio durelės, ji pakėlė ranką — nėra reikalo kiaurai permirkti dviem. Durelės užsidarė, o jai priėjus per pusę sprindžio nusileido langas.

— Ar galite parodyti kokį asmens liudijimą? — paklausė agentas. Dabar jau pylė kaip iš kibiro. — Formalumas. Atsiprašau, juolab dar oras toks.

Paskutinius jo žodžius nustelbė kurtinantis griaustinio trenksmas.

Kotenė ištraukė iš vidinės apsiausto kišenės žurnalisto pažymėjimą ir padavė pro langą.

Agentas pašvietė žibintuvėliu į dokumentą, paskui pro langą jai į veidą ir grąžino.

— Stenkitės nesušlapti. Daktaras Mileris jūsų laukia.

Ji tekina pasileido takučiu ir užbėgo laipteliais prie lauko durų. Susigūžusi po stogeliu ji paspaudė skambučio mygtuką.

Tuoj pat duris atidarė ponia Miler.

— Malonu vėl jus matyti, panele Stoun, — tarė ji mostu ragindama Kotenę įeiti.

— Ačiū, — atsakė Kotenė suskleisdama skėtį ir stengdamasis nevarvinti vandens ant kietmedžio grindų. — Jūsų namai nuostabūs.

— Ačiū. — Ponia Miler paėmė Kotenės apsiaustą ir pakabino ant bronzinės gembės. — Namas buvo pastatytas paskutinį aštuoniolikto amžiaus dešimtmetį. Mes atnaujinome jį visą — nuo grindų iki lubų — stengdamiesi išsaugoti visa, kas buvo vertinga. Čia gyveno trys prezidentų kabinetų nariai ir du ambasadoriai.

— Labas, panelė Stoun, — iš svetainės ištiesęs ranką atėjo Filipas Mileris. — Šlykštus oras.

— Ir bjūra toliau, — spausdama jam ranką atsakė Kotenė. Jos žodžius pertraukė dar vienas perkūno trenksmas. — Ačiū, kad sutikote padėti. Turiu dar kartą atsiprašyti, kad užsipuoliau jus ir žmoną tada Arlingtono gatvėje.

— Jūs tik dirbote savo darbą, — atsakė patarėjas. — Esu dėkingas, kad manimi patikėjote.

Jis mostu paragino ją sėstis ant kurios nors iš dviejų sofų, viena priešais kitą pastatytų svetainės viduryje. Už poros žingsnių židinyje spragsėjo ir šnypštė degančios malkos.

— Gal norite atsigerti ko nors karšto? — paklausė ponia Miler. — Kavos, arbatos?

— Mielai išgerčiau arbatos.

— O tu, Filipai?

— Aš irgi.

Kotenė žiūrėjo, kaip Milerio žmona dingsta koridoriuje. Kai jos nebebuvo matyti, tarė:

— Žinau: dirbate, galima sakyti, kartu su sekretoriumi Meisu, todėl jums turi būti labai nesmagu. Bet aš manau, jog demaskuoti žmogų, persekiojantį mano draugę ir jos dukrą, yra taip svarbu, kad jūs nė negalite įsivaizduoti.

— Nejaučiu jokio nesmagumo, — atsakė Mileris. — Laikas jam gauti tai, ko nusipelnė.

— Tikrai? — nustebo Kotenė. — Vadinasi, judu nesutariat?

— Prie žmonių mes elgiamės gražiai. Bet aš turiu rimtą pagrindą juo dygėtis. Prieš keletą metų aš kandidatavau į Arkanzaso gubernatorius. Rizbenas parėmė mano varžovą stulbinančiomis sumomis ir kitokia pagalba. Galų gale, mano nuomone, jis nusipirko ir kandidatą, ir rinkimus. Per rinkimų vajų bene aršiausiai buvo ginčijamasi dėl to, ar paversti senas karines bazes privačiais mokslo tyrimų centrais. Mano varžovas tikino, girdi, šitaip bus sukurta naujų darbo vietų ir valdžia surinks daugiau mokesčių. O iš tikrųjų nė kiek neabejoju, kad Rizbenas šitaip tik susigrąžino išleistus pinigus. Jis buvo investavęs didžiules sumas į tas mokslo tyrimų įstaigas, kurios parodė susidomėjimą šiuo sumanymu. Tas bazes buvo galima panaudoti daugybe kitų visuomenei naudingų būdų. Per tą rinkimų vajų buvo daug drabstymosi purvais ir užgauliojimų. Taigi mudviejų santykiai iki šiol ganėtinai priešiški. Todėl užuot stojęs akistaton su Rizbenu, verčiau atskleisiu, ką sužinojau, o jūs galėsite veikti per žiniasklaidą. Manęs negrauš sąžinė, kad iškrėčiau jam šunybę.

— Ar jis iš tikrųjų pavertė kurią nors iš tų karinių bazių komercine bendrove?

— Gal vieną. Visas tas reikalas iš pažiūros užsimiršo iškart po rinkimų. Ko gero, aš skyriau jam per daug dėmesio ir todėl tik prisidirbau bėdos. Šiaip ar taip, kaip sakiau, mudu su Meisu ne itin mylim vienas kitą, — jis įkišo ranką į kišenę ir ištraukė miniatiūrinę kasetę. — Jos turėtų užtekti.

— Kas čia? — paklausė Kotenė.

— Pasiklausymo įtaisu įrašyti telefono pokalbiai. Dar ir todėl šito reikalo turite imtis jūs. Savo informacijos šaltinių jūs neatskleidžiate?

— Nieku gyvu.

Mileris pamojavo kasete.

— Niekas niekada negalės rasti sąsajų tarp jos ir manęs. Čia esama nenuginčijamų įrodymų, kad padegti Džordanų trobesius įsakė Rizbenas, tik neaišku kodėl.

— Dėl to jums nėra ko nerimauti, — patikino Kotenė. — Išsiaiškinti kodėl — mano darbas, ir aš užtikrinu jus, kad niekas niekuomet nesužinos, jog jūs čia esate kuo nors dėtas. Duodu jums žodį.

— Gerai. Atrodo, yra dar šis tas. Nesuprantu to reikalo esmės, bet gal jums pavyks išsiaiškinti ir tai. Norėčiau paklausti: ar žodis „todis“ jums ką nors reiškia?

Kotenė buvo beatsakanti „ne“, bet tuo metu pro langus plūstelėjo ryški balta šviesa — žaibas trenkė lauke visai šalia. Perkūnas nugriaudėjo beveik tą pačią akimirką, tad Kotenė pamanė, jog jis tikriausiai trenkė į namą.

— Dieve brangus! — stodamasis tarė Mileris.

Iš židinio pasigirdo garsus spragesys ir čirškesys, tad jie abu atsigręžė į tą pusę. Liepsna suspindo skaisčiau, ugnies liežuviai šovė į kambarį. Tada iš ugnies išlėkė žvilgantis mėlynas rutulys maždaug sulig beisbolo kamuoliuku ir pakilo per kelis sprindžius virš malkų krūvos.

Rutulys ėmė iš lėto judėti zigzagais iš viso paviršiaus skleisdamas žiežirbų čiuptuvėlius. Jam iš paskos driekėsi į kometą panaši baltos šviesos uodega.

Nė vienam iš jųdviejų nespėjus sureaguoti, rutulys šovė iš židinio ir pataikė Mileriui tiesiai į kaktą.

Mileris suriko ir ėmė draskyti sau veidą — degė jo plaukai — paskui susmuko ant grindų.

Kotenė čiupo nuo sofos pagalvėlę ir ėmė gesinti ja liepsną.

— Dieve mano! — suriko ponia Miler. Padėklas su arbatos puodeliais ir lėkštelėmis išsprūdo jai iš rankų ir trenkėsi į grindis. — Filipai! Filipai!

Ji pribėgo prie gulinčio vyro.

Kotenė atsiklaupė prie patarėjo ir pirštų galiukais bandė užčiuopti pulsą miego arterijoje.

Pulso nepajuto.

— Darykit ką nors! — sukliko ponia Miler.

— Paskambinkit devyni vienas vienas, — patarė Kotenė. — Greičiau!

Tai sakydama ji pašoko ir pribėgo prie lauko durų. Atidariusi jas atsistojo ant laiptelių ir pamojo agentams juodame visureigyje. Kai įsitikino, kad juodu ją pamatė ir jau eina, tekina grįžo prie Milerio ir pradėjo daryti dirbtinį kvėpavimą. Kai ji pasilenkė prie jo ir ėmė spaudyti krūtinę, į šnerves trenkė susvilusių plaukų ir nudegusios odos dvokas.

— Kas per velniava? — įbėgdamas į kambarį paklausė pirmas agentas. Rankoje jis laikė pistoletą, bet įsikišo jį į dėklą, nes pamatė, kad reikia įsijungti imtuvą-siųstuvą ir kviestis pagalbos.

— Traukitės nuo daktaro Milerio, — paliepė Kotenei antras agentas.

Nekreipdama į jį dėmesio ji toliau bandė atgaivinti patarėją.

— Atvažiuoja! — vėl įbėgdama į kambarį sušuko ponia Miler. — Greitoji jau kelyje.

— Panele Stoun, — tarė agentas, — stokitės ir traukitės į šalį!

Kotenė nenoromis atsistojo ir pasitraukė, o agentas ėmė toliau daryti dirbtinį kvėpavimą.

— Kas atsitiko? — paklausė ponios Miler antras agentas.

— Palikau savo vyrą su panele Stoun besikalbančius ir nuėjau atnešti arbatos. Paskui išgirdau lauke garsų sprogimą. Kitą akimirką mano vyras suriko. Kai įlėkiau į svetainę, Filipas gulėjo ant grindų, o panelė Stoun klūpojo šalia.

Pro lietaus šniokštimą ir perkūnijos dundesį Kotenė išgirdo negarsiai kaukiančią sireną.

— Kas jam atsitiko? — žiūrėdamas į Kotenę paklausė agentas.

— Kai mes kalbėjomės, tikriausiai į namą trenkė žaibas. Pro židinį į kambarį įlėkė kažkas panašaus į spindintį mėlyną kamuolį. Nežinau, kas ten buvo — žaibas ar elektros iškrova. Kai mes abu tą rutulį pamatėme, jis trenkė daktarui Mileriui į galvą ir šis susmuko. Jo plaukai užsidegė, aš juos užgesinau. — Ji parodė į pajuodusią pagalvėlę ant grindų.

Prie lauko durų kilo sambrūzdis. Į kambarį įėjo greitosios pagalbos darbuotojai ir prisiartino prie Milerio kūno. Kotenė išgirdo nuo atmosferos trukdžių cypiančius jų imtuvus-siųstuvus ir šlamant plastiką bei popierių — vienas iš medikų nuplėšė adatų ir žarnelių pakuotes. Kitas tuo metu perkirpo Milerio marškinių priekį.

Kotenė neabejojo: medikai padarys viską, ką gali, kad atgaivintų pacientą, bet nuojauta jai sakė, jog nepavyks. Čia buvo ne koks keistas nelaimingas atsitikimas. Tai buvo dar viena jai skirta žinia. Esi per arti mūsų. Traukis!

Žiūrėdama į Filipą Milerį gaivinančius medikus Kotenė pastebėjo, kad jo batai nukritę nuo kojų, o drabužiai vietomis apdegę. Ant kaktos buvo likusi vienintelė raudona žymė. Viena iš pono Milerio marškinių sagų išsilydė ir sulindo jam į krūtinę.

Ponia Miler stovėjo prie medikų ir prisidengusi burną delnu raudojo. Ji tikriausiai buvo be galo sukrėsta, nes net nepajėgė suvokti, kas atsitiko, pamanė Kotenė.

Medikas pakėlė Milerio ranką norėdamas prijungti lašinę, bet Kotenė pamatė, kad iškart ją paleido.

— Kas čia per... — pradėjo jis ir nutilo.

Milerio dešinės rankos mėsa buvo ištižusi ir prilipusi prie išsilydžiusios kasetės.

INDIGAI

Alanas, Devinas, Lindsė ir Tera išlipo iš lifto dvidešimtame „KiberSis“ pastato aukšte.

— Jūsų šiandien nebereikės, — tarė apsaugininkams Alanas, ir jie pasiliko.

Lindsė negalėjo atsistebėti interjeru — vien stiklas, aliuminis ir lyg veidrodžiai nupoliruotas nerūdijantis plienas, bet nė vieno piršto atspaudo ar dėmelės.

Kai Alanas vedėsi juos į savo kabinetą, Tera paėmė Deviną už rankos.

Jiems įėjus Lindsė pamatė moterį. Stovėdama prie rašomojo stalo ji žiūrėjo į kompiuterio ekraną. Tarsi išgąsdinta ji staigiai apsisuko.

— Alanai, — tarė ji, — aš tvarkiau kabinetą. Maniau, kad ilgokai negrįšit.

— Ketinom ilgokai negrįžt, — atsakė jis, — bet šis tas nutiko. Kei, čia Lindsė Džordan ir jos duktė Tera. — Jis atsigręžė į Lindsę. — Kei Čiang — mano padėjėja.

Kei pasilenkė prie Alano ir pabučiavo į skruostą, tarsi stengdamasi priversti jį daugiau apie ją pasakyti.

— Na, ji daugiau negu padėjėja, — pridūrė Alanas. — Mudu su Kei...

— Malonu su jumis susipažinti, — pertraukė jį Kei. — Mes stengiamės per daug neišsiduoti. Paprastai tarnybiniai romanai prastai atsiliepia pavaldinių darbingumui.

Tera prisiglaudė motinai prie šono.

— Gal atsisėskime? — pasiūlė Alanas mostelėdamas į odines sofas ir prie jų priderintas didžiules kėdes.

Lindsė atsisėdo ant vienos iš kėdžių, Tera — jai ant kelių. Kei su Alanu įsitaisė ant sofos, o Devinas susirangė ant grindų tėvui prie kojų.

— Tai kas čia vyksta? — paklausė Kei.

Alanas ištiesė ranką ant sofos atkaltės Kei už nugaros.

— Ponia Džordan sako šį tą žinanti apie pagrobimą.

Tera spustelėjo motinai ranką.

— Nejaugi? — tarė Kei ir dėbtelėjo į Lindsę. — Jūs žinote, kad byla nutraukta — pagrobėjo tapatybė nustatyta?

Lindsė linktelėjo.

— Taip, mačiau per televizorių, bet tikiuosi, kad mane išklausysite.

Devinas priglaudė kriauklę prie ausies, pažiūrėjo į Terą ir nusišypsojo.

Buvo aiškiai matyti, kad Alanas netveria džiaugsmu matydamas sūnaus reakciją į Terą.

Kei palietė ranka Alano kelį ir įdėmiai pažvelgė į Lindsę.

— Jūs žinote, kad ponas Olsenas ir jo sūnus patyrė sunkų išmėginimą. Mes stengiamės grįžti į įprastas vėžes ir nenorime, kad kas nors tam kliudytų.

— Puikiai suprantu, — atsakė Lindsė.

— O Devinas — nepaprastas vaikas, — kalbėjo toliau Kei. — Mes negalim leisti, kad jį išnaudotų.

— Tuomet jūs tikriausiai noriau išklausysit tai, ką galiu pasakyti, — atsakė Lindsė. — Tera yra nepaprasta kaip ir Devinas.

Kei palinko į priekį.

— Atrodo, jūs nesuprantate, — atlaidžiai tarė ji vos ne šnabždesiu, tarsi tai galėtų sukliudyti Devinui girdėti, ką ji sako. — Devinas — autistas-eruditas.

— Indigas, — tarstelėjo Tera.

— Ša! — pro auksinius dukros plaukus kuštelėjo Lindsė. — Prisimeni, ką mes susitarėm?

— Indigas, indigas, indigas, — ėmė kartoti Devinas.

Lindsė nubraukė Teros garbanas atgal.

— Nenorėjau pradėti nuo to, bet... Ar esate girdėjęs apie indigo vaikus? — paklausė ji Alano.

Devinas plaštaka pamojavo sau palei ausį.

— Aš nemažai sužinojau apie sūnaus ligą, — tarė Alanas. — Taip, skaičiau, kad, be kita ko, esama ryšio tarp kai kurių autizmu sergančių vaikų ir vadinamųjų indigo vaikų. Kaip ir esama ryšio tarp nepaprastai gabių vaikų ir vaikų, turinčių dėmesio ir hiperaktyvumo sutrikimų. Taigi aš tuo pasidomėjau. Žinau, kad jie vadinami indigo vaikais, nes jų kūną tariamai supa tamsiai mėlyna aura ir jie turi tam tikrų nepaaiškinamų gabumų. Bet turiu prisipažinti, kad nuleidau rankas ir nustojau tuo domėtis. Tiesa, tai, ką sužinojau, įkvėpė mane pasirinkti „KiberSis“ logotipo spalvą. Man ši idėja pasirodė labai įdomi.

Ji daugiau negu įdomi, pamanė Lindsė. Ji tiesiog varo siaubą.

— Aš tikrai mačiau, kad mano sūnus turi keletą tiems vaikams būdingų bruožų, bet man tiesiog įgriso Devinui lipdomos etiketės. Etiketės man nė kiek ne geriau negu įžeidinėjimas, tik visuomenei priimtinu lygmeniu. Galop mano kantrybė plyšo. Devinas yra Devinas, ir tiek.

— Sutinku, — užjaučiamai tarė Lindsė. Ji puikiai žinojo, ką reiškia saugoti vaiką nuo klaidingo visų aplinkinių požiūrio, kiek širdies skausmo tenka patirti. — Galbūt domėdamasis tais klausimais skaitėte apie tai, kad pastaruoju metu gimė daugybė — atleiskite už etiketę — indigo vaikų. Manoma, kad tokių būta visais laikais, bet nedaug. Daug jų gimė aštuntą dvidešimto amžiaus dešimtmetį, bet nepalyginti mažiau nei prieš pat 2000-uosius ir tuoj po jų. Aš manau, kad iš tikrųjų jie yra seni išminčiai, atsiradę čia tam, kad mums vadovautų ir padėtų išgyventi siaubingais laikais. Kai kas sako, kad jie parengs mus nušvitimui9. Tie vaikai turi neregėtų gabumų. Tera — indigas. Aš nematau tų vaikų aurų, bet Tera jas mato. Išvydusi Deviną per televizorių ji iškart suprato, kad jis vienas iš tokių kaip ji.

Kei pavartė akis.

— Alanai, manau, turim padėkoti poniai Džordan už apsilankymą ir...

— Ne, pone Olsenai, prašau jūsų — leiskite man baigti. Užtikrinu: jūs džiaugsitės, kad mane išklausėte.

Alanas sudėjo rankas ant šlaunų ir ėmė kepšenti vienos rankos pirštų galiukus į kitos.

— Ar neprieštarausit, jei Devinas ir Tera eis į žaidimų kambarį? Jis šalia mano kabineto, įrengiau jį specialiai Devinui. Jame yra viskas, ko tik gali prireikti: tualetas, šaldytuvas, žaislų, žaidimų. Į jį įeiti ir iš jo išeiti galima tik pro čia. Jiems ten bus saugu, o man bus lengviau su jumis kalbėtis.

Lindsė pažiūrėjo Terai į veidą — kaip ji reaguoja.

— Sutinki, boružėle?

Tera pritariamai linktelėjo.

— Kei, būk gera, aprodyk vaikams žaidimų kambarį ir gal greitosiomis paruošk ko nors užkąsti, — paprašė Alanas.

Iš Kei išraiškos Lindsė matė, kad Alano siūlymas nelabai patinka jo ypatingajai padėjėjai. Vis dėlto Kei sutiko ir išsivedė vaikus.

— Jinai tik stengiasi jį apsaugoti, — modamas galva į užsidarančių durų pusę tarė Alanas. — Man įdomu, ką norite pasakyti, ir nenoriu jūsų skubinti, deja, šįryt turiu mažai laiko.

— Ačiū jums už kantrybę, — atsakė Lindsė. — Man šįsyk labai sunkiai sekasi surikiuoti mintis, bet turiu labai daug ką pasakyti.

Alanas linktelėjo ir ranka paragino ją kalbėti toliau.

Lindsė giliai įkvėpė.

— Tera turi unikalių gabumų. Ji dailininkė, poetė, o svarbiausia — dvasingas vaikas. Visi indigai žino, kas jie yra savo siela. Esu įsitikinusi, kad juos sieja kažkoks dangiškas ryšys. Ir žinau, kaip dabar jaučiatės. Man teko su tuo taikytis žingsnelis po žingsnelio aštuonerius metus.

— Bet tie indigai, — pertarė ją Alanas. — Kaip jums sakiau, trumpai tuo reikalu domėjausi, bet galop suvokiau, kad Devinas yra autistas-eruditas, ir tiek. Vien tai jam sunkiai pakeliama našta.

— Nežinau, kuo pasižymi jis, bet, kiek žinau, tokie vaikai turi neregėtų gabumų. Jie nebūtinai būna poetai, menininkai ar muzikantai virtuozai. Devinas juk turi ypatingų gabumų, tiesa?

Alanas neatitraukė akių nuo grindų.

— Taip, jei turite galvoje jo gebėjimą įsiminti skaičius ir datas. Jis įsidėmi viską, ką perskaito. — Jis pakėlė akis. Kita į galvą atėjusi mintis jam akivaizdžiai buvo maloni. — Devinas vienu metu gali skaityti du puslapius, vieną — kaire akimi, kitą — dešine. — Pasitenkinimo išraiška dingo iš jo veido. — Ponia Džordan, jūs davėte man daug peno apmąstymui, bet nesuprantu, ką visa tai turi bendra su Devino pagrobimu. Gal tuo ir baikime.

Lindsė žinojo, kad dabar jis mandagiai paprašys jos išeiti. Sunku buvo patikėti, kad jis taip ilgai jos klausėsi. Jai reikia kažko griebtis, sustoti dabar — nevalia.

Alanas buvo besistojąs.

— Ačiū, kad taip nerimaujate dėl mano sūnaus, bet...

Lindsė nepasijudino iš vietos.

— Nenorėjau čia eiti, — ji ėmė kalbėti garsiau ir jos balsas ėmė drebėti. — Bet Tera taip užsispyrė, taip nėrėsi iš kailio, kad buvau priversta ją čia atsivesti. Esu įsitikinusi, kad esama ryšio tarp Teros ir Devino, kuris leis mums sužinoti daugiau apie Devino pagrobimą.

Alanas pakeitė padėtį ant sofos.

— Devinas buvo pagrobtas dėl pinigų — grynai iš godumo.

— Bet skaičiau, kad jokio išpirkos reikalaujančio laiškelio niekada negavote. Ar kada nors bent kiek kam nors sumokėjote?

— Ne, bet pareigūnai rado laiškelį. Tiesiog jis dar nebuvo išsiųstas.

— Kam kažkas grobs vaiką dėl pinigų, o paskui taip ilgai lauks prieš pareikalaudamas išpirkos? Nelogiška. Manau... Tera mano, kad kažkas pagrobė jūsų sūnų dėl kitos priežasties.

Alanas pasimuistė. Jo veidas išbalo, ir Lindsė suprato, kad pataikė į jautrią vietą.

— Na gerai, ponia Džordan, kokią priežastį įžiūri jūsų dukra?

— Tera sakė, pagrobėjai norėjo pavogti informaciją, įsimintą jūsų sūnaus — skaičius, kuriuos jis laiko galvoje.

MOTYVAS

Alanas spoksojo į Lindsę. Jo išraiška bylojo apie neapsakomą sukrėtimą. Atrodė, kad jis svarsto, ar parodyti jai pasitikėjimą. Lindsė neabejojo, kad jis mintyse perkrato tai, ką ji pasakė apie Devino pagrobimą.

— Jūsų dukra sugalvojo įdomią teoriją, — prašneko Alanas. Jis toliau įdėmiai žvelgė į ją ir ji suprato, kad jis vis dar įnirtingai sprendžia dilemą.

— Taip, yra ir kita galimybė, — galop tarė jis. — Jūsų dukra teisi: galimas daiktas, Devinas buvo pagrobtas tam, kad iš jo išgautų informaciją. Skaičius, esančius jo galvoje.

— Kokius skaičius? — paklausė Lindsė.

Alanas patrynė delnus.

— Mano bendrovė „KiberSis“ netrukus turėtų baigti konstruoti pirmą pasaulyje kvantų kompiuterį. Dėl savo greičio jis padarys perversmą duomenų apdorojimo ir šifravimo srityje. Tai turės milžiniškų padarinių saugumui visame pasaulyje. Bet mes ne vieninteliai bandome sukurti kvantų kompiuterį — yra saujelė kitų. Turbūt įsivaizduojate, kokia arši konkurencija vyksta — visi nori pirmi patekti į rinką. Už paslaptyje laikomus kompiuterių kodus ir informaciją, kuri galėtų kažkam padėti mus aplenkti, būtų verta sumokėti milijonus, o gal net milijardus dolerių.

— Vadinasi, jie galėjo pagrobti Deviną tam, kad išgautų šitas žinias?

Alanas linktelėjo.

— Štai kodėl mane pribloškė jūsų dukros mintis — kad jie nori pavogti kažką iš Devino atminties. Tam aš jiems nebūčiau reikalingas. Dėl savo nepaprasto gebėjimo įsiminti ir atkurti didžiulius informacijos kiekius Devinas turi visa, ko jiems reikia, savo galvoje. Bandžiau iš Devino išgauti smulkmenas to, kas nutiko, bet jis nenori prisiminti viso to įvykio. Policija mano, kad viskas buvo dėl pinigų: žmogus, padaręs vadinamąjį inteligentišką nusikaltimą, surežisavo savo paties mirtį, paskui pagrobė Deviną dėl išpirkos. Bet informacija, kurią Devinas laiko galvoje, verta daugiau už bet kokią išpirką.

Policijai irgi nepavyko prikalbinti mano sūnų atskleisti, kas nutiko. Vyliausi, kad tai pamažėle paaiškės, kai namie Devinas pasijus esąs saugus. Bet jis man tepasakė, kad nelaisvėje leido laiką žaisdamas. Tačiau pareigūnai nerado pagrobėjo trobelėje kompiuterio — net „Playstation“ ar „Nintendo“ konsolių.

— Kažkokia nesąmonė, — tarė Lindsė.

— Taigi. Kuo daugiau apie tai galvoju, tuo nelogiškiau viskas atrodo.

— Klausykit, aš menkai išmanau apie kompiuterius ar pramoninį šnipinėjimą, bet žinau, kad Tera ir Devinas kažkaip susiję su tuo, kas čia darosi. Pone Olsenai, mudvi su Tera slapstomės. Kažkas persekioja mano dukrą. Manau, ji taip nervinosi ir prisispyrę, kad atvažiuotume susitikti su Devinu, nes žino, kad juodu turi bendrą priešą — ji vadina juos raudonais žmonėmis, rubinais. Mano galva, čia slypi kur kas daugiau, negu mes vieni galėtume išsiaiškinti, bet aš turiu pasiūlymą.

Alanas pasidėjęs rankas ant kojų palinko į priekį.

— Aš klausau, — tarė.

— Jeigu nuojauta jums sako, kad čia būta kai ko daugiau negu pagrobimo dėl išpirkos, turime kažko imtis. Turiu draugę, kuri galėtų padėti. Ji — tiriamosios žurnalistikos atstovė, turinti ne vienerių metų patirtį. Jūs nieko neprarasite, jei paprašysiu jos padėti. Gal žinote ją iš televizijos laidų. Jos pavardė — Kotenė Stoun.

— Be abejo, žinau, — atsakė Alanas. — Palydovinių žinių tinklas. Ta šventojo Gralio istorija... Susidomėjęs sekiau jos nuotykius. Drąsi moteris.

— Taigi. Jei mums pavyktų ją prikalbinti ir ji gal net sutiktų atvykti į Majamį, neabejoju, kad ji padėtų mums atskleisti šią paslaptį.

— Nelabai suprantu, ką bendra ji turi su Devinu ir Tera.

— Ji — neįprastų paslapčių įminimo ekspertė, — laukdama atsakymo Lindsė įdėmiai stebėjo Alano veidą. — Jums nieko nekainuotų bent jau su ja pasišnekėti.

Jis atsilošė ir giliai susimąstė. Po kurio laiko atsistojo, priėjo prie rašomojo stalo ir nuspaudė telefono aparato mygtuką.

— Klausau, pope Olsenai, — iš garsiakalbio pasigirdo moters balsas.

— Paskambink į Palydovinių žinių tinklo būstinę Niujorke ir pamėgink susisiekti su viena korespondente. Jos pavardė Kotenė Stoun. Kai ji atsilieps, sujunk su manim.

— Bus padaryta, — atsakė moteris.

Alanas atsisėdo prie stalo ir pasisuko ant kėdės, kad matytų pro langą.

— Abejoju, ar kas iš to išeis, bet aš pasiryžęs bemaž viskam, kad tik rasčiau šunsnukį, kuris iš tikrųjų kaltas dėl to, jog mano sūnus buvo pagrobtas.

— Nesmerkiu jūsų už tai, — atsakė Lindsė. — Man pačiai reikia rasti atsakymus į daugybę klausimų apie Terą ir žmones, kurie mus persekioja. Tikrai tikiu, kad Kotenė gali padėti mums abiem.

Į kabinetą grįžo Kei.

— Vaikai puikiai sutaria. Sutepiau jiems sumuštinių ir papjausčiau braškių. Ar gerai, ponia Džordan?

— Puiku. Tera labai mėgsta braškes. Ir prašau vadinti mane Lindse.

Kei atsistojo Alanui už nugaros ir ėmė masažuoti jam pečius.

— Gal papasakosi, ko aš neišgirdau?

Alanas suėmė jos rankas ir tik tada apsisuko.

— Pameni: sakiau tau bijąs, kad Deviną galėjo pagrobti dėl „Likimo“ kodo?

— Taip, bet...

— Ko gero, taip ir buvo.

Kei papurtė galvą tarsi rodydama gailestį Alanui.

— Brangusis, užteks kankintis — jau gana prisikankinai. Nėra jokių įrodymų, kad tai ir buvo pagrobimo motyvas. Mes žinom, kas pagrobė Deviną — Bendžaminas Rėjus. Jam žūtbūt reikėjo pinigų, bet jis tiesiog nespėjo išsiųsti išpirkos laiškelio, nes ištiko širdies smūgis. Nesileisk jaudinamas be jokio pagrindo. — Ji pažiūrėjo į viešnią. — Nenoriu jūsų įžeisti, ponia Džordan, bet policija mums jau pranešė, kas įvyko. O Devinas nesakė, kad viskas buvo ne taip.

— Nesu tuo įsitikinęs, — atsakė Alanas. — Bet nemanau, kad tiesą sužinosime iš Devino. Man rodos, patys turime imtis žygių.

— Tu... mes susigrąžinom tavo sūnų, — tarė Kei. — Visa kita nesvarbu.

Alanas pasisuko į Lindsę.

— Manau, judvi su Tera turite kurį laiką čia pabūti. Jeigu jūsų dukrai išties kilo tokia reali grėsmė, kaip jūs sakote, „KiberSis“ apsauga neleis, kad jums kas atsitiktų. Čia netoli posėdžių kambarys. Jame stovi sofa su išlankstoma lova, yra atskira vonia. Ne keturių žvaigždučių numeris, bet...

— Būtų puiku, — pertraukė jį Lindsė. — Nežinau, kaip mes įstengsime kada nors jums...

— Alanai, tu visai jos nepažįsti. Tu įsitikinęs, kad elgiesi išmintingai?

Alanas žvilgtelėjo į žaidimų kambario langą. Jis matė Deviną ir Terą: susėdę šalia, viską pamiršę jie žiūrėjo per televizorių animacinį filmuką.

— Taip, — atsakė jis, — aš įsitikinęs.

Suskambo telefonas ant jo stalo.

— Pone Olsenai, — iš garsiakalbio pasigirdo balsas, — aš susisiekiau su Kotene Stoun.

BLOGA NAUJIENA

Lindsė stovėjo „KiberSis“ posėdžių kambaryje, iš kurio atsivėrė vaizdas į Majamio uostą. Ji atsikėlė prieš kelias valandas ir stengėsi laikytis kuo tyliau, kad Tera galėtų išsimiegoti. Išgirdusi ją krutant, Lindsė apsisuko ir pamatė, kad dukra sėdasi išlankstomoje lovoje.

— Labas rytas, boružėle. Ar gerai miegojai?

Tera trindamasi akis papurtė galvą.

— Šita lova labai gumbuota.

— Bet mes dėkingos ponui Olsenui, kad leido mums likti čia, kur esame gyvos ir sveikos, ar ne?

— Tikriausiai.

Lindsė atsisėdo ant lovos krašto ir apkabino dukrą.

— Suprantu, kad tau sunku, kad pasiilgai namų. Aš irgi jų pasiilgau. — Ji paglostė Terai rankas. — Žinau, kad greitai galėsime grįžti į Kentukį — nė kiek neabejoju. Ponas Olsenas mums padės. Girdėjai puikią naujieną: mano draugė Kotenė atvyksta su tavim pasimatyti. Jinai irgi mums padės.

Tera nusišypsojo motinai.

— Ji mano sesuo, mamyte.

Lindsė įdėmiai pažvelgė Terai į akis. Jose nebuvo nė krislelio fantazijos — galėjai neabejoti, kad duktė visiškai tuo tiki.

— Mums galėtų būti ir blogiau, tiesa, princese?

— Man nepatinka Kei.

— Kodėl, brangute?

— Ji negražiai elgiasi su Devinu.

— Ką nori pasakyti?

Tera gūžtelėjo pečiais.

— Man ji nepatinka, ir tiek, — susiraukdama ir purtydama galvą atsakė ji.

— Niekam nepasakokim, ką apie ją manom, gerai? — Ji pakuteno Terai šoną. — Nori pusryčių?

Teros veidas pražydo plačiu šypsniu.

— Sklindžių, — atsakė ji ir suplojo delnais.

— Nežinau, ar gausi sklindžių, bet ponas Olsenas sakė, kad šitam aukšte yra viskuo aprūpinta virtuvė. Apsirenk ir eime jos patikrinti.

Tera iššoko iš lovos, nuskuodė prie savo krepšio, stovinčio ant grindų. Išsitraukusi džinsus ir oranžinius marškinėlius trumpomis rankovėmis nurūko į vonią.

Lindsė stebėjo dukrą, kol ji dingo už durų, tada grįžo prie lango. Kaip visa tai atsitiko? Jiedvi su Tera buvo paprastos Kentukio kaimietės. Niekuo nebuvo ypatingos, bet kažkaip paniro į beprotystės vandenyną. Žmonės švytinčiais rubino raudonio kūnais, kuriuos matė vien Tera, vis bandė padaryti joms bloga. Tačiau pati Lindsė negalėjo patvirtinti, kad visa tai tiesa. Yra dalykų, apie kuriuos geriau nekalbėti. Užtenka, kad papasakojo apie indigus ir rubinus. Alanas Olsenas nieku gyvu nebūtų patikėjęs, kad jos dukra dar negimusi galėjo išsirinkti tėvus ar kad pažinojo Deviną danguje. Ar visomis tomis kalbomis apie tai, neva Kotenė Teros sesuo dvynė. Širdies gilumoje Lindsė visu tuo tikėjo, bet jos protas, jos intelektas nenorėjo to pripažinti. Nenorės ir Alanas.

Stebuklas, kad jis su jomis pasilabino — ką ir kalbėti apie tai, kad davė kur prisiglausti ir joms bus saugu. Tikriausiai jis nori daryti visa, kas įmanoma, kad rastų tuos, kurie buvo pagrobę Deviną.

Tera ir Devinas — indigai, tačiau koks tas didis juos siejantis ryšys? Lindsė meldėsi, kad jie rastų atsakymą — tada jiedvi su Tera galės grįžti namo ir normaliai gyventi.

Tik to ji visada ir norėjo.

Ji išgirdo tyliai beldžiant į duris ir priėjo jų atidaryti.

— Labas rytas, — tarė Alanas. — Tikiuosi, judvi išalkote? — Abiejose rankose jis laikė po maišelį su išsinešti pirktu maistu.

— Pone Olsenai, tikrai nereikėjo to daryti. Būtume ko nors susiradusios kontoros virtuvėje.

— Dievas težino, ko ten yra, — Alanas šypsodamas ištiesė maišelius. — Nupirkau šviežių vaisių, rūkyto kumpio, kiaušinių, riestainių, net vaflių ir sklindžių.

— Sklindžių! — džiugiai suriko Tera ir pribėgusi jį apkabino.

— Atrodo, ji to ir norėjo, — tarė Alanas.

— Jos mėgstamiausias patiekalas, — paaiškino Lindsė, bandydama išvaduoti Alaną iš tvirtai jį apkabinusios dukros glėbio.

— Tada šie sklindžiai jai labai patiks, — atsakė Alanas. — Jie iš Devino mėgstamo restorano, esančio už kelių kvartalų nuo čia.

Jis nykščiu parodė į koridoriaus pusę.

— Eime į virtuvę ir pradėkime valgyti, kol jie neataušo.

— Devinas čia? — paklausė Tera.

— Jis tavęs laukia.

Tera nudūmė pirma jų.

— Tiesiog nežinau, kaip jums atsidėkoti, pone Olsenai, — tarė Lindsė.

Jiedviem einant Terai įkandin, Alanas tarė:

— Pirma: ne ponas Olsenas, o Alanas. Ir antra: jūs man jau atsidėkojote. Kai vakar išėjote, Devinas apie nieką daugiau nekalbėjo, tik apie jus. Dar nesu matęs jo tokio ramaus, taip rišliai kalbančio, tokio... normalaus. Nežinau kodėl, bet jūsų duktė daro mano sūnui be galo stiprų poveikį. Už tai amžinai būsiu dėkingas.

Lindsė paėmė iš Alano vieną maišelį.

— Tera irgi labai juo žavisi.

— Na ir puiku, — jiems įeinant į virtuvę atsakė Alanas. — Kas nori sklindžių?

Kei stovėjo susidėjusi rankas ant krūtinės ir žiūrėjo pro Alano kabineto langą. Lindsė sėdėjo ant sofos priešais jo rašomąjį stalą ir vartė žurnalą „Newsweek“. Jos dukra su Devinu žaidimų kambaryje žiūrėjo televizorių.

Buvo beveik vidurdienis; pastarąjį pusvalandį Alanas tylėdamas skaitė šūsnį finansinių ataskaitų. Suskambo jo telefonas. Nuspaudus mygtuką, garsiakalbyje pasigirdo moters balsas:

— Pone Olsenai, atėjo Kotenė Stoun ir kardinolas Taileris.

— Veskite juos čia, — tarė Alanas ir žvilgtelėjo į Lindsę. — Dabar turėtumėt pasijusti geriau.

Lindsė su palengvėjimu užsimerkė.

— Žinau, kad Kotenė gali mums padėti. Esu tuo įsitikinusi.

Alanas įkišo nosį į žaidimų kambarį. Televizorius buvo įjungtas, bet Tera su Devinu nekreipė į jį dėmesio — paišė ant milimetrinio popieriaus lapų, kuriuos Alanas nuėmė nuo stovo posėdžių kambaryje.

— Nuostabu matant, kaip gražiai jie bendrauja.

— Terai žūtbūt reikėjo draugo, — paaiškino Lindsė. — Jie labai tinka vienas kitam.

— Sutinku.

Kei atsisuko nuo lango, nes atsidarė kabineto durys. Lindsei pasirodė, kad moters išraiška pikta. Nors gal Kei prisimerkė ir jos veidas įsitempė nuo saulės atspindžių lange.

Lindsė atsistojo, kai į kabinetą įėjo Kotenė. Reporterė nusišypsojo išvydusi seną draugę. Lindsė priėjo prie jos ir išskėtė rankas.

— Kotene, labai ačiū, kad atvažiavai.

— Per ilgai nesimatėm, Lindsė, — apkabindama ją atsakė Kotenė. Ji žengtelėjo atgal. — Labai užjaučiu dėl Nylo. Žinau, kad tau ir Terai buvo sunku. O dabar dar visa ta beprotystė. Gailiuosi, kad nesugebėjau atvykti pas jus anksčiau.

— Bet dabar esi čia, — dar kartą ją apkabindama atsakė Lindsė, — ir tai svarbiausia.

Galop jos paleido viena kitą iš glėbio.

— Kotene, susipažink su Alanu Olsenu, bendrovės „KiberSis“ prezidentu, — tarė Lindsė.

Alanas jau ėjo prie jų.

— Malonu susipažinti, panele Stoun, — spausdamas jai ranką pasakė jis. — Esu didelis jūsų gerbėjas.

— Ačiū, kad rūpinatės mano drauge ir jos dukra.

— Nėr už ką, — atsakė jis.

Lindsė tarė:

— O čia Kei Čiang, pono Olseno... asmeninė padėjėja.

— Nieko baisaus, Lindsė, — atsakė Kei. — Alanas — mano širdies draugas, — pranešė ji, bet nesivargino pasitraukti nuo lango.

Kotenė linktelėjo Kei, paskui atsigręžė.

— Čia mano draugas, kardinolas Taileris.

— Didžiulė garbė su jumis susipažinti, kardinole Taileri, — tarė Alanas. — Vis dar atsimenu, kaip sekiau tą stulbinančią šventojo Gralio sąmokslo istoriją žiniasklaidoje. Tikriausiai patyrėte be galo įdomų nuotykį.

— Nė akimirkos negalėjome prarasti budrumo, — atsakė Džonas ir pasisveikindamas linktelėjo Kei. — Man irgi malonu su jumis abiem susipažinti.

— Gal įsitaisykime patogiau, — mostelėdamas į sofas pasiūlė Alanas.

Kotenė ir Džonas atsisėdo šalia Lindsės, o Alanas laukė, kol Kei prisės prie jo ant kitos sofos.

Atsisėdusi Kei tarė:

— Panele Stoun, jūsų draugė prisispyrę, kad atvyktumėte čia ir padėtumėte įminti ryšio tarp jos dukters ir Alano sūnaus paslaptį. Alanas su Devinu neseniai patyrė baisių išgyvenimų dėl to pagrobimo, ir mes...

Alanas patapšnojo Kei per šlaunį.

— Mes visi dabar patiriame nemenką stresą, tad prašom atleisti Kei. Ji tik nori, kad kuo greičiau sutvarkytume šį reikalą ir toliau gyventume kaip gyvenę.

— Alanai, tau nėra ko atsiprašinėti už mane, — uždedama ant jo delno savąjį tarė Kei.

— Suprantu, kad jums neramu, — atsakė Kotenė. — Ir dėkoju abiem, kad padėjote Lindsei su Tera. Deja, nemanau, kad labai greitai išsiaiškinsime, kas čia vyksta. — Kotenė giliai įkvėpė. — Lindsei ir Terai neabejotinai gresia pavojus. Jis nėra tik įsivaizduojamas. Negana to, kad jas medžioja — tie, kurie jas persekioja, yra itin pavojingi... žmonės.

Kei suirzusi atsišliejo nugara į sofos atkaltę.

Kotenė pasisuko į Lindsę.

— Nuvažiavau į Loretą jūsų ieškoti, bet judvi jau buvote išvykusios. Apsilankiau jūsų sodyboje ir ten atgijo daug malonių prisiminimų. Nemažai laiko ten pasisukiojau. Mačiau Teros paveikslus, piešinius, skaičiau jos eilėraščius. Akivaizdu, kad tavo dukra turi ne tik gyslelę, bet ypatingų gebėjimų. — Kotenė nurijo seiles, tada ištarė: — Lindse, atleisk, bet turiu pranešti liūdną naujieną. Man labai nemalonu sakyti. Viskas taip baisu! Nieko nebeliko. Kažkas padegė jūsų trobesius ir jie sudegė iki pamatų.

Namas, daržinė, didysis ąžuolas, visi tie gražūs Teros kūriniai — viskas sunaikinta.

— O varge! — pralemeno Lindsė ir ėmė balti. Ji užsidengė veidą rankomis ir purtydama galvą sukuždėjo: — Ne, ne, ne! — Galiausiai pakėlė akis. — Tai buvo viskas, ką mes turėjome. — Ji taip stengėsi sulaikyti ašaras, kad vos galėjo kalbėti.

— Kas galėjo tai padaryti? — paklausė Alanas.

— Kai buvau Kentukyje, iš manęs pavogė mobilųjį, — pasakojo Kotenė. — Todėl ir negavau tavo žinučių, Lindse. Jį pavogęs žmogus mano telefonu paskambino kardinolui Taileriui ir pagrasino mane nužudyti. Man liepė nustoti ieškojus Lindsės ir Teros. Jis dar pasakė, kad Lindsės trobesius sudegino įspėdamas, kad ateityje laukia baisesni dalykai.

— Panašu į paauglių išdaigas, — tarė Kei.

— Tai buvo ne išdaigos, — atsakė Džonas. — Kotenės telefone įmontuota visuotinės padėties nustatymo sistema, ir mums pavyko sužinoti, kad mobilusis yra Vašingtone.

— Alanai, čia gryniausios nesąmonės, — pareiškė Kei. — Nesuprantu, ką tai turi bendra su Devinu ar jo pagrobimu.

Kotenė pažiūrėjo į Kei, paskui į Alaną. Ji neturėjo vilčių laimėti prieš Kei. Verčiau bandyti įtikinti Alaną.

— Buvo nustatyta, kad telefoną turi vienas žmogus Baltuosiuose rūmuose.

Alanas atsisėdo tiesiai ant sofos.

— Jūs rimtai? Neįtikėtina! Ar žinote, kas jis?

— Taip, — atsakė Džonas.

— Vakar vakare, — tarė Kotenė, — aš susitikau su daktaru Filipu Milerių, patarėju nacionalinio saugumo klausimais. Jis rengėsi duoti man telefono pokalbių įrašus, kurie būtų nenuginčijamai įrodę, kas pavogė mano mobilųjį, kas įsakė sunaikinti Lindsės sodybą, kas grasino man mirtimi ir kas bando rasti ir nužudyti Lindsę su Tera.

— Turite juostelę? — pakeltu balsu paklausė Kei.

— Ne, — atsakė Džonas. — Daktaras Mileris žuvo per keistą nelaimingą atsitikimą kaip tik tuo metu, kai buvo beperduodąs įrodymus Kotenei. Juosta buvo sunaikinta.

Kei girdimai atsiduso.

— Matai, Alanai? Vėl spėlionės, gandai, nuogirdos. Sakyčiau, prisiklausėme užtektinai.

— Bet daktaras Mileris spėjo man pasakyti, kas tas žmogus, kurio pokalbiai buvo įrašyti, — tarė Kotenė.

— Kas jis, panele Stoun? — paklausė Alanas.

— Rizbenas Meisas, valstybės saugumo sekretorius.

Kambaryje stojusią tylą pertraukė iš žaidimų kambario staiga pasigirdęs veriantis klyksmas.

— Tai Tera, — pašokdama nuo sofos tarė Lindsė.

Alanas Lindsei įkandin pasileido per kabinetą į žaidimų kambarį.

Devinas sėdėjo ant grindų, ir siūbuodamas pirmyn atgal kratė plaštakas prie ausų.

Lindsė prišoko prie Teros ir sugriebė ją į glėbį.

— Kas yra, mažute? Kas atsitiko?

RAUDONASIS PAVOJUS

Tera nustojo klykti ir parodė į televizoriaus ekraną.

— Jis raudonas! Mamyte, jis vienas iš rubininių žmonių!

Visi sužiuro į žmogų ekrane, tikriausiai kalbantį spaudos konferencijoje. Vaizdo viršuje ėjo užrašas „Tragiška daktaro Filipo Milerio mirtis“. Po kalbančiuoju buvo parašyta: „Rizbenas Meisas, valstybės saugumo sekretorius“.

— Dieve brangus! — tarė Alanas. — Ji rodo į Rizbeną Meisą. Ir ji sako, kad jis...

— Raudonasis. Rubinas, — pertraukė jį Džonas ir atsigręžė į Kotenę. — Tai patvirtina Milerio įtarimus, kad Meisas prisidėjęs prie tavo mobiliojo vagystės.

Kitaip negu visi kiti Kotenė nežiūrėjo į televizorių: jos akys buvo įsmeigtos į Terą. Nors suaugusieji kalbėjo, jų balsai Kotenei buvo tik triukšmas fone, visai kaip vėjo ošimas kažkur toli medžiuose. Ir nieko kito Kotenė nematė, vien Terą su aplink ją skriejančiais šviesų sūkuriais — jie taip akino, kad Kotenė nieko daugiau nematė. Jai atrodė, kad žiūri į akinamos baltos šviesos tunelį, o jo viduryje stovi Tera.

— Kotene? — tarė Džonas. — Tau nieko neatsitiko?

Lindsė laikė dukrą glėbyje. Pamačiusi į Terą įsmeigtą Kotenės žvilgsnį, ją paleido. Tera iš lėto plačiai nusišypsojo.

— Sveika, — tarė ji kiek garsiau negu šnabždesiu.

— Sveika, — atsakė Kotenė jusdama, kaip ją užgriūna jausmų lavina. — Motnisė, — klaupdamasi tyliai pridūrė Kotenė.

Tera prie jos priėjo ir palietė ašarų išvagotą veidą.

— Žinojau, kad tu ateisi, — tarė ji. — Sakiau mamytei, kad ateisi.

Kotenė apsikabino mergaitę ir prisiminė, kaip Motnisė vakare ateidavo į jos kambarį. Jos ištisas valandas kalbėdavo apie gyvenimo puses, apie kurias — Kotenė suvokė tik dabar — Motnisė buvo per maža išmanyti.

Galop paleido Terą iš glėbio.

— Metas ateina, ar ne? — tyliai paklausė.

Tera linktelėjo.

— Devinas mėlynas kaip ir aš... indigas. O tie blogi žmonės raudoni — rubinai.

Tą akimirką Kotenė suprato visą pavojų, visą svarbą to, kas dabar vyksta, visą grėsmę. Netrukus įvyks galutinis mūšis. Nugalėti pavyks tik vienai jėgai. Gėriui arba blogiui. Indigams arba rubinams.

Po epizodo žaidimų kambaryje visi, tarp jų Tera ir Devinas, grįžo į Alano kabinetą.

— Tai kas yra rubinai? — visiems atsisėdus paklausė Alanas.

— Prieš aiškinant leiskite man šį tą papasakoti apie tai, kas įvyko anksčiau, — tarė Kotenė. — Neseniai buvau Maskvoje. Gal per televiziją matėte apie pasikėsinimą į prezidentą.

— Jūs tada narsiai pasielgėte, — pagyrė Alanas.

— Ačiū. Prieš pat grįžtant namo man paskambino sunerimusi Lindsė. Ji pasakė, kad Terai gresia pavojus — kad kažkas netrukus atims iš jos dukrą.

Motinai ant kelių sėdinti Tera pritariamai linktelėjo.

— Rubinai.

Lindsė prisispaudė ją prie savęs.

— Ša, brangute.

— Nieko baisaus, Lindse, — tarė Kotenė. — Iš tikrųjų Tera, ko gero, žino apie tai daugiau negu kas nors kitas. — Ji atsisuko į Alaną. — Skambindamas man minėjote netikintis, kad jūsų sūnus buvo pagrobtas dėl išpirkos. Sakėte, kad tai galėjo būti pramoninis šnipinėjimas — Devinas įsidėmėjo labai svarbų jūsų „Likimo“ kompiuterio kodą, o pagrobėjai norėjo, kad sūnus jį atkurtų jiems. Tiesa?

— Taip, — patvirtino Alanas. — Man tai atrodo logiškiau negu prielaida, kad jis buvo pagrobtas dėl išpirkos.

— Tuomet mums reikia rasti kaltininkus, — atsakė Kotenė. — Mes manome, kad tai tie, kuriuos Tera vadina rubinais.

— Absurdas! — įsiterpė Kei. — Jokių kaltininkų nėra. Alanai, mes tik tuščiai gaištame laiką.

— Būk gera, patylėk, Kei, — paprašė Alanas. — Jei tu teisi, dar iki pietų visi galėsime iš čia išeiti. — Jis vėl atsigręžė į Kotenę. — Vadinasi, jūs manote, kad Rizbenas Meisas yra...

— Meisas, Meisas, Rizbenas Meisas, — kratydamas plaštaką prieš krūtinę tarė Devinas.

— Devinai, netrukdyk suaugusiesiems... — kreipėsi į sūnų Alanas.

Devinas pažiūrėjo į lubas.

— Amžinai tavo, Kei. Myliu, Kei.

— Ką jis čia tauškia? — paklausė Kei. — Alanai, nejaugi negali užčiaupt jam burnos?

Tada Devinas ėmė smarkiai kratyti abi plaštakas prie ausų.

— Siuntėjas: keič@kibermailserv taškas com. Serveris: mxmnulis-vienas taškas corp. Gavėjas: r.meisas@dhs taškas gov.

Kei veidas ėmė rausti. Ji atsistojo ir pasitraukė į šalį.

Vis tuo pačiu bejausmiu balsu Devinas kalbėjo toliau:

— „Rizbenai, aš daugiau nebeištversiu. Man reikia tavęs, man reikia tavęs, man reikia tavęs. Amžinai tavo, Kei“.

— Ką jis sako? — paklausė Kotenė.

— Elektroninis laiškas. Devinas kartoja, ką perskaitė elektroniniame laiške, — paaiškino Alanas imdamas viską suprasti ir iš lėto nukreipė žvilgsnį į Kei.

— Kažkokie paistalai, — pasipiktino Kei. — Negaliu patikėti, kad...

— Siuntėjas, — toliau kalbėjo Devinas: — r.meisas@dhs taškas gov. Serveris: zzp-nulis-šeši taškas corp. Gavėjas: keič@kibermailserv taškas com. „Toras tvarkosi su tuo mažu šunsnukiu. Hado projektas beveik baigtas, bet elementas nestabilus. Sugalvojau būdą, kaip surežisuoti pagrobimą. Dabar ilgai netruks. Man irgi reikia tavęs. RM“.

Devinas liovėsi siūbuoti, sudėjo plaštakas ant kelių. Kaip ir visų kambaryje jo akys buvo nukreiptos į Kei.

TIESA

— Jis išsigalvojo tuos paistalus, Alanai, — tarė Kei. — Jis nežino, apie ką kalba. — Ji pasitraukė toliau nuo Devino.

Kurį laiką Alanas netekęs žado bandė suvokti, ką prieš kelias akimirkas išgirdo. Tas vyras, tas Rizbenas Meisas — Kei meilužis? O Hado projektas tikriausiai turi tikslą sukurti tokį pat kvantų kompiuterį, kokį konstruoja jis. Kei visą laiką žinojo, kas pagrobė Deviną. Ji prie to prisidėjo. Alanas papurtė galvą.

— Tu teisi, — tarė. — Mano sūnus nežino, ką kalba. Jis tiesiog atmintinai pasakoja ką matęs, kaip ir tūkstančius kitų tekstų, kuriuos kada nors perskaitė. Bet šįsyk jis atmintinai kloja tavo elektroninį susirašinėjimą, Kei. Devinas nesugeba ką nors išgalvoti — jis nežino, kaip tai padaryti.

— Prakeiktas nevisprotis! — niršo Kei. — Šniukštinėja ten, kur jam nevalia. Nuo jo man kūnas eina pagaugais.

Alanas priėjo taip arti jos, kad jai teko nugara atsišlieti sienos. Jo lūpos buvo kietai sučiauptos, kakle iššoko sausgyslės.

— Visą laiką tu teikei Rizbenui Meisui slaptą informaciją apie mano bendrovę ir jos gaminį, bet „Likimo“ kodo negalėjai jam perduoti, nes neįstengei jo sužinoti. Todėl ir leidai atimti iš manęs Deviną, — jis sugniaužė prie šonų kumščius. — Dėl Dievo meilės, Kei, — kas tu esi? Mes tave mylėjome, pasitikėjome tavimi. O tu visą tą laiką... — Alanas perbraukė pirštais sau per plaukus ir nužvelgė visus kambaryje. — Velnias! — Jis dėbtelėjo į Kei. — Eik tu šikt!

Stojo ilga tyla. Galop Lindsė pasisiūlė:

— Gal aš nuvesiu vaikus į žaidimų kambarį?

Ji paėmė Deviną ir Terą už rankų, išsivedė ir uždarė duris.

Kei krestelėjo galvą, kad nusimestų nuo veido juodus kaip varno sparnas plaukus ir palygino palei šlaunis raudono šilko suknelę, siuvinėtą auksiniais siūlais.

— Na, gerai, tai tiesa. Bet čia nėra nieko asmeniško, Alanai. Aš nemyliu Rizbeno Meiso. Rašiau jam tik tam, kad paakinčiau. Žinojau, kad jis nori tuo tikėti. — Ji atsisuko į Alaną. — Nemyliu nei jo, nei, tiesą sakant, nieko kito. Tiesiog toks mano darbas, štai ir viskas. Po šio bus kitas. Kaip sako žmonės, kiekviena moteris turi savo kainą.

— Keista, kad taip kalbi, nes nemanau, kad apskaičiavai ir kainą, kurią turėsi sumokėti pati, — atšovė Alanas. — Pasistengsiu, kad tave suimtų už tai, kad dalyvavai sąmoksle pagrobti mano sūnų, ir už pramoninį šnipinėjimą. „Likimo“ kodas vertas milijonų, o mano sūnus — neįkainojamas. Tau bus nelengva dirbti kitą darbą sėdint federalinio kalėjimo kameroje. Padarysiu visa, ką galėsiu, kad tave įkištų už grotų iki gyvos galvos.

— O kokių įrodymų tu turi? — atrėžė Kei. — Žodį savo mažojo išsigimėlio, atmintinai cituojančio jau seniai ištrintus elektroninius laiškus? Farai tau jau sakė, kas ir kodėl buvo pagrobęs Deviną. Aš kuo lengviausiai išsisuksiu.

— Pirma turėsi šį tą paaiškinti FTB, — durdamas pirštu į orą pagrasino Alanas. — Gali tuo neabejoti.

Kotenė atsistojo. Alanas atsigręžė į ją.

— Atleiskit, kad jums teko tai pamatyti, panele Stoun. Atsiprašau, kad jūs ir kardinolas Taileris patyrėte nesmagių akimirkų. Šis asmeninis reikalas yra tikra gėda, — jis vėl pažiūrėjo į Kei. — Tu užtraukei tą gėdą. Aš tavim šlykščiuosi.

— Tu visai nenutuoki, kam dirbi — ar ne, Kei? — paklausė Kotenė.

— Aš neturiu viršininkų. Aš dirbu sau.

— Vaje, kaip nenori pažiūrėti tiesai į akis, — nusijuokė Kotenė.

Kei sužaibavo juodomis akimis.

— Ką čia šnekat? Mane nusamdė mano draugas Toras dirbti Rizbenui Meisui.

— Tave mulkina geriausieji, — atsakė Kotenė. — Meisas — didelė žuvis dar didesniame sieros vandenyne.

— Ką jūs norite pasakyti? — nesusigaudė Alanas.

— Prieš skambinant FTB jums būtų neprošal sužinoti, kas iš tikrųjų čia dedasi, — atsakė Kotenė.

Alanas pasisuko į Kei.

— Manau, kad jau žinau, bet gal vis dėlto paaiškink man.

— Akivaizdu, kad jus išdavė. Kei sukėlė pavojų jūsų sūnaus gyvybei. Ji padėjo vogti jūsų „Likimo“ kompiuterio paslaptis. Tiek mes galime nuspėti, tiesa?

Alanas susidėjo rankas ant krūtinės ir linktelėjo.

— Kur jūs sukate?

— Užuot klausęs, kodėl Kei taip elgėsi, — o tai akivaizdu — verčiau paklauskit savęs, kam Rizbenui Meisui, valstybės saugumo sekretoriui, reikia jūsų kvantų kompiuterio operacinės sistemos kodo.

— Na, — atsakė Alanas, — gal jis investavęs pinigų pas mūsų konkurentus.

— O kas jūsų konkurentai? — paklausė Kotenė.

Alanas pasikasė smakrą.

— Kadangi ši technologija žengia tik pirmuosius žingsnius, dauguma mūsų konkurentų yra mokslinių tyrimų organizacijos ir aukštosios mokyklos.

— Vadinasi, manote, kad kokia nors mokslinių tyrimų organizacija ar aukštoji mokykla būtų galėjusi pagrobti jūsų sūnų ir įkišti Kei į jūsų bendrovę, kad vogtų jūsų paslaptis?

— Na... — numykė Alanas.

— Jei tai ne mokslinių tyrimų organizacija ar aukštoji mokykla, kas dar tai galėtų būti? Ir kokio tikslo buvo siekiama?

— Tiesiog spėjau, kad tai konkurentai...

— Iš to, ką sužinojau apie „KiberSis“, supratau, kad esate šios srities lyderiai. Konkurentų turite, bet kol kas jie per daug atsilikę, — paaiškino Kotenė. — Tai gal atmeskite tokią galimybę?

— Aš esu verslininkas, panele Stoun, — atsakė Alanas. — Šitoks mano požiūris į viską.

— O jeigu tai teroristai? — paklausė Džonas.

— Teroristai? — pakartojo Alanas. — Manau, taip gali būti. Bet jie privalo turėti daug pinigų ir talentingų žmonių. Bet tokia galimybė neatmestina.

— Ar žinot kokią kitą šalį, kurioje kuriama tokia pat technologija? — paklausė Džonas.

— Gal Kinijoje, — atsakė Alanas. — Bet manau, kad tokia informacija jau būtų nutekėjusi ar kitaip atskleista. Kvantų kompiuterį bando suburti labai negausios grupelės. Nors jų nemažai, jį konstruojant mes esame gerokai atitrūkę nuo visų. Apie konkrečią pažangą žino tik saujelė žmonių iš „KiberSis“. Aš, Maksas...

Alanas žvilgtelėjo į Kei.

Kei iškėlė rankas.

— Tu gerokai prašovei pro šalį, — tarė ji. — Velniai rautų, aš nedirbu kinams. Dėl Dievo meilės — aš juk penktos kartos amerikietė. Ir aš įsitikinusi, kad Rizbenas irgi jiems nedirba. Jis man sakė esąs pavaldus kažkokiam seniui, kuriam reikia to kompiuterio, kad galėtų jį parduoti ir gauti pelno. Milijonus dolerių. Jie ne teroristai. Visa esmė čia — pinigai.

Ji tikrai nieko nenutuokia, pamanė Kotenė. O tas senis, kuriam pavaldus Rizbenas — Kotenė žino, kas jis. Kaip padaryti, kad Alanas irgi tai sužinotų ir nepamanytų, kad ji visiška pamišėlė?

— Taigi žinome, kad svarbiausias veikėjas čia — Rizbenas Meisas, — reziumavo Kotenė. — Jeigu jis — ne jūsų konkurentas, ne teroristas ir nedirba kitos šalies vyriausybei, bandančiai pavogti iš jūsų „Likimo“ kompiuterį, kas jis tada yra? Kam jis tarnauja?

— Nežinau, — atsakė Alanas.

Kotenė apsidairė po kambarį.

— Susimąstykite apie tai, pone Olsenai. Tera jau atsakė į šį klausimą.

DERYBOS

Kotenė suprato, kad kitas jos žingsnis bus rizikingas, bet kitos išeities neliko.

— Pone Olsenai, sakėte, kad esate mano gerbėjas. Tikiuosi, tai reiškia, kad sekėte mano darbą televizijoje?

— Tikrai taip, — atsakė Alanas.

— Vadinasi, žinote, kokius reportažus kuriu. Jei prisimenate šventojo Gralio sąmokslo istoriją, žinote, kad kai kas bandė panaudoti DNR iš šventojo Gralio taurės klonuoti Kristui — šitaip jie būtų sukūrę Antikristą ir būtų įvykęs antras nešventas Jėzaus atėjimas į Žemę. O paskui prieš keletą metų visame pasaulyje kilo savižudybių banga, įtariama, dėl to, kad žmones apsėsdavo demoniškos jėgos.

— Taip, — atsakė Alanas, — viena ir kita puikiai prisimenu.

— Dėl daugybės priežasčių esu įsitikinusi, kad susidūrėme su ta pačia grupe, kuri organizavo abu šiuos įvykius. Tera vadina juos rubinais ir atpažino Meisą kaip vieną iš jų. Jis nėra paprastas vagišius, bandantis nugvelbti pramoninių paslapčių. Ir šitaip elgiasi jis ne dėl pinigų, kaip mano Kei. Deviną jis pagrobė tam, kad gautų technologiją, reikalingą elektroniniame laiške minėtam Hado projektui įgyvendinti. Terą jis bandė nužudyti dėl vienos priežasties — ji gali atpažinti jį ir jo bendrininkus.

Alanas užsimerkė, susidėjo rankas už galvos ir palenkė sprandą.

— Visomis tomis kalbomis apie rubinus jūs verčiate mane padaryti didelį minties šuolį. Apie indigus išmanau, nes jais domėjausi, be to, pažįstu savo sūnų, bet jūs dabar kalbate apie visai skirtingus dalykus.

— Jūs teisus — čia reikia didelio minties šuolio, — tarė Kotenė. — Pajėgsite jį padaryti ar ne, faktas nesikeičia: abi tos grupės egzistuoja. Indigai siunčiami į šį pasaulį su tikslu — nuveikti gerus Dievo darbus. Rubinai čia — dėl visiškai priešingos priežasties.

— Atleiskite, panele Stoun, bet aš netikintis. Vargu ar pajėgsiu padaryti tą minties šuolį, kurio prašote, — nepakeldamas akių atsakė Alanas.

— Ką gi, — įsiterpė į jų pašnekesį Džonas. — Mes negalime nepasakyti jums visko, ką žinome, bet jums nebūtina viskuo tikėti. Jūs tik privalote suprasti, kad Rizbenas Meisas konstruoja kvantų kompiuterį siaubingu tikslu. Bent tuo galite patikėti?

Alanas linktelėjo.

— Tiek tikiu.

Staiga Kotenė pasisuko ir pažvelgė į Kei.

— Juk suprantate, kad atsakymus žino jinai — mergina, dirbanti už pinigus.

Alanas iš lėto pasisuko į Kei, tarsi jam būtų nušvitęs protas.

— Gal tu gali padėti man padaryti tą minties šuolį, kurio iš manęs tikisi panelė Stoun? Kiek už tai prašai, Kei?

— Dėl kainos visada galima derėtis, — nusišypsojo Kei.

— Nebūtinai, — atsakė Alanas. — Galiu iškviesti FTB arba, kaip siūlo Kotenė, gali mums padėti.

— Jei papasakosiu, ką žinau, noriu tam tikrų garantijų, — pareiškė Kei.

— Pavyzdžiui? — paklausė Alanas.

— Kai viskas baigsis, noriu netrukdomai iš čia išeiti. Bet aš mėgstu prabangą, pats žinai. Man reikės nemenkos kompensacijos, kad galėčiau gyventi kaip noriu.

Riešo judesiu ji numetė plaukus ant dešinio peties ir susmuko į vieną iš didelių oda trauktų krėslų. Ji užsikėlė koją ant kojos, ir suknelės padurkas pasikėlė iki šlaunies vidurio.

Alano žandikaulio raumenys ėmė nevalingai susitraukinėti.

— Gal dėl to pavyks susitarti. Bet susitarsime kartą ir visiems laikams, Kei. Išeisi iš mano gyvenimo, o jei bandysi grįžti, tai tik lydima FTB agentų.

Kei pavartė akis ir sukikeno.

— Priimtina.

— Na ir gerai, — tarė Kotenė. — Grįžkime prie vieno iš Devino cituotų elektroninių laiškų. Turiu keletą klausimų. Neprieštaraujate, pone Olsenai?

— Vadinkite mane Alanu, — paprašė jis. — Ne, neprieštarauju.

— Hado projektas — kas tai?

Kei sukeitė kojas vietomis.

— Šitaip Rizbenas vadina kažkokį planą, susijusį su kompiuteriu.

— Smulkiau, — tarstelėjo Alanas.

— Smulkmenų nežinau — tik tai, kad juodu su Toru daug laiko praleidžia kurdami kažkokį planą.

— Tai antras klausimas, kurį norėjau užduoti, — tarė Kotenė. — Kas yra Toras?

— Kompiuterių specialistas — vyrukas, kuriantis Hado projektą ir kompiuterį. Rizbenas menkai išmano apie kompiuterius, tad pasitiki Toru. Šis bandė išgauti „Likimo“ kodą iš Devino — ir, kaip neseniai jums sakiau, nusamdė mane. — Ji lėtai, kone flirtuodama pamirksėjo Alanui. — Man buvo duota užduotis užmegzti su tavim santykius. Iš pradžių manėme, kad man pavyks gauti „Likimo“ kodą, bet neišdegė, tad aš tik perduodavau naujausias žinias apie jūsų daromą pažangą ir kitas informacijos nuotrupas, kurias man pavykdavo gauti.

— Tu jiems viską papasakojai apie Deviną, ar ne? — paklausė Alanas.

Kei abejingai linktelėjo.

— Ir pasakiau, kada vesiesi Deviną į futbolo rungtynes. Rizbenui tai labai padėjo. Jis stengėsi prisisukti prie Devino, bet tai buvo nelengva. Futbolo rungtynės tam reikalui puikiai tiko: minia, sąmyšis, o stadionas neturi vaikų apsaugos programos. Žinojom, kad Devinas neatsispirs pagundai išmėginti naują vaizdo žaidimą.

— Būk prakeikta! — iškošė Alanas. Iš jo išraiškos atrodė, kad jis atsikando kažko labai neskanaus.

— Moki man už tiesą, — priminė Kei. — Kai nebenorėsi jos girdėti — pasakyk man. — Ji nusišypsojo Alanui tik vienu lūpų kampučiu ir kilstelėdama tik vieną antakį.

— Kur yra tas Toras? — paklausė Kotenė.

— „Hado“ būstinėje, — atsakė Kei.

— O kur ji? — paklausė Alanas.

— Nenumanau. Žinau tik, kad kažkokioje nuošalioje vietoje.

— Nedaug žinot, — tarė Kotenė. — Manau, Alanas jums per daug moka.

— Turiu klausimą, — įsiterpė Alanas. — Elektroniniame laiške buvo minimas kažkoks nepatikimas elementas. Apie kokį elementą jis kalbėjo?

— Kažkokį keistą dalyką, kurio jiems reikėjo kompiuteriui. Jie turėjo jo, bet jis buvo nepatikimas, kartais veikė, kartais — ne. Sodis... Podis... Kažkas panašaus...

Alanas staigiai kilstelėjo galvą.

— Todis? — paklausė Kotenė.

— Taip, būtent, — patvirtino Kei.

Alanas pasisuko į Kotenę.

— Iš kur žinot apie todį?

— Mileris manęs klausė, ar žodis „todis“ man ką nors sako, — paaiškino Kotenė.

Alanas per tą laiką priėjo prie rašomojo stalo ir paspaudė telefono mygtuką.

— Pakviesk čia Maksą Volfą.

KUBITAI IR UOLEKTYS

— Tas Meisas turi todžio šaltinį, — papasakojęs apie tai, kas buvo kalbama kabinete, tarė Maksui Alanas.

— Galimas daiktas, jis išrado būdą, kaip sukurti daugiau negu keletą atomų iš karto, bet aš tuo abejoju, — atsakė Maksas.

— Norit sužinoti, iš kur jis gavo tą todį? — paklausė Kei. — Dėl Dievo meilės, Alanai, už tuos pinigus, kuriuos man sumokėsi, tau tereikėjo paklausti.

— Klok, Kei, — paragino Alanas. — Jei ką nors žinai, sakyk. Gali tai padaryti?

— Turiu pripažinti, smagu matyti, kaip jūs čia neriatės iš kailio, — nusišaipė Kei. — Gerai, supratau, ką nori pasakyt. — Ji sudėjo delnus ir nukreipė pirštų galiukus į Alaną. — Bet vargu ar manim patikėsit.

— Klok — pažiūrėsim, — tarė Alanas.

— Rizbenas kolekcininkas. Jis turi archeologinių radinių kolekciją. Žodžiu, jis man sakė, kad tarp savo eksponatų turi Nojaus laivo nuolaužą. Kaip iš Bagdado muziejaus ji atsidūrė jo kolekcijoje — ilga istorija ir ji čia neturi reikšmės, todėl nepasakosiu... aišku, nebent pageidaujate, kad gaišinčiau jums laiką.

Kotenė matė, kad perdėtas Kei mandagumas erzina Alaną, tad įsiterpė:

— Ne, mums nereikia visos tos priešistorės.

Kei nugrimzdo į pagalvėles.

— Rizbenas sakė, kad Nojaus laivas buvo pastatytas iš medienos, gautos iš medžio, minimo Biblijoje, Pradžios knygoje — žinote jį?

— Pažinimo medžio ar Gyvybės medžio? — paklausė Džonas.

— Iš to antro, — atsakė Kei. — Iš Gyvybės medžio. Tas medis esą leidęs sakus ar dervą — man atrodo, jis taip ją vadino. Per ilgą laiką ta derva kristalizuojasi ir virsta medžiaga, kurios jam reikia kompiuteriui — todžiu. Rizbenui pavyko išgauti todžio iš Nojaus laivo nuolaužų. Tiesą sakant, man tai pasirodė labai neįtikėtina. Gyvybės medis. Nojaus laivas, kad jį kur velnias. — Kei žvilgtelėjo į Alaną. — Niekad nemokėjai slėpti savo minčių. Iš tavo veido matau, kad netiki manim.

— Tu teisi, — atsakė Alanas. — Netikiu tavim.

— Gal ji sako tiesą, — užstojo Kei Džonas. — Viename Biblijos vertime Dievas liepia Nojui pastatyti laivą iš gofero medžio. Kitame vertime Dievas liepia panaudoti sakingą medį.

Atsidarė žaidimų kambario durys ir įėjo Lindsė. Prie krūtinės ji glaudė milimetrinio popieriaus lapą blogąja puse į viršų.

— Radau jį vaikų nupieštą anksčiau. Nežinau, bet jis gali būti svarbus.

— Kas ten? — paklausė Kotenė.

— Tera sakė nupiešusi jį iš Devino apibūdinimo. Pasak jos, tai piešinys vyro, kuris laikė įkalinęs Deviną.

— Apverskite jį, — paprašė Alanas.

Lindsė apsuko piešinį kita puse, kad visi pamatytų, kas jame pavaizduotas.

— Čia tikrai ne Benas Rėjus, — tarė Kotenė.

— Taigi. Čia Toras, — atsakė Kei. — O — ji tikrai gera dailininkė!

— Ačiū, Lindsė, — padėkojo Alanas. Iš balso jis atrodė nusivylęs. — Tai svarbu, bet mes jau žinome, kas tas...

Staiga Džonas pašoko ant kojų.

— Luktelkit, — tarė jis prieidamas arčiau prie piešinio, vaizduojančio jauną akiniuotą vyrą su smailia barzdele, vilkintį trumparankoviais marškinėliais. — Pažiūrėkit čia, — tarė jis paliesdamas marškinėlius. — Čia parašyta „Kubitai ir uolektys susideda“.

— Ką tai reiškia? — paklausė Kotenė.

Džonas apsisuko.

— Atrodo, kubitas yra kompiuterijos terminas?

— Žodžių kvantų bitas santrumpa, — paaiškino Maksas. — Kvantų kompiuteryje laikomos informacijos vienetas.

— Įdomus žodžių junginys — kubitai ir uolektys, — tarė Alanas.

Džonas tarė:

— Atrodo, Kei pasakė tiesą, iš kur Meisas gavo todžio. Tai, kad tas Toras vilki marškinėliais su užrašu „Kubitai ir uolektys susideda“ — negali būti atsitiktinumas. Matyt, tarp kubitų ir uolekčių esama ryšio. Uolektis — senovinis ilgio matas. Dievas nurodė Nojui laivo matmenis uolektimis — trijų šimtų uolekčių ilgio, penkiasdešimties pločio ir trisdešimties aukščio.

— Ką jūs sakėt? — Maksas ėmė tankiai mirksėti. — Ar galite pakartoti?

— Trys šimtai uolekčių iš penkiasdešimties ir iš trisdešimties.

Maksas skėstelėjo rankomis.

— Viešpatie aukštielninkas!

MINTIES ŠUOLIS

— Kas yra, Maksai? — paklausė Džonas.

Maksas apstulbęs susiėmė galvą.

— Tie matmenys, tas Nojaus laivo dydis — lygiai tokie pat kaip todžio kristalo, kurį ketiname panaudoti „Likimo“ kompiuteriui: trys šimtai atomų iš penkiasdešimties ir dar iš trisdešimties. Kiekviename iš tų atomų telpa kubitas informacijos. „Likimo“ talpa — keturi šimtai penkiasdešimt tūkstančių kubitų.

Alanas paniuręs nieko nematančiomis akimis žiūrėjo tiesiai prieš save.

— Jums negerai, Alanai? — paklausė Kotenė.

— Ne, ne, — linksėdamas atsakė jis. — Jaučiuosi gerai. Pastebėjęs įdėmų Džono žvilgsnį pridūrė: — Sakėt man, kad turiu tikėti ne viskuo... tad aš ne viskuo ir tikėjau. Bet dabar... tiesiog nežinau. Išgirdau tokią daugybę dalykų, kad negaliu jų nepaisyti. Man tai nepatinka. Visuomet laikiau save žmogumi, viską grindžiančiu tik mokslo faktais. Bet ką tik mes padarėm šuolį iš mokslo į kažką kita. Kažką man visiškai nepažįstama.

Džonas uždėjo ranką Alanui ant peties.

— Kai padarai tą šuolį, pamatai, kad ta įsivaizduojama praraja tarp mokslo ir religijos nėra tokia plati, kaip atrodo. Patikėkite manimi, Alanai. Mačiau taip nutinkant tiek daug kartų, kad nė nebesuskaičiuoju, taigi niekur neskubėkit.

— Skuba čia niekuo dėta. Tiesiog jaučiuosi lyg gavęs mietu per galvą. Kai ryte atsibudau, nieko panašaus nesitikėjau. — Jis perbraukė delnu per veidą. — Tai kur mes galim gauti gabalą Nojaus laivo?

— Kei sakė, kad Meisas savąjį gavo iš Bagdado muziejaus, — priminė Džonas. — Akivaizdu, kad tokios galimybės nebėra. Kas gali žinoti, kur yra to laivo likučiai — muziejus buvo nusiaubtas iškart po amerikiečių įsiveržimo į Iraką. Žinot, kas keisčiausia? Kai tie laivo likučiai buvo atrasti, iš pradžių apie tai, galima sakyti, buvo tylima. Manau, daugiausia todėl, kad niekas tuo netikėjo. Beveik visa mokslo bendruomenė laikė tuos likučius klastote — kaip urną su Jėzaus brolio Jokūbo palaikais. Prisimenu, prieš pat Irako karą buvo numatyti tyrimai siekiant nustatyti, ar tos nuolaužos autentiškos — bent jau jas datuoti ir panašiai. Paskui, žinia, muziejus buvo nusiaubtas, tad apie laivo likučius nieko taip ir nebuvo paskelbta.

— Manai, kur nors gali būti Nojaus laivo liekanų? — paklausė Kotenė. — Ar galėtume sužinoti, kur jos?

— Nė nesvajokit, — atsakė Kei. — Rizbenas mėgsta sekti pasakėlę, girdi, savo nuolaužas jis pirko muziejaus aukcione, bet iš tikrųjų jis ir organizavo muziejaus apiplėšimą. Jis turi visus laivo likučius.

— Patekom į padėtį be išeities, — konstatavo Maksas.

— Vienintelis būdas sukliudyti Meisui ir jo Hado projektui — juos aplenkti, — tarė Alanas. — Tam reikės kito kvantų kompiuterio — „Likimo“.

— Ar nesama jokio kito todžio šaltinio? — paklausė Kotenė.

Maksas papurtė galvą.

— Mums jo nepavyko rasti.

— Tvanui pasibaigus ir vandens lygiui kritus, Nojaus laivo mediena turėjo būti labai vertinga, — aiškino Džonas. — Jos reikėjo statant būstus, ugniai, įnagiams ir dar daug kam. Galbūt vis dar išlikęs koks statinys ar gaminys. Kita vertus, iš Gyvybės medžio galėjo būti padaryta ir kitų daiktų.

— O kaip mes sužinosim? — paklausė Kotenė. — Nuo ko pradėti? Ar kokie kiti daiktai paminėti Pradžios knygoje?

— Ne, — atsakė Džonas. — Šįsyk Biblijoje atsakymo nerasime. Bet yra kitų šaltinių.

— Tokių kaip Negyvosios jūros rankraščiai? — paklausė Alanas.

— Panašiai, — atsakė Džonas. — Tokioje Šventosios Marijos iš Siono bažnyčioje laikomi tūkstančiai gnostikų tekstų, rankraščių ir jų rinkinių bei evangelijų. Ko gero, mums reikia ieškoti to, kas vadinama Emzaros knyga. Atsimenu, prieš daug metų skaičiau, kad ji yra tarp Šventosios Marijos iš Siono bažnyčioje saugomų dokumentų. Apie bažnyčios turtus mažai kas girdėti, išskyrus tai, kad įtariama, jog ten paslėpta Sandoros skrynia. Bent jau daug žmonių mano, kad ji ten. Konkrečių įrodymų nėra.

— Ar ne apie ją buvo filmas „Indiana Džonsas ir dingusios Sandoros skrynios ieškotojai“? — paklausė Kei.

— Būtent, — nusišypsojo jai Džonas.

— Kas ta Emzara? — paklausė Kotenė.

— Nojaus žmona, — atsakė Džonas.

— O kur ta bažnyčia? — paklausė Maksas.

Džonsas pro Alano kabineto langą parodė rytų link.

— Aksumo mieste, Etiopijoje.

AKSUMAS

Du turbosraigtiniai varikliai suriaumojo, kai Etiopijos oro linijų lėktuvas DHC-6 apsisuko prieš artindamasis prie nedidelio aerodromo Aksume. Kotenė ir Džonas sėdėjo pirmose dviejose iš šešių keleiviams skirtų vietų. Skrendant iš šalies sostinės Adis Abebos juos gerokai pakratė, nes nuo Raudonosios jūros neseniai atslinko prastų orų frontas.

Kotenė žvelgė žemyn į seną miestą supančias apylinkes su nutįsusiais pavakario šviesos šešėliais. Kalnuotas kraštovaizdis buvo nusėtas dantytų viršūnių — senovės ugnikalnių liekanų. Sausringas dirbamąsias žemes kirto vienas kitas negrįstas kelias.

Kotenei buvo neramu. Ji nesmagiai jausdavosi skrisdama bet kokiu lėktuvu, ką jau kalbėti apie tokį mažą. Įsikibusi į parankes ji žvilgtelėjo į kitapus siauro tarpueilio sėdintį Džoną.

— Man baisiai nepatinka, kai lėktuvas leidžiasi, — tarė ji.

Lėktuvo padangos įsirėžė į dulkėtą tūpimo taką, lėktuvas ėmė purtytis — pilotas nuspaudė stabdžius ir įjungė reversą. Netrukus lėktuvo greitis sumažėjo, jis pasisuko ir nuriedėjo prie nedidelio pastato. Lėktuvui sustojus ir varikliams išsijungus, keleiviams buvo leista išlipti. Pasiėmę po nedidelį kelionmaišį Kotenė su Džonu plynu aerodromu nuėjo į pastatą, o iš jo išėję pasuko prie žvirgždu dengtos automobilių aikštelės.

Prie jų pasuko žemas pilvotas vyras. Jis vilkėjo palaikiu trijų dalių kostiumu, ant galvos buvo užsidėjęs beisbolo kepuraitę su Niujorko „Yankees“ komandos emblema, avėjo sandalais.

— Eminencija, man suduoti nepaprasta garbė asmeniniu būdu pasveikinti Romos bažnyčios kardinolą, — kreipėsi jis su ryškiu akcentu. Jis sugriebė Džono ranką, atsiklaupė ant vieno kelio ir prispaudė ją sau prie kaktos.

Džonas jį peržegnojo.

— Sveikinti jūsų atvykimą, — stodamasis tarė vyras. — Aš esu Berhanu, jūsų gidas.

Jis paspaudė ranką Džonui, paskui Kotenei ir tarė jai:

— Be to, man kliūti milžiniškas malonumas pamatyti tokį įžymų asmenį kaip jūs.

Jis vėl atsigręžė į Džoną.

— Iš anksto buvo atsiųsti gausūs pinigai apmokėti mano paslaugas ir jūsų kambarius viešbutyje „African“. Kiek ilgai jūs čia apsistoti?

— Tik šiąnakt, — atsakė Džonas. — Iš ryto mes išskrendame atgal į sostinę grįžtamuoju reisu.

Berhanu parodė į netoliese stovintį senutėlį landroverį. Jo spalvos negalėjai apibūdinti: išblukę oranžiniai ir gelsvai žalsvi lopai švietė pramaišiui su rūdžių ir dvikomponenčio glaisto dėmėmis. Šoniniame lange žiojėjo kulkos skylė, stiklas aplink ją buvo suaižėjęs ir panėšėjo į voratinklį.

— Kažkas šaudykloje naudoja jūsų automobilį vietoj taikinio? — jiems prisiartinus prie jo pajuokavo Kotenė.

— O ne. Jie tikrai bandyti mane nužudyti. — Berhanu nusijuokė atidarydamas jai šonines dureles. — Laimė, jie šaudyti netiksliai. Etiopijoje karas visada šalia.

Kotenė atsisėdo ant užpakalinės sėdynės, Džonas — priekyje šalia Berhanu, ir jie iš aerodromo nuvažiavo miesto link.

Variklis dirbo triukšmingai, tad Kotenei teko pasilenkti į priekį, kad ją girdėtų.

— Ar jums sakė, ko mes atvykom į Aksumą?

— Taip, — atsakė Berhanu. — Jūs norėti aplankyti šventą Šventosios Marijos iš Siono bažnyčią, — jis persižegnojo.

— Taip, — pritarė Džonas. — Susitarta, kad su mumis susitiks vienuolis, saugantis bažnyčią.

— O aš būti tas žmogus, kuris versti, ką jis pasakyti.

— Ar galėtume važiuoti tiesiai tenai, Berhanu? — paklausė Kotenė. — Žinau, diena jau eina vakarop, bet mes nekantraujame su juo pasikalbėti.

— Aš būti jūsų vairuotojas, — atsakė Berhanu. — Jei norėti važiuoti tiesiogiai ten, aš jus nuvežti.

Kotenė dairėsi į krautuvėles ir maisto produktų turgus po atviru dangumi abipus gruntkelių, kuriais jie važiavo. Visur kilo didžiausi dulkių kamuoliai, visur dvelkė skurdu. Maži berniukai apspisdavo landroverį arba bėgo jam iš paskos ir ištiesę rankas prašė maisto ar keleto birų. Statiniai buvo seni ir apleisti, lūšnų rajonus jungė vien prasti keliai ir neprižiūrimi takai. Kraštovaizdį darkė visur riogsančios šiukšlių ir atmatų krūvos. Kotenė juto kažką panašaus į kaltės ar gėdos jausmą, kad kišenėje turi pinigų ir kad dirbdama PŽT gali gana prabangiai gyventi.

— Birhanu, tu gyveni čia, Aksume? — paklausė ji.

— Taip. Aš pasigimti čia ir dabar dirbti Kultūros ministerijoje. Mano darbas plačiai atsimerkti ir stebėti Aksumo lobius, — jis pasuko landroverį į duobėtą keliuką ir ranka pamojo į dešinę. — Čia jūs matyti viskas, kas likti iš Šebos karalienės rūmų. Ji buvo tekėti už karaliaus Saliamono.

Kokiu šimtu metrų žemiau nuolaidžios kalvos šlaite Kotenė įžiūrėjo senų sienų liekanas, bylojančias, jog kadaise čia būta kažkokio pastato.

Pravažiavus gal pusantro kilometro tuo duobėtu keliu Berhanu tarė:

— Štai jūs ir atvažiuoti į kelionės tikslą, — jis mostelėjo ranka į erdvų siena apjuostą statinių kompleksą kairėje. Jame stūksojo dvi bažnyčios. Didesnioji atrodė sena, mažesnioji — gerokai naujesnio dizaino, su kupolo formos stogu ir obelisko pavidalo varpine.

— Katra iš jų Šventosios Marijos iš Siono bažnyčia? — paklausė Kotenė.

— Abi, — atsakė Berhanu. — Senovinė bažnyčia išlikti iš septyniolikto amžiaus. Ją pastatyti didysis imperatorius Fasilidas.

— O naujoji? — paklausė Džonas.

— Bažnyčia saugoti lobį būti pastatyti kokie trisdešimt penki metai anksčiau nuo šiandien.

— Ar tiesa, kad joje saugoma Sandoros skrynia? — paklausė Kotenė.

— Tikrai taip, — atsakė Berhanu.

— Matėte ją? — paklausė Džonas.

— Ne, ne, — greitais judesiais — iš šalies atrodė, lyg kažką badytų peiliu, — Berhanu vėl persižegnojo ir pakėlė akis į landroverio stogą, tarsi prašydamas atleidimo už tai, kad net išdrįso pamanyti esąs to vertas. — Tas, kas būti bažnyčios viduje, matyti tik vienuolis, kuris ją saugoti. Jis vienas galėti žiūrėti į palaimintą skrynią.

— Ar esate matęs tą vienuolį? — paklausė Džonas.

Berhanu papurtė galvą.

— Jis gyventi atsiribotas nuo viso pasaulio. Jis gauti tą darbą, kai aš dar nepasigimti, todėl jis niekada nematyti mano akimis.

Berhanu sustojo prie Šventosios Marijos iš Siono bažnyčios vartų.

— Štai mes ir atvažiuoti.

Išlipusi Kotenė pažvelgė į senesnį iš dviejų maldos namų. Aukšti, didingi bokšteliai ir įspūdingos dantytos sienos, juosiančios statinio viršų, jai priminė pilį.

Įėję pro vartus jie atsidūrė prie dvivėrių durų su pinučiais ir įžengė į senąjį pastatą. Blausiai apšviestame jo viduje Kotenė pamatė freskas, dengiančias beveik visas sienas ir lubas. Viena jų serija vaizdavo Marijos gyvenimą, kitos — Kristaus nukryžiavimą ir prisikėlimą. Atrodė, tartum nuo amžino žvakių ir smilkalų dūmų šydo viskas aplink ėmė skleisti neryškią blukią šviesą. Už altoriaus, tolimose bažnyčios nišose, pasigirdo padų šiurenimas į akmenis ir pasirodė kažkokia žmogysta. Matyt, ji išgirdo juos įeinant.

Kotenė žiūrėjo, kaip prie jos atšliurena pakumpęs vyras, pasiramsčiuodamas vadinamąja maldos lazda. Barzdotas senis buvo apsirengęs ilgu, gražiai krintančiu baltu apdaru, panašiu į mantiją. Kai pagaliau prie jos priėjo, ilgai kažką kalbėjo vietine tigrių kalba. Jo balsas buvo romus ir Kotenei priminė neteptų durų vyrių girgždesį. Kotenė pastebėjo, kad vyras bedantis. Jam baigus kalbėti Kotenė ir Džonas kaip susitarę vienu metu atsisuko į Berhanu.

Berhanu — švento žmogaus akivaizdoje jis nepakėlė akių nuo grindų — trumpai pasišnekėjo su vienuoliu, tada pažiūrėjo į Kotenę ir Džoną.

— Jis klausti, kas jūs, aš jam atsakyti, kad jūs būti lankytojai, kuriuos jis sutikti pamatyti. Jis sakyti, kad jam būti malonu jus matyti ir kad jis norėti jums padėti.

— Pasakykit jam, kad mums irgi malonu jį matyti, — atsakė Kotenė.

Versdamas Berhanu vėl nudelbė akis.

Kai svečiai buvo pristatyti vienuoliui, o šis jiems, senis lėtai ištiesė ranką Džonui, paskui atsigręžė į Kotenę ir ištiesė ranką jai. Suspaudusi jo delną Kotenė užuodė vos juntamą smilkalų kvapą — jo negalėjai supainioti su jokiu kitu.

— Man garbė, tėve, — tarė ji.

Bažnyčios prižiūrėtojas įsitempė. Jųdviejų žvilgsniai susitiko, ir nors sukriošėlio akys buvo aptrauktos valkčio ir įkritusios nuo senatvės, jos verte vėrė.

Vienuolio lūpose šmėstelėjo šypsena, ir Kotenė pajuto, kaip ją persmelkia kažkoks nerimas. Ji pabandė ištraukti delną, bet senis laikė jį tvirtai suspaudęs.

Prieš jį paleisdamas vienuolis vos garsiau negu šnabždesiu į ją prakalbo.

Džonas pažiūrėjo į Berhanu.

Gidas išsižiojęs patraukė pečiais.

— Atleiskite, bet aš nesuprasti, — jis atrodė suglumęs ir sutrikęs. — Jis kalbėti mano ausims svetima kalba.

Kotenė apstulbusi spoksojo į vienuolį. Jis kalbėjo Enocho — dangaus, angelų — kalba. Kotenė ją puikiai suprato, vadinasi, senis žinojo, kas ji, jos kilmę ir jos lemtį.

Ir ji negalėjo atsistebėti jo žodžiais.

UŽ ŠYDO

— Ką jis sakė? — paklausė Džonas. Jie stovėjo priešais Šventosios Marijos iš Siono bažnyčios altorių. Per tą laiką vienuolis atidarė duris, vedančias iš siena apjuosto sodo į mažesniąją bažnyčią.

— Kad pažinojo mano tėvą, — atsakė Kotenė vis dar negalinti atitokti, jog senis kalbėjo jai Enocho kalba. — Neva mano tėvas patenkintas, kad čia atėjau ir kad turiu kai ką pamatyti bažnyčios viduje.

— Negali būti!, — sukuždėjo Džonas. — Kaip jis galėjo pažinoti tavo tėvą?

Kotenė papurtė galvą, patraukė pečiais.

— Nežinau...

— Deja, už tų durų mums neleisti eiti, — ranka sulaikydamas Džoną tarė Berhanu. — Šventasis vienuolis sakyti, kad tai uždrausti. Į Sandoros skrynios bažnyčią leisti eiti tik panelei Stoun.

Džonas pasisuko į Kotenę ir pamatė, kad ši žiūri į jį.

— Jei jautiesi nesmagiai, viena gali neiti. Tik pasakykim jam, ko mums reikia — duokim sąrašą.

— Aš noriu eiti, — paprieštaravo Kotenė. — Po jo žodžių esu priversta.

— Tu įsitikinusi? — Džonas palietė jai ranką.

Kotenė užsimerkė ir akimirką mėgavosi jo prisilietimu.

— Taip. Gal kai ką sužinosiu apie tėvą. Gal bent jau tai, kad pagaliau jis rado ramybę.

Vienuolis vėl kreipėsi į Kotenę.

Džonas klausiamai į ją pažvelgė.

— Jis sako duosiąs man Emzaros knygą. Ji atskleisianti mums viską, ko ieškome.

— Man tai nelabai patinka, — prisipažino Džonas.

— Aš — nebe maža mergaitė, — Kotenė nusišypsojo. — Einu, gausiu tai, ko mums reikia, ir baikime šį reikalą.

Džonas akivaizdžiai nenoromis pasitraukė.

— Lauksiu tavęs štai čia.

Eidama vienuoliui pavymui pro bažnyčios duris ji per petį dirstelėjo į Džoną. Tada durys užsidarė, ir ji suprato, kad apsigalvoti per vėlu.

Kotenė pamatė, kaip greitai prieblanda apgaubė vietovę. Blausiai švietė mėnesiena ir miesto žiburiai, žvaigždžių nusėtas Afrikos dangus buvo giedras, nes oro frontas praslinko. Į Sandoros skrynios bažnyčią pro tankų medžių guotą vedė trumpas takas. Iš tamsos išniro pastatas — į dėžę panašus kokių penkiolikos metrų ilgio ir tokio pat pločio statinys. Jį juosianti aukšta plytų siena viršuje baigėsi geležine tvora.

Vienuolis atrakino užsklęstus metalinius vartus ir nusivedė Kotenę keletą metrų prie įėjimo į bažnyčią — įspūdingų medinių durų, ant kurių buvo nutapyti šventųjų ir angelų apsuptos Marijos, Juozapo ir kūdikėlio Jėzaus paveikslai. Vienuolis įkišo raktą į spyną ir patraukęs atidarė masyvias duris.

Sekdama jam iš paskos Kotenė užuodė nepaprastai stiprų žvakių dūmų ir smilkalų kvapą. Palei visas didžiulės patalpos sienas nuo storų medinių sijų ant skirtingo ilgio grandinių kabojo šimtai žibintų su degančiomis žvakėmis už raudono stiklo lęšių. Patalpa švytėjo nuo rubino raudonio šviesos, ir ši be perstojo mirguliavo it pro vandenį prasimušę saulės spinduliai.

Sienas dengė lentynos su apskritomis ir stačiakampėmis dėtuvėmis — Kotenė prisiminė, kad motina tokias vadindavo uoksais ir inkilais. Jos visos buvo skirtingų dydžių, ir jose buvo sudėtos knygos, rankraščių ritinėliai, pluoštai popieriaus, pergamento bei kiti smulkūs daiktai. Dėtuvių buvo tūkstančiai.

Salės viduryje stovėjo marmurinis altorius, ant kurio buvo išdėliota iš pažiūros senovinių eksponatų kolekcija: karūnos, kryžiai, durklai, senos knygos storos, brangakmeniais inkrustuotos odos viršeliais ir daugybė kitų dalykų — pro dūmų ūką Kotenė neįžiūrėjo kokių.

Kai Kotenė stovėjo apkerėta šios nepakartojamos aplinkos, padvelkė karštas vėjelis, ir ji nusistebėjo, iš kur jis galėjo rastis šiame uždarame pastate. Tolumoje pro ūką ji išvydo nuo lubų iki pat grindų kabantį panašaus į gazą audeklo šydą — vėjelis jį šiek tiek sujudino ir tik todėl ji suprato, kad tai ne ūkas.

— Ar norite nueiti už šydo ir savo akimis pamatyti Sandoros skrynią? — paklausė vienuolis angliškai.

Kotenė apstulbusi atsisuko.

— Jūs mokate angliškai?

— Aš moku daug kalbų.

Staiga Kotenei pasidarė vėsu. Ją nupurtė drebulys, panašus į pirmus žemės drebėjimo virpesius. Ko gero, kvailai pasielgiau ateidama čia viena. Ėmė svaigti galva, tad Kotenei teko atsiremti į medinę knygų spintą. Regos laukas susiaurėjo — atrodė, tarsi žiūrėtų pro tunelį. Iš visų pusių ėmė slinkti tamsa, tad šonuose ji nieko nebematė.

— Jums negerai? — paklausė vienuolis. Jis, rodės, tai panyra į dūmų ūką, tai vėl iš jo išnyra, tad Kotenė matė jį neryškiai.

Ji suspaudė pirštais smilkinius.

— Ne, jaučiuosi gerai.

Ausyse ėmė zvimbti, širdis daužėsi taip smarkiai, kad net krūtinkaulį skaudėjo.

— Klausiau, ar norite pamatyti Sandoros skrynią.

— Ne, — iš visų jėgų stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą atsakė Kotenė, — aš čia dėl kitko. Dėl Nojaus laivo. Ir dėl jo žmonos Emzaros knygos. Man reikia pamatyti...

Jai sunkiai sekėsi sukaupti mintis. Kalbėk, nenustok! Nepamiršk užduoties!

— Mums reikia sužinoti, ar Emzaros knygoje neminimi kokie daiktai, kurie galėjo būti padaryti iš Gyvybės medžio. Man rūpi, ar ten nėra laivo krovinių sąrašo.

Ji pažiūrėjo į vienuolį ir pamatė jo veide kreivą šypseną. Kai jis prašneko, jo balsas Kotenės ausyse skambėjo lyg aidas.

— Nors nenorite pamatyti Sandoros skrynios, privalote tai padaryti, nes joje glūdi jūsų lemtis. Tegul ji atskleidžia jums paslaptis, susijusias su jūsų tėvu Furmieliu.

Negalvodama, negalėdama atsistebėti, kur dingo jos valios jėga, Kotenė nusekė jam pavymui, kol juodu atsidūrė priešais plonyčio audeklo šydą — beveik permatomą kliūtį, saugančią, spėjo ji, šventenybių šventenybę — Sandoros skrynią.

Kotenė pastebėjo iš kitos pusės sklindančią šviesą. Patalpa už to plonyčio audeklo irgi buvo apšviesta skaisčiai raudonų žvakių.

Savo maldos lazdos galiuku vienuolis perskyrė šydo juostas ir vieną prilaikydamas mostu paragino Kotenę eiti į priekį.

Kaip ir didžiojoje salėje, čia irgi kabojo dešimtys žibintų su žvakėmis viduje, mirksinčių rubinine šviesa. Patalpos viduryje nuo lubų kabojo ir palei grindis plaikstėsi ilgas šilkiško gazo šydas. Vienuolis priėjo prie šydo ir prakišo ranką tarp dviejų jo juostų. Tada pagarbiai patraukė audeklą ir atidengė auksinę skrynią, padėtą ant žemo marmurinio stovo.

Kotenė net aiktelėjo, kai mirgančių žvakių šviesa tvieskė jai į akis: atrodė, kad skrynia sugavo žvaigždes ir jų nepaleidžia. Auksiniuose jos šonuose buvo reljefiškai pavaizduotas kuplus medis, ant dangčio klūpojo du veidais vienas į kitą atsisukę kerubinai. Išskleistų jų sparnų galiukai lietėsi per skrynios vidurį. Oras sutankėjo, Kotenei pasidarė sunkiau kvėpuoti. Prakaito karoliukai varvėjo jai nugara ir tarp krūtų, kojos ėmė drebėti.

— Prieikit arčiau, — sušnabždėjo vienuolis. — Paliudykit stebuklą.

Kotenė priėjo prie pat auksinės skrynios. Ji ištiesė ranką virš relikvijos ir pajuto, kaip jai į vidų ima plūsti jos energija. Ji dirgino odą kutendama lyg silpna elektros srovė.

Vienuolis sugriebė skrynios antvožą su spindinčiais kerubinais ir pakėlė jį ant vyrių. Kaip ir skrynios išorė, vidus buvo dengtas auksu. Kotenė pasilenkė ir pažiūrėjo į skrynios vidų. Tai, ką pamatė, privertė ją atšokti atgal, ir tą akimirką ji suvokė padariusi siaubingą klaidą.

PELENAI

Pažvelgusi į Sandoros skrynią Kotenė neišvydo, kaip tikėjosi, lentelių su dešimčia Dievo įsakymų — ji pamatė amžinas pragaro liepsnas.

Smilkalų aromatą pakeitė šleikštus sieros dvokas, deginančio vėjo gūsis bloškė ją ant grindų. Skrynią dengęs šilkiško gazo šydas staiga suliepsnojo lyg koks „stebuklingas“ fokusininko popierius. Kitą akimirką reto audeklo pelenai nusklendė oru it juodi lapai nuo ligų apnikto medžio.

Bažnyčią užtvindė kankinamų nelaimėlių riksmai. Garsas priminė viena į kitą besidaužančių milžiniškų metalinių mašinų džeržgesį. Kotenė užsidengė ausis delnais, kad negirdėtų to kurtinančio triukšmo. Rubininiai žibintai viršuje sukosi plačiais lankais, švytėdami nelyginant sprogstančios žvaigždės.

Tartum įkišta į aukštakrosnę Sandoros skrynia ėmė švytėti dar skaisčiau, kol galiausiai neįkainojamas dirbinys išsilydė ir virto beforme mase.

Kotenė prisimerkė ir pamatė, kad vienuolis pakeitė pavidalą. Virš jos stovėjo žilaplaukis vyras — senas, bet ne pakumpęs, be barzdos, su dantimis. Jo raukšlės buvo ne susenusios odos garankštys, bet veikiau subtiliai išrėžtos vagos. Tamsių rainelių gelmėje siautė liepsnos.

Vyras vilkėjo varno sparno spalvos kostiumu. Rankoje laikė knygą. Jos viršeliai ir nugarėlė buvo senutėliai ir nutriušę it sena odinė pirštinė, o lapai pradėję irti į mažyčius gabalėlius, krintančius ant grindų lyg lietaus lašai.

— Jos ieškai? — paklausė senis.

Nors Kotenė buvo užsidengusi ausis, jo balsas nustelbė riksmus ir klyksmus, sklindančius iš skrynios gelmių. Ji stengėsi sutelkti žvilgsnį į knygą, bet žibintai su žvakėmis skriejo tokiu pašėlusiu greičiu, kad jai svaigo galva.

— Emzaros knyga, — senis ištiesė ją moteriai.

Sukaupusi visas jėgas, tarsi priešindamasi šniokščiančios upės tėkmei, Kotenė bandė paimti knygą. Vos pirštų galiukai palietė jos paviršių, knyga suliepsnojo visai kaip ką tik gazo šydas. Akimirką ji skaisčiai suspindo ir pranyko. Kotenė žiūrėjo, kaip nusklendžia jos pelenai, ir suprato, kad atsakymai, kurių ji ieškojo, negrįžtamai dingo.

— Grįžk namo, Furmielio dukra. Tavo užduotis baigta. Tu pavėlavai, nes esi per silpna.

Taip pat staigiai kaip prasidėjo, sumaištis baigėsi. Senio vizija pamažu susiliejo su prirūkusia patalpa ir išnyko.

Kotenė gaudydama kvapą gulėjo ant bažnyčios grindų. Karštis ėmė slopti, pasmerktųjų balsai nutilo, pašėlusiai sukęsi žibintai sustojo. Ji iš lėto atsiklaupė, paskui drebančiomis kojomis atsistojo. Aplink dvokė degėsiais.

Sandoros skrynia bažnyčios viduryje buvo virtusi išsilydžiusio aukso bala. Paknopstomis traukdamasi nuo tos šventenybių šventenybės ji pamatė, kad tūkstančiai mažyčių nišų užkimštos pelenų. Vietoj senovinių relikvijų ant altoriaus kūpsojo neatpažįstamų degulių krūvos. Bažnyčioje tvyrojo pilko ūko debesis. Kotenė nusigavo prie sunkių laukujų durų. Jas patraukė ir išsvirduliavo į vaiskią Afrikos naktį. Giliai kvėpuodama bandė atsikratyti dvoko plaučiuose, bjauraus skonio burnoje ir tų klaikių riksmų galvoje.

Apsiblaususiomis akimis stengdamasi ką nors įžiūrėti pro tą miglą pamatė prie jos atbėgantį kažkokį vyrą ir staiga susmuko Džono Tailerio glėbyje.

— Kur aš? — žiūrėdama Džonui į veidą paklausė Kotenė. Ji gulė jo ant lovos skurdžiai apstatytame kambaryje. Vienintelę šviesą skleidė lempa ant šalia stovinčio stalelio.

— Viešbučio „African“ kambaryje, — atsakė ant lovos krašto sėdintis Džonas. — Tu nualpai, ir mudu su Berhanu atnešėme tave čia. Norėjau vežti į ligoninę, bet jis pasakė, kad artimiausia — Samaroje kitapus sienos, už gero šimto kilometrų nuo čia.

Kotenė iš lėto atsisėdo ir nuleido kojas ant grindų.

— Bažnyčia, Sandoros skrynia, visi tie neįkainojami daiktai ir dokumentai sudegė iki pelenų, — tarė ji, lyg staiga jai būtų paaiškėjusi be galo svarbi tiesa.

Džonas sumišęs į ją pažvelgė.

— Sudegė? — Jis papurtė galvą. — Ką čia šneki?!

ARCHYVAI

— Niekas nesudegė, Kotene. — Džonas padavė jai šlapią audeklo skiautę. — Imk, nusišluostyk veidą — pasijusi geriau.

— Kur vienuolis? — paimdama skiautę paklausė Kotenė.

— Manau, vienuolyne. Jis išlydėjo tave iš bažnyčios ir pasakė, kad tu persiuostei žvakių dūmų. Jis pasiūlė mums nusivesti tave kur nors pailsėti.

Kotenė prisiminė, kaip persimainė vienuolis, kaip erzino ją su Emzaros knyga ir patarė grįžti namo. Ji užsidengė veidą delnais. Jis buvo visai ne bažnyčią prižiūrintis vienuolis. Žmogus, įsivedęs ją į Sandoros skrynios bažnyčią, buvo blogio įsikūnijimas, jos mirtinas priešas, Aušros sūnus — Liuciferis. Jis įsiviliojo ją į vidų, kad įvarytų siaubą teatrališkai parodydamas savo galią ir kad praneštų jai žinąs Emzaros knygos paslaptis, o ji niekados jų nesužinos — žodžiu, kad ji niekuomet jo neįveiks. Be to, dabar ji suprato, ką jis turėjo omenyje sakydamas pažinojęs jos tėvą Furmielį, vienuoliktos valandos angelą. Akivaizdu, kad jis pažinojo jos tėvą prieš jam imant atgailauti — prieš daugybę tūkstantmečių, kai Furmielis ir Liuciferis kovėsi puolusių angelų kariaunoje. Liuciferis nekentė Furmielio — vienintelio puolusio angelo, kada nors maldavusio Dievo atleidimo. O labiausiai Liuciferis nekentė Kotenės, nes ji buvo gyvas padaras, primenantis apie Furmielio išdavystę.

— Jei šį vakarui aš jums daugiau nereikėti, eiti namo pas šeimą, — tarė Berhanu.

Tik dabar Kotenė pastebėjo gidą, netoliese sėdintį ant kėdės.

Berhanu žvilgtelėjo į savo laikrodį.

— Ar dar reikėti mano paslaugų?

— Ne, nebereikės, — atsakė Džonas.

Berhanu nusilenkė, ir Džonas palydėjo jį iki durų. Gidas žengė į koridorių, bet iškart atsisuko sudėjęs delnus lyg maldai.

— Nuoširdžiai tikėti, kad Kotenė Stoun jaustis kur kas gerai ir kelionė atgal į Ameriką būti gera.

— Ačiū, Berhanu, — peržegnodamas jį tarė Džonas. — Linkime sėkmės jums ir artimiesiems.

Džonas uždarė duris ir grįžo prie Kotenės lovos.

— Užjaučiu: tiek iškentėjai visai be reikalo.

Kotenė įsmeigė į jį akis.

— Vienuolis mums pasakojo, kad kai ištraukė Emzaros knygą iš senovinių rankraščių krūvos, jo rankose ji virto į dulkes tiesiogine šių žodžių prasme. Jis sakė pasisiūlęs peržiūrėti kitas knygas bažnyčios bibliotekoje, bet tuomet tau ėmusi svaigti galva ir tu panorai išeiti.

Kotenė iš lėto papurtė galvą.

— Pasak jo, vos įėjusi į bažnyčią paprašei parodyti Sandoros skrynią, bet jam teko atsakyti — ją leidžiama matyti tik bažnyčią prižiūrinčiam vienuoliui. Jis sakė, neva tu pareikalavai ją parodyti.

— Aš išties ją pamačiau, Džonai. Jis parodė ją man. — Ji sukuždėjo: — Mano akyse ji užsidegė ir išsilydė...

— Ką tu matei degant? Ką čia paistai?!

Nuo ko pradėti? — pamanė ji.

Bet ji žinojo, nuo ko reikia pradėti.

Nuo tos akimirkos, kai pažvelgė į akis Žvėriui.

Juodu sėdėjo Boulo tarptautinio oro uosto Adis Abeboje laukimo salėje. Tuoj keleivius pakvies į „British Airlines“ lėktuvą, skrendantį į Romą.

— Tada akivaizdu, kad Emzaros knyga yra itin svarbi puolusiems angelams, — tarė Džonas. — Galime spėti, kad joje minimas daiktas, pagamintas iš Gyvybės medžio — arba pasakojime, arba laivo krovinių sąraše. Svarbiausi klausimai — ar koks nors iš tų daiktų tebeegzistuoja, jei taip, koks ir kur.

— O knygą jie jau turi, — atsakė Kotenė. — Vadinasi, jie mus lenkia ieškant todžio šaltinio, ko gero, vienintelio pasaulyje.

Ji vis dar negalėjo atitokti nuo to, kas išvakarėse įvyko Sandoros skrynios bažnyčioje. Jautėsi silpna, lipo akys, nors gerai išsimiegojo viešbutyje „African“. Pusryčių suvalgytas vietos patiekalas indžyra — į picą panašus iš posmilgių miltų keptas paplotis — bei įvairios mėsos ir sūris šiek tiek padėjo jai atgauti jėgas prieš jiedviem išskrendant iš Etiopijos sostinės.

— Tu teisi, — pritarė Džonas. — Antraip kam puolusieji angelai būtų režisavę tokį sudėtingą iliuzionistinį triuką?

— Net jeigu nustatysime, koks daiktas su todžiu galėjo būti Nojaus laive, kokia tikimybė, kad jis išliko po penkių tūkstančių metų? — Kotenė pasitrynė kaktą: galvą maudė visą naktį, nenustojo ir dabar. Šnervėse vis dar juto sieros tvaiką, nors ilgai maudėsi po karštu dušu. — Ką jau kalbėti apie tai, kad mes niekados nerasime kito Emzaros knygos egzemplioriaus.

— Mūsų galimybės didesnės, negu galėtum tikėtis. Esu įsitikinęs, kad kitas egzempliorius kur nors išlikęs. Liepiau Venatori tyrimų skyriaus darbuotojams ieškoti jo dviejose vietose — Koptų muziejuje Kaire, kur įsikūrusi Nag Hamadžio biblioteka, ir slaptuosiuose Vatikano archyvuose — ten jie turėtų rasti pirmo Nikėjos susirinkimo protokolus. Nojus ir Emzara minimi ankstyvųjų krikščionių gnostikų tekstuose. Gal mums pasiseks.

— Žodį „gnostikai“ esu girdėjusi, bet nežinau, ką jis reiškia, — prisipažino Kotenė žiūrėdama į einančią pro šalį prancūziškai kalbančių turistų grupę.

— Gnostikai buvo religinės grupės, egzistavusios porą pirmų amžių po Kristaus. Jie laikė save krikščionimis, bet dažniausiai jų tikėjimas nesilaikė vyraujančių doktrinų. Terminas „gnosticizmas“ kilęs iš graikiško žodžio, reiškiančio suvokimą ar supratimą, atsirandantį iš transcendentalių asmeninių potyrių. Gnostikų evangelijos — tai senovės tekstai, pateikiantys Kristaus gyvenimo smulkmenas, neįtrauktas į Naująjį Testamentą. Tarp tokių yra Marijos Magdalietės, Pilypo, Sofijos, Tomo ir kitos evangelijos. Jiems priskirtini ir nuorašai rašinių tokių Senojo Testamento veikėjų kaip Adomo savo trečiam sūnui Setui, tarp jų ir tvano pranašystė. Išliko dalys dokumentų, kuriuose rašoma apie Nojų ir Emzarą. Kai kurie jų tėra trupantys papirusų likučiai, bet šiuo metu nieko daugiau neturime.

— Vadinasi, nors kai kurie Nikėjos susirinkimo tekstai pražuvo ar buvo sunaikinti, dalis jų išliko?

— Iki 325 metų po Kristaus tarp žmonių plito daug tariamų pranašų knygų, bet tada Nikėjos susirinkime dalyvavę vyskupai ėmėsi atsakomybės spręsti, kurias palikti, o kurias išmesti. Bet per kiekvieną posėdį kažkas patyliukais viską protokolavo. Manau, daug tų užrašų yra išlikę iki šiol.

— Vadinasi, vyskupai atrinko tai, kas atitiko Bažnyčios mokymą, o visa kita išmetė.

— Panašiai. Vienas iš geriausiai žinomų pavyzdžių — pasakojimas apie Lozoriaus prisikėlimą. Susirinkimo vyskupų nurodymu jis buvo pašalintas iš evangelijos pagal Morkų. Jiems atrodė, kad pasakojime juntamos mistinio kulto gaidelės. Vis dėlto jis atsirado evangelijose pagal Luką ir Joną.

— Gal juokauji? Visoje Biblijoje apstu mistinių gaidelių, — negalėjo suprasti Kotenė.

— Nedrįsčiau to teigti, — nusišypsojo Džonas.

— Atleiskite, Eminencija, — nusišaipė Kotenė. — Nenorėjau suerzinti kardinolo.

— Mistinės gaidelės nėra tiek svarbu. Mums iškilęs keblumas yra tai, kad Vatikano archyvai — milžiniški. Ten apie penkiasdešimt kilometrų lentynų, bemaž visos nuklotos knygomis ir dėžėmis su dar nesukataloguotais užrašais ir dokumentais — dešimtimis tūkstančių dokumentų, surinktų Venatori ir kitų slaptų Vatikano agentų, pasiuntinių ir diplomatų. Tie dokumentai apima daugiau negu dešimt amžių. Praeitų ne vienas dešimtmetis, kol būtų rastos paslaptys, kurias Bažnyčios tėvai nusprendė palaidoti — jei dokumentai su jomis vis dar išlikę.

Suskambo Džono mobilusis. Jis išsitraukė jį iš dėkliuko, prisegto prie diržo. Pamatęs ekranėlyje, kas skambina, tarė Kotenei:

— Čia archyvų valdytojas.

Kurį laiką įdėmiai pasiklausęs užvožė telefono dangtelį, atsisuko į Kotenę, nusišypsojo ir pamerkė akį.

— Atrodo, Dievas tave myli.

Juodas S550 markės mersedesas pralėkė pro Šv. Onos vartus, vedančius į Vatikano miestą, paskui pro Vatikano banką ir Apaštalų rūmus. Pasukęs į dešinę jis sustojo priešais kiemo vartus už kokių dvidešimties metrų nuo Vatikano bibliotekos. Vairuotojas ir keleivis ant priekinės sėdynės (abu — Venatori agentai) išlipę atidarė užpakalines dureles Kotenei ir Džonui. Vartus saugantys du šveicarų gvardiečiai atidavė pagarbą Džonui, kai šis mostu paragino Kotenę eiti į kiemą. Už kokių dešimties žingsnių buvo durys į slaptuosius archyvus — tokios pilkos, kad lengvai galėjai jų nepastebėti.

Viduje Kotenė nustebo pamačiusi kažką panašaus į viešbučio administratoriaus stalelį, prie kurio sėdėjo du jauni italai.

— Sveiki atvykę, kardinole Taileri, — vienas jų tarė su ryškiu akcentu. — Visada malonu, kai pas mus apsilankote, — jis atsigręžė į Kotenę. — Panele Stoun, mums garbė matyti žmogų, visai žmonijai atgavusį Kristaus taurę.

Tada jis apėjo aplink stalelį, paspaudė abiem svečiams ranką ir tarė:

— Prašom čia. Jūsų jau laukia.

Jaunuolis nusivedė juos pro pirmame aukšte įsikūrusią biblioteką ir sala di studio, kur dirbo keletas teologijos tyrėjų.

— Per metus čia įleidžia ne daugiau kaip maždaug du šimtus tyrėjų, — paaiškino Kotenei Džonas. — O kol gauni leidimą, gali praeiti ištisa amžinybė. Jei tau leidžiama tirti archyvus, privalai sėdėti šiame kambaryje ir pateikti reikiamų dokumentų užsakymą bibliotekininkams. Viską tau atneša, pats nieko negali imti.

Kotenė pamatė dvi eiles kokių dviejų metrų ilgio rašomųjų stalų.

— Elektros lizdus prie stalų nešiojamiesiems kompiuteriams įrengė visai neseniai, — kalbėjo Džonas. — Prireiks stebuklo, kol čia bus leista naudotis mobiliaisiais ar fakso aparatais.

Išėję iš šios skaityklos jie pasuko į europietiško stiliaus liftą — tokį mažą, kad jame tilpo ne daugiau kaip trys žmonės. Jiems įlipus į vidų Kotenė pajuto, kaip lynams įsitempus jis šokteli.

— Apačioje — vadinamasis bunkeris, — aiškino toliau Džonas. — Tai rankraščių saugykla, joje laikoma didžioji dalis archyvų. Bet mes dabar einame į piani nobili — kambarius, kuriuose buvo įsikūrę pirmieji slaptieji archyvai. Juos 1610 metais įsteigė popiežius Paulius V iš Borgezių giminės. Jis buvo didelis garbėtroška ir įsakė iškalti jo vardą tiesiai virš įėjimo į Švento Petro baziliką. Kažkas panašaus būtų šiais laikais, jei Tonis Bleras užrašytų „Tonio namučiai“ virš Jungtinės Karalystės ministro pirmininko rezidencijos durų.

Kotenė negalėdama patikėti papurtė galvą. Vis dėlto popiežiai pirmiausia buvo tik paprasti mirtingieji, pamanė.

Jie išlipo iš lifto ir įėjo į ilgą, siaurą kambarį aukštomis lubomis, išmargintomis spalvingomis freskomis, vaizduojančiomis svarbius su popiežiais susijusius įvykius. Ant vienos sienos kabojo milžiniškas paveikslas.

— Vilką mini... — sukikeno Džonas ir parodė į paveikslą. — Pats pasipūtėlis Paulius V.

Palei sienas stovėjo eilės armadi — medinių spintų. Prie vienos Kotenė pamatė stovinčius du kunigus juodomis sutanomis. Spintos durys buvo plačiai atvertos, nors visų kitų buvo uždarytos ir užrakintos kabamosiomis spynomis. Priešais atdarą spintą stovėjo stalas, nuklotas tamsiais, pageltusiais pergamentais.

Kotenei ir Džonui prisiartinus, vienas kunigų tarė:

— Eminencija“ mes radome pirmo Nikėjos susirinkimo protokolus.

— O Emzaros knygos nuorašą? — paklausė Džonas.

— Irgi radome, Eminencija, — atsakė antras kunigas.

— Ar joje yra į Nojaus laivą įneštų daiktų sąrašas? — paklausė Kotenė.

— Yra, — patvirtino pirmas kunigas.

Kotenė pajuto, kaip iš jaudulio širdis ima plakti tankiau. Gal vis dėlto jie ne tuščiai stengiasi.

— Be to, — pridūrė kunigas, — aptikome vieną be galo gluminantį dalyką ir aibę kitų.

GALILĖJAUS VĖLĖ

Kotenė stovėjo Dienovidinio kambaryje, aukščiausiajame Torre Dei Venti — Vėjų bokšte. Pastatytas aukštai virš Vatikano slaptųjų archyvų kambarys beveik nepakito nuo šešiolikto amžiaus. Kotenė apžiūrinėjo Nikolo Čirčinjanio freskas, vaizduojančias Kristaus ir švento Povilo gyvenimo įvykius. Jai širdis ėmė plakti dažniau, nes žinojo stovinti toje pačioje vietoje, kur Galilėjus ginčijosi su kunigais, kad Žemė sukasi aplink Saulę, o ne atvirkščiai. Bet jai labiau rūpėjo įminti Emzaros knygoje rastą mįslę.

Ji išgirdo žingsnius ir pasisukusi pamatė Džoną lipantį įvijais metaliniais laiptais su pluošteliu popierių rankose.

— Stovint šioje vietoje užplūsta tiek jausmų, — jam prisiartinus tarė ji.

— Taip, pasijunti visai menkas.

— Na, ką radai?

— Peržiūrėjau trijų geriausių mūsų lingvistų vertimus į graikų ir lotynų kalbas. Jie visi padarė tas pačias išvadas.

— Kokias?

— Emzaros sąraše tarp atneštų į Nojaus laivą daiktų yra viena keistenybė, vienas stulbinantis dalykas paaiškėjo apie tai, iš ko buvo pastatytas laivas, o mudu su tavim gavome atsakymą į nedavusį mums ramybės klausimą.

— Perskaityk jį man, — paprašė Kotenė.

Džonas kurį laiką žiūrėjo į popierius.

— Emzara nugirdo Dievą kalbantis su jos vyru. Ji rašo: „Ir Dievas tarė Nojui: „Tu esi doras ir šventas. Tad išsaugok tai, kas yra dora. Gink visa, kas sukurta iš Adomo sėklos ir Gyvybės medžio kraujo. Aš sudarysiu sandorą su tavim ir tavo sūnumis. Aš parodysiu savo lanką debesyse kaip mano sandoros ženklą. Aš niekados daugiau vandeniu nesunaikinsiu to, ką sukūrė žmogus. Griaustinis pasirodys ne iš debesų, bet iš Adomo sėklos. O pasirodys jis tą dieną, kai mano rūstybė vėl sunaikins tai, kas niekina mano žemę.“ Ir Dievas tarė: „Nesibaimink, nes jie žinos, kad aš esu Viešpats, tavo Dievas, ir aš parodysiu jiems ženklą.“

— Kas yra tas griaustinis?

— Gerai nežinau, — prisipažino Džonas, versdamas lapus. — Pats krovinių sąrašas labai panašus į minimą Pradžios knygoje. Po septynias poras visų švariųjų gyvulių ir po dvi visų nešvariųjų.

— Kas per švarieji ir nešvarieji?

— Tikriausiai skirtingi gyvuliai, kuriuos buvo leidžiama ir kuriuos buvo draudžiama valgyti. — Džonas vėl metė žvilgsnį į užrašus. — Emzara dar mini, kad jie pririnko drabužių, maisto, sėklų, grūdų, patalų, vinių, porą vežimų, žemdirbystės įnagių. Galop paslaptingai paminėtas griaustinis — kažkas, ką Tubal Kainas padarė iš Gyvybės medžio kraujo. Tas daiktas suglumino visus.

— Vadinasi, kad ir kas būtų tas griaustinis, — išprotavo Kotenė, — jis ir yra tas daiktas, kurio mes ieškome, ar ne?

— Tikriausiai. Tai vienintelis daiktas jos sąraše su nurodytu gamintoju — Tubal Kainu, Adomo propro... anūkiu. Jis buvo kalvis, gaminęs ginklus. Matyt, griaustinis buvo ginklas, Tubal Kaino nukaltas iš sukietėjusios Gyvybės medžio dervos.

— Tai koks stulbinantis dalykas paaiškėjo?

— Kad Nojaus laivas buvo pastatytas iš ryčiau rojaus sodo tikrai augusio medžio. Tai patvirtina Kei žodžius apie Hado projekte naudojamo todžio šaltinį — susikristalizavusią dervą iš Nojaus laivo liekanų. Pradžios knygoje rašoma, kad Dievas liepė Nojui pastatyti laivą iš dervingo medžio. Ligi šiol niekas tiksliai nebuvo nustatęs, kas yra tas dervingas medis. Dabar jau aišku.

— Ten paminėti ir ženklai, kuriuos mums paliks Dievas, — įsiterpė Kotenė. — Jie badė akis visą laiką. Tai žaibas, kurį vietoj parašo po visais paveikslais piešia Tera. Ir dar „KiberSis“ logotipas. Kaip mes galėjome nepastebėti tokių akivaizdžių sąsajų?

— Kiek kartų tau sakiau, kad visus atsakymus gali rasti Biblijoje?

— Net uolekčių ir kubitų santykis — Nojaus laivo matmenys ir tikslus dydis kubitų, reikalingų kvantų kompiuteriui. Ko gero, turėčiau dažniau tavęs klausyti, — šypsodama tarė Kotenė.

Džonas skėstelėjo rankomis tarsi sakydamas: „Ar aš tau nesakiau?“

— Jeigu griaustinis yra ginklas, vadinasi... — Kotenė nutilo išgirdusi garsus įvijų laiptų apačioje.

Juodu su Džonu atsigręžė: nuo laiptų sklido negarsūs balsai, sumišę su padų čiuženimu į metalą.

Laiptais užlipo vyras. Pirmiausia Kotenė pamatė baltus kaip sniegas plaukus — tankius, garbanotus. Paskui pasirodė blyškus veidas su akiniais plonais metaliniais rėmeliais, tada balta sutana, kryžius su kančia ant auksinės grandinėlės ir galop garsieji raudoni batai.

— Visa laimė, kad Vatikane mažai tokių laiptų kaip šie, — su vokišku akcentu tarė kiek pridusęs vyras. — Ko gero, todėl ne taip dažnai čia užlipu.

— Jūsų šventenybe, — tarė Džonas, atsiklaupė ant vieno kelio ir pabučiavo žiedą ant atkištos popiežiaus rankos.

Popiežius mostu paragino jį stotis.

— Džonai, patikimi šaltiniai man pranešė, kad judu su panele Stoun tikitės, jog Galilėjaus vėlė padės įminti jūsų penkių tūkstantmečių senumo paslaptį.

Kotenė žengtelėjo į priekį.

— Galilėjaus vėlė nesuteikė mums audiencijos, Jūsų Šventenybe, bet man garbė pagaliau su jumis susipažinti, — ji abiem rankomis suėmė jo delną.

— Panele Stoun, tai man teko garbė. Šiame pastate, vos už kelių šimtų žingsnių nuo čia, kur stovime, guli svarbiausia pastarųjų dviejų tūkstančių metų bažnytinė relikvija — Kristaus taurė, šventasis Gralis. Čia ji vien jūsų dėka. Jūs ne tik ją atgavote — galėčiau pridurti, du kartus — bet dar ir padarėte tai užkirsdama kelią didelei, siaubingai tragedijai.

Popiežius susidėjo rankas ant krūtinės, žengtelėjo atatupstas ir stebėdamasis pažiūrėjo į Dienovidinio kambario lubas.

— Ar matote jūrą raminančio Kristaus freską?

Kotenė ir Džonas pažiūrėjo į tą pačią pusę.

— Pažiūrėkite į dešinį viršutinį kampą, į senyvo žandus papūtusio pono portretą. Matote jame skylutę, dydžio sulig moneta? — Tada popiežius parodė į marmurines Dienovidinio kambario grindis. Jose buvo išraižyti zodiako ženklai, per vidurį perkirsti dienovidinio linijos. — Kasmet kovo dvidešimt pirmąją saulė šviečia pro tą skylutę ir nubrėžia čia ant grindų pavasario lygiadienio liniją. Šitą dalyką šešiolikto amžiaus pradžioje sugalvojo pirmas oficialus Vatikano astronomas, be galo talentingas kunigas Ignacijus Dantis. — Jis ranka parodė į ženklus sau prie kojų. — Stovėjau šioje vietoje ir mačiau, kaip tai atsitinka. Labai jaudinanti akimirka. — Popiežius nusišypsojo abiem svečiams. — Dabar norite sužinoti, ką reiškia Emzaros knygoje minimas griaustinis?

— Jūsų Šventenybe, — atsakė Kotenė, — mums žūtbūt reikia rasti daiktą, žinomą griaustinio pavadinimu.

— Mes baiminamės, kad jeigu nerasime jo pirmi, jis paklius į rankas nefilimams, — pridūrė Džonas. — Mūsų žiniomis, jie ketina panaudoti jį tam, kad sukeltų chaosą visame pasaulyje.

Popiežius pakėlė ranką atsukta plaštaka ir juos nutildė.

— Mane, kaip ir kitus, glumino Emzaros knygoje minimas griaustinis. Taigi padariau tai, ką visuomet darau, kai noriu ką nors suprasti — uždaviau savo klausimą Dievui ir vyliausi, kad Jis atsakys. Jis taip ir padarė, — popiežius įsmeigė akis į Kotenę. — Dalį atsakymo sužinojau, kai prisiminiau, kas jūs esate ir ką nuveikėte. Panele Stoun, šventajame Gralyje kadaise buvo Jėzaus Kristaus kraujas, surinktas per nukryžiavimą, tiesa?

Kotenė pritariamai linktelėjo.

Popiežius pažvelgė į Džoną.

— Kodėl mūsų Išganytojo kraujas ištekėjo į šventąjį Gralį?

— Romėnų centurionas pervėrė Kristui šoną ietimi, — atrodė, kad atsakydamas Džonas apgalvoja kiekvieną žodį. — Pasak Šventojo Rašto, pasipylė kraujas, sumišęs su vynu.

Popiežius suėmė ant krūtinės kabantį kryžių ir pažiūrėjo tiesiai į akis Kotenei.

— Jūs apsukote visą ratą, Kotene Stoun. Tai, ko jūs ieškote, yra Habsburgų brangenybių muziejuje.

LEGENDA

Kotenė pro „Gulfstream G150“ iliuminatorių žiūrėjo, kaip jis rėžia ametisto spalvos vakaro dangų virš Adrijos jūros skrisdamas iš Romos į Vieną. Ant žvilgančios reaktyvinio lėktuvo dangos spindėjo Vatikano miesto herbas. Kotenė buvo pavargusi, bet užmigti negalėjo. Nors seniai susitaikė su savo užduotimi šiame pasaulyje, ji vis dar slėgė, juolab kad viskas, rodės, nuolatos atsimuša į tai, kas ji yra — puolusio angelo dukra, sandorio tarp jos atgailavusio tėvo ir Dievo vaisius.

Mintyse vėl išgirdo popiežiaus žodžius: „Pradėjau suvokti, kas yra tas griaustinis, kai prisiminiau, kas jūs esate.“ Paskui jis papasakojo, kad Tubal Kaino nukaltą ietį į laivą atsinešė pats Nojus, ir ta pačia ietimi vėliau Jėzui buvo pervertas šonas. Iš žaizdos pasipylė kraujas, ir Jo kraujo buvo pripildytas šventasis Gralis. Popiežius priminė Kotenei, kad ji laikė šią taurę savo rankose. Dabar ji ieškojo daikto, dėl kurio ji prisipildė Jėzaus Kristaus krauju — taigi atlikdama savo žygį ji apsuko visą ratą. Galvoje vis dar aidėjo popiežiaus ištarti žodžiai: „Griaustinis, kurio jūs ieškote, yra Šventoji ietis, pasauliui žinoma kaip Lemties ietis. “

Kotenė nusisuko nuo temstančio dangaus. Juodu su Džonu sėdėjo ant odinių kėdžių, perskirti siauro tarpueilio. Priešais Džoną ant lenkto rašomojo stalo klevo viršumi gulėjo storas aplankas su užrašu „Tik direktoriaus akims“. Po užrašu buvo pavaizduotas apskritas Venatori antspaudas — riaumojantis liūtas ir kalavijas su devizu: Umbrae Manium, Arma Dei — Vaiduoklių šešėliai, Dievo šarvai. Aplanke buvo saugumo nurodymai — Džonas juos gaudavo kasdien.

Kitapus trumpo stalo veidu į juodu sėdėjo Karlas Zaninis, trisdešimt penkerių metų kunigas italas, dirbantis Venatori tyrimų skyriuje viduramžių mitologijos ir Senojo Testamento istorijos ekspertu.

Tankių juodų plaukų kupeta Zaniniui ant galvos buvo susišiaušusi. Pro storus akinių rago rėmeliais lęšius jis žiūrėjo į nešiojamojo kompiuterio ekraną. Jis žymekliu perslinko per duomenų failų virtinę ir pelės spragtelėjimu vieną pasirinko. Jam atsidarius tarė:

— Kaip Jo Šventenybė jums ir sakė, ietis turi nuostabią istoriją. Emzaros knygoje ji vadinama griaustiniu ir teigiama, kad kalvis Tubal Kainas, septintos kartos Adomo vaikaitis, nukalė ją iš Gyvybės medžio kraujo. Nėra abejonės, kad krauju vadinami sukietėję Rojaus sode augusio medžio sakai. Kaip jau žinome iš Emzaros teksto, Dievas liepė Nojui pasiimti griaustinį į laivą, kad išsaugotų ir galėtų panaudoti vėliau ateityje. Be paties laivo, tai vienintelis dirbinys, pagamintas iš Gyvybės medžio — laivas buvo pastatytas iš lentų, išpjautų iš jo.

Zaninis stumtelėjo sunkius akinius aukščiau ant kilnios romėniškos nosies ir atsidarė kitą dokumentą.

— Vadinasi, kitą kartą ietis pasirodo per Kristaus nukryžiavimą? — paklausė Kotenė užsirašydama pastabą geltono popieriaus bloknote.

— Tiesą sakant, ne, — atsakė Zaninis. — Mums pavyko rasti ietį, paminėtą Nag Hamadžio bibliotekos Kaire rankraščiuose. Ten minima, kad Jozuė iškėlė Griaustinio ietį duodamas ženklą savo kariams surikti „galingu šauksmu“, nuo kurio griuvo Jerichono sienos. Mūsų tyrėjai Kairo bibliotekoje rado tekstą, kuriame teigiama, neva karalius Saulius pavydo apimtas metė Griaustinio ietį į jaunąjį Dovydą.

— Ietis pabuvo Ehudo, antro izraelitų teisėjo, ir Achabo, Izraelio karaliaus, rankose. Tai buvo maždaug 852 metais prieš Kristų. Galiausiai ji atiteko Pompėjui, o šis vėliau atidavė ją Julijui Cezariui. Imperatorius įteikė Griaustinio ietį vienam Romos karvedžiui atsidėkodamas už ilgus ištikimos tarnybos metus. Tas karvedys buvo kareivio Gajaus Kasijaus senelis. Po daugelio metų, kai ginklas atsidūrė vaikaičio rankose, prasidėjo tikroji Griaustinio ieties legenda.

Zaninis šiek tiek paskaitė iš nešiojamojo kompiuterio ekrano ir tarė:

— Trisdešimt trečių metų po Kristaus balandžio penktą dieną Anasas, sinedriono patarėjas, ir Kajafas, žydų aukštasis šventikas, susimokė nukryžiuoti Kristų, o jo kūną išniekinti, kad įrodytų paprastiems žmonėms, jog jis buvo ne Mesijas, o tik paprastas mirtingasis ir eretikas. Buvo penktadienis, saulei nusileidus prasidėjo šabas.

Pagal žydų įstatymus joks žmogus negalėjo būti baudžiamas mirtimi per šabą. Diena slinko, o Jėzus vis nemirė, tad Anasą ir Kajafą apėmė panika, nes laiko liko visai mažai. Jie norėjo įsitikinti, kad Kristus nusigaluos dar prieš sutemstant, todėl paprašė Poncijaus Piloto leidimo pasiųsti savo šventyklos gvardiečius į Golgotą — Kaukolės vietą — šie pasirūpinsią, kad Jėzus ir dar du tą dieną nukryžiuoti vyrai mirtų saulei dar nenusileidus. Prie nukryžiuotųjų budėję romėnų kariai nusigręžė pasišlykštėję šventyklos gvardiečių žiaurumu, kai šie vėzdais daužė kaukoles ir galūnes tiems dviem vagims, Gesmui ir Dismui.

Prisimenate tą vaikaitį Gajų Kasijų? Praėjo vieneri metai, ir jis tą dieną buvo vyresnysis budintis romėnų karininkas. Jis pamatė, kad Jėzus nebegyvas, ir užuot leidęs žydams sumaitoti kūną, pats įsitikins, kad Jėzus jau mirė, ir šitaip jo kūnas liks nesudarkytas.

Pasak istorijos, Gajus buvo patyręs karys, bet jau senyvas ir prastai matė. Teigiama, neva jis visą laiką nešiodavosi Cezario dovaną seneliui. Taigi paėmęs į ranką ietį jis prijojo prie kryžiaus, ant kurio kabojo Jėzus, ir suvarė ją Kristui į dešinį šoną tarp ketvirto ir penkto šonkaulių. Mat romėnai mūšio lauke norėdami įsitikinti, kad sužeistas priešas iš tikro negyvas, buvo įpratę perverti jį ietimi ar kardu. Buvo manoma, kad iš negyvėlio kraujas neteka. Visų nuostabai iš Kristaus žaizdos pasipylė kraujas ir vanduo. Kraujas nutekėjo ieties kotu ir šiek tiek jo pateko Gajui į akis. Tą akimirką jo silpstanti rega visiškai pasitaisė, Taigi turime pirmą ieties galios įrodymą.

— Maniau, kad to romėnų centuriono vardas buvo Longinas? — paklausė Džonas.

Zaninis linktelėjo.

— Tikrai taip, Eminencija. Kai jam grįžo rega, tuose kraštuose jį ėmė vadinti Longinu ietininku. Netrukus jis metė karo tarnybą, atsivertė į krikščionybę ir iki gyvenimo galo skelbė Kristaus mokymą, kol pirmame amžiuje Kapadokijoje žuvo kankinio mirtimi. Šiandien mes žinome jį kaip šventą Longiną.

Lorencas Berninis įamžino jį bronzine statula „Longinas, laikantis ietį“ Švento Petro bazilikoje, — pridūrė Džonas.

— Gerai, — tarė Kotenė, — bet kaip ietis galop atsidūrė Habsburgų brangenybių muziejuje Vienoje?

Ji atsistojo, paėmė iš laikiklio aliuminio kavinuką, atšviežino kavą Džonui ir Zaniniui, paskui įsipylė sau.

— Nuo tada, — pasakojo toliau Zaninis, — ietis palieka ganėtinai kruviną pėdsaką. Prasidėjo nuo keltų karalienės Boudikos. Ji bandė sudaryti sąjungą su romėnais, bet šiems nepatiko, kad ji reikalauja per daug valdžios. Užuot jiems paklususi, ji subūrė dvidešimties tūkstančių keltų kariuomenę ir paskelbė karą Romai. Longinas su savo didžiausia brangenybe buvo neseniai atvykęs į Britaniją karo konsultantu. Boudika paprašė jo patarimo, bet šis buvęs centurionas atsisakė. Boudika liepė įmesti jį į savo pilies požemių kalėjimą. Ji buvo girdėjusi apie ieties legendinę galią, tad ją pasisavino. Ją turėdama su savo kariuomene išžudė per septyniasdešimt tūkstančių romėnų kolonistų, karių ir jų artimųjų. Ji apiplėšė ir padegė tris miestus, tarp jų ir Londoną. Tuo metu jis buvo vadinamas Londonijumi. Teigiama, kad mūšio lauke su ietimi rankoje Boudika buvo nenugalima.

Iki to laiko, kai Neronas atsiuntė pakankamai pastiprinimų karalienės kariuomenei įveikti, siautėjantys jos kariai jau buvo pralieję labai daug kraujo. Boudikai pavyko pabėgti per paskutinį mūšį, bet ji netyčia paliko ietį. Ši atiteko romėnams ir nuo tada daugiau nei du šimtus metų apie ją nebuvo girdėti.

Kotenė nekantraudama rankos mostu paragino kavą gurkšnojantį Zaninį pasakoti toliau.

— Ar ji visuomet tokia nekantri? — paklausė šis Džono.

— Dabar — visai pakenčiama, — gūžtelėjęs pečiais atsakė Džonas.

Zaninis padėjo puodelį ir tarė:

— Du šimtai aštuoniasdešimt šeštais metais po Kristaus Longino ietis, dabar vadinama Šventąja, atsidūrė pas Mauricijų, uolų krikščionį koptą ir Tėbuose, miesto Egipto šiaurėje, dislokuoto Romos legiono vadą. Maksimianas išleido įsakymą savo kariams duoti priesaiką ir įvardyti jį dievu, todėl kilo nesutarimų. Dauguma Mauricijaus vadovaujamų kareivių buvo krikščionys ir atsisakė paklusti. Įtūžęs Maksimianas liepė už nepaklusnumą nubausti mirtimi daugiau negu šešis tūkstančius karių, tarp jų ir Mauricijų, bei įsakė atnešti ietį jam. Šie veiksmai atsigręžė prieš patį Maksimianą, nes žmonės laikė Mauricijų kankiniu. Vėliau jis tapo šventuoju Mauricijumi.

— Taip, po tokių dalykų gali sulaukti siaubingų padarinių, — pritarė Kotenė ir pakėlė kavos puodelį tarsi sakydama tostą.

— Ieties įtaka nenuginčijama, — kalbėjo Zaninis. — Maždaug tuo metu buvo apibrėžta jos paskirtis. Pasak legendos, „Tas, kas turi Šventąją ietį ir supranta, kokių galių ji turi, valdo pasaulio likimą“.

— Kam ji atiteko paskui? — paklausė Džonas.

— Kai kitą kartą išgirstame apie ietį, ji priklauso nesantuokiniam Romos karvedžio ir smuklininko dukters vaikui. Berniukas užaugęs tapo viena iš galingiausių visų laikų asmenybių — Romos imperatoriumi Konstantinu Didžiuoju.

— Ietį jam davė Maksimianas? — paklausė Kotenė.

— Netiesiogiai, — atsakė Zaninis. — Konstantinas vedė Maksimiano dukrą. Imperatorius įteikė ietį jaunavedžiams kaip vestuvinę dovaną. Galop Konstantinas atsivertė į krikščionybę. Su ietimi rankoj jis pasiskelbė „tryliktuoju apaštalu“ ir krikščionybę paskelbė oficialia šventosios Romos imperijos religija. Būdamas imperatorius jis įkūrė Konstantinopolį — dabartinį Stambulą.

— Keturi šimtai keturiasdešimt trečiais metais hunas Atila apgulė miestą ir pareiškė pasigailėsiąs Konstantinopolio mainais už du dalykus iš tuomečio imperatoriaus Teodosijaus — šešis tūkstančius svarų aukso ir Šventąją ietį. Teodosijus sutiko. Po devynerių metų Atila pasiekė Romos vartus, bet turėjo pasibaisėjęs pasitraukti, nes miestą nusiaubė badas ir ligos. Pasak legendos, kai Romos pareigūnai atidavė miestą Atilai, šis pasidygėjęs metė Šventąją ietį jiems prie kojų ir pasitraukė.

— Atilai atsirūgo 451 metais, kai karalius Teodorikas subūrė vizigotų armiją ir susivienijęs su romėnais bei kitomis gentimis įveikė hunus per invaziją į Galiją. Bet Teodorikas žuvo. — Zaninis nusišypsojo Kotenei. — Pasakojama, kad jis mirė kelios akimirkos po to, kai Šventoji ietis išsprūdo jam iš rankos.

— Ar tai tikrai tiesa? — paklausė Kotenė.

Zaninis suraukė kaktą.

— Visose legendose esama kruopelės tiesos, — jis gurkštelėjo kavos, paskui paskaitė dokumentą kompiuterio ekrane ir pasakojo toliau: — Kitas ieties savininkas buvo Burgundijos princas Zigmantas, Teodoriko palikuonis. Bet jis neilgai ją turėjo. Jį užmušė jo svainis — frankų karalius Chlodvigas. Ietis išliko šeimoje iki aštunto amžiaus vidurio, kai vienas iš Chlodvigo palikuonių Karolis Martelis pasiėmė ją į pergalingą mūšį, sukliudžiusį islamui plisti Europoje. Martelis perdavė ietį vaikaičiui. Šis tapo antra didžia istorine asmenybe, turėjusia Longino ietį.

— Karolis Didysis, — tarstelėjo Džonas.

Zaninis linktelėjo.

— Nors jis keitė visą pasaulį, teigiama, kad Šventoji ietis visuomet būdavo jam prie šalies.

Po septyniasdešimt penkerių metų ietis vėl minima, kai Vokietijos karalius Henrikas I gavo ją dovanų iš Burgundijos karaliaus Rudolfo. Pasikliaudamas Šventosios ieties galia Rudolfas 933 metais įveikė vengrus. Po jo mirties ietis atiteko Otonui I, paskui Otonui II ir III. Maždaug 1000 metais vinis tariamai naudota nukryžiuojant Jėzų buvo įdėta į ieties geležtę, tad relikvija įgavo dvigubą galią.

Po kokių šimto metų Vokietijos karalius Henrikas IV liepė pritaisyti prie Šventosios ieties movą su užrašu Clavus Dominimus — t. y. Mūsų Viešpaties vinis, ir maždaug tuo metu dingo medinis ieties kotas, liko tik ietigalis.

Suskambo telefonas Džono parankėje.

— Klausau.

Pokalbis buvo labai trumpas.

— Lakūnas sako, kad iki Vienos oro uosto liko skristi keturiasdešimt penkios minutės.

— Ar daug liko pasakoti, kunige? — paklausė Zaninio Kotenė nugrimzdama į minkštą odinę sėdynę. — Kol kas buvo be galo įdomu.

— Mes net nepriėjome geriausios vietos, — šypsodamas atsakė italų kunigas. — Per virtinę giminystės ryšių ietigalis be koto galiausiai atiteko Hohenštaufenų dinastijai — Saksonų dinastijos palikuonims, o galiausiai Romos imperatoriui Frydrichui Barbarosai. Jis surengė trečią Kryžiaus žygį vaduoti Jeruzalės iš musulmonų ir nešėsi Šventąją ietį į mūšį. Tūkstantis šimtas trisdešimtų metų birželio dešimtąją jis netyčia išmetė ietį ir po kelių akimirkų nukrito nuo žirgo į Silifės upę, nusisuko sprandą ir paskendo.

Nuo tada ietis pabuvo pas virtinę Europos karalių, tarp jų pas Frydrichą II, kuris laikė Šventąją ietį vertingiausiu savo monarchijos dalyku ir imdavo su savimi, kai vadovaudavo Kryžiaus žygiams. Vieną kartą jis leido šventajam Pranciškui Asyžiečiui neštis ietį į gailestingumo misiją.

Paskui ietis perėjo per trijų Hohenštaufenų dinastijos imperatorių rankas. Tūkstantis keturi šimtai dvidešimt ketvirtais metais Zigmantas Liuksemburgietis pardavė ietį Niurnbergo miesto savivaldybei. Ji ten buvo eksponuojama iki 1806 metų, kai jos ėmė ieškoti Napoleonas. Kad ietis neatitektų imperatoriui Bonapartui, Vokietijos valdžia slapta išgabeno ją į Austriją vos spėjusi aplenkti prancūzų karius.

Tūkstantis devyni šimtai tryliktais metais kaizeris Vilhelmas bandė gauti Šventąją ietį prieš paskelbdamas karą. Jis parašė peticiją Habsburgų imperatoriui Pranciškui Juozapui Vienoje prašydamas leisti panaudoti ietį, bet šis nesutiko.

Šventoji ietis gulėjo stiklinėje dėžėje Habsburgų brangenybių muziejuje daug metų, kol galop ją įsigijo trečia pirmo ryškumo istorinė asmenybė — Adolfas Hitleris. Žavėtis ja Hitleris tikriausiai pradėjo todėl, kad labai mėgo Richardo Vagnerio operą „Parsifalis“. Iečiai šiame kūrinyje skirtas didžiulis vaidmuo.

— Priėjome laikus, kuriais aš šiek tiek pasidomėjau, — tarė Džonas. — Hitleris aneksavo Austriją, o paskui liepė savo esesininkų daliniams pagrobti Šventąją ietį, ar ne?

— Taip, Eminencija, — atsakė Zaninis. — Hitlerio įsakymu relikvija kruopščiai saugomu traukiniu buvo nuvežta į Niurnbergą, kur fiureris galėjo ją paimti kada tik panorėjęs. Ji buvo laikoma sustiprintame bunkeryje po Šv. Kotrynos bažnyčia. Bunkeris buvo pastatytas slapčia už labai didelę sumą, kad relikvija būtų apsaugota nuo Sąjungininkų bombų. Hitleris vylėsi atkurti Šventąją Romos imperiją ir pasiskelbti jos aukščiausiu imperatoriumi. Jis manė, kad tam jam reikia Šventosios ieties.

Likimo ironija: 1945 metų balandžio 30-osios popietę amerikiečių pajėgos rado ir pasiėmė ietį beveik tą pačią akimirką, kai Adolfas Hitleris nusižudė.

— Štai ko nesuprantu, — prisipažino Kotenė. — Jei ietis tokia galinga, kodėl kai kuriems jos savininkams pavyko ja pasinaudoti, o kitiems, tokiems kaip Hitleris — ne?

— Aš tik spėju, — atsakė Džonas, — bet mano nuomone, sėkmę ar nesėkmę nulemia tai, kas dedasi ją turinčio žmogaus širdyje.

Trijulė, rodos, kurį laiką svarstė Džono žodžius. Tada prašneko Zaninis:

— Štai dar vienas įdomus įvykių posūkis. Adolfas Hitleris laukė daug metų nuo tada, kai pirmąkart išvydo ietį, iki tos dienos, kai pagaliau ją gavo, o Heinrichas Himleris taip ja susižavėjo, kad liepė pagaminti tikslią jos kopiją. Tai įvyko 1935 metais, treji metai prieš fiureriui žygiuojant į Austriją.

— Koks tos kopijos likimas? — paklausė Kotenė.

Zaninis patraukė pečiais.

— Niekas gerai nežino.

— Vadinasi, kai Šventoji ietis atiteko amerikiečių pajėgoms, naujuoju jos savininku tapo Haris Trumenas? — paklausė Džonas.

— Formaliai taip, — atsakė Zaninis. — Nors kol ietis buvo jo žinioje, jis nė karto jos nepalietė, Trumenas pasauliui pademonstravo pragaištingiausią ginklą istorijoje — atominę bombą.

— O kada ietis buvo grąžinta į Vieną? — paklausė Kotenė.

— Dėl jos kilo šioks toks ginčas tarp JAV ir Sovietų Sąjungos. Matyt, Stalinas norėjo pareikšti į ją pretenzijas, kai Raudonoji armija iškėlė savo vėliavą virš Reichstago Berlyne. Bet galiausiai Trumenas ir Stalinas sutiko leisti JAV ir Sovietų delegacijai perduoti relikviją Austrijos vyriausybei, o ši vėliau grąžino ją muziejui. Nuo tada ji visą laiką ten.

Vėl suskambo telefonas Džono parankėje.

— Taip, — tarė jis ir kurį laiką klausėsi. Padėjęs aparatą atsigręžė į Kotenę, paskui vėl į Zaninį.

— Skambino Vatikano ambasadorius Vienoje. Habsburgų brangenybių muziejaus direktorius patenkino tiesioginį Šventojo Tėvo prašymą. Jis leis mums paimti ietį iš Vienos ir nugabenti į „KiberSis“ būstinę Majamyje. Alanas Olsenas su mūsų draugais turi nutūpti maždaug valanda vėliau už mus.

Kotenė garsiai atsiduso.

— Kai turėsime Lemties ietį, Hado projekto grėsmė gali išnykti po kelių dienų.

KOLEKCIJA

Milžinišką Habsburgų dinastijos meno ir senienų kolekciją eksponuojančio Meno istorijos muziejaus prižiūrėtojas kantriai laukė prie stiklinės dėžės su Šventąja ietimi. Jis pažiūrėjo į savo laikrodį — 19.56.

Šalia stovėjo du muziejaus apsaugininkai, ginkluoti automatiniais šautuvais, su apsauginėmis liemenėmis ir šalmais. Dar du apsaugininkai laukė priešais muziejų stovinčiame šarvuotame sunkvežimyje, pasirengę pervežti brangų krovinį į gerai saugomą angarą Vienos Švechate tarptautiniame oro uoste. Ten jis bus pakrautas į privatų reaktyvinį lėktuvą ir nuskraidintas tiesiai į Majamį.

Prižiūrėtojas trečią kartą pataisė padėtį vežimėlio, ant kurio gulėjo stipri sidabro spalvos dėžė dydžio sulig dideliu portfeliu ir nedegantis juodas dėklas — kai relikvija saugiai gulės dėžėje, dėklas bus standžiai ant jos užmautas. Sidabrinės dėžės dangtis buvo atdaras. Jos vidus buvo išklotas storu putplasčiu su išpjova, tiksliai atitinkančia brangiosios relikvijos apybrėžas.

Prižiūrėtojas išims Šventąją ietį iš stiklinės dėžės tik tada, kai pasirodys kardinolas Taileris ir Kotenė Stoun to paliudyti. Kai relikvija bus tinkamai supakuota ir paruošta pervežti, reikės užpildyti, pasirašyti ir įteikti daugybę dokumentų bei formų, pradedant Šventojo sosto garantija, kad Vatikano draudimas sumokės dvidešimt milijonų dolerių, jei ietis dings ar nukentės.

Buvo dar autentiškumą įrodantis laiškas, parašytas muziejaus. Jame buvo konstatuojama, kad senovinis dirbinys, vadinamas Šventąja ietimi, yra tas pats daiktas, kurį tiesioginiu Sąjungininkų generalinio štabo viršininko Dvaito D. Eizenhauerio įsakymu Habsburgų kolekcijai 1946 metų sausio 4 dieną perdavė JAV armijos generolas Markas Klarkas.

Kitame dokumente buvo nurodytas dydis ir vieta mažyčio bandinio, kurį „KiberSis“ turėjo paimti iš ieties paviršiaus. Ta vieta yra tarp auksinių ir sidabrinių juostų, kuriomis ietigalis sutvirtintas, todėl joks muziejaus lankytojas jos nepamatys, kai relikvija bus grąžinta į Vieną.

Prižiūrėtojas dar kartą dirstelėjo į laikrodį — 19.59. Tuomet jis išgirdo šuoliuojantį arklį.

— Oficialus pavadinimas — Kunsthistorisches Museum, — tarė ant priekinės mersedeso keleivio sėdynės įsitaisęs Zaninis per petį kalbėdamas Kotenei ir Džonui. — Išvertus — meno istorijos muziejus. Bet visi jį vadina Habsburgų brangenybių muziejumi, nes jame eksponuojama šimtmečius kaupta karališkos šeimos kolekcija. — Jis pasisuko į vairuotoją — jauną Venatori agentą austrą. — Jei pažiūrėsi žodyne žodį „prabanga“, apibūdinime tikriausiai pamatysi Habsburgų pavardę.

Jaunuolis mandagiai linktelėjo Zaniniui vairuodamas galingą sedaną pro Karlsplac aikštę netoli Vienos centro už kelių kvartalų nuo jų kelionės tikslo.

— Jūs įsitikinęs, kad mums nekils jokių nesklandumų ar biurokratinių kliūčių? — paklausė Zaninio Kotenė.

— Nekils, viskas sutvarkyta. Teliko pasirašyti kelis popierius — gryni formalumai, — atsakė Zaninis. — Atstovai apsaugos firmos, nuomojančios šarvuotą sunkvežimį, jau ten ir pasirengę važiuoti. Susisiekiau su „KiberSis“ bendrovės lėktuvo įgula. Visi skrydžio planai ir valdiška dokumentacija sutvarkyta, leidimai gauti. Lėktuvas prisipylęs degalų ir pasirengęs skristi. Ponas Olsenas, jo sūnus, inžinerijos direktorius Maksas Volfas irgi ten. Lindsė Džordan su dukra kartu su jais, ilsisi lėktuve ir nekantriai laukia mūsų atvykstant su relikvija. Man sakė, kad jų kelionė iš JAV buvo maloni. Nepraėjus nė valandai nuo tada, kai išeisime iš muziejaus, turėtume atvažiuoti į privatų angarą ir pakilti į orą „KiberSis“ lėktuvu. Vatikano ambasada iš anksto sutvarkė muitinės ir imigracijos tarnybų formalumus.

— Gerai padirbėta, — pagyrė Džonas. Jis atsigręžė į Kotenę. — Mes jau visai netoli.

— Žinau, jie dvejojo, ar leisti Lindsei ir Terai skristi kartu, bet pagalvok, kaip ji turi jaustis, — tarė Kotenė. — Nenorėčiau sėdėti lyg kokia pašalietė bendrovės posėdžių kambaryje žinodama, kad kažkas taikosi nuskriausti mano dukrą. Aš irgi būčiau reikalavusi skristi čia, kur vyksta veiksmas.

— Tu visiškai teisi, — pritarė Džonas. — Nereikėjo daug įkalbinėti. Manau, Alanas viską suprato.

Muziejaus prižiūrėtojas atsigręžė išgirdęs arklio kanopas lyg šautuvo šūvius drioksinčias per marmurines grindis. Abu apsaugininkai atsisuko taip pat greitai. Trys vyrai prasižioję iš nuostabos spoksojo į kažką panašaus į šarvais vilkintį graikų karį su kardu rankoje, lekiantį per galeriją ant milžiniško palvio.

Net per atstumą prižiūrėtojas pamatė, kad raitelis sukandęs dantis, o jo akys liepsnote liepsnoja. Kovos žirgo šnopavimas aidėjo po muziejų it įsibėgėjančio garvežio pūškavimas. Karys iškėlė raumeningą ranką — aštrus kaip skustuvas ginklas buvo parengtas žudyti. Prižiūrėtojas aiktelėjo supratęs, kas tas karys — graikų kavaleristas, pavaizduotas helenistiniame frize iš Efesui skirtos muziejaus dalies.

— Kas čia dabar? — sušnabždėjo prižiūrėtojas atatupstas atsiremdamas į sieną. Jis negalėjo suvokti, kad dviejų tūkstantmečių akmens raižinys kažkokiu košmarišku būdu atgijo. Prižiūrėtojas regėjo, kaip jo link atidunda trečio amžiaus prieš Kristų karys iš garsiojo mūšio tarp galatų ir graikų.

Galerijoje supoškėjo automatinių ginklų šūviai — du apsaugininkai atidengė ugnį į šuoliuojantį karį. Bet kulkos atšoko atsitrenkusios į raitelį ir jo žirgą. Atrodė, kad jų pavidalai tokie kieti kaip akmuo, iš kurio buvo išraižytas frizas.

Prižiūrėtojui iš dešinės pasigirdo klyksmas, toks veriantis ir panašus į katės, kad galėjai pamanyti, jog spiegia vilpišys. Prie jo pasileido moteris. Jos plaukai buvo susiraizgiusių, vinguriuojančių gyvačių krūva. Rubenso Medūza.

Prižiūrėtojo link grindimis atrūko kita moteris: mėlyna tunika, nuogos krūtys, bronzinis kario šalmas. Minerva.

Sienos atgijo nuo Romos kareivių, graikų karių, dievų ir deivių, imperatorių, karalių, auką puolančių tikrų, nagais besidraskančių lokių. Visų akys liepsnojo, iš burnų ir nasrų sklido šauksmai, žibsėjo apnuoginti dantys.

Graikų karys ant kovinio žirgo užsimojo kardu ir nurėžė vienam apsaugininkui galvą lengvai kaip sodininkas nukerpa nuo koto rožę. Antras apsaugininkas susmuko ant grindų. Jo kūnas buvo išvarpytas strėlių, pasipylusių iš lankų tų pačių budelių, kurie nutraukė gyvenimą Šv. Sebastijonui Mantenijos šedevre. Strėlių antgaliai pervėrė apsaugininko neperšaunamą liemenę, lyg toji būtų buvusi popierinė.

Prižiūrėtojas suriko, kai susirangiusios į kamuolį Medūzos gyvatės ėmė kirsti jam į galvą ir kaklą. Jis parkrito ir jo jusles persmelkė durklų ir kalavijų žybsėjimas, sodrus kraujo tvaikas, plyštančios mėsos dryksėjimas ir lūžtančių kaulų traškesys.

Prisiplojęs skruostu prie šaltų marmuro grindų mirštantis prižiūrėtojas aprėpė akimis tai, kas liko iš apsaugininkų — sausgyslių ir žarnų krūvas, kraujo klanus, plintančius į šalis it išlietas raudonas rašalas.

Tuomet iš niekur prie jo palinko senyvo pono veidas.

Prižiūrėtojo akys ėmė lakstyti į šalis, kai Senis atsistojo prie dėžės su Šventąja ietimi. Prižiūrėtojas bandė kažką sakyti, bet tik laibai sukarkė.

Jis pamatė, kaip senis pakelia stiklinės dėžės antvožą ir tvirtai sugniaužia Šventąją ietį. Tuo metu, kai pamažu nutilo tolstančio Senio žingsnių aidas, prižiūrėtojas paskutinį kartą negiliai įkvėpė. Paskutinis vaizdas, kurį jis regėjo, buvo senienų armija, vėl susiliejanti su savo paveikslais ir raižiniais.

NUSIKALTIMO VIETA

Policijos automobilis žybsinčiais mėlynais žiburėliais nurūko pro mersedesą. Kotenė pamatė ant jo šono emblemą su žodžiu „Bundespolize“ ir užrašą „Polizei“ ant galo.

— Federalinė policija, — paaiškino Venatori agentas austras žiūrėdamas pro užpakalinio vaizdo veidrodėlį. — Štai ir daugiau.

Pro šalį pralėkė antras ir trečias automobilis.

Kotenė žvilgtelėjo į Džoną.

— Mane apėmė labai blogas jausmas.

— Suprantu, suprantu, — atsakė jis.

— Federalinė policija? — stebėjosi Kotenė. — Dėl automobilių avarijos ar smulkaus nusikaltimo ji niekur nelekia.

Kai agentas įsuko automobilį į plačią, panašią į parką erdvę tarp Gamtos istorijos ir Meno istorijos muziejų, Kotenė pamatė, kad čia jau apstu policijos, greitosios pagalbos ir gelbėjimo tarnybų automobilių. Klasikinės statulos ir dailiai apkarpytos gyvatvorės priešais tuos du didingus pastatus buvo užlietos raudonų ir mėlynų šviesų. Būrelis vyrų su kariška ekipuote buvo susirinkęs prie didelio juodo furgono, sustojusio priešais įėjimą į Meno istorijos muziejų. Kotenė nusprendė, kad tai specialiųjų operacijų rinktinės nariai. Tuo metu privažiavo ir pora naujienų tarnybų sunkvežimių. Ant vieno šono buvo PŽT logotipas.

Venatori agentas sustabdė automobilį ir išlipo.

— Palaukit čia, — tarė jis, nuėjo prie policijos užkardos ir ilgai kalbėjosi su vienu iš pareigūnų. Netrukus jis atsivedė kažkokį iš pažiūros aukšto rango pareigūną prie mersedeso.

Kotenė, Džonas ir Zaninis sustojo priešais automobilį.

— Eminencija, — tarė agentas, — čia vyriausiasis komisaras Haincas Gruberis, greitojo reagavimo būrio vadas. Pone vyriausiasis komisare, čia jo Eminencija kardinolas Džonas Taileris, Venatori direktorius.

— Malonu susipažinti, — beveik be akcento angliškai tarė Gruberis.

Džonas paspaudė Gruberiui ranką, tada pasisuko į Kotenę.

— Pone vyriausiasis komisare, norėčiau pristatyti jums Kotenę Stoun, vyresniąją Palydovinių žinių tinklo korespondentę. O čia kunigas Karlas Zaninis, Vatikano istorikas ir Venatori patarėjas.

— Kiek žinau, — kreipėsi į Džoną Gruberis, — važiavote čia susitikti su muziejaus kuratoriumi ir paimti vertingą religinę relikviją?

— Tikrai taip, — patvirtino Džonas.

Gruberis visus juos nužvelgė ir tarė:

— Šventąją ietį, tiesa?

— Taip, — atsakė Kotenė. Išgirdus klausimą ją pervėrė skausmas, nupurtęs smarkiau negu ledinis Vienos vakaras. Dar neišgirdusi smulkmenų ji suprato, kad jie pavėlavo. Kaip ir Aksume, puolę angelai juos aplenkė.

— Privalau jums pranešti, kad relikvija dingo, — tarė Gruberis. — Negana to, kad ją pavogė, vagis dar žiauriai nužudė prižiūrėtoją ir du apsaugininkus.

— Kas atsitiko? — paklausė Kotenė.

Gruberis pažiūrėjo į ją su rimta mina veide.

— Šįvakar čia padarytas šiurpus nusikaltimas. Tokių brutalių, barbariškų žmogžudysčių nebuvau matęs per dvidešimt darbo nacionalinėje policijoje metų. Nusikaltimo vietoje taip klaiku, kad nė nebandysiu atpasakoti. — Jis papurtė galvą. — Nedaug trūksta, kad apsirgčiau bandydamas prisiminti, ką visai neseniai mačiau muziejuje.

Kotenė nusigręžė nuo komisaro nenorėdama, kad jis pamatytų nevilties ašaras jos akyse. Mūšio pabaigos nebuvo matyti.

Džonas linktelėjo Gruberiui.

— Atsiųskite man oficialios ataskaitos egzempliorių.

— Būtinai, Jūsų Eminencija, — atsakė vyriausiasis komisaras.

— Jeigu iki tol galėčiau kuo nors padėti atliekant tyrimą, prašom susisiekti su manim per Vatikano ambasadą.

Gruberis pasitrynė veidą tarsi bandydamas išmesti iš atminties muziejuje matytą vaizdą.

— Nieko negaliu sugalvoti, — atsakė jis. — Nebent pasakytumėte man, kas įvykdė šį šiurpiai žvėrišką aktą. — Jis paspaudė Džonui ranką. — Jei kils klausimų, jums pranešiu.

Gruberis mandagiai nusilenkė, pasisuko ir sparčiai patraukė prie policijos ir vis dar besirenkančių žiniasklaidos automobilių.

Kotenė pasivedėjo Džoną kelis žingsnius į šalį nuo likusių prie mersedeso agento ir Zaninio.

— Mes žinom, kieno čia darbas, bet jei pasakysim Austrijos pareigūnams, mus uždarys į beprotnamį.

— Blogiausia, kad puolusieji gali turėti nešiojamąjį tokio kompiuterio kaip Makso variantą. Tokiu atveju šią akimirką jie galbūt pjauna todžio bandinį iš ieties.

Kotenė žvilgtelėjo į PŽT kilnojamosios stoties pusę.

— Maksas sakė, padaryti tą kompiuterį tokio dydžio, kad būtų galima nešiotis, buvo labai sudėtinga. To kol kas nepavyko net rimčiausiems mokslinius tyrimus atliekantiems universitetams — tik „KiberSis“. Gal puolusiems angelams dar reikia nugabenti relikviją į Hado projekto būstinę? Tokiu atveju gal vis dar lieka laiko jiems sukliudyti ir sužinoti, kur ietis. Mes turime pastatyti kliūčių jų kelyje.

— Ką turi galvoje? — paklausė Džonas.

— Duokš savo telefoną.

Džonas išsitraukė jį iš dėklo.

Kotenė surinko numerį ir netrukus tarė:

— Čia Kotenė Stoun. Skambinu iš Austrijos. Man reikia pasikalbėti su Tedu Kaselmanu.

REPORTAŽAS

Rusijos Federacijos prezidentas vilkėdamas chalatu perjunginėjo televizoriaus kanalus. Jis ką tik išsimaudė po dušu ir norėjo prieš pusryčius pamatyti kelių jo mėgstamų angliškai transliuojančių stočių žinias. Kaire ranka šluostydamasis rankšluosčiu plaukus dešine jis maigė nuotolinio pultelio klavišus. Kulkos sužeista ranka vis dar buvo parišta. Akimirką stabtelėjęs ties BBC naujienomis iš viso pasaulio, jis perjungė Palydovinių žinių tinklo kanalą. Jam patiko ankstų rytą dirbančios PŽT pranešėjos, nes buvo jaunos, šviesiaplaukės ir gilesnėmis iškirptėmis negu jų kolegės Rusijoje.

Pamatęs savo mėgstamiausią maždaug dvidešimt penkerių metų PŽT pranešėją pritariamai nusišypsojo. Ji pasakojo:

— ...vakar vakare Vienoje įvyko žiaurus ir keistas incidentas. Apie jį praneša visos Europos žiniasklaidos priemonės. Atrodo, iš garsiojo Meno istorijos muziejaus, kuriame eksponuojama Habsburgų dinastijos meno kolekcija, pavogta religinė relikvija, išlikusi dar nuo Kristaus nukryžiavimo. Visiškai neaišku, kaip plėšikai pateko į pastatą. Per apiplėšimą buvo žiauriai užpulti ir nužudyti muziejaus prižiūrėtojas ir du apsaugininkai. Smulkiau iš įvykio vietos Vienoje praneša PŽT vyresnioji korespondentė Kotenė Stoun.

Kamera nukrypo nuo blondinės į Kotenę, su mikrofonu rankoje stovinčią priešais muziejų. Jai už nugaros pastato apybrėžas išryškino tekanti saulė. Aplink tebestovėjo daugybė policijos automobilių.

— Vos tik muziejų vakar vakare uždarė, — pasakojo Kotenė, — įvyko apiplėšimas, per kurį žuvo trys žmonės — muziejaus prižiūrėtojas ir du apsaugininkai. Jų kūnus aptiko policininkai, iškviesti, kai pastate pasigirdo automatinių ginklų šūviai.

Vietoj Kotenės ekrane pasirodė lėtai besikeičiantys panoraminiai vaizdai — puošnus, prabangus muziejaus interjeras.

— Specialiųjų operacijų rinktinės vyrai įsiveržė į muziejų, bet pamatė, kad plėšikai paskubomis pasišalino nepalikę nė menkiausio pėdsako. Jie aptiko tik baisiai subjaurotus trijų vyrų kūnus. Pasak nepatvirtintų pranešimų, įvyko nepaprastai žiaurus antpuolis, per kurį vienam vyrui buvo nukirsta galva, kitas buvo pervertas daugiau nei penkiasdešimčia strėlių. Mes sužinojome, kad muziejaus prižiūrėtojas galėjo mirti nuo daugybės nuodingų gyvačių įkandimų į galvą ir kaklą.

Kamera stambiu planu parodė policijos pareigūną su užrašu apačioje: Austrijos nacionalinės policijos vyriausiasis komisaras Haincas Gruberis.

— Per savo darbo teisėsaugos srityje metus tokios šiurpios žmogžudystės tikrai nebuvau matęs.

— Ar ką nors žinote apie žudikų tapatybę, pone vyriausiasis komisare?

— Ničnieko. — Jis pasidygėjęs papurtė galvą ir pasisuko eiti, tarsi kažkas būtų jį pakvietęs. — Prašom atleisti.

Ekrane vėl pasirodė Kotenė priešais muziejaus pastatą.

— Kas gi buvo pavogta? Kas buvo taip vertinga, kad dėl to reikėjo griebtis tokios žvėriškos žmogžudystės? Kol kas pasigesta vienintelio dalyko — senovinės relikvijos, vadinamos Šventąja ietimi.

Per visą ekraną pasirodė ieties kadras iš PŽT istorinių dokumentinių filmų serijos. Kamera iš lėto judėjo nuo ietigalio smaigalio prie jo pagrindo, o Kotenė tuo metu kalbėjo:

— Teigiama, kad Šventąja, dar vadinama Lemties, ietimi buvo perdurtas šonas Jėzui Kristui, kai kabojo ant kryžiaus prieš daugiau kaip du tūkstančius metų. Tarp įtakingų istorinių asmenybių, kurioms kadaise priklausė Šventoji ietis, buvo imperatorius Konstantinas, Karolis Didysis ir Adolfas Hitleris. Pasak ieties legendos, ieties savininko rankose yra pasaulio likimas.

Be kita ko, spėjama, kad pastangos gauti ietį yra susijusios su labai aršia konkurencija kuriant pirmą kvantų kompiuterį. Šis prietaisas paverstų visus pasaulio saugos ir šifravimo kodus beverčiais. Kai kurie istorikai iškėlė teoriją, kad ietis pagaminta iš reto elemento todžio — šios itin retos medžiagos reikia duomenims laikyti kvantų kompiuteryje. Jei tai tiesa, kilo didžiulis pavojus, o Šventoji ietis gali būti vienas iš vertingiausių dalykų pasaulyje — bent jau saujelei pažangiausias kompiuterijos technologijas kuriančių organizacijų.

Sužinojau, kad visos Europos pasienio punktuose sustiprintas tikrinimas siekiant sulaikyti ir atgauti dirbinį, kol jis dar nepasiekė tų, kam jis reikalingas.

Austrijos nacionalinė policija steigia specialios paskirties būrį dingusiai relikvijai rasti ir nustatyti tų trijų vyrų žudiką ar žudikus. Policijos vadovybė mane patikino, jog bus padaryta viskas, kas įmanoma, kad šis šiurpus nusikaltimas būtų išaiškintas. PŽT žinioms — Kotenė Stoun iš Vienos.

Šviesiaplaukė pranešėja tarė:

— Ačiū, Kotene. Žiūrėkite kitas PŽT laidas su naujausiais pranešimais apie Šventosios ieties vagystę. Naujausias žinias galite pamatyti ir mūsų tinklalapyje adresu palydovineszinios.org.

Rusijos prezidentas pultelio mygtuku išjungė televizoriaus garsą, priėjo prie naktinio stalelio ir pakėlė telefono ragelį. Sulaukęs, kol atsiliepė asmeninis sekretorius, rusiškai tarė:

— Paskambink į Palydovinių žinių tinklo Maskvos biurą. Pasakyk, kad man reikia tučtuojau pasikalbėti su Kotene Stoun.

ANOMALIJA

Palydovinių žinių tinklo pranešėja žiūrėdama į objektyvą iš telesuflerio perskaitė:

— Valstybinio etalonų ir technikos instituto Laiko ir dažnių skyrius šiandien pranešė, kad praėjusį vidurnaktį Grinvičo laiku įvyko keista, ligi tol neregėta anomalija. VETI žinioje esantis atominis laikrodis, naudojamas sinchronizuoti beveik visus pasaulio kompiuterius, visuotinės padėties nustatymo ir palydovų sistemas kelias sekundes buvo užskubėjęs lygiai šešiais šimtais šešiasdešimt šešeriais metais. Nespėjus imtis jokių veiksmų atitaisyti klaidą, sistema iš pažiūros pati susitvarkė ir atominis laikrodis vėl ėmė rodyti laiką tiksliai.

Ekranuose pasirodė vaizdo medžiaga — VETI būstinės Kolorado valstijos Boulderio mieste pastatas. Moteris, pristatyta kaip VETI spaudos atstovė, pasakojo:

— Mūsų inžinieriai stengiasi išsiaiškinti šios keistos pasistūmusio laiko anomalijos priežastį. Kol kas manome, kad trumpai buvo sutrikusi neseniai įrengta nauja programinė įranga. Norime visus užtikrinti, kad šis nesklandumas yra nuodugniai tiriamas ir kad neturime pagrindo manyti, jog jis pasikartos ar turės įtakos daugybei sistemų, kurios gali tinkamai suderinti laiką tik pasikliaudamos mumis.

Kamera vėl parodė PŽT pranešėją.

— Tūkstančiai be galo svarbių sistemų gali sinchronizuoti laiką tik pagal atominį laikrodį. Tarp šių sistemų — ir tos, kurias naudoja skrydžių dispečeriai, palydovinės navigacijos sistemos ir kariniai prietaisai bei kitos. Jei atominio laikrodžio gedimas tuoj pat nepašalinamas, tai gali turėti rimtų padarinių visam pasauliui, pradedant mobiliaisiais telefonais ir baigiant atominiais reaktoriais bei tarpžemyninių balistinių raketų paleidimo įtaisais. Kai kurios organizacijos spėja, kad šešių šimtų šešiasdešimt šešerių metų laiko poslinkis ar skaičius iš trijų šešetų turi biblinę ar šėtonišką potekstę. Ar jos teisios? Pagyvensim — pamatysim. Netrukus matysite naujausius sporto pranešimus.

Kotenė stovėjo „KiberSis“ bendrovės lėktuvo salone ir žiūrėjo į televizoriaus ekraną. Iš Vienos atgal į Majamį skrendantis lėktuvas pasiekė kreiserinį aukštį.

— Ar dar kas nors ką tik žiūrėjo televizorių?

Alanas su Džonu kalbėjosi ir girdėjo tik vienas kitą. Lindsė sėdėjo šalia Teros, o ši žaidė kažkokį stalo žaidimą su Devinu. Maksas Volfas dirbo įnikęs į savo nešiojamąjį kompiuterį.

Visi sužiuro į Kotenę.

— Ką matei? — paklausė Džonas.

— Reportažą apie atominio laikrodžio anomaliją.

— Kas tai? — paklausė Lindsė. — Turiu galvoje atominį laikrodį.

— Be kita ko, — pakeldamas akis nuo kompiuterio atsakė Maksas, — atominiai laikrodžiai sudaro palydovinės navigacijos sistemos pagrindą — kiekviename palydove įmontuotas atominis laikrodis. Jie visi sutikrinami vienas su kitu ir su pagrindiniu Valstybinio etalonų ir technikos instituto laikrodžiu, kad, taip sakant, eitų koja į koją.

. — Tai kas negerai, Kotene? — paklausė Lindsė.

Kotenė pasisuko į bendrakeleivius.

— Reportaže sakė, kad šiąnakt įvyko kažkoks keistas dalykas. Kelias sekundes VETI laikrodis buvo užskubėjęs lygiai šešis šimtus šešiasdešimt šešerius metus.

Maksas nubraukė atgal savo tankius rudus plaukus.

— Ar sakė, dėl ko taip nutiko?

— Galimas daiktas, sugedo programinė įranga, — atsakė Kotenė.

— Manau, taip galėjo būti, — Maksas vėl įniko į kompiuterį.

— Trys šešetai, — tarė Džonas. Jis atsistojo ir priėjo prie Kotenės. — Įdomus skaičių derinys.

— Kodėl taip sakot? — eidamas jam iš paskos paklausė Alanas.

— Trys šešetai yra gerai žinomas kaip žvėries ženklas, — atsakė Džonas. — Apreiškime Jonui — Apokalipsėje — sakoma: „Čia slypi išmintis! Kas išmano, teapskaičiuoja žvėries skaičių, nes tai žmogaus skaičius, ir jis yra šeši šimtai šešiasdešimt šeši.“

— Prisimenu jį iš filmo „Lemties ženklas“, — tarė Lindsė. — Tie skaičiai buvo ant berniuko viršugalvio.

— Tikrai taip, — patvirtino Kotenė. — Gal čia tik sutapimas, bet dabar, kai iš Kei žinome apie Hado projektą, galime spėti, kad esama kažkokio ryšio su juo. Maksai, Majamyje mums sakei, kad virusas gali būti paleistas tik per kokį pasaulinės reikšmės įvykį. Gal čia toks ir yra?

— Gal, — gūžtelėjo pečiais Maksas. — Virusą aktyvuoti gali koks neįprastas įvykis, visų manymu, niekada negalintis nutikti — kad ir toks neįtikimas laiko postūmis. Visi laikrodžiai tarp jų ir atskiruose žemynuose esantys atominiai, nustatomi pagal palydovinės navigacijos sistemos laikrodžių laiką. Tam kad laikrodžiai imtų netiksliai rodyti laiką, reikia, kad kažkas galintis prieiti prie vyriausybinio serverio, įleistų į jį virusą ir pakeistų visą sistemą. Kasdien milijonai kompiuterių jungiasi prie serverių ir iškart sutikrina laiką pagal atominį laikrodį. Jei kompiuteryje slypi Hado kirminas, pakeistą laiką kompiuteris gali palaikyti ženklu jį aktyvuoti.

Niekas netiki, kad kas nors gali prilįsti prie svarbiausiųjų vyriausybės serverių. Taigi jei atominio laikrodžio laikas trumpai pasistumtų į priekį, visi palaikytų tai kažkokia neregėta anomalija. Bet tyčia tai padaryti, kaip sakiau, gali tik žmogus, dirbantis su vyriausybės serveriais.

— Ar sunku būtų valstybės saugumo sekretoriui įkišti savo žmogų į vyriausybės įstaigą, kurios žinioje yra atominis laikrodis? — paklausė Kotenė.

Atrodė, visi tą pačią akimirką suprato, ką ji turi omenyje.

— Nelabai sunku, — pripažino Alanas.

— Tarkime, Meisui pavyko įtaisyti savo žmogų į Valstybinį etalonų ir technikos institutą ir jam pavyko užkrėsti sistemą kirminu, — tarė Džonas. — Ir tarkime, kad ta pasistūmusio laiko anomalija davė ženklą milijonams užkrėstų kompiuterių. Kaip manai, kas įvyktų toliau?

— Jei to imčiausi aš, padaryčiau taip, kad virusas apmulkintų sistemą ar priverstų ją atsisakyti liekaninės kontrolės, — atsakė Maksas ir kiek pamąstęs pridūrė: — Arba dar geriau — apmulkinčiau prie valdymo prietaisų dirbančius žmones, tokius kaip skrydžių dispečeriai. Įteigčiau jiems, kad kažkas sugedo, nors iš tikrųjų viskas veikia gerai. Žmogus elgiasi nuspėjamai, taigi galima neabejoti, kad dispečeris ar kas kitas reaguos į tai, ką palaikys kritine padėtimi, ir įves pataisą. Iš tikrųjų dėl pataisos ir rasis bėdų.

— Kokių? — paklausė Kotenė.

— Tarkime, dispečeris pamanys, kad keleivinis lėktuvas skrenda trim šimtais metrų aukščiau negu iš tikrųjų, — pateikė pavyzdį Alanas. — Tada didelė tikimybė, kad bandydamas nutūpti lėktuvas smigs tiesiai į žemę.

— Arba atominėje elektrinėje koks vyrukas pamato, kad staiga smarkiai sumažėjo reaktoriaus aktyviosios zonos temperatūra, — pridūrė Maksas, — ir įveda per didelę pataisą. Tada nė mirktelėti nespėsi, kai kuro strypai nulėks tiesiai į Kiniją, o žemė aplink elektrinę kelis tūkstantmečius kainuos pigiau grybų.

— O kaip su duomenų tikrinimu? — paklausė Džonas. — Be to, juk turi būti kažkokių saugos instrukcijų?

— Be abejo, jų yra, — atsakė Maksas. — Kadangi visi matys tą tariamą gedimą, visi patvirtins, kad pataisos reikėjo. Paskui, kai ims aiškėti tikros bėdos, visi vėl persistengs. Kortų namelis ims griūti.

— O ryšių sistemos? — paklausė Alanas.

— Jos bemaž visos sutriks, — atsakė Maksas. — Kai apmulkintas operatorius ims šalinti nesamą palydovinės navigacijos sistemos gedimą, dėl jo sukeltų padarinių ne tik sutriks laiko ryšiai, bet ir nutrūks diduma mobiliojo ir radijo dažnių ryšio. Beveik kiekvienas mobiliųjų telefonų bokštas naudoja palydovinės navigacijos sistemos signalus pokalbiams ir iššifravimui.

— Vadinasi, jei patenki į kokią kritišką padėtį, negali niekam paskambinti ir pranešti? — paklausė Kotenė.

— Taigi, — atsakė Maksas. — Kai sukelsiu nemenką sąmyšį, galop nusitaikysiu į elektros tinklus. Pamatęs, kad smarkiai išaugo elektros vartojimas tinkle, operatorius ims mažinti įtampą, todėl elektros srovė nutrūks. Dings elektra, neveiks šviesoforai, negalės atvažiuoti avarinių ir gelbėjimo tarnybų automobiliai. Bus neįmanoma prisiskambinti policijai ar ugniagesiams. Tiesą sakant, niekam negalėsi paskambinti. Visi žmonės taps atskirti vienas nuo kito ir drebės dėl savo gyvybės.

— Negalėsi įsipilti degalų, — pridūrė Alanas. — Nepasiimsi pinigų iš bankomatų, nes jie neveiks. Į namus neateis gamtinės dujos, iš čiaupo nebėgs vanduo. Nedegs šviesoforų signalai, taigi eismas sustos.

— Kaip greitai tai galėtų įvykti? — prisispausdama prie savęs Terą paklausė Lindsė.

Maksas patraukė pečiais.

— Per kelias dienas, gal valandas. Priklausomai nuo to, kaip greitai operatoriai ir dispečeriai ims reaguoti į tariamus gedimus ir įves pataisas, turėsiančias tikrai tragiškų padarinių.

— O kaip armija? — paklausė Kotenė.

— Dievuliau, — trindamasis kaktą atsakė Maksas, — apie ją net nepagalvojau. Gynybos informacijos sistemų agentūros tinklas turi tokį globalios informacijos tinklą. Šis yra toks svarbus, kad jo netekus karinės operacijos taptų akmens amžiaus lygio. Būtų pakenkta kryžminių tinklų infrastruktūrai, ir Hado kirminas galėtų įsimesti į Šiaurės Amerikos oro erdvės gynybos komandinio centro techninių priemonių būstinę po Šejenų kalnu. Karinėms sistemoms būtų duotas ženklas rodyti Rusijos ir Kinijos pasirengimus paleisti branduolines raketas. Jei kirminas suveiktų itin veiksmingai, sistemos parodytų tariamai paleistas raketas, o paprašyti tai patvirtinti ryšio priemonėmis būtų neįmanoma, todėl JAV Branduolinės saugos tarybai neliktų kitos išeities kaip leisti duoti branduolinį atkirtį.

— Man rodos, imame suprasti, kodėl buvo pasirinktas Hado pavadinimas, — tarė Džonas. — Mūsų laukia pasaulinio masto grėsmė su katastrofiškais padariniais.

— Pragaras žemėje, — pridūrė Kotenė.

— Galimas daiktas, kirminas jau pradeda veikti, — tarė Maksas.

— Taigi mes turime vos kelias valandas jam sukliudyti, — svarstė balsu Kotenė.

Suskambo vidaus ryšio telefonas. Alanas atsiliepė. Trumpai pasiklausęs atkišo aparatą Kotenei.

— Jums skambina.

— Kas žino, kad esu čia? — tiesdama ranką paklausė Kotenė.

— Matyt, Kremlius, — paduodamas telefoną atsakė Alanas. — Skambina Rusijos prezidentas.

POKALBIS TELEFONU PER GARSIAKALBI

— Sveiki, pone prezidente, — tarė Kotenė. — Kokia maloni staigmena! — Ji atsisėdo ant kėdės. — Kaip gyja ranka? — Kotenė kurį laiką įdėmiai klausėsi. — Puiki naujiena. Taip, mano žaizdos visiškai užgijo. Ačiū, kad paklausėte.

Džonas su Alanu atsisėdo į savo vietas. Visi skrendantieji bendrovės lėktuvu metė tai, ką darė iki tol, ir įsmeigė akis į Kotenę.

— Kodėl man teko garbė sulaukti šio skambučio, pone? — paklausė Kotenė, paskui klausėsi. — Tiesą sakant, skrendu privačiu lėktuvu. Išskridome iš Vienos maždaug prieš dvidešimt minučių. Londone pasipildysime degalų ir skrisime į Jungtines Valstijas. — Ji apsidairė po saloną tarsi skaičiuodama čia esančius. — Taip, kardinolas Taileris skrenda kartu, dar „KiberSis“ prezidentas Alanas Olsenas ir bendrovės inžinerijos direktorius Maksas Volfas. Be to, keletas draugų ir šeimos narių.

Kotenė vėl pasiklausė, paskui atsakė:

— Pone prezidente, jums leidus, įjungsiu garsiakalbį. Neprieštaraujate?

Kotenė davė ženklą Alanui. Šis paėmė aparatą ir nuspaudęs garsiakalbio mygtuką padėjo ant ryšio pultelio.

— Pone prezidente, dabar girdėsime jus per garsiakalbį, — tarė Kotenė.

Salone pasigirdo su ryškiu akcentu angliškai kalbančio Rusijos prezidento balsas.

— Sakiau, kad tos žvėriškos žmogžudystės, įvykdytos vagiant Šventąją ietį, man pasirodė visiškai nepateisinamos. Ir klausiau panelės Stoun, kodėl, jos manymu, tie vyrai buvo taip žiauriai nužudyti dėl vertingo, bet ne tokio neįkainojamo eksponato kaip kiti toje kolekcijoje.

— Nesame tuo įsitikinę, pone prezidente, — atsakė Kotenė, — bet turime keletą teorijų.

— Juk muziejuje eksponuojami Habsburgų imperijos karūnos brangakmeniai, — kalbėjo toliau Rusijos prezidentas, — taip pat geriausių pastarojo tūkstantmečio menininkų darbai. Vagimi dėtas, tikrai būčiau paėmęs juos, o ne ietį, — jis nusijuokė. — Nenoriu jūsų įžeisti, Eminencija. Žinau, kokia brangi Bažnyčiai Šventoji ietis.

— Neįsižeidžiau, pone prezidente, — atsakė Džonas.

— Žiūrėjau per televizorių jūsų reportažą, panele Stoun, — tarė prezidentas. — Dabar norėčiau išgirsti smulkiau, kuo jūs grindžiate savo teorijas.

Kotenė gūžtelėjo pečiais.

— Klok, — sukuždėjo Džonas.

— Pone prezidente, mūsų teorijos pagrįstos tiek moksliniais faktais, tiek ir legendomis. Šventosios ieties istorija siekia rojaus laikus. Mes manome, kad ją nukalė Adomo septintos kartos vaikaitis, kalvis Tubal Kainas. Iečiai jis panaudojo sukietėjusius Gyvybės medžio sakus, o Nojus pasistatė laivą iš to paties medžio lentų. Mes radome senovės rašinių, iš kurių matyti, kad Dievas liepė Nojui pasiimti ietį į laivą, nes jos prireiks per kažkokį būsimą įvykį. Mes manome, kad tas būsimas įvykis nutiks netrukus. Šventoji ietis pagaminta iš susikristalizavusios Gyvybės medžio dervos, retos medžiagos, dabar žinomos kaip todis.

Jo reikia duomenims laikyti kvantų kompiuteryje. Be jo toks kompiuteris negalėtų veikti.

Manome, kad Šventoji ietis buvo pavogta todėl, kad viena grupė kuria kvantų kompiuterį. Projektą ji vadina Hadu. Kompiuterį ta grupė panaudos tam, kad pažeistų pasaulio saugos sistemas. Tada ji galės įgyvendinti savo tikslą — sužlugdyti vyriausybes, armijas, finansines institucijas, išvesti iš rikiuotės energetikos tinklus ir tarptautinio ryšio sistemas. Kils baisi suirutė, anarchija, pasaulinis karas ir galbūt ateis civilizacijos galas.

Kotenė giliai įkvėpė. Mintyse svarstė, ar tai, ką išdėstė, atrodo taip neįtikėtina ir absurdiška, kaip ji manė galint atrodyti.

Ėjo sekundės — dešimt, dvidešimt, trisdešimt.

— Pone prezidente? — neiškentusi tarė ji.

Tyla.

Kotenė jau norėjo klausti Alano, ar tik nenutrūko ryšys su Rusijos prezidentu, bet šis tuomet tarė:

— Aš vis dar klausau.

— Pone prezidente, tikiuosi, jūs nemanote, kad...

— Kardinole Taileri, — pertarė ją prezidentas, — ar tikite viskuo, ką man sakė Kotenė Stoun?

— Taip, pone prezidente. Negana to, kad pasitikiu jos nuojauta — aš esu šių dalykų liudytojas nuo tada, kai jie iškilo aikštėn. Ir manau, jei neužkirsime kelio Hado projektui, baigtis gali būti net baisesnė, negu ji apibūdino.

Pasigirdo popierių šlamesys.

— Pone Olsenai, — tarė rusas. — Dabar aš vartau jūsų dosjė. Ar jūs, kaip šifravimo ir sparčiojo duomenų apdorojimo ekspertas, tikite tuo, ką man ką tik sakė panelė Stoun?

— Tikiu, pone prezidente. Nuo tada, kai susipažinau su Kotene ir kardinolu Taileriu bei sužinojau patarėjo nacionalinio saugumo klausimais Filipo Milerio mirties aplinkybes, visiškai ja tikiu.

Prezidentas vėl ilgai tylėjo, tik buvo girdėti, kaip jis varto popieriaus lapus.

— Pone Volfai, tas pats klausimas jums, — tarė Rusijos prezidentas.

— Manau, kad stovime ant slenksčio pasaulinio masto įvykio, dėl kurio nebeliks jokios tvarkos ir saugumo, — atsakė Maksas.

Buvo girdėti, kad prezidentas rusiškai su kažkuo kalbasi. Po kurio laiko jis telefonu pasakė:

— Panele Stoun, kaip sakote jūs, amerikiečiai, yra gera naujiena ir bloga. Bet šįsyk aš turiu blogą, gerą ir labai gerą naujieną, — jis, rodės, telefonu šypsosi iš savo sąmojo.

— Prašom pasidalyti gera naujiena su mumis, — tarė Džonas. — Ji mums dabar tikrai praverstų.

— Gera naujiena, panele Stoun, yra ta, kad tuo metu, kai gelbėjote gyvybę šiam senam rusui, jūs stovėjote per pusę žingsnio nuo Šventosios ieties.

Kotenė stengėsi prisiminti tą vakarą, kai tunelyje stengėsi išsisukti nuo kulkų, bet neatėjo į galvą niekas, kas padėtų suprasti, ką norėjo pasakyti prezidentas.

— O kokia ta labai gera naujiena? — paklausė Džonas.

— Eksponatas, pavogtas iš Vienos muziejaus, yra bevertė klastotė, — atsakė prezidentas.

Visi keleiviai salone aiktelėjo. Galop Kotenė paklausė:

— Jūs tuo įsitikinęs?

— Visiškai. Pavogtas eksponatas yra kopija, iš per didelio uolumo pagaminta Heinricho Himlerio tūkstantis devyni šimtai trisdešimt penktais metais. Šiam SS reichsfiureriui okultizmas buvo virtęs tikra manija. Nekantriai laukdamas, kol Hitleris įsiverš į Austriją ir pasisavins Šventąją ietį, jis įsakė pagaminti tikslią jos kopiją. Tai neturėtų labai stebinti — šis žmogus buvo pamišėlis daugeliu atžvilgių.

— O kaip ta klastotė atsidūrė muziejuje? — paklausė Džonas.

— Tikra ietis buvo sukeista su padirbtąja Josifo Stalino įsakymu, prieš sąjungininkams grąžinant ietį Habsburgų muziejui karui pasibaigus.

— Ar daug kas apie tai žino? — paklausė Kotenė.

— Ne, — atsakė prezidentas. — Tai viena iš tų mažyčių paslapčių, perduodamų kiekvienam Rusijos prezidentui. Kita tokia — caro slaptasis tunelis. Kažkas panašaus į trečią Fatimos paslaptį, kurią sužino kiekvienas naujas popiežius, Eminencija.

— Suprantu, pone prezidente, — atsakė Džonas.

— Sakėte, kad būdama Maskvoje stovėjau už pusės žingsnio nuo Šventosios ieties. Jūs turite galvoje, kad tikroji ietis yra kažkur tame požeminių tunelių labirinte?

— Tiesą sakant, ne. Stalinas laikė Šventąją ietį savo brangiausiu turtu ir slėpė beveik aštuonerius metus. Paskui tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt trečiais metais jis nusprendė pagerbti Vladimirą Leniną slaptose apeigose padėdamas Šventąją ietį į sarkofagą po didžiojo vado kūnu. Tą pačią naktį po vakarienės su Nikita Chruščiovu ir keliais kitais partiečiais miegamajame jį ištiko kolapsas ir jis mirė. Kai mudu su jumis buvome prie Lenino karsto, jūs praėjote per pusę žingsnio nuo relikvijos.

— Ji vis dar ten? — paklausė Kotenė.

— Taip. — Prezidentas su kažkuo pasikalbėjo rusiškai. — Pone Olsenai, kiek suprantu, esate pasirengęs atremti vadinamojo Hado projekto grėsmę panaudodamas savo technikos priemones?

— Taip, pone. Lėktuve turime miniatiūrinį „Lemties“ kvantų kompiuterio variantą ir mechaninius įtaisus, reikalingus paimti todžio bandinį. Mums trūksta tik Šventosios ieties. Kai paleisime kompiuterį, galėsime išeiti į internetą, surasti „Hado“ aparatą, į jį įsilaužti ir išvesti iš rikiuotės.

— Tuomet siūlau nedelsiant pakeisti savo skrydžio planą. Duosiu nurodymus be jokių kliūčių įleisti jūsų lėktuvą į Rusijos oro erdvę. Kai nutūpsite prie Maskvos, karinis sraigtasparnis atskraidins jus į Kremlių. Mes parūpinsime jums todžio bandinį, pone Olsenai, ir nekantriai lauksime, kol pašalinsite pasaulio laukiančią „Hado“ grėsmę. Sutinkate?

— Be abejo, pone prezidente, — atsakė Alanas.

— Ar yra daugiau klausimų? — paklausė prezidentas.

— Sakėte mums, kad turite ir blogą naujieną, — priminė Kotenė.

— Jūs teisi, panele Stoun. Prisimenate čečėnų sukilėlius, bandžiusius mane nužudyti?

— Žinoma, pone prezidente. Kaip aš galėčiau pamiršti?

— Bloga naujiena yra ta, kad jie buvo ne čečėnai ir kėsinosi ne į mano gyvybę. Jie norėjo nužudyti jus.

PRADŽIA

— Kotene, prabusk, — purtydamas ją už rankos tarė Džonas. — Turim bėdą.

Netrukus po to, kai Alanas pranešė savo įgulai, kad naujas kelionės tikslas — Šeremetjevo tarptautinis oro uostas prie Maskvos, ji pagaliau užmigo. Alanas pranešė visiems keleiviams, kad skrydis truks apie pusšeštos valandos. Kotenė nebeatlaikė tiek daug laiko, praleisto lėktuve, ir kelių pastarųjų savaičių nuovargio, tad susmuko ant ištaigingos odinės sėdynės ir užmigo. Dabar ji papurtė galvą stengdamasi atsikratyti matyto košmaro.

— Kokią? — paklausė ji.

— Lakūnas sako, kad iš visos Europos pranešama apie daugybę užgrobtų lėktuvų. Skrydžių valdymo centrai nukreipia lėktuvus ne į tuos oro uostus, į kuriuos jie turėjo skristi, o į kitus.

— Užgrobiami? — Ji sumišusi spoksojo į jį. — Kas ir kokius lėktuvus užgrobia? — Ji pažvelgė pro iliuminatorių, bet išvydo vien tamsą. — Manai, tai kaip nors susiję su „Hado“ grėsme?

— Nesu įsitikinęs, — atsakė Džonas. — Gal čia nėra tikri užgrobimai, nors lėktuvai siunčia koduotus užgrobimo signalus. Galimas daiktas, čia dalis Hado projekto sukeltos suirutės, kurią numatė Maksas.

Kotenė atsistojo ir apsidairė po saloną. Lindsė, Tera ir Devinas miegojo. Maksas kaip visada dirbo prie savo kompiuterio.

Ji pastebėjo, kad kol miegojo, Maksas atsinešė kelias kitas kompiuterių dėžes — ant staliukų ir sėdynių buvo pridėliota daug elektronikos.

— Tai ką darysime? — paklausė ji.

— Prezidentas žadėjo, kad neturėsime jokių kliūčių Rusijos oro erdvėje, vadinasi, mums gali pavykti laikytis naujo skrydžio plano. Bet lakūnas sako, kad ryšys labai prastas ir nuolat trūkinėja. Spėju, kad galbūt prasideda tai, ko tikėjomės.

— Jei tikrai, tai jie laiko negaišo, — atsakė Kotenė. — Eime, noriu kai ko paklaust Makso.

Ji nuėjo į salono priekį, o Džonas jai pavymui, ir laukė, kol inžinerijos direktorius pakels akis nuo kompiuterio.

— Kaip numigai, Kotene? — paklausė jis.

— Pasnūsčiojau, ir tiek. Maksai, kai kas neduoda man ramybės nuo pokalbio su Rusijos prezidentu. Jeigu Vienoje pavogtas eksponatas buvo kopija ir pagaminta ne iš todžio, kaip jie tęs tą savo Hado projektą? Jeigu čia jų antpuolio pradžia, kaip jie to pasiekė?

— Geras klausimas, — atsakė Maksas. — Spėju, kad jie turi kitą todžio šaltinį, bet galbūt jų užduočiai jis nepakankamas. Mums juk pavyko dirbtinai sukurti todį dalelių greitintuvuose, bet ne daugiau kaip po kelis atomus vienu metu. O gal jų turimas todis ne visai tinkamas ar užterštas. Jeigu jų šaltinis tikrai iš Nojaus laivo, pagalvok, kiek laiko jį veikė gamtos jėgos. Jis galėjo gerokai apirti. Apie todį žinome per mažai, kad galėtume spėti, kaip jis kinta per ilgą laiką. Tokio senumo daiktai būna paveikti visokių išorinių jėgų. Kita vertus, jie galėjo panaudoti ne todį, o panašių savybių medžiagą, apie kurią mes nepagalvojome. — Jis pasikasė pakaušį. — Vis dėlto jie padėjo labai daug pastangų, kad pavogtų Šventąją ietį iš muziejaus manydami, jog ji tikra. Vadinasi, tai, ką jie naudojo, jų netenkino. Ietį jie pavogė, nes jiems reikėjo geros, patikimos medžiagos. — Jis piktdžiugiškai nusišypsojo. — Kai ko laukia didžiulis netikėtumas, kai perpjovęs Himlerio kopiją pamatys, kad ten veikiausiai viso labo gelžgalis.

Kotenė atsigręžė į Džoną.

— Vadinasi, turim didesnę bėdą.

— Kokią?

— Pamatę, kad ietis netikra, jie griebsis desperatiškų priemonių. Puolę angelai ir nefilimai visas jėgas skirs tam, kad rastų kitą todžio šaltinį. Jie sumanė šitą žygį ir trauktis nebegali. Jie jau žino, kad mes pakeitėm kursą ir skrendam į Maskvą. Anksčiau ar vėliau jie supras kodėl. Turim nusigauti į Raudonąją aikštę pirma jų.

SUSIDŪRIMAS ORE

— Kur mes? — paklausė Kotenė pro „KiberSis“ lėktuvo iliuminatorių žvelgdama į tamsą.

— Manau, virš Baltarusijos, — atsakė Alanas. — Jos sostinė Minskas turėtų būti kairėje. Iki Maskvos liko apie šeši šimtai penkiasdešimt kilometrų.

— Man rodos, matau didmiesčio šviesas, — tarė Kotenė. — Ir kažką panašaus į gaisrus, — imdama nerimauti pridūrė. — Pora jų — dideli.

Alanas priėjo prie valdymo skydelio ir pritemdė šviesas salone.

Visi susirado po iliuminatorių.

— Tu teisi, Kotene, — pritarė Lindsė. — Kai kurie tikrai nemaži.

— Ar mūsų navigacijos sistema veikia? — paklausė Alano Džonas.

— Prietaisai veikia kuo puikiausiai, bet lakūnas man sakė, kad nepavyksta sutikrinti laiką ar užmegzti su kuo nors ryšį, be kita ko, ir su Rusijos skrydžių valdymo tarnybomis. Po mūsų pokalbio su prezidentu įspėjau įgulą, kad taip gali atsitikti. Jie nuskraidins mus iki Maskvos, bet visiškai neaišku, kur nutūpsime.

— Matau tolumoje dviejų lėktuvų švieseles, — tarė Džonas. — Atrodo, keleiviniai — tamsoje sunku atskirti.

— Kur? — paklausė Alanas.

Džonas parodė.

— O varge! — šūktelėjo Alanas.

Lindsė aiktelėjo.

Kotenė prisidengusi burną atsitraukė nuo iliuminatoriaus. Ji pamatė, kaip lėktuvai susiduria ir akimirksniu virsta akinamais ugnies kamuoliais. Žemyn lyg netinkamai nukreipti fejerverkai pasipylė nuolaužos. Prieš pranykdamos tamsoje degančios atplaišos paliko vinguriuojančius dūmų liežuvius.

— Kas yra, mamyte? — Tera pribėgo prie motinos.

Lindsė apglėbė dukrą.

— Viskas gerai.

Kotenė apsidairė po saloną — čia stojo nerimą kelianti tyla. Blausiai apšviestoje patalpoje buvo girdėti tik reaktyvinių variklių gausmas. Visi keleiviai spėjo įsitaisyti ant artimiausios sėdynės ir dabar nematančiomis akimis žvelgė į kažkokį tašką tolumoje. Kotenė girdėjo vien tylų pirmyn atgal siūbuojančio Devino niurnėjimą.

— Tepadeda mums Dievas, — galop pratarė Džonas.

MIG-29

— Dar vienas lėktuvas! — sušuko Tera. Visi dar prieš kelias akimirkas nustėrę keleiviai bemat atitoko.

— Kur, širdele? — paklausė Lindsė.

Tera buvo prispaudusi nosį prie iliuminatoriaus. Kotenė matė, kaip nuo mergaitės iškvėpto oro aprasojo stiklas.

— Kariškas reaktyvinis lėktuvas, — tarė Džonas.

Kotenė pažiūrėjo į reaktyvinį naikintuvą tamsiame Rusijos danguje. Jis skrido taip arti, kad ji matė prietaisų skydo atšvaitą permatomame skydelyje, dengiančiame lakūno veidą.

— Čia MiG-29, — priėjęs prie iliuminatoriaus tarė Maksas. — Mano pusbrolis neseniai surinko modeliuką. Man rodos, NATO vadina juos „Fulcrum“ — atramos tašku.

Atsidarė lakūnų kabinos durys ir į saloną įėjo antrasis pilotas.

— Pone Olsenai, rusų lakūnas nori, kad skristume paskui jį.

— Kaip jums pavyko su juo pabendrauti? — paklausė Alanas.

— Vienas kitas radijo dažnis vis dar veikia, — atsakė lakūnas. — Rusų lakūnas iškėlė lentelę su užrašytu dažniu. Kai apšvietė jį prožektoriumi, sužinojome, kaip su juo susisiekti.

— Kur jis mus nuskraidins? — paklausė Alanas.

— Visi trys Maskvos tarptautiniai oro uostai uždaryti, — tarė antrasis pilotas. — Jis nori, kad skristume į Žukovskio aerodromą prie Ramenskojės miesto. Aerodromą mokymams ir bandymams naudoja Gromovo skrydžių tyrimų institutas.

— Ačiū, — atsakė Alanas. — Darykite visa, kas reikia, kad saugiai atsidurtume ant žemės.

Antrajam pilotui grįžus į kabiną Kotenė paklausė:

— Kur tas aerodromas?

— Maždaug už keturiasdešimt penkių kilometrų nuo Maskvos, — atsakė Maksas. Informaciją jis susirado savo kompiuteryje iš kompaktinėje plokštelėje įrašyto atlaso.

— Žiūrėk, mamyte, jis mus lenkia, — tarė Tera.

Kotenė pamatė, kaip MiG-29 padidina greitį ir dingsta už „KiberSis“ lėktuvo nosies. Ji pasisuko į Maksą:

— Ką jums dar reikia padaryti prieš nusileidžiant? Ar mes galime kuo padėti?

— Tiesą sakant, paruošiau visus reikmenis pervežti. — Maksas parodė į dvi lagaminų dydžio dėžes, padėtas ant staliuko kitapus tarpueilio. — Vienoje — „Lemties“ kompiuterio procesorius ir sietuvas, kitoje — spektro skylių degintuvas.

— Jūs kažkur deginsite skyles? — paklausė Tera. Ji stovėjo šalia ir šypsojosi iš: nuostabos išpūtusi akis.

— Tam tikra prasme, — atsakė Maksas. — Kai gausime Šventąją ietį, galėsime laikyti vieną ar du informacijos kubitus viename atome susikristalizavusios dervos, iš kurios ji pagaminta. Tuomet suderinsime lazerio tankį ir atskirus atomus...

— Nereikia, Maksai, — iškeldamas ranką pertarė jį Alanas. — Būtų užtekę tiesiog pasakyti „taip“.

— Atsiprašau. — Maksas pažiūrėjo į Terą ir nusišypsojo. — Taip, — ir ėmė toliau spausdinti duomenis nešiojamajame kompiuteryje.

— Sakai, mes už keturiasdešimt penkių kilometrų nuo Maskvos — kiek tai mylių? — paklausė Kotenė.

— Dvidešimt šešios su puse. — Maksas žvilgtelėjo į Alaną savo išraiška sakydamas: „Tikiuosi, šis atsakymas pakankamai tiesus.“

Kotenė padėkodama linktelėjo galvą.

— Matau dar daugybę gaisrų, — pranešė prie iliuminatoriaus sėdinti Lindsė.

— Jie puikiai parinko pavadinimą tam, ką daro, — tarė Kotenė.

— Tai pasakė Toras.

Tuos žodžius ištarė Devinas — nuo tada, kai jie išskrido iš Vienos, jis beveik neprasižiojo.

Visi atsisuko į jo pusę, o Alanas paklausė:

— Ką pasakė, Devinai? Ką pasakė Toras?

— Sveikas atvykęs į Hadą.

Kotenė išgirdo, kad pasikeičia reaktyvinių variklių gausmas. Lėktuvas pasuko į kairę, jo nosis, rodės, pakrypsta kitu kampu. Užsidegė ženklas, liepiantis užsisegti diržus, lydimas garsinio signalo.

— Mes jau prie pat aerodromo, — tarė Alanas dėdamas vidaus ryšio telefoną, kuriuo kalbėjosi su įgula. — Sėskitės ir užsisekite diržus. Galimas daiktas, tūpsim ne taip, kaip visada.

— Ką norite pasakyti? — sunerimusi paklausė Lindsė.

— Nesijaudinkite, — sėsdamasis šalia Devino atsakė Alanas. — Tiesiog mes dar nežinom, kokios sąlygos apačioje.

— Matau tūpimo taką, — tarė Kotenė žiūrėdama, kaip lėktuvui leidžiantis ima artėti tamsos gaubiama žemė. Horizonte buvo matyti Maskvos žiburėlių atšvaitai. Šen ir ten švietė gaisrai. — Kaip manot — kas sukėlė tuos gaisrus?

— Priežasčių galėjo būti daug, — atsakė Maksas. — Sprogo nutekėjusios dujos, susidūrė automobiliai, įvyko trumpasis jungimas. Bėda ta, kad niekas negali paskambinti ir apie juos pranešti, tad niekas neatvažiuoja jų gesinti.

— Jie iš tikrųjų sukurs pragarą žemėje, — sušnabždėjo Kotenė.

Iš nakties tamsos šalia išniro MiG-29, bet greitai nutolo, kad netrukdytų privačiam lėktuvui leistis. Sugniaužusi parankių galus Kotenė pamatė po lėktuvu prabėgančias tūpimo tako švieseles. Jų lėktuvas, rodės, akimirką pakibo lyg būtų besvoris, paskui krito žemyn, ir jo ratai įsikibo į betoną. Lėktuvas kartą šoktelėjo į viršų. Pilotas sumažino lėktuvo greitį įjungdamas reversą ir nuspausdamas stabdžius. Lėktuvas riedėjo ilgu tūpimo taku, kol kairėje pasirodė pastatų kompleksas. Daugybė palei taką stovėjusių kariškų, gelbėjimo ir medicinos tarnybų automobilių važiavo šalia, kol lėktuvas iš jo išsuko.

— Visi sveiki? — paklausė Alanas apsidairydamas po saloną varikliams pamažu tylant.

Atsidarė lakūnų kabinos durys ir pro jas išėjo pilotas, jam įkandin — antrasis.

— Pone Olsenai, rusai nori, kad mes visi tuoj pat išliptume iš lėktuvo, — tarė pilotas.

— Bet aš ketinau palikti Deviną ir Terą lėktuve su Lindse ir jumis, — atsakė Alanas.

— Atleiskite, pone. Sraigtasparnis jau laukia — jis nuskraidins mus visus į Maskvą.

— Gerai. — Alanas mostelėjo į staliuką su Makso dėžėmis. — Padėkit Maksui nunešti jo daiktus. — Apsidairęs po saloną keleiviams pridūrė: — Imkit tik tai, kas būtiniausia.

Lakūnas atšovė ir atidarė šoninį liuką. Aerodromo darbuotojai jau rideno trapą prie lėktuvo.

Pažiūrėjusi pro iliuminatorių Kotenė pamatė trapo apačioje besirenkančius kareivius. Ji su Džonu nusekė paskui Lindsę ir Terą.

— Kodėl jie nori, kad mes visi būtume Maskvoje? — priėjusi prie liuko paklausė ji piloto.

— Mums sakė, kad mieste didėja maišatis, tad valdžia nusprendė būsiant saugiau, jei liksime visi kartu, — atsakė jis. — Jie nuogąstauja, kad atsiskyrę galime neberasti vieni kitų.

Būrelis susirinko prie trapo.

— Sekite paskui mane, — angliškai paliepė kažkoks rusų karininkas.

Už kelių šimtų metrų stovėjo didelis karinis sraigtasparnis. Sukosi jo keliamojo sraigto mentės, šnypštė varikliai. Liukas buvo atdaras; du kareiviai šalia buvo pasirengę padėti keleiviams įlipti.

Pirmiausia jie įkėlė vaikus, paskui Lindsę ir Kotenę. Tada įlipo Džonas ir Alanas, o Maksas stovėjo ir prižiūrėjo, kad dėžės su delikačiu kroviniu būtų kraunamos atsargiai.

Visi greitai susėdo ir užsisegė diržus. Tuomet Kotenė išgirdo, kaip turbinos ima suktis greičiau — iš pradžių švilpė, bet netrukus ėmė riaumoti. Tuo pat metu greičiau pradėjo suktis ir sraigtai, kol galop sraigtasparnis sudrebėjo įsiręždamas pakilti į orą.

— Netrukus būsi apsukusi visą ratą, — sukuždėjo Kotenė įsmeigusi akis į tamsą.

PASALA

Rusiškas sraigtasparnis Mil Mi-17 atskrido virš Maskvos upės iš pietryčių. Jame sėdėdama Kotenė išvydo apačioje į svogūnus panašius Šv. Vasilijaus katedros kupolus, paskui bekraštę Raudonąją aikštę. Skrendant dviejų šimtų keturiasdešimties kilometrų per valandą greičiu kelionė iš aerodromo truko vos daugiau negu dešimt minučių, bet Kotenė spėjo pajusti nerimą.

Naktį nušvietė miesto žiburiai, bet vienur kitur ji matė gaisrus. Kai kurie buvo apėmę ištisus miesto kvartalus. Ji išvydo ir kažką panašaus į milžiniško lėktuvo dužimo vietą — aplink vis dar kažkas sproginėjo. Dauguma gatvių buvo užkimštos gausybės nejudančių mašinų, tarp kurių buvo įstrigę ir gelbėjimo tarnybų bei medikų automobiliai. Kotenė spėjo, kad sklindant žiniai apie didėjančią suirutę tūkstančiai žmonių bandė ištrūkti iš didmiesčio.

Mil Mi-17, be „KiberSis“ būrelio, sėdėjo šešiolika rusų kareivių — jie išskrido dar iš Gromovo skrydžių tyrimų instituto.

Sraigtasparnis nusileido milžiniškoje akmenimis grįstoje aikštėje priešais Kremliaus sienas. Liukas atsidarė, ir kareiviai išlipo pirmi. Du paskutiniai padėjo išlipti Kotenei, Džonui ir Maksui, be to, padėjo nešti dėžes su „Likimo“ įranga.

Kareiviams vadovaujantis karininkas kreipėsi į Kotenę:

— Aš esu kapitonas Markovas. Gavome pranešimą, kad krizė įgavo tarptautinį mastą ir vis gilėja. Prezidentas negali jūsų priimti, bet įsakė mums nuvežti jus su kardinolu Taileriu paimti relikvijos. Mes pasidalysime į dvi dalis. Pusė mano vyrų palydės poną Volfą su jo įranga į saugų kambarį Kremliuje. Ten jis galės paruošti savo kompiuterį ir laukti, kol mes pristatysime dirbinį. Turit klausimų?

Kotenė susižvalgė su Džonu ir Maksu, tada linktelėjo Markovui.

— Gerai, kapitone. — Ji atsigręžė į Alaną — šis buvo beišlipąs iš sraigtasparnio. — Jums nėra reikalo vykti su mumis, Alanai. Geriau likite su Lindse ir vaikais, jei kartais reiktų jus iš čia evakuoti. Ietį paimsime mes. Kai Maksas viską sutvarkys ir paleis, o pavojus praeis, susitarsime, kad mus visus vėl įlaipintų.

Alanas žvilgtelėjo į Maksą.

— Ji teisi, viršininke, — tarė šis. — Likit su sūnum.

Alanas pažiūrėjo į Deviną, paskui į Lindsę ir Terą.

— Gerai, — tarė. Jis paspaudė ranką Kotenei, Džonui ir Maksui, tada įlipo į sraigtasparnį — šio mentės lėtai sukosi. — Linkiu sėkmės.

— Ką gi, šekit paskui mane, — tarė Markovas.

Jie buvo nutūpę prie Valstybinio istorijos muziejaus šiauriniame Raudonosios aikštės pakraštyje, keli šimtai metrų nuo Lenino mauzoliejaus. Šis į dėžę panašus statinys stūksojo palei išorinę Kremliaus sieną. Kai jie apėjo sraigtasparnį iš priekio ir buvo besidaliją į dvi grupes, Kotenė pastebėjo priešais mauzoliejų didelį būrį vyrų. Iš pažiūros jie buvo kareiviai, bet vilkėjo ne žaliomis kariškomis Rusijos Federacijos uniformomis kaip ją, Džoną ir Maksą lydintys vyrai: juodi jų drabužiai panėšėjo į neperšaunamą komandosų aprangą, kurią dėvėjo sukilėliai, užpuolę ją ir prezidentą caro tunelyje. Kotenė dar pastebėjo keistą optinę iliuziją, primenančią karščio bangas, vasarą kylančias nuo asfalto. Dėl jos vyrus vieną akimirką ji matė ryškiai, kitą lyg pro miglą.

Kai visi išlipo iš sraigtasparnio ir atvira erdve pasuko per Raudonąją aikštę, juodieji kareiviai ėmė šaudyti automatų pliūpsniais. Jų ginklai buvo su duslintuvais ir tamsoje atrodė, kad iš vamzdžių lekia šimtai žiežirbų.

Keli Markovo vyrai be gyvybės ženklų sukniubo ant grindinio akmenų.

— Atgal į sraigtasparnį — bėgte! — suriko Markovas.

Džonas sugriebė Kotenę už rankos ir jie pasileido slėptis už sraigtasparnio.

Ji išgirdo, kaip kulkos atsimuša į akmenis ir metalinį sraigtasparnio kiautą. Kai rusai ėmė atsišaudyti iš sraigtasparnio priedangos, Kotenė, Džonas ir Maksas nubėgo prie atdaro liuko.

— Kas čia darosi? — sušuko Lindsė. — Kas į mus šaudo?

— Laikykis kuo žemiau! — įsakė jai Kotenė.

— Turim sprukti iš čia! — suriko Alanas.

Kotenė išgirdo turbinas kaukiant garsiau ir pajuto, kad mentės ima suktis greičiau. Pilotas sušuko jiems rusiškai, bet versti nereikėjo: jis turi kilti, jei nori išgelbėti sraigtasparnį, o jie turi šokti į vidų.

— Mes negalim išvykti be ieties! — perrėkdama šūvių poškėjimą ir turbinų kauksmą suriko Kotenė.

— Kas dar mums lieka? — paklausė Džonas. — Jie užtvėrė kelią į mauzoliejų.

Kotenė nuėjo prie sraigtasparnio uodegos, atsargiai dirstelėjo ir pamatė, kad Šv. Nikolajaus vartai į Kremlių — vos už kokių penkiasdešimties metrų.

— Turim nusigauti iki vartų! — sušuko ji kapitonui Markovui rodydama Kremliaus sienos kryptimi.

Kapitonas linktelėjo rodydamas, kad suprato, ir davė įsakymą savo vyrams. Dviem kareiviams jis mostu paliepė paimti dėžes su kompiuterio įranga ir sekti jam iš paskos — kiti pridengs ugnimi, kol jis su amerikiečiais nubėgs trumpą atstumą iki vartų. Jis pamojo Kotenei tardamas:

— Gerai, mes pasirengę.

— Ačiū, — tarė Kotenė.

— Ką jūs darot?! — nesusigaudė Maksas. — Turim nešdintis iš čia. Sraigtasparnis išskrenda.

— Išskrist negalim, Maksai, — atsakė Kotenė. — Jei atsitrauksim, jie nugalės, ir mes neturėsim kur dėtis. Tokios tokelės. Mums reikia, kad būtum su mumis — nebent žaibiškai išmokytum mane naudotis „Likimo“ kompiuteriu.

Sraigtasparnio mentės taip garsiai traukė orą, kad buvo bemaž neįmanoma ką nors girdėti. Maksas žvilgtelėjo į Alaną, paskui į Džoną, galop sušuko Kotenei:

— Velniai nematė. Rodyk kelią.

Mil Mi-17 ėmė kilti nuo grindinio uraganiška jėga, ir Kotenei pasigirdo, kad Lindsė šaukia jiems grįžti, bet žodžius nustelbė sraigtų riaumojimas.

Markovo vyrai atidengė ugnį į juodai vilkinčias žmogystas, užtvėrusias kelią į mauzoliejų, o jis pats nusivedė amerikiečius prie Kremliaus vartų.

— Kaip mes pateksime į mauzoliejų? — Džonas suriko Kotenei, kai jie pro didingus vartus nusigavo į Kremliaus teritoriją, kur buvo saugūs.

Nė kiek nestabtelėdama ji per petį sušuko:

— Pro Ivano Rūsčiojo sostą.

Toras stebeilijo į ekraną, rodantį, kaip operacinė sistema jungiasi prie „Hado“ kvantų kompiuterio. Nors todis buvo praradęs nemažai savybių, viskas veikė stebėtinai gerai. Laikydamas rankoje Šventosios ieties kopiją nusprendė pasikabinti ją ant savo miegamojo sienos — tiek ji tebuvo verta.

Meisas jo neįspėjo, kad Aušros sūnus pats ją pristatys. Toras vylėsi, kad niekuomet nepatirs to dar kartą. Per visus rubinų ritualus ir apeigas, kuriose dalyvavo Toras, Aušros sūnus laikydavosi atokiai. Rubinų vaikai ar suaugę nefilimai prie jo beveik neprieidavo.

Tačiau jis atėjo pas Torą. Pasirodė lyg perkūnas iš giedro dangaus — galėjai pamanyti, kad koks vaiduoklis. Toras mirtinai išsigando, kai įnikęs į darbą staiga išgirdo už nugaros tą savitą balsą. Tiek dienų ir naktų vienas praleidęs apleistoje karinėje bazėje, jis neteko žado.

O paskui, kai teko pranešti Aušros sūnui blogąją naujieną — kad ietis padirbta — Toras vos į kelnes nepridėjo. Visa laimė, jam buvo pasakyta, kad jis čia niekuo dėtas.

Toras gailėjosi Meiso — daugiausia už nesėkmę klius jam. Toras jau buvo girdėjęs naujienas: valstybės saugumo sekretorius atsistatydina, neva dėl asmeninių priežasčių. Tam tikra prasme Meisas gavo ko nusipelnė, pamanė Toras. Pasipūtęs, savanaudis, žodžiu, tikras šiknius. Na, bet Meisas — puolęs angelas, tad blogiausia, kas jo dabar gali laukti — užduotis kokioj šūdinoj skylėj. Taip jam ir reikia, tam suskiui.

Toras net pasigailėjo, kad suvedė Meisą su Kei. Aišku, ji gyvatė, bet kitos tokios įstabios moters jis kaip gyvas nebuvo sutikęs. Laisva savo dvasia, laisva veiksmais. Jam dingtelėjo mintis, ką ji veikia dabar, kai Meisas nulipo nuo scenos.

Toras vėl žvilgtelėjo į ekraną. Turint omeny, koks šūdinas buvo todžio bandinys, visai neblogai. Sistema vis dar veikė — vargais negalais.

Tuomet įsijungė signalizacija, perspėjanti apie įsibrovimą.

VLADIMIRAS

Šiapus Kremliaus sienos jiems sparčiai žingsniuojant šaligatviu priešais Arsenalo pastatą Markovas paklausė Kotenės:

— Kur man jus nuvesti?

— Mudviem su kardinolu Taileriu reikia patekti į Uspenijės soborą, — atsakė ji. — Ponas Volfas su savo elektronine įranga gali eiti į jūsų minėtą saugų kambarį Kremliuje.

Markovas sustojo prie dviaukščio Arsenalo pastato kampo ir davė įsakymą dviem kareiviams, nešantiems dėžes su įranga.

— Pone Volfai, — rodydamas į dešinę tarė jis, — sekite paskui šiuos vyrus į Didžiuosius Kremliaus rūmus.

Tada kapitonas nusivedė Kotenę ir Džoną į kairę, pro Valstybinius Kremliaus rūmus ir cerkves, supančias Katedros aikštę.

Bėgte prabėgusi pro Dvylikos apaštalų cerkvę trijulė atsidūrė priešais Uspenijės soborą. Kai užlipo laiptais, vedančiais į įėjimą pietų pusėje, Kotenė pakėlusi akis pamatė du nutapytus milžiniškus arkangelus, saugančius duris iš abiejų pusių.

— Jų pagalba mums tikrai praverstų, — tarė ji rodydama į juos.

Markovas pritariamai linktelėjo.

Geležies tinklo vartai žiojėjo atviri, bet didžiulės metalu kaustytos dvivėrės medinės durys buvo uždarytos ir užrakintos. Kapitonas Markovas patraukė už rankenų, bet trijų šimtmečių durys nepajudėjo.

— Reikia rasti žmogų, kuris ateitų ir atrakintų soborą, — tarė jis Kotenei.

— Kapitone, nėra laiko. Turite mus įvesti — net jeigu tektų duris išlaužti.

Markovas pažiūrėjo į ją taip, tartum ji būtų paprašiusi nusišlapinti ant Rusijos Federacijos vėliavos.

— Kapitone, — prašneko Džonas, — minėjote gilėjančią tarptautinę krizę. Galiu jus užtikrinti: ji — vieni niekai palyginti su tuo, kas visų mūsų laukia, jei panelei Stoun nepavyks įeiti į soborą. Kapitone Markovai, aš esu Romos katalikų bažnyčios kardinolas ir viršininkas Vatikano tarnybos, atitinkančios jūsų Federalinę saugumo tarnybą — buvusį KGB. Prašom patikėti manim: tai, kas vyksta šiąnakt visame pasaulyje, yra pradžia virtinės tragiškų įvykių, galinčių privesti prie...

— Kapitone Markovai — šaukite ir numuškite spyną! — įsakė Kotenė.

Kariškis kurį laiką į ją žiūrėjo, paskui atsisuko į soboro duris ir patraukė automato spyną. Kitą akimirką jis paleido šūvių seriją į dešimties centimetrų storio medinių durų spyną. Į visas puses pažiro medžio ir metalo atplaišos. Markovas žengė į priekį, spyrė į duris, šipuliai išsilakstė į šalis, ir jos atsidarė.

— Prašom į vidų, — mestelėjo per petį.

Įbėgus į tą didžiulį soborą, Kotenę apniko sukilėlių antpuolio prisiminimai. Degė vos viena kita švieselė, keldamos tą patį šiurpoką nežemišką pojūtį, apėmusį ją visai neseniai tą lemtingą vakarą. Kai jie ėjo marmurinėmis grindimis, jos žvilgsnis trumpai užkliuvo už tos vietos, kur negyvi pargriuvo jos filmavimo grupės nariai. Net tokioje prieblandoje buvo aiškiai matyti, kaip nukentėjo meno kūriniai aplink kolonas.

Markovas sustojo.

— Kur dabar?

Kotenė parodė į nedidelį statinį su Ivano Rūsčiojo sostu.

— Eime, — tarė jis ir nuskubėjo statinio link.

Prie jo sustojusi Kotenė pamojo palydovams sekti paskui ją. Prasispraudusi į tarpą, skiriantį statinį nuo sienos, atidarė vidun vedančius vartelius. Tamsios dėmės ant grindų ženklino vietą, kur gulėjo nukautas prezidento apsaugos tarnybos agentas. Caro kėdė buvo grąžinta į vietą. Kotenė pastūmė ją į šalį ir atidengė liuką. Jį atidariusi tarė:

— Čionai.

— Luktelkit, — sulaikė ją Markovas. — Eisiu pirmas — jei kartais kas nors vėl tyko mūsų pasaloje.

Kotenė žiūrėjo, kaip jis nusileidžia į angą, Džonas jam iš paskos. Kai atėjo jos eilė, Kotenė stabtelėjo ir įsiklausė. Ji galėjo prisiekti girdinti tylutėlius žingsnius. Jei juos atsiveja tie juodieji kareiviai, čia netinkama vieta su jais susiremti. Išeiti iš čia galėjai tik vienu keliu. Pasisukus lipti į angą jai pasirodė, kad mato du žmogelius, bėgančius tamsiuose šešėliuose.

— Sienoje virš aikštelės yra šviesos jungiklis, — sušuko Markovui Kotenė įlipdama į angą ir uždengdama liuką. Kitą akimirką užsidegė lemputė. — Lipkit iki pat apačios. Eikit į tunelį, o jame vis laikykitės kairės.

Priėjusi pirmos lempučių virtinės pabaigą trijulė sustojo.

— Čia ant sienos yra dar vienas jungiklis, — tarė Kotenė, bet Markovui nespėjus jo nuspausti ji iškėlė ranką prašydama tylos. Tuneliu nuaidėjo vos girdimas vėl uždaromo liuko dangčio dunkstelėjimas. — Mus seka, — tarė ji ir linktelėjo galvą duodama ženklą Markovui uždegti kitas lemputes.

Kaip Kotenė ir prisiminė, tunelis praplatėjo. Jie praėjo pro lietaus nutekamuosius vamzdžius ir angas, vedančias į daugybę kitų tunelių. Atrodė, kad kai kuriuose jų žmogaus nebūta šimtus metų.

Priekyje pasirodė kampu į sieną stovintys akmens laiptai, vedantys prie podėlio durų. Ji aplenkė Markovą ir pastūmė duris. Jos nenoriai atsidarė.

— Eikit čia, — tarė ji uždegusi podėlyje šviesą. Ji perėjo per kambarį, sugriebė durų priešingoje sienoje rankeną, pastūmė, ir durys atsidarė į tamsaus marmuro koridorių.

— Esam visai prie pat vartų, kur sukilėliai į mus šaudė, — tarė Markovas. — Šekit paskui mane. — Atkišęs automatą jis nusivedė Kotenę ir Džoną koridoriumi į pagrindinę mauzoliejaus patalpą.

Kotenė ją prisiminė: juoda kaip anglis, neryškiai apšviesta, sienos išdažytos dideliais žaibais. Viduryje stovėjo ilgas stiklu dengtas sarkofagas. Bet Kotenė pamatė vieną didžiulį skirtumą.

Sarkofagas buvo tuščias.

Kotenei sudrebėjo širdis žiūrint į vietą, kur gulėjo Lenino kūnas. Stiklo dėžės šonas buvo pakeltas ir uždėtas ant antvožo.

— Kur... — pamatęs tuščią sarkofagą Markovas sustojo kaip įbestas.

— Negaliu patikėti, — tarė Kotenė. Ji atsargiai priėjo prie dėžės, įkišo ranką ir perbraukė per panašų į atlasą audeklą ten, kur nuo 1924 metų ilsėjosi Vladimiro Lenino kūnas. Šventosios ieties — nė kvapo. Likusi tik balta pagalvėlė su nedidele įduba toje vietoje, kur gulėjo Lenino galva.

— Jos ieškote?

Išgirdę balsą jie pasisuko.

— Dieve brangus! — žengtelėdamas atatupstas sukuždėjo Markovas. Jis atrodė apkerėtas mauzoliejaus kampe stovinčio vyro.

Džonui iš netikėtumo atvipo žiauna, akys iššoko ant kaktos.

Akimirką Kotenei pasirodė, kad širdis nustojo plakusi. Oras tapo karštas, dusinantis. Žiūrėdama į vyrą, kuris ėjo prie jos prisispaudęs prie krūtinės Lemties ietį, ji suabejojo, ar jai tik nesivaidena.

Vyras buvo beveik plikas, mažų tamsių akių, su ūsais ir smailia barzdele. Vilkėjo juodu kostiumu, baltais marškiniais, ryšėjo tamsiu kaklaraiščiu. Jis kalbėjo su ryškiu rusišku akcentu. Kotenė žinojo, kas jis.

Mauzoliejuje vis dar tvyrojo tokia tyla, kad Kotenė girdėjo kraują tvinksint ausyse. Tada Markovas sukuždėjo:

— Drauge Leninai, čia tikrai jūs?!

— Čia tik iliuzija, kapitone, — tarė Kotenė stengdamasi suvaldyti savo pojūčius. Ji kreipėsi į Džoną: — Jis — žvėris. Prisimeni Aksumą?

Išgirdęs jos balsą Džonas tartum atitoko nuo patirto sukrėtimo.

— Ten jis įgavo bažnyčią prižiūrinčio vienuolio pavidalą, dabar vėl bando mus apmulkinti.

— Esi ganėtinai pastabus, kunige, — pagyrė tariamas Leninas. Jo kūną gaubė rubininė aura. — Galiu įgauti tokį pavidalą, kokio man reikia.

Oras mauzoliejuje tapo nepakeliamai alsus.

— Duok man Šventąją ietį! — sukaupusi visą drąsą paliepė Kotenė.

— Dar nepasimokei, Furmielio dukra? Sandoros skrynios bažnyčioje liepiau tau grįžti namo. Kodėl nepaklausei mano nurodymo — nebūtų tekę patirti tokio kartaus nusivylimo.

— Atiduok jai relikviją! — sušuko Džonas. — Kartą mes jau buvome susidūrę akis į akį. Pralaimėjai tuomet, pralaimėsi ir dabar. Tu negali įveikti Dievo. Išvarysiu iš tavęs piktąją dvasią kaip ir tąsyk.

Netikras Leninas pakėlė ranką.

— Gana kalbų, kunige. Tavo Dievas — ne mano dievas. — Jis erzindamas ištiesė Lemties ietį. — Tas, kas turi Šventąją ietį ir supranta, kokių galių ji turi, valdo pasaulio likimą. — Apsimetėlis Leninas išdidžiai iškėlė ją virš galvos. — Dabar jos galia priklauso man. Aš nuspręsiu pasaulio likimą. — Jis žengtelėjo Kotenės link. — Furmielio dukra, tu pralaimėjai.

— Ne! — atsakė Džonas. Jis ore nubraižė kryžiaus ženklą ir nusiėmė nuo kaklo auksinį kryžių su kančia. — Vardan Jėzaus Kristaus, mūsų Viešpačio. Žvelkite į šį Viešpaties kryžių ir bėkite, priešų gaujos. — Tegul Tavo malonė nusileidžia ant mūsų...

— Mes tave išvejame. — Balsas pasigirdo iš koridoriaus, jungiančio mauzoliejų Su podėliu ir tuneliu.

Kotenė su Džonu pasisuko ir pamatė pasirodant dvi būtybes. Jų kūnus dengė į debesis panašūs apdarai, skleidžiantys indigo mėlynumo šviesą, užliejusią visą patalpą. Kotenė staiga prisiminė arkangelus, nutapytus virš durų pietinėje soboro pusėje. Nejaugi čia jie?!

Viena iš būtybių žengė į priekį ir atsistojo priešais Lenino šmėklą.

— Kaip puolei iš dangaus, Liuciferi, ryto žvaigžde, Aušros sūnau! — Arkangelė ištiesė ranką ir paėmė Lemties ietį. — Dink iš čia pats su visa savo niekinga juodąja kariauna, nes Dievas nubloškė jus į bedugnę.

Lenino šmėkla susvirduliavo.

Kai arkangelė sugniaužė ietį, Vladimiro Lenino pavidalas susmuko ant grindų, sustingo ir pasidarė panašus į vašką — Kotenė prisiminė tokį jį mačiusi ir pirmą kartą. Ji pažiūrėjo į angelę.

— Kas tu?

Arkangelė padavė ietį Kotenei.

— Nesibaiminki, Furmielio dukterie, nes likimas tavo pačios rankose.

Arkangelė apsisuko ir priėjo prie antros dangiškos būtybės. Tuomet pasklido tokia akinanti šviesa, kad Kotenė, Džonas ir Markovas užsidengė akis.

Atsimerkusi Kotenė pamatė, kad angelų nebėra. Širdis daužėsi, kūnas buvo permerktas prakaito. Ji pažvelgė į Lemties ietį, kurią gniaužė rankoje. Atrodė, kad relikvija kutena delną.

— Kaip tu? — paklausė ji Džono.

Jam nespėjus atsakyti iš koridoriaus pasigirdo balsai, šaukiantys ją vardu. Kotenė negalėjo patikėti savo akimis: prie jos bėgo Tera su Devinu. Ji pasilenkė ir juos apglėbė. Jos skruostais ritosi ašaros.

Tik šiek tiek atsilikę nuo vaikų ėjo Alanas, Lindsė ir keletas rusų kareivių. Visi gaudė kvapą.

— Kaip jūs?.. — bandė klausti Kotenė.

— Tera su Devinu iššoko iš sraigtasparnio vos tik jam pradėjus kilti, — paaiškino Lindsė. — Jūs jau bėgote prie vartų. Taigi mes irgi iššokome.

— Bandėme įkalbinti lakūną grįžti, — pridūrė Alanas, — bet sraigtasparnis jau buvo pakilęs, o aplink švilpė kulkos.

— Vaikai nusekė jums iš paskos, tartum būtų puikiai žinoję, kur eiti, — pasakojo Lindsė. — Kas čia nutiko? — Ji pažiūrėjo į tysantį ant grindų Vladimiro Lenino kūną.

Laikydama Terą ir Deviną glėbyje Kotenė šypsojosi. Jai atrodė, kad jos rankose — du angelai. Ji išsitiesė ir atkišo Šventąją ietį Alanui.

— Imk ir sustabdyk tą beprotystę. — Atsigręžusi į Markovą tarė: — Kapitone, prašom nuvesti jį pas poną Volfą.

Ji pažvelgė į Džoną ir apsivijusi rankomis tyliai tarė:

— Manai, vaikai... Manai, tai buvo jie?

— Ko gero, jie atskleidė mums, kas jie iš tikrųjų, — alsuodamas jai į plaukus sukuždėjo jis.

— Tai gal šis mūšis pagaliau baigėsi.

NEREIKALINGAS

Pirmiausia Meisas pajuto vėsą. Taip, Kolumbijos apygardoje buvo žiema, bet šis šaltas, tiesiog ledinis oras, stingdantis šnerves ir plaučius, neturėjo nieko bendra su metų laiku. Tas šaltis svilino kaip karštis — toks šlykštus antgamtiškas reiškinys tegalėjo reikšti viena.

Sukdamas už kampo jis susikišo rankas į kišenes ir sukrenkštė. Šalies sostinę sukausčiusi žvarba aptraukė net menkiausią šakelę žvilgančiu, skaidriu apvalkalu. Meisui po kojomis gurgždėjo ledo kristalai. Dabar, temstant, miestas paslaptingai mirgėjo švytinčiomis prizmėmis nuo paskutinių saulės spindulių, atsimušusių nuo ledokšnių.

Meisas sustojo prie granitinio liūto. Šis atrodė įkalintas savajame šerkšno kape. Statula ir jos dvynė nebyliai dunksojo saugodamos įėjimą į pastatą. Meisas užlipo trim laiptų maršais — po vieną laiptelį vienu metu — saugodamasis, kad nepaslystų ir neprarastų pusiausvyros. Pastatas kaip ir visa kita buvo uždarytas nuo tada, kai įsisiūbavo Hado projektas. Meisas pasuko raktą spynoje, ir sunkios medinės durys gergždamos atsidarė.

Įėjęs į vidų žvilgtelėjo į liftą, bet nusprendė juo nevažiuoti. Elektra galėjo dingti bet kurią akimirką. Kaip bjauru, po šimts pypkių, būtų įstrigti lifte! Senis niekada nepatikėtų tokiu pasiteisinimu.

Meisas įsikibo į žalvarinį turėklą ir pažiūrėjo į įvijus laiptus. Septyni aukštai iki uždaro kiemo atrodė nepasiekiama tolybė. Jis iš naujo apsivyniojo kaklą juodos vilnos šaliku ir ėmė lipti, klausydamasis, kaip girgžda laiptai.

Priėjęs ketvirtą aukštą girdėjo švokščiant kiekvieną kartą, kai iškvėpdavo. Čia atrodė dar šalčiau negu lauke — šildymas, rupūs miltai, buvo atjungtas — jo paties darbas. Jam tai pasirodė juokinga ir jis nesusilaikęs nusijuokė.

Galop pasiekęs septinto aukšto laiptinę Meisas palaukė, kol atgaus kvapą ir ims alsuoti ritmingai. Tas šunsnukis žinojo, kad jam teks ropštis į septintą aukštą, todėl ir pareikalavo susitikti čia. Juk kuo puikiausiai galėjo susitikti jaukioje Meiso svetainėje. Išgerti arbatos prie užkurto židinio. Bet susitikimas bus ne iš maloniųjų. Be to, jis žinojo, kad kieme bus žvėriškai šalta.

Eidamas prie kiemo durų Meisas girdėjo savo paties žingsnių aidą. Atidarius duris pro jas pūstelėjo toks ledinio vėjo gūsis, kad jam bemat ėmė peršėti akis, pabiro ašaros. Jis įtraukė oro pro nosį, kad ji nustotų varvėjusi.

— Atėjai laiku, Pursanai, — tarė Senis iš kiemo vidurio. Mėnulio pjautuvas metė į griaučius panašius belapių medžių šešėlius ant akmeninių grindų.

— Manėt, kad pavėluosiu? Ar nors kartą taip buvo? — paklausė Meisas.

Vėjas įsisuko į Senio pelenų spalvos plaukus ir bloškė juos atgal, bet į Meisą papūtė iš priešingos pusės, tad jo plaukų sruogos ėmė čaižyti jam veidą. Jis pirštinėta ranka nesėkmingai bandė juos nusibraukti.

— Žinai, ko tave pasikviečiau, Pursanai? — Galingas balsas nugriaudėjo tarp jųdviejų. Senis nutilo ir nusišypsojo. — Be abejo, žinai.

Net saugomi pirštinių Meiso pirštų galiukai buvo sugrubę; nosis, žandai ir kojų pirštai irgi seniai sustiro.

— Viskas baigta. Apvylei mane. Liūdna ir graudu. Daviau tau tokias aukštas pareigas, tiek galios. Bet tu nesugebėjai to įvertinti, pristigai budrumo. Kadaise pelneisi prielankumą kaip mano armijos vadas. Kuo pavirtai dabar? — Jis atsuko nugarą Meisui rodydamas, kad jį domina vien tamsa. — Ką man su tavim daryti, Pursanai? Ką siūlai?

— Aš išpirksiu savo kaltę jums, — pralemeno Meisas.

Senis pažiūrėjo į jį. Varganoje šviesoje jo veidas atrodė išskaptuotas iš blyškaus akmens, akys verte vėrė.

— Kaltės man išpirkti negali.

— Maldauju, — vapėjo Meisas. — Gerai jums tarnavau, patyriau tik šią vienintelę nesėkmę. Hado projektas tebuvo pirmas sumanymas. Kitas bus...

— Gana! Nejaugi negali pažvelgti nė akimirkos į ateitį? Mus mulkino nuo pat pradžių. Kaip ir įtariau, ta mergaitė yra Dievo karė. Ji — antra Furmielio dvynė ir vieną dieną vadovaus Dievo armijai kovojant prieš mus. Tai jos lemtis. Ją pasiuntė užsimaskavusią, kad jos nepažintume. Dabar ji eina išvien su Kotene Stoun.

— Iš kur aš galėjau žinoti?

— Aš juk patikėjau tau tą atsakomybę, Pursanai. Privalėjai jai sukliudyti. Nejaugi aš pats turiu rūpintis kiekviena menkiausia smulkmena? Tai baisiai vargina. Todėl ir pasiklioviau tavim. — Jis pažvelgė į apskritimu apjuostą penkiakampę žvaigždę, išraižytą kiemo akmenų dangoje. — O tas kitas vaikas — berniukas — jis irgi palaimintas mūsų priešo. Jis vadovaus armijai kartu su mergaite. Kartu jie įgaus galios. Atėjus laikui jie ves indigų armiją ir kariaus su rubinais. Toks jų likimas. Ironiška, ar ne, kad „KiberSis“ kompiuteris vadinasi „Likimu“?

Meisui atėmė kojas.

— Prašau jūsų tik dar vienos galimybės.

Senis pakėlė ranką, ir per kiemą nušniokštė ledinio vėjo gūsis.

— Tu man daugiau nereikalingas.

ĄŽUOLAS

Šnekėtis trukdė ekskavatoriaus pavarų žvangėjimas.

Lindsė stovėjo su Alanu ten, kur kadaise buvo jos namas. Juodu stebėjo, kaip Devinas su Tera vaginėja iš statybinių medžiagų krūvos tai, ką galėtų panaudoti savo tvirtovei.

— Jie atrodo nė kiek nenusiminę dėl visko, ką jiems teko patirti, — tarė Lindsė.

— Taigi. Štai kodėl taip smagu būti vaiku, — atsakė Alanas.

— Laimė, jie negali įsivaizduoti, kaip šiandien atrodytų pasaulis, jei Maksui nebūtų pavykę paleisti „Likimo“ kompiuterio ir pradėti doroti Hado kirmino. Neabejoju: būtume buvę nublokšti atgal į ankstyvuosius viduramžius. Vaikai dabar ieškotų visokių nuolaužų tvirtovei statyti, o mes elgetautume, kad išgyventume.

— Būtų blogiau — žudytume vieni kitus.

— Turiu pasakyti, kad rusai pasielgė labai kilniai grąžindami Šventąją ietį Vienos muziejui. Reginys buvo labai įspūdingas, kai Rusijos prezidentas ją įteikė šalia stovint Kotenei ir Džonui.

— Dabar, kai muziejus gavo tikrąją relikviją, neabejoju, kur kas rimčiau ją saugos.

— Pažiūrėk į juos, — rodydama ranka į Deviną ir Terą tarė Lindsė. — Jie tokie nekalti, tačiau paveikė milijardų žmonių gyvenimą.

— Kalbant apie nekaltumą, — nusišypsojo Alanas, — manau, kad vargšas Benas Rėjus po mirties susigrąžino gerą vardą. Pagaliau jo artimieji gali pasakyti apie jį šį tą gera. Jis paaukojo savo gyvybę dėl Devino. Šis pamažėle atskleidžia visa, kas nutiko, tiesa, kiek nerišliai, bet aš baigiu susidaryti visą vaizdą. Turiu vis priminti sau, kad klausyčiausi sūnaus ir išprotaučiau tai, ko jis nepasako. Nedaug trūko, kad būčiau neatkreipęs dėmesio į radijo stoties duomenis, kuriuos jis vis kartojo. Jie ir padėjo FTB nustatyti, kur įsikūrusi Hado projekto būstinė. Po to, kai Maksas taip šauniai padirbėjo, o FTB agentai šturmavo jų bazę Arkanzase, mes gyvename saugesnėje planetoje. — Alanas nusišypsojo matydamas, kaip Tera švystelėjo Devinui medienos drožlių plokštės gabalą. — Nežinojau, kad mergaitėms patinka statyti tvirtoves.

— Mudvi su Kotene turėjome tvirtovę, tiksliau, namelį medyje. Tame dideliame ąžuole, — rodydama į apanglėjusį kamieną tarė Lindsė. — Kaip gaila — buvo toks didingas medis!

— Norėčiau, kad galėtume sugrąžinti čia viską, kaip buvo prieš gaisrą. Deja, dabar tegalime palikti savotišką memorialą.

— Tai, ką dėl mūsų darai — labai nepaprasta, — tarė Lindsė.

— Man tai didžiulis malonumas. Čia turi likti koks nors priminimas to, kas įvyko. Kai daugiabutis bus pastatytas, jūsų pavardė bus įamžinta jo pavadinime.

— Galbūt, — tarė Lindsė. — Atsiprašau, tu teisus. Aš labai sutrikusi, Alanai. Ačiū Dievui, esi šalia, antraip nežinočiau, ko griebtis.

— Žinau: tau labai nemalonu matyti, kaip jūsų ūkis dingsta po žemėmis. Turi būti skaudu. Bet judviem su Tera ir man su Devinu reikia slėptis. Jei mūsų vaikus bus lengva rasti, rubinai juos suseks ir padarys ką nors bloga. Slėptuvę rasiu — pinigų ir galimybių tam turiu. Suprantu, kad tau nepatinka, kai tave šelpia, bet privalai suprasti, kad čia ne šalpa. Jei norime išgyventi, turime šitaip elgtis.

Lindsė susimąsčiusi palenkė galvą.

— Ką gi...

— Paprašiau Makso mane pavaduoti, kad turėčiau kiek laiko pastatyti tave ant kojų.

— Manau, neturėtų būti labai sunku, — atsakė Lindsė. — Turiu nedaug draugų, Tera taip pat. Galime pradėti gyvenimą iš naujo bet kuriame pasaulio kampelyje. Geriau gyventi Sumatros lūšnelėje, negu bijoti, kad Terą nuskriaus.

— Na ir gerai, — tarė Alanas.

— Man tai priminė Kei. Kaip manai, kaip ji gyvena dabar?

— Norėjai pasakyti, ką ji dabar melžia?

— Negalėjai matyti, nes kalbėjai telefonu su apsaugininkais, bet aš ją stebėjau. Kai išgirdo tave liepiant išvesti iš pastato, pamaniau, kad jai iš ausų pliūptelės liepsnos.

— Nieko, ji atsikvošės, — patikino Alanas.

Jie pasisuko išgirdę netoliese dyzelinio variklio gaudesį.

Keldamas dulkių ir suodžių kamuolius artinosi didžiulis sunkvežimis.

— Kas čia? — nesusigaudė Lindsė.

— Kai kas paženklinti vietai, kur kadaise buvo jūsų sodyba. Gyvas priminimas to, kas nutiko čia judviem su Tera išvykus.

Pamačiusi, ką veža sunkvežimis, Lindsė nejučiomis prisidengė burną delnu. Kėbule grandinėmis buvo pritvirtintas milžiniškas kuplus ąžuolas.

Dangus buvo vaiskus, be menkiausios debesų sruogelės, ir, rodės, jo mėlis net žvilgėjo. Pro automobilio langus švietė saulė. Kadangi dar buvo įjungta krosnelė, viduje sklido maloni šiluma, nors lauke — penki laipsniai žemiau nulio. Kotenė viena ranka vairavo, kitą buvo padėjusi ant prietaisų skydelio, ir ją suėmęs laikė Džonas.

— Gaila, neturėjome laiko pažiūrėti į kalėdinius žiburius, — įvairuodama į Luisvilio tarptautinio oro uosto mašinų aikštelę tarė ji.

— Matyt, mums tai nebuvo labai svarbu.

— Taigi, — pritarė Kotenė. — Vis dėlto atrodo, kad mums niekada nelieka laiko tiesiog patinginiauti, pabūti vienudu. Žinau, turiu džiaugtis, kad turėjai reikalų Niujorke ir kad galėjome porai dienų atskristi čia sutikti Naujųjų. Lindsė ir Tera labai džiaugėsi.

— Aš irgi džiaugiuosi čia pabuvęs. Aš irgi norėčiau, kad galėtume kiek pabūti vienudu — net labiau negu žiūrėti į kalėdinius žiburius. — Džonas žvilgtelėjo į laikrodį. — Deja, liko vos kelios akimirkos, iki turėsiu eiti registruotis.

— Noriu, kad niekur neskristum, — išsprūdo Kotenei besigręžiant į jį. Ji išgirdo graudžią gaidelę savo balse ir neabejojo, kad Džonas taip pat ją pastebėjo.

— Kaip visada tavęs pasiilgsiu, — atsakė jis. — Esi nepaprasta moteris.

Kotenė nudelbė akis ir nusišluostė nuo skruosto ašarą.

— Atleisk, žadėjau to nedaryti, — tarė. Pasiraususi rankinėje išsitraukė popierinę nosinaitę ir perbraukė ja per nosį. — Ką gi, — tarė pakeldama akis ir krustelėdama galvą, kad nusimestų ant veido užkritusius plaukus, — džiaugiuosi, kad pavyko susitvardyti.

Džonas jai nusišypsojo.

— Gali retkarčiais leisti sau išskysti.

— Žinai, ką manau?

— Nežinau. Ką?

— Svarbiausia — laikas, — pareiškė Kotenė.

— Ką nori pasakyt?

— O kas, jei mudu būtume susitikę gerokai anksčiau, kai dar nebuvai nusprendęs laikinai mesti kunigystę?

Džonas paglostė jai plaukus.

— Bet įvyko kitaip, ir mes nebegalim to pakeisti.

— Žinau, — tyliai atsakė ji drebančiu balsu.

— Mudviem su tavim pasisekė. Netgi daugiau: esame palaiminti, kad susitikom.

— Kodėl viskas turi būti taip velniškai sunku? — Ji pajuto, kaip akyse vėl ima kauptis ašaros. — Su tavim atsiskleidžia bjauriausios mano savybės. Kam gali patikti moteris, kuri ištisai žliumbia? Be to, mano blakstienų tušas tada nuteka. Tikriausiai baisu į mane žiūrėti.

Džonas nusijuokė, paskui suėmė jos veidą abiem delnais.

— Tu graži — net kai verki.

Kotenė pažvelgė jam į mėlynas akis — kitų tokių kaip gyva nebuvo mačiusi.

— Ne, pasakiau ne visai tai, ką galvoju. Dėl mano bjauriausiųjų savybių tu niekuo dėtas. Tu — geriausia, kas yra nutikę mano gyvenime. — Ji pažiūrėjo į laikrodį automobilio prietaisų skyde ir garsiai atsiduso. — Verčiau eik, nes dar pavėluosi į lėktuvą. Palydėčiau, bet tikrai atrodysiu kaip kvailė, kai apsižliumbsiu matydama tave pradingstant iš akių. — Ji ištarė šiuos žodžius beveik koketiškai. Kiek padvejojusi vėl prašneko, šįsyk rimtu, dusliu balsu: — Man nepakeliamai skaudu žiūrėti, kai tu nueini.

— Raminkis, gerai? — tarė jis ir atidarė dureles. — Atšauk man bagažinę.

Kotenė nuspaudė mygtuką ir išgirdo spragtelint spynutę. Išlipo iš automobilio ir priėjusi prie Džono žiūrėjo, kaip jis išsiima daiktus.

— Džonai... — tarė.

Jis permetė ant rankos maišą su drabužiais ir pažvelgė į ją.

Ji žinojo, kad prasižiojo rengdamasi kalbėti, bet nedrįso pasakyti, ką galvoja.

Džonas padėjo maišą ant lagamino ir apglėbė Kotenę.

— Aš tave irgi, Kotene Stoun. Aš tave irgi.

Išnašos

Turima galvoje onion routing (Tor - red. past. )(pažodžiui svogūninė maršrutizacija) - sistema, užtikrinanti internetu perduodamos informacijos siuntėjo, gavėjo ir jos turinio privatumą. Duomenys yra siunčiami per vadinamųjų svogūninių maršrutizatorių (onion router) tinklą ir kaskart peršifruojami. (Čia ir toliau pastabos vertėjo.)

Kalbama apie vadinamuosius phishing emails. Phishing (kiek pakeistas angliškas žodis fishing - žūklė) yra sukčiavimo prieš organizacijas ar privačius asmenis būdas, kai elektroninio pašto žinutėmis siekiama išgauti prisijungimo prie informacinių sistemų slaptažodžius, kredito kortelių ir kitus duomenis.

eBay - elektroninės prekybos bendrovė, PayPal - jos dukterinė įmonė.

Omaha Steaks - bendrovė, gaminanti aukštos kokybės jautienos, jūros gėrybių ir kitus maisto produktus bei jais prekiaujanti; Linens‘N‘Things - stambus mažmeninės prekybos buitinės paskirties tekstilės gaminiais, namų apyvokos reikmenimis ir namų puošybos elementais tinklas.

Rootkit (angį.) Rinkinys programų, skirtas paslėpti įsilaužimo į sistemą faktą ir atlikti joje tam tikrus veiksmus.

XSS - cross-site scripting santrumpa. Pasinaudoję šia sistema įsilaužėliai gali perimti reikšmingą informaciją, platinti kenkėjišką programinę įrangą per neva patikimus tinklalapius ir 1.1.

Vienas iš apokrifų. Jubiliejumi senovės judėjai vadino penkiasdešimties metų laikotarpį.

Angliškų žodžių Packet InterNet Grouper santrumpa. Kompiuterių tinklų įnagis, skirtas patikrinti, ar serverį galima pasiekti per IP tinklą. Jis siunčia „aido prašymo“ paketus norimam serveriui ir klausosi „aido atsako“. Sistema suskaičiuoja signalo kelio pirmyn ir atgal trukmę milisekundėmis ir atspausdina statistikos santrauką.

Skaidri sąmonės būsena, neaptemdyta tariamai mokslinių teorijų, religijos doktrinų ir pan.

Content

Шоулз Линн, et al Hado projektas