Шоулз Линн

Мур Джо

Paskutinė paslaptis

Iš anglų kalbos vertė

Vytautas Petrukaitis

Turinys

PROLOGAS

NUMUŠTAS LĖKTUVAS

GILIO FOSILIJOS

PERU

RIPLIS

RADINYS

KRIŠTOLO LENTELĖ

VENATORI

MŪŠIO LAUKAS

PRANAŠYSTĖ

RŪKAS

JONVABALIAI

GRIUVĖSIAI

ELIS

ŠAMANAS

GYDOVAS

SKYSTA ŠVIESA

PITERIS PENAS

SAULĖTEKIS

SPINDINTIS KELIAS

IRŠTVA

MAINAI

FORT LODERDEILAS

BULVARINIS LAIKRAŠTIS

ŽEMĖS DREBĖJIMAS

SODAI

VAIDUOKLIŲ ŠEŠĖLIAI

AROMATAS

DEMONAI

HUAKA DYKUMOJE

BALSAI

SKAITMENINIAI VAIZDAI

PERSIŲSTI KADRAI

ČONSIO RAŠTELIS

INTENSYVIOSIOS SLAUGOS SKYRIUS

DŽINAS

SUPERDIDVYRIS

BAKINGEMO RŪMAI

DU PAPLŪDIMIAI

GYVATĖS KERĖTOJA

SIUVĖJA

ESMĖ

TUALETAS

PAGUNDA

HALKAS

KRISTUPAS KOLUMBAS

ZIGZAUERIS

ENERGIJOS TINKLAS

GUNDYMAS

VIOLETA

SĄRAŠAS

SAVIŽUDYBĖ

EISMO ĮVYKIS

NAKTIES SVEČIAS

ŠOKOLADO SKONIO GĖRIMAS

GENAI

LAUKIAMASIS

DU LONDONAI

KVANTŲ LYGMUO

POPIERINE FOTOGRAFIJA

DINGUSIOS CIVILIZACIJOS

TRANSLIACIJA

DVI KRANTINĖS

ALIGATORIŲ EŽERAS

Šėtonas — vadinkit šitaip jį nuo šiol;

Ankstesnio vardo jo danguj nebeišgirsi.

— DŽONAS MILTONAS,

PRARASTASIS ROJUS.

PROLOGAS

Nuo neatmenamų laikų žmonijai neduoda ramybės įvairios paslaptys, nepaaiškinami reiškiniai ir keisti nutikimai. Kai kuriuos jų buvo galima aiškinti gamta ar mokslu. Bet vienas kitas mitas, perduodamas iš kartos į kartą, išlieka gyvas net šiandien. Kai kurie taip ir nebuvo paaiškinti.

Vienas toks minimas Senojo Testamento Būties knygoje ir yra susijęs su milžinų paderme, pavadinta nefilimais — puolusiaisiais. Dievo išvyti už tai, kad palaikė Liuciferį Didžiajame mūšyje dėl dangaus, nefilimai buvo pasmerkti klajoti žemėje prakeikti per amžius. Jie negalėjo nei mirti, nei vėl patekti į dangų. Per šimtmečius puolusieji išvaizda ir elgesiu prisitaikė prie žmogaus, tad ilgainiui buvo beveik pamiršta, kad jie gyvena šalia.

Šėtono vadovaujami nefilimai iki smulkmenų suplanavo dieną, kai suduos atsakomąjį smūgį Dievui ir atims iš Jo tai, ką jis labiausiai brangino, jo vertingiausią kūrinį — žmogų.

Artinosi galutinio susidūrimo metas. Pradėjusi burtis tamsioji nefilimų kariauna laukė. Jiems kliudė vienas dalykas — vienintelis žmogus, kada nors turėjęs jų kilmę ir jų kraujo. Kotenė Stoun kartą jiems jau sukliudė. Puolusieji antrą kartą tos pačios klaidos nepadarys.

NUMUŠTAS LĖKTUVAS

00:20:15

Keleivis, sėdintis Virgin Atlantic linijų aerobuso A340 biznio klasės kėdėje 2K, pro storus akinių lęšius įsispitrijo į lakūnų kabinos duris. Vos prieš dešimt sekundžių jis staiga pakėlė galvą nuo žurnalo Newsweek, kai už jų pasigirdo garsus pokštelėjimas.

Dabar kaip ir kiti keleiviai aplinkui jis apstulbęs klausėsi iš garsiakalbių griaudžiančių lakūno žodžių.

— Kalba kapitonas Krulis. Susidūrėme su techniniais sunkumais. Prašom likti savo vietose.

Skrendant iš Londono į Niujorką kapitonas darė ir kitų pranešimų, bet šįsyk jo balsas atrodė įsitempęs, nervingas.

Stiuardesė atsargiai išėjo iš virtuvėlės, skiriančios pirmos klasės saloną nuo lakūnų kabinos. Ji tylėdama stovėjo priešais nepaprastai sustiprintas duris. Rankoje tebelaikė rankšluostį, kuriuo valė dėmę iš prijuostės. Kėdėje 2K sėdintis keleivis pasekė jos žvilgsnį, nukreiptą į užrašą lėktuvo kabinos durų viduryje: Lėktuvui skrendant įeiti draudžiama.

Jam bežiūrint stiuardesė paėmė nuo sienos telefoną ir nuspaudė mygtuką, kaip pamanė keleivis, sujungiantį ją su kabina. Ji kažką pasakė ir laukė atsakymo. Keleivis pamatė, kad jos veido išraiška besiklausant ima keistis. Paskui ji iš lėto padėjo telefoną ir užsidengė burną delnu. Išbalusi ji atsigręžė į keleivius.

Keleivis stumtelėjo akinius aukščiau ant nosies ir bandė stotis.

— Prašom likti savo vietoje, pone, — paliepė stiuardesė.

— Kas čia darosi? — sušuko kažkokia moteris.

— Po velnių — kas ten per garsas buvo? — paklausė kitas keleivis.

Nepaisydamas jos paliepimo keleivis 2K atsistojo.

— Kas nors negerai lėktuvui? — paklausė jis.

— Ne, su lėktuvu viskas gerai, — atsakė stiuardesė, matyt, vis dar bandydama suvokti ką tik išgirstus žodžius.

— Kažkas bando užgrobti lėktuvą? — paklausė 2K.

Ji sukando apatinę lūpą.

— Kapitonas Krulis sako, kad jis nušovė antrą lakūną ir tuoj nusižudys pats.

Ji žengtelėjo atgal į virtuvėlę.

— Į kabiną įeiti ir jam sukliudyti neįmanoma.

00:12:06

— Kapitone Kruli, aš esu Tomas Vajatas.

Aukštas, lieknas Vajatas su išblukusiais džinsais ir džinsinio audinio marškiniais stovėjo savo vasarnamio verandoje šiaurės Floridoje. Iš čia atsivėrė tamsūs Aligatorių ežero vandenys.

— Ar girdite mane? — paklausė jis per palydovinį telefoną.

Ragelyje tyla.

— Kapitone, aš noriu jums padėti.

Ragelyje vien trukdžiai.

Vajatas žinojo, kad pokalbio, nukreipto tiesiai į lėktuvo ryšio sistemą, klausosi mažiausiai šimtas žmonių. Jis įsivaizdavo būrelius kariškių ir civilių Valstybės saugumo departamente, Pentagone, Gynybos departamente, Šiaurės Amerikos oro erdvės gynybos vadovybėje, Federalinėje aviacijos administracijoje ir daugybėje kitų žinybų palinkstančius prie savo elektroninių prietaisų garsiakalbių. Vajatui buvo skaudu, nes suprato turįs nedaug laiko, kol viskas pakryps tragiška linkme. Virgin Atlantic oro linijų lėktuvas, skrendantis 45-uoju reisu, siuntė į eterį kodą 7500 — užgrobimas. Lėktuvui, prie kurio šturvalo sėdi norintis nusižudyti lakūnas, neleis nusileisti Niujorke ir net prie jo prisiartinti.

Prispaudęs telefoną prie ausies Vajatas tarė:

— Kapitone, nesvarbu, kodėl jūs dabar taip nusistatęs — laiko apsigalvoti dar yra. Kalbame ne vien apie jus, kapitone, bet ir apie du šimtus aštuoniasdešimt nekaltų žmonių jūsų lėktuve. Jie nenusipelno mirti. Kad ir kokių nuoskaudų turite, jie dėl jų nekalti. Patikėkime jūsų bėdas žinovams — jie viską sutvarkys.

Vajatas dirstelėjo į laikrodį. Jis žinojo, kad dviem reaktyviniams naikintuvams F-18 Hornet jau įsakyta sulaikyti aerobusą. Jų lakūnai privalo elgtis griežtai pagal taisykles, nustatytas užgrobimo atveju: priversti lainerį nutūpti kokioje saugioje vietoje arba, jeigu reikės, į jį šauti ir numušti. Naikintuvų pilotai lengvai pataikys į didelį, gremėzdišką aerobusą.

00:11:04

— Kapitone, jūs septyniolika metų tarnavote karinėse oro pajėgose, — žiūrėdamas į atsiųstą trijų puslapių faksogramą kalbėjo Vajatas. — Kiti lakūnai gali tik pavydėti jums to, ką pasiekėte. Turite dvi dukras, dešimtmetes dvynukes. Nejaugi jūs pasirengęs palikti jas be tėvo? Jei niekuo nekalti lėktuvo keleiviai žus, tai atsilieps šimtų, o gal net tūkstančių širdgėlos draskomų artimųjų ir draugų gyvenimui. O jeigu jūs rėšitės su lėktuvu, žus dar ir žmonių žemėje. Gal pasakykite, ko norite — padarysiu visa, ką galiu, kad padėčiau įvykdyti jūsų norą. Dar ne vėlu.

Vajatas žinojo, kad paprastai įkaitai imami dėl trijų priežasčių: norint tapti kankiniu, ką nors nužudyti ar nusižudyti. Iš jam perduotos informacijos buvo akivaizdu, kad čia — pastarasis variantas. O savižudybės buvo Tomo Vajato specialybė.

00:10:19

— Kapitone, mums lieka visai nedaug laiko.

Vajatas prispaudė delną prie kaktos žiūrėdamas į lygų it stiklas ežero paviršių, kuriame atsispindėjo aukštos pakrančių pušys ir sabalpalmių tankynės. Jo vasarnamis buvo vienintelis beveik dvidešimties kilometrų spinduliu. Tomui pavykdavo keletą kartų per metus nusigauti čia atsipūsti ir pažvejoti. Šiandien žūklės nebus.

— Kapitone Kruli, šiame pasaulyje gyventi nelengva, aš žinau. Gal kiti nesupranta, kaip žmogų gali paveikti stresas, bet aš suprantu.

Tomas Vajatas dar kartą peržvelgė faksogramą. Jis nusprendė, kad informacijoje apie Krulį nėra nieko, dėl ko jam galėjo pasimaišyti protas. Jokių finansinių ar šeimyninių sunkumų. Nepiktnaudžiauja narkotikais ar svaigalais. Tai tik sunkino Vajatui užduotį. Jis neturėjo nieko, už ko būtų galėjęs užsikabinti — jokių argumentų, kuriais būtų galėjęs įtikinti lakūną, kad jis, Vajatas, yra jo draugas, galbūt vienintelis, kurį jis šią akimirką turi. Vajatui reikėjo, kad Krulis juo pasitikėtų, bet jei neras ko nors, kas padėtų užmegzti pokalbį, Krulis nieku gyvu nežiūrės į jį kaip į sąjungininką. Žodžiu, nieko gero. Tuomet galimybės atkalbėti Krulį žudytis bus visai menkos.

— Kapitone Kruli, — prašneko Vajatas žinodamas turįs šią paskutinę galimybę sutrukdyti lakūno ketinimams — kad ir kokie jie būtų, — prie jūsų lėktuvo iš paskos artinasi reaktyviniai naikintuvai F-18. Vienas netrukus priskris prie jūsų lėktuvo šono, duos ženklą mažinti greitį, nusileisti į trijų tūkstančių metrų aukštį ir skristi jam pavymui į tūpimo taką. Supratote?

Tyla buvo tokia pat tuščia kaip ir Vajato viltys. Jis vėl dirstelėjo į laikrodį.

— Ką pasakysite, kapitone?

00:09:25

— Dieve! — sušuko moteris, sėdinti keliomis eilėmis toliau už 2K, ir parodė ranka pro iliuminatorių. — Jie mus numuš!

Dar neseniai aerobuso keleiviai sunerimę šnabždėjosi, dabar jie puolė į paniką. Negalėdami patikėti visi spoksojo į kairį lėktuvo šoną, ir keleivis 2K pamatė grėsmingą aptakų naikintuvo siluetą. Du galiniai kiliai jam priminė peilių ašmenis. Ilga į adatą panaši nosis panėšėjo į besirengiantį gelti vabzdį. Beveik susiliejančioje su lėktuvo korpusu kabinoje sėdintis lakūnas pamojo ranka bandydamas patraukti kapitono Krulio dėmesį.

Pro iliuminatorių mėgindamas geriau pamatyti naikintuvą keleivis 2K išvydo tai, dėl ko jam ėmė tankiau plakti širdis ir užgniaužė kvapą: po karinio lėktuvo sparnu buvo pritvirtinta nedidelė mėlyna valdomoji raketa. Ar ji pavers 45-uoju reisu skrendantį aerobusą siaučiančiu liepsnos kamuoliu ir nublokš į apačioje tyvuliuojančius šaltus vandenis?

— Viešpatie su viešpačiukais! — sušuko netoliese sėdintis paauglys.

— Prašau visus likti ramius, — nustelbdama keleivių klegesį riktelėjo stiuardesė. — Viskas vyksta kaip įprasta. Šis lėktuvas skrenda tik tam, kad saugiai palydėtų mus iki artimiausio tūpimo tako.

— Kodėl? — suspigo tas pats paauglys. — Kam mums reikia lydinčio lėktuvo? Kodėl mes negalim nutūpti Kenedžio oro uoste?

— Skrenda ir antras! — sušuko keleivis iš kitos salono pusės.

Antras F-18 skrido taip arti, kad galėjai matyti lakūno veidą.

Keleivis 2K sudribo ant sėdynės ir pajuto, kaip jam pakerta kelius. Jis nusiėmė akinius ir užsimerkė. Kaip įprasta? — pamanė jis. — Lydės mus iki tūpimo tako? Jeigu antras lakūnas negyvas, o įgulos vadas grasina nusižudyti, kas vairuos lėktuvą?

00:04:02

— Kapitone Kruli, žinau, kad jau matote naikintuvus F-18 iš abiejų lėktuvo pusių.

Vajatas vaikščiojo po namelio verandą. Kaktą jam išmušė prakaitas. Po kojomis girgždėjo sutrešusios nuo vėjo ir lietaus sijos. Jis girdėjo, kaip čirškia mėlynieji kėkštai, besipešantys dėl žemės riešutų, kuriuos Vajatas išbarstė ant žolės prieš pat pasigirstant skambučiui. Ak, kad jo bėda būtų tokia menka kaip dabar jų!

00:03:23

— Kapitone, tie lakūnai girdi kiekvieną mano ištartą žodį. Šiaurės Amerikos oro erdvės gynybos vadovybės viršininkas taip pat. Jeigu jis pajus, kad mudviem nepavyksta susitarti, nedvejos. Jis ir jo lakūnai yra prisiekę atlikti pareigą — saugoti Jungtinių Amerikos Valstijų piliečius. Kapitone, jiems duotas įsakymas yra tikrai nedviprasmiškas ir griežtas. Užteks vieno mano žodžio, ir naikintuvai nuskris tolyn. Žinau, kad esate geras žmogus, tėvas ir vyras. Dabar jūsų rankose daugybės žmonių gyvybė. Prašom pasakyti man, ko norite. Aš nuversiu kalnus, kad gautumėte, ko jums reikia. Aš galiu tai padaryti. Esu padaręs tai kitiems. Būkit malonus — ką nors pasakykit.

00:01:02

Pasigirdo duslus pokštelėjimas, ir visi verslo klasės keleiviai sustingo, tarsi kas būtų paspaudęs DVD grotuvo pauzės mygtuką. Keleivis 2K atsistojo ir žengė žingsnį prie lakūnų kabinos durų. Burnoje jis pajuto kartumą, akiniai nukrito ant grindų. Priekyje už poros žingsnių stovėjo stiuardesė, kita artinosi tarpueiliu.

— Įleiskite mus! — sušuko stiuardesė. — Atidarykite duris! Keleivis 2K nustūmė merginą į šalį ir iš visų jėgų spyrė į duris. Koją tartum liepsna nutvilkė skausmas: jam pasirodė, kad spyrė į didžiulį akmenį. Jam iš už nugaros atėjo kitas keleivis su gesintuvu rankose. Jis kelis kartus lyg kokiu taranu trenkė į duris jo apačia, bet jų neatidarė, tik paliko raudonus dažų dryžius.

Staiga lėktuvo nosis palinko žemyn, ir visi žmonės lėktuve pargriuvo. Moteris už kelių eilių nuo keleivio 2K suspigo:

— Mes sudušime!

Laineris pakrypo dar žemiau.

Bagažas, antklodės, pagalvės, gėrimai ir keleiviai griuvo ant grindų ir ėmė slysti pirmagalio link.

2K gaudydamas kvapą griuvo ant kelių, nes ant jo užkrito vyras su gesintuvu. 2K prasižiojo norėdamas šaukti vyriškiui trauktis nuo jo, bet tuo metu jo ausis pasiekė garsas, panašus į griaustinio driokstelėjimą. Jis pasuko galvą ir pažiūrėjo į tarpueilį. Be akinių vaizdas buvo neryškus, bet jis suprato, ką regi. Ugnies siena šniokštė jo link it viską savo kelyje deginanti banga. Jis paskutinį kartą įkvėpė ir suriko, nes suprato, kad ta maža mėlyna valdomoji raketa neprašovė pro šalį.

00:00:00

GILIO FOSILIJOS

Mes esame tai, ką mąstome. Visa, kas mes esame, kyla mūsų mintyse. O mintimis mes sukuriame savąjį pasaulį.

— BUDA

Dinozaurų slėnis, Teksasas.

— Pasaulis netrukus pasikeis, Tedai, — tarė Kotenė Stoun į mobilųjį telefoną, laikydama jį vienoje rankoje, o išsinuomoto automobilio vairą kitoje. Ji važiavo 67-ąja autostrada į Glen Rouzo miestelį Teksaso valstijoje. — Dabar daugybė žmonių bus sukrėsti.

— Labai įdomu, — atsakė Tedas Kaselmanas, bet jo balsas buvo bedingstąs.

Kotenė pažiūrėjo į mobiliojo telefono garso stiprumo indikatorių — rodyklė virpčiojo netoli nulio. Moteris vylėsi, kad ryšys nenutrūks. Tedas buvo jos viršininkas, kai ji dirbo Palydovinių žinių tinkle. Nors iš ten išėjusi tapo vyriausiąja NBG — Valstybinės radijo ir televizijos kompanijos — tiriamųjų laidų korespondente, Tedas liko jos draugas ir patarėjas.

— Mačiau visus tuos sensacingus žiniasklaidos pranešimus, Kotene, bet, aišku, viską gaubia paslapties šydas. Tavo būsimą laidą puikiai išreklamavo. Maniau, kad tai tėra reklaminis triukas — tikrai nenujaučiau, kad čia rimti dalykai. Ar seniai juos gvildeni?

— Porą savaičių. Laukiau, kol aprims ažiotažas dėl numušto Virgin Atlantic lėktuvo. Vis dar negaliu patikėti, kad keleivinio lėktuvo lakūnas galėjo šitaip siaubingai pasielgti. Nejaugi netikrinama, ar jų psichika stabili?

— Įdomu, kad lakūnas neseniai perėjo kasmetę patikrą ir jokių sveikatos sutrikimų nebuvo pastebėta. Mes ir toliau rengiame reportažus apie tai, kaip į šį įvykį reaguoja žmonės. Tai, kad teko numušti lėktuvą, pilną niekuo nekaltų keleivių, daugybei žmonių buvo nelyginant signalas, pažadinęs iš miego. Manau, net po Rugsėjo vienuoliktosios niekam nė į galvą neatėjo, jog kada nors bus griebtasi tokių dalykų.

— Supratau, kad tas lėktuvas siuntė užgrobimo signalą.

— Taip, — patvirtino Tedas. — Manoma, kad antras pilotas jį pasiuntė norėdamas atkreipti skrydžių vadovų dėmesį.

Klausydamasi Tedo Kaselmano Kotenė Stoun mintyse vaizdavosi šį aukštą keturiasdešimt ketverių metų juodaodį. Jis per anksti ėmė žilti, ir mergina žinojo, kad prie to nemažai prisidėjo ir ji. Norėdama nusukti kalbą nuo tragiško lėktuvo incidento ir vėl grįžti prie savo naujos temos, ji tarė:

— Aš labai daug vilčių sieju su savo reportažu, Tedai. Jis visus apstulbins.

— Daugiau, negu apstulbins. Tu nuversi visą mokslo duomenų kalną.

Tedas nusijuokė į ragelį, paskui atsiduso.

— Tikiuosi, viskas pavyks, — tarė jis. — Tu labai daug statai ant kortos.

Kotenė žvilgtelėjo į Paluksio upę ir pajuto tankiau plakant širdį: upė buvo tokia nusekusi, kad irkline valtimi nebūtum ja paplaukęs. Bet Kotenė girdėjo, kad po smarkaus lietaus ji virsta šniokščiančia putota upe, vienintele slenksčiuota Šiaurės Teksase. Ji neabejojo: kaip lietus pakeičia upę, taip ir jos reportažas prilygs perversmui.

— Kiek, sakei, moka televizija? — paklausė Kaselmanas.

— Aštuonis gabalus, — atsakė Kotenė ir išgirdo jį švilptelint. — Tik neabejok manim: aš visiškai įsitikinusi, kad viskas tikra. Jei televizija nebūtų pirkusi tos medžiagos, juodojoje rinkoje už ją būtų davę kur kas daugiau. O reportažą būtų pasičiupęs kas kitas — šlovę taip pat. Aš viską patikrinau, Tedai. Ekspertai sako, kad sandoris sąžiningas.

— Ką nors patikrinti ir patvirtinti daikto autentiškumą — du skirtingi dalykai, mergyte. Niekas negali to žinoti geriau už tave.

Tedas nutilo.

— Nenoriu, kad tau nutiktų tas pats, kas Džeraldui, kai atidengė Kaponės rūsį, ar dar blogiau — kad susidirbtum kaip Danas Rateris. Supranti, ką turiu galvoje?

— Paprašiau paleontologo ištirti tą fosiliją. Jis patikino, kad ji autentiška.

— Iš šalies viskas atrodo kiek kitaip, Kotene — sakau tau, kad būtum pasirengusi viskam. Šaunuolis Gilis... — tokia prekiautojo pavardė, ar ne? Dieve, nejaugi Teksase gyvena vien Giliai?

— Ne, yra kažkiek Džordžų V ir Lindonų. Bet dievaži, jis taip prisistatė — Giliu.

— Sakyčiau, vis geriau negu Gilioji Gerklė1. Šiaip ar taip, teksasietis Gilis, sūnus visokio šlamšto kolekcininko, turinčio krūvą senų dinozaurų kaulų, senio rūsyje kažkokioje dėžėje tarp kaulų nuolaužų randa šią neįtikėtiną fosiliją. Jis kuo slapčiausiai tau paskambina ir pasiūlo sensacingą istoriją už priimtiną kainą — antraip parduos ją juodojoje rinkoje už krūvą žalių. Bet jis tokios geros širdies, kad...

— Ne, gera širdis čia niekuo dėta. Jo manymu, parengus reportažą jis taip išgarsės, kad jo fosilijų krautuvėlė uždirbs milijonus. Jis gali parašyti knygą, dalyti interviu ir penkiolika minučių pasimaudyti šlovės spinduliuose. Kita išeitis — parduoti medžiagą patyliukais — uždirbtų tiek pat, bet neišgarsėtų. Pasak jo, abu būdai jam priimtini, bet jis mieliau dar ir išgarsėtų.

— O tas paleontologas? Iš kur jis atsirado?

— Liaukis, Tedai. Kodėl negali džiaugtis, kad man pasisekė, ir tiek?

— Todėl, kad tu man lyg tikra dukra. Man neramu dėl tavęs. Nenoriu, kad sulaukusi tiek šlovės imtum dirbti aplaidžiai.

Kotenė bandydama atsipalaiduoti atsilošė į sėdynę ir dirstelėjo į spidometrą. Ji važiavo šimto keturiasdešimt penkių kilometrų per valandą greičiu, nors leistinas greitis buvo šimtas, tad kiek atleido akceleratoriaus pedalą. Tedas iš tikrųjų dėl jos nerimavo.

— Jo pavardė Votermanas. Beje, mokslų daktaras. Susipažinau su juo vakarėlyje, kurį prieš porą mėnesių Gamtos istorijos muziejus surengė žurnalistams. Tarp mūsų užsimezgė puikūs santykiai. Jis pasisiūlė atvykti į Teksasą. Aišku, jis turėjo pasirašyti, kad niekam nepapasakos ką sužinojęs, kol paleisim reportažą į eterį. Be to, teko nemažai įtikinėti Gilį, kol leido Votermanui apžiūrėti fosiliją. Apie ją žino tik NBC vadovybė, Votermanas, Gilis, aš, o dabar dar ir tu. Be to, mane atleistų iš darbo, jei sužinotų, kad šnekuosi apie tai su mūsų konkurentais.

— Votermanas... — pakartojo Tedas. — O vardas?

— Henris. Ne, Haris, — atsakė Kotenė. — Haris Votermanas. Kodėl klausi?

— Vien iš smalsumo. Gal pamėginsiu ką nors apie jį sužinoti.

— Jis parašė NBC laišką, kad, jo nuomone, fosilija autentiška. Jeigu nebūtų parašęs, vargu bau vadovybė būtų sukrapščiusi pinigų.

— Vadinasi, pasirodysi tiesioginėje vakaro žinių laidoje?

Kotenės raumenys įsitempė iš jaudulio. Ji vėl šlovės viršūnėje. Šį vakarą jos veidą matys visose svetainėse. Dieve, kaip jai tai patinka!

— Taip, — atsakė ji. — Ši diena man labai svarbi.

— Ko gero, man reikia pradėti rengti savo filmavimo grupę.

Iš jo balso Kotenei pasirodė, kad jis kažko laukia.

— Ką nori pasakyti?

— Pagalvok, kokių įdomių reportažo tęsinių bus galima parengti. Kaip reaguos mokslo bendruomenė ir fundamentalistai pamatę įrodymą, kad Biblijoje viskas pavaizduota teisingai? Kažkam teks suvalgyti savo skrybėlę — o gal brontozauro kepsnį.

— Mėgstu sudirbti oponentus, — prisipažino Kotenė.

Tedas atsakė tik patylėjęs geras tris sekundes.

— Būk atsargi, mergyte.

— Netrukus tau paskambinsiu, — atsakė ji ir užvožė telefono dangtelį.

Ji pažiūrėjo į išpampusius, įsielektrinusius pilkus debesis, kabančius visai pažemiui. Ko gero, ji pamatys, kaip pasikeičia Paluksio upė.

Priekyje ji išvydo išblukusį ženklą: Gilio fosilijų ir maisto bei ūkinių prekių parduotuvė, 1,6 km. Na štai — akimirka, kurios ji laukė. Istorija, kuri vėl ją išgarsins. Šventojo Gralio sąmokslas buvo viena. Bet čia visai kas kita — nenuginčijamas įrodymas, kad žmonės gyveno dinozaurų laikais. Ji mėgausis šlove tikrai gerokai ilgiau negu penkiolika minučių.

Per paskutinį apsilankymą Glen Rouze Gilis nusivežė ją už trejeto kilometrų, į Pasaulio sukūrimo įrodymų muziejų. Ekspozicija ją sužavėjo, ypač dinozaurų ir žmonių pėdsakų kolekcija. Ji kalbėjosi su keliais žmonėmis, labai aistringai ginančiais savo įsitikinimus. Įdomu, kaip jie reaguos išgirdę tai, apie ką ji netrukus pasakos per televiziją.

Įvažiavusi į žvyruotą stovėjimo aikštelę priešais krautuvę — kaimišką turistų traukos centrą — Kotenė pajuto seniai pažįstamą jaudulį. Per pastaruosius dvejus metus ji tapo didžiulių sensacijų autore: kai rado Šventąjį Gralį; kai įtikino Vatikaną atidaryti savo požemines saugyklas ir leisti žydams atsiimti šventą menorą iš Jeruzalės Antrosios šventyklos, Tito atgabentą į Romą 70 metais po Kristaus; kai rengė reportažus apie stulbinantį atradimą — senus pergamento ritinėlius iš urvų prie Negyvosios jūros; ir kai paskelbė, kad rasti trisdešimt sidabrinių, sumokėtų Judui Iskarijotui už Kristaus išdavimą. Bet šis laimėjimas vainikuos visus kitus. Niekas neprilygo Kotenei Stoun skelbiant religines sensacijas eteryje. O dabar, šią karštą popietę, ji turi galimybę niekieno nepadedama sugriauti pagrindinę mokslinę evoliucijos teoriją štai čia, dulkėtame Teksaso plento ruože. Ji buvo labai pakiliai nusiteikusi ir juto, kaip į veidą ir gerklę plūsta adrenalinas.

Kotenė pastatė automobilį prie NBC 5 Dalaso-Fort Vorto televizijos sunkvežimio, stovinčio priešais Gilio krautuvę. Jis buvo pasiruošęs transliuoti kitą pasaulį pakeisiantį jos reportažą į orbita skriejantį palydovą, o iš jo laukiantiems televizijos žiūrovams. Netrukus ji parodys pasauliui dinozauro kaulą su įstrigusiu ietigaliu — įrodymu, kad žmonės gyveno šalia dinozaurų.

Išlipusi iš automobilio Kotenė pakėlė akis į debesuotą Teksaso dangų. Žiūrėkit neišvirskit iš koto! — pamanė ji. Kotenė Stoun tuoj vėl sudrebins pasaulį per vakaro žinias.

Praėjus vos savaitei po to, kas turėjo tapti jos triumfo valanda, Kotenė Stoun vėl stovėjo prieš kameras. Tik šį kartą jos žandai neraudo iš jaudulio, o balse nebuvo jokio entuziazmo. Užtat vokus slėpė storas makiažo sluoksnis, kad nebūtų matyti, kokie jie užtinę. Visas kūnas atrodė suglebęs, o kai prašneko, balsas buvo persmelktas gėdos.

— Norėčiau atsiprašyti visų, kuriuos išdaviau ar įžeidžiau, — tarė Kotenė stengdamasi nežiūrėti į vaizdo kamerą. Nors neatitraukė akių nuo užrašų, juto, kaip studijos darbuotojai žaibuoja į ją — jų panieka buvo tiesiog apčiuopiama. — Neketinau meluoti NBC ir jos dukterinių bendrovių žiūrovams. Neturėjau tikslo ką nors apgauti. Mane apkaltino ignoravus įrodymus, iš kurių matyti, kad vadinamoji pasaulio sukūrimo fosilija buvo sumani klastotė. Griežtai neigiu iš anksto žinojusi, kad tai falsifikatas. Niekada neketinau nieko apgauti ar apmulkinti. Labai atsiprašau, jeigu užtraukiau gėdą kokiam asmeniui ar jų grupėms. Viliuosi, kad man atleisite.

Kotenė paleido užrašus ir jie nuslydo ant studijos grindų. Ji išėjo iš ryškios šviesos ir studijos. Niekas neišsekė jai pavymui, niekas nepalinkėjo sėkmės. Jai atrodė, kad niekada nenusigaus prie durų ir nepabėgs nuo tos klaikios tylos.

Lauke ant šaligatvio būriavosi minia. Žinių fotografai spragsėjo į ją aparatais ir šaukė klausimus.

— Panele Stoun, ar tiesa, kad jus privertė išeiti iš darbo?

— Ar jūs bandysite ir toliau įrodinėti, kad Biblija rašo tiesą apie pasaulio sukūrimą?

— Ką darysite toliau, kai praradote darbą?

Ji pamatė prie geltono taksi stovintį Tedą Kaselmaną. Jis pamojo jai prieiti, o jai prisiartinus atidarė automobilio dureles.

— Pamaniau, kad pati nenorėsi stabdyti taksi, — tarė jis.

Kotenė pabučiavo jam į skruostą.

— Ačiū, kad atvažiavai. Tu visada buvai man ramstis.

— Jau sakiau — tu man kaip tikra dukra.

Kotenė atsisėdo ant užpakalinės sėdynės, Tedas neįlipdamas į vidų palinko prie jos.

— Tu įsitikinusi, kad nori išvažiuoti iš Niujorko? — paklausė jis.

Kotenė linktelėjo.

— Pietų Floridoje dabar man būtų labai neblogai.

— Atmink, kad turi draugų čia.

Kotenė jam šyptelėjo.

— Na, gerai, mergyte. Tu kartą jau pabuvai pragare ir ištrūkai. Žinau, kad gali padaryti tai dar sykį.

Jis pabučiavo jai į kaktą ir uždarė dureles.

Automobilis pajudėjo, ir Kotenei pasirodė, kad jos siela garma į prarają.

PERU

Po metų

Kotenė Stoun atrėmė galvą į šaltą lėktuvo iliuminatorių. Žemės paviršius pasirodydavo tik akimirką, nes beveik visą laiką jį slėpė tiršti debesys. Kotenė pasižiūrėjo į laikrodį. Tiksliai pagal grafiką. Lėktuvas ėmė artintis prie Chorchės Čaveso tarptautinio oro uosto, ir jai užgulė ausis. Kotenė ganėtinai išsigandusi laukė, kada išgirs išleidžiamų ratų gaudesį. Ji užsimerkė. Lima. Naujas reportažas. Nauja pradžia. Ji vylėsi, kad po skaudžių metų, kai reikėjo grumtis su depresija, o darbų po baisios nesėkmės su fosilijos klastote beveik neturėjo, dabar gaus galimybę reabilituotis.

Dunktelėjus lėktuvo važiuoklei Kotenės pirštai sugniaužė parankę. Protu ji suvokė keliamosios ir varomosios jėgų teoriją, bet intuityviai jai sunkiai sekėsi įtikinti save, kad jos gali priversti skristi tokį griozdišką ir sunkų daiktą kaip lėktuvas. Nerimavo ir dėl to, ar pavyks suvaldyti besileidžiantį lėktuvą ir jis nesirėš į žemę ir nesuduš į tūkstančius gabaliukų. Štai kodėl jos pirštai dar smarkiau suėmė parankę. Lėktuvui kylant ir tupiant ji kalbėdavo maldas.

Mintyse šmėstelėjus žodžiui „maldos“ Kotenę net nupurtė šiurpas, nes pajuto tokį šaltuką, kad jis, rodės, sugnybo sprando apačią. Prisiminimai ėmė daužyti jos viduje suplūdusių jausmų užtvanką. Melsdavosi ji retai. Kotenė giliai įkvėpė pro nosį ir iškvėpė pro burną. Prieš išvykdama iš Fort Loderdeilo ji nusipirko daugiau lorazepamo... dėl viso pikto. Jai pavyko maldyti nerimą pasitelkus į pagalbą vizualizaciją ir kvėpavimo pratimus, bet dabar nuo lėktuvo pasirengimo tūpti ir staiga užplūdusių prisiminimų derinio prarado gebėjimą susikaupti.

Kotenė pasimuistė ant sėdynės, paskui užkišo ranką tarp saugos diržo ir raktikaulio. Judesius varžantis diržas darė ją dar nerimastingesnę. Norėjo jį atsisegti — kad jos neliestų, nekaustytų. Noras atsistoti, judėti putojo joje it suplaktas gazuotas vanduo butelyje — jeigu nepavyks jo sutramdyti, išsiverš lauk.

Kotenė vėl pasimuistė ir tuo metu pamatė apačioje šviečiančius žiburius. Lėktuvui leidžiantis žemiau pro šalį lėkė tik retų į musliną panašių debesų kuokšteliai. Dar truputis, ir nusileisime. Liko visai nedaug. Po paraliais, jei būtų pasilikusi tą lorazepamą kišenėje, galėtų dabar išsitraukti ir išgerti. Bet tabletės gulėjo krepšyje, padėtame ant lentynėlės viršuje. Jeigu Kotenė atsistos ir nusiims krepšį, visi keleiviai į ją sužiurs, o kai kurie gal net pažins.

Kotenė vėl užsimerkė ir bandė sutelkti dėmesį į kvėpavimą ir atpalaiduoti kūną, pradėdama nuo kojų pirštų, išjudindama visus raumenis iki pat viršugalvio. Kvėpavo giliai, lėtai, tolygiai, įkvėpdama pro nosį, iškvėpdama pro burną.

Palietę tūpimo taką ratai sužviegė. Lėktuvas du kartus šoktelėjo, paskui sklandžiai nuriedėjo taku. Reaktyvinis laineris sumažino greitį, ir jo variklių kauksmas Kotenei dabar veikiau panėšėjo į gražią serenadą. Dabar ji kvėpavo lengvai, pirštai paleido parankę. Sprandą atvėsino drėgnas prakaitas. Kotenė nugrimzdo giliau į sėdynę, džiaugdamasi, kad „blogumas“ — šis žodis jai patiko labiau negu „priepuolis“ — praėjo, tik nebuvo įsitikinusi, ar įveikė jį savo pastangomis, ar tiesiog saugiai nutūpus stresas sumažėjo iki pakenčiamo lygio. Viskas gerai: ji ant žemės.

Naujoji užduotis nežadėjo nieko ypatinga, tačiau už ją mokėjo kaip laisvai samdomai žurnalistei, be to, ji padėjo atgauti šiek tiek pagarbos. Prieš metus Teksase ištikusi nesėkmė jai kainavo darbą NBC, įvaizdį ir žmonių pasitikėjimą. Negana to, jai iš po kojų buvo ištrauktas savigarbos kilimėlis. Tokioje padėtyje atsidūrusi daug tikėtis negalėjai.

Galop Kotenė išgirdo tyliai skimbtelint išsijungiantį užrašą „Prašom užsisegti saugos diržus“. Ji palaukė, kol tarpueilis liko tuščias ir visi keleiviai išlipo iš lėktuvo. Tik tada atsistojo ir paėmė nuo viršutinės lentynėlės krepšį. Kilo mintis jį atsisegti ir išsiimti lorazepamo, bet susilaikė.

Jai lipant ant trapo lėktuvo įgula atsisveikino, kaip reikalavo instrukcija. Kotenė mandagiai linktelėjo ir nutaisė šypseną — pati žinojo, kad ji veikiausiai atrodo nenuoširdi, bet nieko daugiau nepajėgė iš savęs išspausti.

Eidama oro uosto pastatu atsiimti bagažo Kotenė išsitraukė iš kišenės mobilųjį telefoną. Atvožė dangtelį norėdama adresų sąraše rasti Polą Deivisą. Vos įjungusi telefoną pamatė, kad praleistas vienas skambutis. Ji nuspaudė mygtuką, ir ekranėlyje pasirodė Džono Tailerio pavardė.

Kotenei užteko ją pamatyti, ir širdis ėmė plazdenti. Ji prisimerkė ir mintyse bemat pamatė tamsiai mėlynas jo akis. Dieve, kaip jo pasiilgo! Ji žinojo: jeigu jis nebūtų kunigas, jųdviejų gyvenimas būtų susiklostęs kitaip.

Kotenė nuspaudė mygtuką norėdama jam paskambinti, bet iškart atšaukė skambutį: kai kalbėdavo su Džonu, norėdavo būti susikaupusi ir niekur neskubėti. Ne metas tai daryti, kai maklinėji oro uoste.

Mobiliojo telefonų sąraše rado Polo Deiviso pavardę. Jis buvo operatorius, su kuriuo dirbo vykdydama paskutinę užduotį — sudilusio skatiko nevertą reportažą apie tai, ar nustatant senovinės relikvijos autentiškumą reikia kreipti dėmesį į joje aptiktą fluoridą. Pasak vienų, fluoridas yra medžiaga, šiais laikais dedama į vandentiekio vandenį. Taigi jei jo randama kokiame dirbinyje, tai įrodo, kad jis klastotė. Šios teorijos priešininkai klausė: ką paprastai daro žmogus, radęs senieną? Nuplauna ją vandeniu iš čiaupo — štai ir atsiranda fluorido pėdsakai. Esmė ta, kad tie dalykai nerūpėjo niekam, tik saujelei archeologų, be galo mėgstančių rietis ir šaipytis vienas iš kito ir bandančių įrodyti savo pranašumą prieš kolegas. Plačiajai visuomenei tie dalykai buvo nė motais. Juodu su Polu smagiai prisijuokė rengdami reportažą. Todėl gavusi šią užduotį ji pakvietė Polą filmuoti jai medžiagą, o jis savo ruožtu susitarė su Niku Maikelsu, draugu garso operatoriumi, susitikti su jiedviem Limoje.

Kotenė buvo beišsiunčianti Polui žinutę, bet išgirdo pažįstamą balsą.

— Kotene!

Pakėlusi akis pamatė Polą Deivisą — braudamasis pro minią salėje jis mojo ranka. Jis priėjo, ir Kotenė pasisveikindama jį apkabino.

Polas buvo aukštas, lieknas, tamsiai rudų plaukų. Iš paskos jis tempėsi vaizdo aparatūrą, sukrautą į apkaustytą sidabrinę dėžę — Kotenė prisiminė ją iš paskutinės jųdviejų užduoties.

— Susipažink — Nikas Maikelsas, — pristatė Polas palydovą. — Geriausias garso operatorius į pietus nuo Oberno Alabamos valstijoje. Be to, ruošia puikų mėsos troškinį su aitriosiomis paprikomis.

Kresnesnis už Polą Nikas rudus plaukus buvo susitepęs geliu, kad atrodytų pasišiaušę ir styrantys į visas puses, o jo akys intriguojančiai, šelmiškai žioravo.

— Tigras?2 — spausdama Nikui ranką tarė Kotenė. — Aš pati Vilpišė3 — gimiau ir augau Kentukyje.

— Atleidžiu tau už tai, Kotene, — nusišypsojo Nikas.

— Dėkoju. Kiek laiko turime iki lėktuvo į Kuską?

— Lygiai tiek, kad išlenktume po garsųjį Limos kokteilį pisco sour, — atsakė Polas mostu rodydamas į barą salėje.

Po trumpo skrydžio į Kuską trijulė įlipo į traukinį. Jos laukė septyniasdešimties kilometrų kelionė į Maču Pikčų — penkioliktame amžiuje statytą senovės inkų miestą-tvirtovę. Pirmiausia stačiu, vingiuojančiu keliu jie pasiekė Agvaskaljentą. Kotenė gailėjosi, kad jie nepakratė kišenių ir nevažiavo prabangiu traukiniu, pavadintu Hiramo Binghamo — Maču Pikčų atradusio amerikiečių tyrėjo — vardu. Vaizdai tiesiog gniaužė kvapą, nors į juos žiūrint barškėjo dantys.

Agvaskaljente jie sėdo į autobusą. Iš pradžių šis važiavo palei Urubambos upę, paskui įveikęs nemažai staigių posūkių pakilo į kalną ir pasiekė kelionės tikslą, apsuptą debesų pustrečio kilometro aukštyje.

— Ar galėsime apsidairyti, kol čia būsime? — paklausė Polas, kai jie išlipo iš autobuso netoli Maču Pikčaus.

— Vargu ar užteks laiko, — atsakė Kotenė, kai jie stačiais laiptais kopė į turistų priėmimo aikštelę. — Apie pusę trijų Šventyklos viešbutyje susitiksime su vedliu. O iš ten laukia varginanti poros valandų kelionė pėsčiomis iki galutinio tikslo.

Vis dėlto jiems bent jau pavyko rasti laiko tam, ką Nikas pavadino auksiniu kadru. Prie Prižiūrėtojo lūšnelės Kotenė išsitraukė savo skaitmeninę kamerą Canon elph ir paprašė pro šalį einančio turisto nufotografuoti juos tris taip, kad fone matytųsi Maču Pikčus.

— Gaila, kad neturim daugiau laiko, — prieš pasukant į Šventyklos viešbutį tarė Kotenė.

— Gal turėsim grįždami, — atsakė Polas. — Būtų apmaudu sukorus tokį kelią nė kiek čia nepabūti.

Jis smalsiai apsidairė.

— Kaip, jūsų manymu, inkai visa tai pastatė?

— Jiems padėjo kokamedžio lapai, — atsakė Nikas.

— Tie lapai buvo inkų didikų ir žynių privilegija, — paprieštaravo Kotenė.

— Vis tiek galiu lažintis, kad valstiečiai vieną kitą lapą nusigvelbdavo, — nenusileido Nikas.

— Mums reikėtų paragauti jų parduodamos arbatos, verdamos su kokainmedžio lapais, — tarė Polas. — Sako, ji padeda nuo kalnų ligos.

Jis kreipėsi į Kotenę:

— Ką žinai apie gyvenvietę, į kurią vykstam?

Kotenė gūžtelėjo pečiais.

— Žinau tik, kad ją neseniai aptiko ir vis dar tiria. Niekas nežino, kas ją pastatė ar kas nutiko jos gyventojams.

— Skamba šiurpiai, — tarė Nikas.

Puiku, pamanė Kotenė. Kaip tik tai, ko man reikia.

RIPLIS

Lesteris Riplis mirksėjo stovėdamas Ilinojaus universiteto Čikagoje Fizikos fakulteto vyrų tualete, ir jo skruostais sruvo ašaros. Kaskart, kai kišdavosi į akį prakeiktą kontaktinį lęšį, jis baisiai snargliuodavosi ir ašarodavo. Lesteris užspaudė smiliumi vieną šnervę ir išsišnirpštė į praustuvę. Paskui išsišnirpštė užspaudęs kitą šnervę. Jis visuomet taip vargdavo, kol įstatydavo lęšį. Kodėl ta procedūra negali būti paprastesnė?

Lesteris vėl uždėjo lęšį ant piršto galiuko. Nubraukė atgal nešvarius šviesius plaukus ir veidrodyje stebėjo, kaip kiša lęšį vis arčiau akies. Jis bandė įsivaizduoti, kad lęšis — liliputų akvariumas. Aišku, be žuvelės. Kai iki taikinio liko vos centimetras, abi akis ėmė perštėti, o nosis varvėti. Lesteris sučiaupė storas lūpas, kad putlūs žandai prisitrauktų arčiau skruostikaulių ir kiek įmanydamas plačiau atmerkė žydras akis. Pagaliau po pirmo prisilietimo lęšis prilipo prie akies obuolio. Lesteris vėl pamirksėjo ir nusišluostė akis nosine, kurią buvo pasikabinęs ant praustuvės krašto. Tada prisimerkė, suraukė nosį. Dabar bent jau matė. Kairės jo akies regos aštrumas buvo 20/20, dešinės — tik 20/200. Matė ja prastai ne dėl nelaimingo atsitikimo ar traumos — ji visada buvo silpna. Nuo mažų dienų jis nesugebėdavo išlaikyti pusiausvyros, klupinėdavo, kliūdavo už daiktų, tad buvo puikus taikinys mušeikoms. Iš pradžių akiniai pataisė jam regėjimą, bet tapo dar viena keistenybe, dėl kurios prie jo kabinėdavosi kiti vaikai. Tėvas norėjo, kad „tas vaikiščias“ užsigrūdintų, atsilygintų skriaudėjams, nebūtų toks ištižėlis. Bet motina suprato Lesterį. Ji nuslėpė pinigų, paskui vienuolikto gimtadienio proga nupirko jam kontaktinį lęšį.

— Tik nesakyk tėvui, — įspėjo ji.

Tai nutiko prieš septyniolika metų, bet jis iki šiol nepriprato prie to prakeikto daikto. O dar keisčiau, kad tėvas nieko nepastebėjo.

Lesteris pažiūrėjo į laikrodį. Jis atėjo per anksti: dar tik dvi, o pokalbis dėl darbo paskirtas be penkiolikos trys. Nieko baisaus. Jam reikėjo to papildomo laiko. Jo turėdamas jautėsi saugus. Juk maršrutinis autobusas galėjo vėluoti. Pakeliui galėjo įvykti avarija. Lesteris galėjo suviduriuoti, jį galėjo užpulti dilgėlinė ar šienligė — tada jam būtų reikėję laiko, kol pradės veikti imodiumas, cetirizinas ar klaritinas. Galėjo nutikti daugybė negerų dalykų, ir jis būtų pavėlavęs. O tada apie darbą galėjo nė nesvajoti.

Lesteris sulankstė nosinę į kvadratėlį, padėjo ją ant praustuvės krašto, patapšnojo tris kartus, apvertė kita puse ir vėl patapšnojo skaičiuodamas balsu: „Vienas, du, trys.“ Tada įsikišo į kairę užpakalinę kelnių kišenę.

Paskui nusiplovė rankas: tris kartus sudavė per muilo dozatorių ir išsimuilavo delnus. Nusiskalavo muilą tris kartus pakišdamas po čiaupu. Kad išsidžiovintų, iškėlė virš galvos ir nukratė, o galiausiai nusibraukė į kelnių šonus.

Lesteris Riplis pakėlė didelį savo krepšį nuo grindų — jis buvo pasirengęs.

Paėjęs koridoriumi rado kabinetą, į kurį jam buvo liepta prisistatyti. Pastatas buvo senas, medinės grindys sodrios kolumbiškos kavos spalvos, tinkuotos sienos — nelygios, vietomis apsilaupiusios. Medinės kambario durys buvo beveik tokios pat tamsios kaip grindys. Šviesa sklido pro matinio stiklo langelį ir viršulangį.

Priešais duris Lesteris stabtelėjo: kažin ar jam reikia belstis, ar įeiti nepranešus.

Jis pabeldė.

— Užeikite, — išgirdo moters balsą.

Lesteris pasuko rankeną ir atidarė duris.

— Laba diena, — tarė. — Aš esu Lesteris Riplis. Atėjau kalbėtis dėl darbo su daktaru Osbornu.

Sekretorė net nepakėlė akių.

— Sėskitės. Jūs atėjote per anksti.

— Žinau, — atsakė Lesteris sėsdamasis ant plastiko kėdės prie priešingos sienos. Jis įkišo ranką į krepšį ir iš kelių žurnalų bei knygų išsirinko žurnalą „Fizikos apžvalga“. Atvertė ties straipsniu „Gravitacinės bangos atviroje de Siterio erdvėje“. Buvo skaitęs jį gerą dešimtį kartų. Bet straipsnis Lesteriui patiko. Jo autorius buvo Stivenas Hokingas, bendraautoriai — Tomas Hertogas ir Nilas Turokas. Viešpatie, Hokingo veikalus jis galėjo skaityti ištisą dieną. Lesteris tiesiog dievino Stiveną Hokingą — šis gal nežinojo, kad Lesteriui buvo dar ir patarėjas. Daugybę kartų Lesteris klausė savęs: „KTAEH?“ — Kaip tokiu atveju elgtųsi Hokingas? Šiurpas ėmė pagalvojus, kiek daug bendra jie turi. Abu gimė sausio aštuntą. Antras abiejų vardas buvo Viljamas. Abiejų tėvai norėjo, kad jie taptų medikais, bet Lesteris su Stivenu pasirinko matematiką, o ilgainiui fiziką, konkrečiai — teorinę fiziką. Abu turėjo sveikatos sutrikimų, tik Hokingo šoninė amiotrofinė sklerozė buvo blogiau negu sumauta Lesterio akis.

Straipsnį jis skaitė taip pat įdėmiai kaip pirmą kartą. Baigęs pažiūrėjo į laikrodį, paskui į uždarytas kabineto duris sekretorei už nugaros mintyse spėliodamas, ką ten veikia Osbornas. Apsidairė po kambarį ir nusprendė paskaityti dar ką nors. Lesteris išsirinko komiksą iš savo kolekcijos — „Žaliasis Žibintas: atgimimas“. Skaityti apie Moterį-Katę, Supermeną ir Žaliąjį Žibintą Lesteriui buvo taip pat įdomu, kaip Hokingo, Boro ir Einšteino kūrinius.

— Daktaras Riplis?

Klausė vyras, atidaręs kabineto duris.

— Daktaras Osbornas? — stodamasis atsakė Lesteris, ir komiksas nusklendė ant grindų.

Osbornas įsmeigė akis į komikso viršelį. Šiurpiomis, krauju varvančiomis raidėmis buvo užrašytas pavadinimas: NEŠVENTA TREJYBĖ.

Lesteris suprato, kad darbo negaus.

RADINYS

Inkų tautybės vedlio vardas Čamis kečujų kalba reiškė „mažas“, „žemas“. Jis toks ir buvo — Kotenė spėjo, maždaug metro ir šešiasdešimties centimetrų ūgio. Jis buvo liesas, raumenų neslėpė glaudžiai aptempusi rudai rausva oda. Jis tuoj pat jiems pasigyrė mokantis tris kalbas ir pasakė pageidaujantis būti vadinamas Chosė. Kotenė nusprendė, kad jo kalbų mokėjimas labai pravers: beveik visi Peru kalbėjo ispaniškai, inkai mokėjo kečujų kalbą, o nemažai ir kečujų, ir ispanų.

Chosė atsivedė kitą, aukštesnį, vyrą. Jis padėjo nešti mantą, bet, matyt, nemokėjo angliškai.

Džiunglėse iškirstas takas vedė kalnuota vietove. Kartais augmenija buvo tokia tanki, kad jie dusdavo.

Netoli galutinio kelionės tikslo jie išsuko į menkesnį taką, paženklintą prie medžio prikaltu raudonai nudažytu rąstgaliu. Paėję gal penkiolika metrų nelygiu, vietomis užžėlusiu taku jie sustojo.

— Rimanku, — tarė Chosė. Jis paaiškino, kad gyvenvietė tik pradėta tirti, bet daktaras Karlas Edelmanas, ekspedicijos vadovas, nori, kad Kotenė ir jos palydovai pakeliui bent dalį šios gyvenvietės pamatytų.

— Ką reiškia Rimanku? — paklausė Kotenė.

— „Jie kalba“, — atsakė Chosė.

Trumpai pailsėjęs ir šį bei tą apžiūrėjęs būrelis patraukė toliau į pagrindinę stovyklą. Ją pasiekė tik į pavakarę. Saulė nusileido žemiau kalnų, tad jau temo. Kotenė, Polas ir Nikas nuo didelio aukščio jautėsi pavargę ir gaudė kvapą.

— Nieko nuostabaus, kad šios gyvenvietė taip ilgai niekas neaptiko, — tarė Nikas nusimesdamas kuprinę ir žiopčiodamas. — Po šimts, man rodos, užkopiau į patį dangų. Čia net panašu į dangų — debesys tokie žemi ir tankūs.

Chosė pamojo jiems eiti toliau ir nusivedė pas daktarą Edelmaną. Šis paspaudė ranką atvykėliams stovėdamas prie sulankstomojo staliuko priešais savo palapinę.

— Malonu susipažinti, — ištarė jis kiekvienam.

Kotenei jis pasirodė kiek pasipūtęs ir nedraugiškas, bet gal tik dėl savo britiško kraujo. Kita vertus, gal tarp knygų, uolienų ir žemių jis jautėsi patogiau negu bendraudamas su žmonėmis.

Edelmanas atitiko stereotipišką akademiko archeologo įvaizdį ir nepanėšėjo į filmuose vaizduojamus nuotykių ieškotojus. Aukštas, liesas, blyškios odos, seniai nekirptais tamsiais plaukais — jų sruoga buvo užkritusi ant kairės kaktos pusės. Erolis Flinas, nusprendė Kotenė, tik ne toks gražus. Įspūdį vainikavo angliškas akcentas.

Kai visi prisistatė ir pasišnekėjo apie visokius nereikšmingus dalykus, Edelmanas paprašė Chosė parodyti Kotenei ir operatoriams, kur jie gyvens — nedideles gelsvai rudas palapines su audeklo skiaute vietoj durų. Pirmojoje buvo brezentinė sulankstomoji lova su nedidele, standžia porolono pagalve, dujinė lempa, tualetinio popieriaus ritinėlis ir baltas plastiko kibiras. Į jį buvo įpilta truputis vandens.

— Išvietė ten, — rodydamas į kitą stovyklos pusę tarė Chosė. — Jei norite privatumo — naudokitės kibiru, — mostelėdamas į jo pusę pridūrė jis.

— Puiku, — atsakė Kotenė mesdama vieną iš savo krepšių į palapinės kampą. Vadinasi, esi pasiryžusi viskam, kad tik gautum darbą, Kotene Stoun, svarstė ji mintyse. Turėsi ką prisiminti.

Kalnuose nusileidus prieblandai, Kotenė apžiūrėjo stovyklą. Edelmanas turėjo atskirą palapinę, kiek didesnę už kitas. Vadas tarp savo indėnų, pamanė ji. Šalia jo palapinės tuščia stovėjo kita. Chosė paaiškino, kad joje gyvena Ričardas ir Maraja Hapsburgai, ekspedicijoje dalyvaujantys amerikiečiai. Neseniai jie grįžo į Jungtines Valstijas išrūpinti daugiau dotacijų šiai gyvenvietei bei Rimanku tirti ir kasinėti. Nikas ir Polas gavo po atskirą palapinę netoli Kotenės. Stovyklos viduryje stovėjo palapinė-valgykla, antra tokia — kasėjų stovyklavietėje; ją nuo pagrindinės skyrė medžių siena. Tolimajame stovyklos gale prasidėjo takas, vedantis į senovės gyvenvietę. Kotenė patraukė tuo taku — siauru ruožu, iškapotu ir iškirstu miške. Netrukus pasirodė pirmi griuvėsiai. Tarp yrančių sienų bei gerokai padūlėjusių nuo saulės ir lietaus inkų meistrų raižinių it kažkokios senovinės jūrų pabaisos čiuptuvai rangėsi storos medžių šaknys.

Kotenė susižavėjusi spoksojo bandydama įsivaizduoti, kaip čia viskas atrodė prieš penkis šimtus penkiasdešimt metų, kai tuo pačiu taku vaikštinėdavo inkų didikai. Sėdėdama ant uolos atodangos ji mėgavosi įstabiu reginiu, kol jis susiliejo su tamsa.

Per kelias dienas Kotenė sužinojo, kaip amerikiečių ir britų archeologų grupė aptiko karališkojo miesto liekanas. Šį dingusios inkų civilizacijos brangakmenį aukštai drėgnuose visžaliuose Peru miškuose seniai slėpė beveik neįžengiama augmenija. Kasinėdami archeologai atidengė įspūdingą šventyklų, observatorijų ir gyvenamųjų pastatų kompleksą, rado gerai išsilaikiusių audinių.

Kotenė, Polas ir Nikas dirbo kamuojami kalnų ligos, nuolatinės kiaurai persmelkiančios drėgmės ir vėsos. Jie fotografavo, filmavo kasėjus, ėmė interviu iš Edelmano, Chosė bei kitų čiabuvių. Ištisas valandas jie fiksavo vaizdajuostėse ekspedicijos atidengtas miesto dalis.

Kai buvo nufilmuoti visi sąraše numatyti vaizdai ir paimti visi reportažui reikalingi interviu, Kotenė pasakė Polui ir Nikui, kad to, ką turi, pakaks — jie pargabens viską į Limą ir atiduos Peru televizijos kanalui. Likti čia toliau nėra reikalo. Polas ir Nikas jai pritarė: jie pasiilgę tikro maisto, tikrų lovų ir tikro oro — bent jau oro, kuriame būtų daugiau deguonies.

Išvykimo išvakarėse Kotenė po pietų išėjo pasivaikščioti už stovyklos, norėdama viską apmąstyti ir įvertinti. Užduotis buvo menka ir prastai apmokama. Nieko, kuo galėtų pasigirti ar papuošti savo darbų sąrašą. Turimos medžiagos ji net nemontuos — viską, kas nufilmuota, atiduos ir grįš namo.

Stovyklos pakraštyje ji pamatė tarp dviejų medžių pririštą hamaką ir jame išsitiesė. Ką ji darys grįžusi? Rodės, dabar ji gauna tik vieną šūdiną darbą po kito, ir net tuos retai.

Kotenė įsmeigė žvilgsnį į dangų.

— Ko gi tu iš manęs nori?

Ji nesimeldė — netikėjo, kad maldos gali padėti. Bet jai reikėjo atsakymų iš kažko — negyvo ar gyvo, didingesnio už ją pačią.

— Tik pasakyk, ko iš manęs nori.

Jai pasirodė, kad debesys patamsėjo.

— Gal duosi man ženklą? Tiks bet koks.

Kotenė užsimerkė pamaniusi, kad gali leisti sau mažumėlę nusnūsti.

— Greičiau ateikit! — pasigirdo šauksmas iš kitos stovyklos pusės. — Mes kai ką radom. Haku! Haku!

Netikėtai pažadinta iš apmąstymų Kotenė atsisėdo ir nuleido kojas ant žemės.

Daktaras Karlas Edelmanas už kelių žingsnių atsistojo ir padėjo ant sulankstomojo staliuko dirbinį, kurį apžiūrinėjo.

— Kas nutiko, Chosė? — paklausė ji.

Kotenė žiūrėjo, kaip Chosė įlekia į stovyklą. Ji jau žinojo, kad šis indėnas yra ne tik vedlys, bet podraug ir kasėjų prižiūrėtojas.

— Utqhay. Paskubėkit. Turit tai pamatyti. Eime. Haku.

Chosė vėl prašneko gimtąja kečujų kalba, kad suprastų visi jį girdintieji. Mostaguodamas rankomis jis šaukė:

— Mana ininan kay! Neįtikėtinas daiktas! Įsakiau niekam jo neliesti, kol ateisite jūs, daktare Edelmanai.

Chosė apsisukęs nurūko, Edelmanas nuskubėjo jam pavymui. Kotenė su prisidėjusiais prie jos Polu ir Niku patraukė iš paskos. Gal tas Chosė ekstazę sukėlęs daiktas padarys filmuotą medžiagą kur kas įdomesnę ir įtikins Peru televizijos kanalą duoti jai dar vieną užduotį.

Eidama dabar jau gerai pramintu taku Kotenė užuodė aitrų pūvančių lapų kvapą. Čia, taip aukštai, viskas buvo amžinai drėgna nuo debesų, kabančių iš visų kalnų pusių.

Netrukus iš rūko išniro pirmi griuvėsiai. Per kelias pastarąsias dienas buvo atidengtas nedidelis statinys, Edelmano manymu, skirtas apeigoms. Chosė nenustodamas šūkaloti atatupstas įbėgo į kasinėjimų vietą ir pasuko prie statinio.

Pasirodžius Edelmanui, kasėjai nutilo.

— Štai čia, — tarė Chosė modamas ranka į iškastą griovį apspitusius vyrus vario spalvos oda.

— Traukitės! — sušuko jis. — Kutiriy. Praleiskite daktarą Edelmaną!

Ekspedicijos vadovas atsiklaupė prie griovio.

— Teptuką! — paliepė jis ištiesdamas ranką.

Chosė lyg koks chirurgo asistentas padavė jam teptuką dešimties centimetrų pločio šeriais.

Karlas Edelmanas atsargiai nubraukė ploną rausvų žemių sluoksnį. Kotenė stovėdama už jo palinko į priekį, kad pamatytų, kas guli griovio dugne. Ji išgirdo, kaip jis klūpodamas pratisai įkvepia.

— Kas ten? — paklausė Kotenė, o per petį pasiteiravo Polo: — Filmuoji?

Šis linktelėjo galvą ir įjungė ryškų skaitmeninės Sony vaizdo kameros prožektorių. Tylus juostos sukimo mechanizmo gausmas sumišo su vėjo šniokštimu medžių viršūnėse.

Kai Kotenė vėl atsigręžė į Edelmaną, jos akį patraukė spindinti šviesų vaivorykštė. Net pro prilipusias žemes ji pamatė kažkokį daiktą, iš pažiūros visai nesiderinantį su šiais senovės paminklais. Jis sugavo saulės spindulius pro tankių debesų properšą ir atspindėjo juos akinamų spalvų kibirkštėlėmis.

Edelmanas išsitraukė iš kišenės mentelę ir atsargiai atkasė daikto kraštus.

Stiklas? — pamanė Kotenė.

Supurenęs žemes Edelmanas pakišo mentelę po radiniu ir jį kilstelėjo.

— Duokit į ką suvynioti.

Chosė išvertė paliepimą, ir vienas iš darbininkų atmetė archeologui rankšluostį.

Vikriai, kaip gali tik daugiametę patirtį turintis žmogus, Edelmanas iškėlė radinį ir įvyniojo į audeklą.

— Nuostabu, — sušnabždėjo jis. — Kai Ričardas su Maraja grįš, negalės...

— Kas čia? — paklausė Kotenė.

Edelmanas atsistojo glausdamas radinį prie krūtinės it suvystytą kūdikį.

— Per šitiek darbo metų nebuvau matęs nieko panašaus.

KRIŠTOLO LENTELĖ

Tamsai nusileidus virš kalnagūbrio oras atvėsdavo. Dienomis skaisčiai šviesdavo saulė, būdavo šilta, bet sutemus temperatūra nukrisdavo iki dešimties laipsnių Celsijaus ar dar žemiau. Kotenė sužvarbusi standžiai apsimuturiuodavo skranda su gobtuvu. Tokiais vakarais visžalį Peru mišką apgaubdavo ūkana ir paslapties šydas. Pasak Chosė, kai kurie čiabuviai tiki, kad debesyse yra vartai į kitą pasaulį.

Kotenė girdėjo prislopintus vietos kasėjų balsus, kai ji, Polas, Nikas ir Edelmanas susirinko apšviestame plote priešais šio palapinę. Tamsoje burzgė generatorius.

Edelmanas parodė gulinčias ant stalo dvi aplipusias žemėmis kriaukles su išgręžtomis skylėmis.

— Tai čavinų naudoti muzikos instrumentai — ragai, — paaiškino Edelmanas. — Žinoma, kad čavinai buvo pirmieji Peru gyventojai.

Tada jis paėmė įgaubtą per vidurį akmenuką, gulėjusį šalia kriauklių.

— Piesta. Tikriausiai naudota augalo, čia vadinamo vilką, sėkloms grūsti.

— Kas ta vilkai — paklausė Kotenė.

— Tai medis, žaltinis karolmedis. Čavinai pakepindavo haliucinogenines jo sėklas, paskui sutrindavo į miltelius. Jie naudodavo kaulų vamzdelius — arba įkvėpdavo miltelių pro juos, arba vienas kitam įpūsdavo į šnerves.

— Ką jums sakiau apie kokamedžio lapų uostymą? — tarė Nikas. — Šitie vyrukai gaudo kaifą tūkstančius metų.

— Iki šiandien nieko ypatinga šioje vietovėje neradome, — nekreipdamas dėmesio į Niko žodžius kalbėjo Edelmanas. — Aš apžiūrėjau griovyje rastą daiktą prieš pasikviesdamas parodyti jums.

Polas įjungė kameros prožektorių, o Nikas tuo metu sureguliavo savo nešiojamojo garso rašytuvo lygį ir iškėlė Edelmanui virš galvos prie gervės pritvirtintą mikrofoną. Kotenė bandė apeiti stalą, kad geriau matytų, bet Edelmanas buvo uždengęs radinį tamsiai geltona zomša.

— Kitos įžvalgos ir įrodymai bylojo, kad ši vietovė skiriasi nuo kitų, — gurkšnodamas neskiestą Glenfiddich viskį aiškino Edelmanas. Jis turėjo vienintelį stiklą stovykloje, nes pareiškė, kad būdamas konservatyviai auklėtas britas negali gerti gero viskio iš plastiko puodelio — nepridera.

— Kokie įrodymai? — paklausė Kotenė.

— Akivaizdžiausias, pirmas stulbinantis mūsų pastebėtas faktas buvo tas, kad po pirmųjų čia gyvenusių inkų buvo didelis laiko tarpas, kai čia niekas negyveno. Matyt, pirmieji čia gyvenę inkai staiga išsikraustė. Dingo. Nuo tų laikų žemėje nėra jokių radinių iki naujausio apsigyvenimo čia.

— Kodėl jie taip išsidangino? — paklausė Kotenė.

— Geras klausimas.

— Gal juos išnaikino kita gentis, — spėjo Polas.

Edelmanas gūžtelėjo pečiais.

— Gal, bet nėra jokių kapų, jokių antkapių ar žmonių palaikų — tik neseniai čia gyvenusiųjų.

— Ar tai ne keistoka, turint galvoje, koks miestas didelis? — paklausė Kotenė.

— Kad nėra kapų — keistoka. Kad gyventojai dingo — keista, bet nėra negirdėta. Per istoriją tai nutiko nemažai kartų. Didelė kultūra ar civilizacija išnyksta tiesiog žaibiškai. Galbūt mums niekados nepavyks tiksliai išsiaiškinti, kas privertė tuos žmones palikti miestą. Geras ir, ko gero, jums žinomas pavyzdys yra jūsų Amerikos pietvakarių indėnai anasaziai.

— Uolų gyventojai? — pasitikslino Polas.

— Taip. Kaip daug senovės civilizacijų jie buvo išradinga, greitai sugebanti prisitaikyti tauta, staiga dingusi be jokio pėdsako. Gal taip įvyko dėl nederliaus, sausros, ligos ar konflikto.

Edelmanas linktelėjo Polui.

— Tiesa yra ta, kad niekas gerai nežino, kodėl kai kurios iš šių civilizacijų dingsta. Nesama jokių požymių, kad gyventojų būtų ėmę mažėti laipsniškai, o taip būtų atsitikę nederliaus ar sausros atveju. Vieną dieną jie čia, kitą — nė kvapo.

— Rodos, turint šiuolaikinį mokslą ir techniką tokios paslaptys turėjo būti išaiškintos, — tarė Kotenė.

— Taip atrodo, sutiko Edelmanas. — Kartais nedideli pavieniai būreliai gyventojų lieka, bet dažniausiai visi dingsta be pėdsako. Susimąstykit, pavyzdžiui, apie Atlantidą. Platonas rašė, kad tokios esama, bet jeigu ji buvo, kas jai nutiko?

Edelmanas pasukiojo galvą, pamasažavo kaklą, bet zomšos vis nenuėmė nuo radinio.

— Iš kai kurių kitų dirbinių, mūsų rastų čia, galima spėti, kad žmonių šioje vietovėje gyventa gal net tūkstančiais metų anksčiau už inkus ir čavinus, — kalbėjo archeologas. — Kai kurie radiniai byloja apie visai kitokią, kol kas nežinomą kultūrą. O dabar dar šis radinys. Šis neįtikėtinas gaminys sukelia dar didesnę maišatį sprendžiant apie šios vietovės gyventojus. Kai Ričardas ir Maraja grįš, reikės viską permąstyti.

— Ar kalbėjotės su jais? — paklausė Kotenė ir gurkštelėjo alaus Cristal. Šis perujietiškas alus ne itin malšino troškulį. Ji mieliau būtų išgėrusi savo mėgstamos degtinės Absolut, tad pasigailėjo nepasičiupusi poros miniatiūrinių buteliukų skrisdama iš Fort Loderdeilo į Limą. Nors jai labiausiai patikdavo gerti ją tiesiai iš šaldymo kameros, mielai būtų gurkšnojusi ir vakare atšaldytą vien vėsaus kalnų oro.

— Žinoma, — atsakė Edelmanas. — Skambinau jiems palydoviniu telefonu. Vos tik jie parengs prašymą dėl dotacijos, pirmu lėktuvu grįš į Limą. Ričardas pyktelėjo, kad nebuvo čia, kai aptikom radinį. Jis dirba vietoj atostogų. Darbas teikia jam malonumą.

Ričardas Hapsburgas — Jeilio universiteto antropologas, o jo žmona Maraja — prekiautoja meno kūriniais ir profesionali prašymų dėl dotacijų rašytoja. Jeilio archyvuose nagrinėdamas garsiojo tyrėjo Hiramo Binghamo 1911 metų ekspedicijos užrašus Ričardas aptiko paminėtą antrą vietovę. Binghamas nusprendė, kad ji nesvarbi, ir apie ją paskelbė per mažai informacijos, kad ja galėtų pasinaudoti kiti. Pasitelkęs į pagalbą naujausius terminio vaizdo technikos laimėjimus Hapsburgas ir jo Jeilio specialistų grupė nustatė labiausiai tikėtinas paslaptingos vietovės koordinates. Ištisas savaites kapoję tankią augalijos sieną, Hapsburgas, Edelmanas ir jų kasėjų komanda pagaliau išvydo pamirštą miestą.

— Štai kodėl man kyla tiek daug klausimų apie šią vietovę, — tarė Edelmanas. Vienu rankos mostu jis nutraukė zomšą ir vėl susmuko ant kėdės. — Pasigrožėkite.

Kotenė įsmeigė akis į daiktą ant stalo, ir jai atvipo žiauna iš pagarbios baimės.

Dirbinys buvo krištolinis — toks permatomas ir žvilgantis, kad galėjai palaikyti skystu. Jis buvo stačiakampis, maždaug penkiolikos ir dvidešimt penkių centimetro kraštinių, apie pustrečio centimetro storio.

— Gražu, — sušnabždėjo Kotenė. — Neapsakomai gražu.

Krištolas atspindėjo kameros prožektoriaus šviesą pluoštais, panašiais į visų vaivorykštės spalvų voratinklių gijas.

— Pereik čia, Polai, — tarė Kotenė neatitraukdama akių nuo dirbinio. Jo paviršius buvo išmargintas įmantriais ženklais. Viršuje kažkas išgraviruota — glifai4 ar simboliai — o apatinėje pusėje buvo taškų ir brūkšnių virtinės.

— Ar galiu paliesti? — paklausė ji.

Edelmanas linktelėjo ir kalbėjo toliau:

— Antropologiniai duomenys rodo, kad kvarco kristalai praeityje atliko ir vis dar atlieka svarbų vaidmenį Peru šamanų apeigose. Bet šis daiktas... nieko panašaus aš nė negalėjau įsivaizduoti. Gal jis paaiškina, kodėl jie taip žavisi kristalais. Ar jūs gerai išmanote apie kristalus, panele Stoun?

— Ne itin. Žinau tik pagrindinius dalykus iš mokyklos kurso.

Ji perbraukė pirštais nugludintą paviršių.

— Meistriškai pagaminta.

Kotenė išsitraukė iš kišenės skaitmeninę kamerą ir keletą kartų nufotografavo lentelę iš arti.

— Taip, — pritarė Edelmanas ir pasitraukė į šalį, kad Polas galėtų filmuoti geresniu kampu. — Lentelė sveria kiek daugiau negu keturis kilogramus. Manau, ji išpjauta iš vientiso kvarco kristalo. Pažiūrėjau pro didinamąjį stiklą ir nusprendžiau, kad ji išpjauta kryptimi, priešinga natūraliai kristalo ašiai. Visi dirbantys su kristalais, ypač skulptoriai, kuriantys iš kristalų, puikiai žino apie šią ašį — ji lemia molekulinę kristalo simetriją. Jei pjausi priešinga kryptimi, kristalas subyrės. Net šiuolaikiškiausios technologijos kristalams pjauti — itin modernūs lazeriai ir panašūs dalykai — ne visada sugeba atlikti šią užduotį.

— Bet ar ši lentelė nebuvo pagaminta prieš šimtus metų? — paklausė Kotenė.

— Matydamas tuos ženklus spėju, kad veikiau prieš tūkstančius, — atsakė Edelmanas.

Neatitraukdamas akių nuo lentelės jis patapšnojo pirštais į smakrą.

— Neseniai kalbėjau su Ričardu Hapsburgu telefonu ir klausiau, koks įrankis ar apdirbimo būdas galėjo būti panaudotas lentelei pagaminti. Jis perskambino man maždaug prieš pusvalandį. Sakė pasitaręs su kolegomis. Pradinė teorija: kristalas ir glifai turėjo būti išpjauti deimantais, o smulkesnės detalės išraižytos smėlio ir vandens mišiniu. Aišku, darydami išvadą jie rėmėsi mano pasakojimu, nes iš čia siųsti vaizdų neturiu galimybės.

Archeologas nutilo ir gurkštelėjo škotiško viskio.

— Jeigu jis teisus, teks spręsti dar vieną keblų galvosūkį: patyrusiam meistrui būtų neužtekę viso gyvenimo — būtų reikėję šimto metų ar daugiau — pabaigti tokį darbą.

Jis suglumęs mostelėjo į lentelės pusę.

— Nuostabu, bet aš nematau nė menkiausio įbrėžimo, iš kurio galėčiau spręsti, koks įnagis naudotas.

— Vadinasi, jūs sakote, kad šios krištolo lentelės tiesiog būti negali, — tarė Kotenė.

— Taigi. Hapsburgas buria patikimus bendradarbius vykti čionai, — atsakė Edelmanas. — Reikia, kad į šį dirbinį pasižiūrėtų visas būrys ekspertų.

— Ar jis jau kalbėjo su žiniasklaidos atstovais?

— Ne. Turėsime geriau patikrinti, tik tada galėsime paskelbti apie radinį.

Archeologas metė į ją supratingą žvilgsnį.

— Nesijaudinkite, panele Stoun. Jūs gausite teisę į išskirtinį reportažą.

Kotenei dingtelėjo: gal šis reportažas išgelbės jos karjerą. Jai reikėjo kuo daugiau tokių palankių progų.

— Padaryk keletą kadrų ir fotoaparatu, — paprašė ji Polo.

Jis padėjo vaizdo kamerą į šalį ir ėmė fotografuoti skaitmenine Kodak kamera. Kai padarė užtektinai kadrų, linktelėjo Kotenei. Ši davė jam ir Nikui po butelį Cristal.

— Dabar jau ėmėme stumtis į priekį, — jiems susidaužus buteliais tarė Nikas.

Kotenė atsigręžė į Edelmaną, bet pamatė, kad šis giliai susimąstęs. Jis sėdėjo atsitraukęs kėdę toliau nuo stalo ir purtydamas galvą spoksojo į lentelę.

— Kas? — priėjusi prie jo paklausė Kotenė. — Dar kas nors?

Jis nurijo dar gurkšnį škotiško viskio, paskui antrą ir ištuštino stiklą.

— Jei aš suprantu šituos glifus...

— Norite pasakyti, žinote, kas jais parašyta?

— Daugmaž, — atsakė jis pirštu apvesdamas lentelės viršutinės dalies ribas. — Savo interpretaciją grindžiu tuo, kad šie glifai kažkiek panašūs į senovinius zapotekų ir majų užrašus. Visuose ankstyvuose Mezoamerikos raštijos paminkluose naudojami sudėtingi kvadratiniai paveikslėliai.

— Mezoamerikos? Mes esame Pietų Amerikoje, — paprieštaravo Kotenė.

— Taip, bet pasak naujausios teorijos, visos tos senovės tautos keliavo kur kas daugiau, negu anksčiau buvo manoma. Ar ši lentelė pagaminta čia, ar buvo atgabenta iš kur kitur? Į šį klausimą kol kas negaliu atsakyti.

— Vadinasi, jūs nemanot, kad ją pagamino inkai ar čavinai? — paklausė Kotenė.

— Tokios rašto kalbos jie neturėjo, — atsakė archeologas.

— Bet ją turėjo kažkokia tauta, senesnė už čavinus? Iš jūsų žodžių supratau, kad šie rašto kalbos neturėjo, — neatlyžo Kotenė.

— Tikrų tikriausia mįslė, ar ne? — atsakė Edelmanas.

Polas prisikišo alaus butelį prie lūpų, nurijo gurkšnį ir paklausė:

— Jūs teigiate, kad žmonės, pastatę Maču Pikčų ir šį rūmų bei observatorijų kompleksą, neturėjo rašto kalbos?

Edelmanas atlaidžiai nusišypsojo.

— Būtume naivūs, jei manytume, kad rašyti — tai išdėstyti žodžius rašikliu ir rašalu, kaip mes tai darom. Egiptiečiai naudojo akmenį ir papirusą, šumerai ir babiloniečiai rašydavo molyje. O inkai naudojo visai kitą būdą ir medžiagą, ir tai visai logiška, nes jie garsėja savo audiniais. Jie naudojo kipą — mazgelius ant virvučių ir siūlų. Anksčiau buvo manoma, kad kipai tėra apskaitos būdas, bet neseniai atlikti tyrimai rodo, kad tai galėjo būti trimatė rašto kalba, išreikšta septynženkliu dvejetainiu kodu. Ši kalba labai sudėtinga. Neužmirškite: mūsų kompiuterių veikimo pagrindas — taip pat dvejetainiai kodai.

— Inkai naudojo tą pačią technologiją kaip ir šiuolaikiniai kompiuteriai? — nustebo Polas.

Edelmanas linktelėjo.

— Pavyzdžiui, kai rašome elektronines žinutes, kompiuteryje jos egzistuoja kaip aštuonių skaitmenų deriniai — dvejetainis kodas, sudarytas tik iš vienetų ir nulių. Užkoduota žinutė siunčiama į kitą kompiuterį. Šis „išverčia“ ar vėl iškoduoja ją į siuntėjo spausdintą tekstą. Tokią sistemą inkai išrado mažiausiai penki šimtai metų anksčiau, negu Bilas Geitsas paleido į apyvartą Microsoft programinę įrangą.

— Gal mes nesam tokie protingi kaip tariamės, — balsu svarstė Nikas.

— Tikrai nesam, — pritarė Edelmanas. — Veikiau pasipūtę. Ispanai aprašo, kaip sučiupo inką, bandantį paslėpti kipą. Indėnas paaiškino, kad jame surašyti visi geri ir blogi dalykai apie jo gimtinę. Užuot išsaugoję kipą, ištyrę ir iš jo pasimokę, per savo pamaldumą ir tariamą išmintingumą konkistadorai jį sudegino kaip stabmeldžių garbinamą relikviją ir nubaudė vargšą čiabuvį už tai, kad jį turėjo. Tai, kas buvo padaryta toms Naujojo pasaulio kultūroms Dievo vardu, yra žvėriškumas, kurį mes linkę užmiršti. Jos buvo nušluotos nuo žemės paviršiaus.

Edelmanas vėl palinko ir ėmė apžiūrinėti ženklus ant lentelės. Tuo pat metu jis kažką rašė bloknote ir be perstojo purtė galvą, tarsi negalėtų patikėti tuo, ką rašo.

— Kas čia darosi? — kumštelėjęs alkūne Kotenei paklausė Polas.

Kotenė patraukė pečiais.

— Kas, jūsų manymu, čia parašyta? — paklausė ji.

Edelmanas iš karto neatsakė — rašė toliau. Polas klausiamai pažvelgė į Kotenę; jie abu kantriai laukė.

Galop Edelmanas pakėlė akis.

— Jei kažkas prieš tūkstančius metų ėmėsi tokios neįtikėtinai sunkios užduoties sukurti šį įstabų daiktą, jis tikriausiai norėjo pasakyti ką nors labai išmintinga — sutinkate?

Kotenė pakėlė galvą: ji pastebėjo, kad kalnų rūkas aplink tirštėja.

— Taip, — tarstelėjo ji.

— Kaip sakiau, turiu tik apytikslį vertimą, pagrįstą panašiais glifais, kuriuos tyriau, — kalbėjo toliau Edelmanas. — Vis dėlto nuostabiausias dalykas, padedantis man suprasti tuos ženklus, yra tas, kad žinau, kas norėta pasakyti. Tą žinią jau esu girdėjęs, jūs taip pat. Pats krištolas savaime yra neįtikėtina mįslė. Bet šitaip stulbina ne vien žinia, išraižyta lentelėje, o faktas, kad ją rašiusysis iš anksto žinojo apie šį konkretų įvykį.

— Apie kokį įvykį? — paklausė Polas.

— Apie Didįjį tvaną ir Nojaus laivą.

VENATORI

— Pone Vajatai, noriu padėkoti, kad atėjote, nors pakviečiau prieš tiek mažai laiko, — tarė arkivyskupas Felipė Montiagras, Vatikano apaštališkasis nuncijus Jungtinėse Amerikos Valstijose.

— Mane suintrigavo jūsų skambutis, Jūsų Ekscelencija, — atsakė Tomas Vajatas. Jis paspaudė ranką arkivyskupui, aukštam vyrui juodu kostiumu. Iš baltos stačios apykaklės buvo matyti, kad jis dvasininkas, bet niekas jo išorėje nerodė jo diplomatinio rango ar padėties Romos kurijoje.

Vajatas ilgai spėliojo, kodėl tokio aukšto rango diplomatas pakvietė jį atvykti į Vatikano ambasadą dėl siūlomo darbo, kaip jis pamanė, — Šveicarų gvardijoje. Nuo Virgin Atlantic lėktuvo sudužimo prieš metus jis šimtus kartų svarstė, ar neturėtų mesti darbo. Ištisas savaites po to, kai lėktuvas buvo numuštas, jis naktimis nemiegodavo: svarstydavo, ką dar galėjo padaryti, kad įtikintų lakūną apsigalvoti ir nesižudyti. Jis ir anksčiau buvo patyręs keletą nesėkmių, bet dažniausiai susijusių su vienu įtariamuoju ar teroristu. Jos nė iš tolo neprilygo žūčiai 280 nekaltų žmonių, skridusių 45-uoju reisu.

Montiagras mostu paragino Vajatą sėstis, o pats perėjo į kitą rašomojo stalo pusę.

— Nedažnai mums kyla tokių ypatingų poreikių ir galime rasti jūsų lygio ir patirties žmogų.

Šie du vyrai sėdėjo šiuolaikiškame, bet kukliai apstatytame kabinete, įsikūrusiame Vatikano valstybės ambasados Vašingtone, Masačiusetso prospekte, antrame aukšte. Erdvus kabinetas medžio plokštėmis apkaltomis sienomis buvo belangis. Ant sienos Montiagrui už nugaros kabojo didelis popiežiaus portretas.

— O kokie tie ypatingi jūsų poreikiai? — paklausė Vajatas. — Maniau, kad šveicarų gvardiečiu gali tapti tik Romos katalikas, turintis Šveicarijos pilietybę.

— Jūs teisus, pone Vajatai. Ir jeigu samdyčiausi jus į gvardiją, jūs tikrai neatitiktumėte reikalavimų. Bet Vatikano saugumą užtikrina ne vien ši institucija.

Vajatas smalsiai dirstelėjo į Montiagrą spėliodamas, kur šis suka. Nusikaltėlių psichologijos ir tarptautinės teisės mokslinius laipsnius turintis Vajatas pastaruosius septynerius metus dirbo Valstybės saugumo agentūros vyresniuoju ekspertu, žmogaus elgesio analitiku Fort Mide, Merilando valstijoje. Montiagras paskambino, kai po darbo dienos Vajatas buvo beišeinąs namo. Gal čia buvo proga susitvarkyti gyvenimą, atsikratyti tos lėktuvo katastrofos šešėlio. Vajatui dingtelėjo, kad darbas Vatikano saugumo sistemoje gali būti kaip tik ta permaina, kurios jam dabar reikia.

— Jei siūlote man darbą ne Šveicarų gvardijoje, tai kokį? — paklausė Vajatas.

— Ar žinote apie Venatori? — klausimu į klausimą atsakė Montiagras.

— Be abejo, Jūsų Ekscelencija. VSA — Valstybės saugumo agentūra — reguliariai keičiasi informacija ne tik su FTB ir CŽV, bet ir su šiuo Vatikano žvalgybos padaliniu.

— Puiku, — atsakė Montiagras. — Venatori yra popiežiaus sosto agentūra, renkanti informaciją. Jai patikėta informuoti popiežių apie tarptautinius reikalus. Agentūra apdoroja jūsų agentūros kasdien siunčiamus duomenis. Jūs žinote, kad mes kasdien rengiame ataskaitas, perduodamas VSA ir kitoms Vakarų agentūroms.

Vajatas linktelėjo. Jam toptelėjo, kad apie Venatori žinoma mažai — be to, kad tai viena iš seniausių šnipų organizacijų pasaulyje.

— Mes manome, kad šioje organizacijoje mums trūksta vienos srities analitiko. Skirtingai negu šveicarų gvardietis, Venatori agentas neprivalo būti katalikas. Yra šalių, kur mūsų agentai net nėra krikščionys. Suprantate, pone Vajatai, popiežiaus sostas vadovaujasi žmonių ir Dievo įstatymais. Kartais mes pernelyg pasineriame į savo reikalus ir pamirštame, kad esama dalykų, kuriuos galima ir būtina aiškinti logika bei faktais. Mes tikimės, kad toks žmogus kaip jūs padėtų mums neatitrūkti nuo tikrovės analizuojant duomenis ir informaciją.

Tikrai keistas pasiūlymas, pamanė Vajatas. Kodėl jie susirado jį, o ne ką kitą?

— Labai gerbiu jus dėl jūsų rango ir popiežiaus sostą dėl jo padėties tarptautinėje bendrijoje, bet nelabai suprantu, kokioms užduotims jums gali reikėti tokio žmogaus kaip aš.

Montiagras sunėrė pirštus ir pasidėjo rankas ant stalo.

— Keletą pastarųjų metų mes stebime, kaip jūs deratės dėl įkaitų paleidimo ir su žudytis pasirengusiais fanatikais. Stebėjome, kaip geroje dešimtyje incidentų šioje šalyje ir svetur derėjotės su teroristais. Vatikanui svarbu gelbėti žmonių gyvybę.

— Esu dėkingas jums už pasitikėjimą, bet man ne visuomet pavyksta. Esu patyręs ir nemažai nesėkmių.

— Mes tai suprantame, — atsakė Montiagras. — Ir žinome, kad jūs labai skausmingai reagavote, kai buvo numuštas Virgin Atlantic lėktuvas.

Vajatui užgniaužė kvapą. Jis vylėsi, kad Montiagras šios temos nebetęs.

— Mums daro įspūdį tai, kad JAV vyriausybė tiek pasitiki Tomu Vajatu, kad kviečiasi jį kritiškiausiose situacijose.

Tam, kad savo darbą mestų dėl kito, Vajatas turėjo geriau suprasti, koks tas naujasis darbas.

— Vis dar nesuprantu, kokiais pranašumais galėčiau jums padėti. Jūs nekariaujate. Jūs neturite reguliariosios kariuomenės, jums nekyla jokių fizinių grėsmių — nekalbėsiu apie religinius fanatikus, su kuriais visi susiduriame kasdien.

— Gal taip, o gal ir ne, — atsakė arkivyskupas ir padėjo delnus ant stalviršio. — Deja, jūs klystate visais savo paminėtais klausimais, susijusiais su karu, armijomis ir fizinėmis grėsmėmis popiežiaus sostui. Pavyzdžiui, kalbant apie karą, mes...

Sučirškė Vajato mobilusis telefonas. Analitikas išsitraukė jį iš dėklo, pritvirtinto prie diržo, ir pamatęs skambinančiojo pavardę iškėlė ranką prašydamas arkivyskupo patylėti.

— Labai atsiprašau, Jūsų Ekscelencija, bet turiu atsiliepti — skambina iš agentūros.

— Suprantu, — atsakė Montiagras.

Vajatas atsistojo, paėjėjo toliau nuo stalo ir tik tada nuspaudė pokalbio pradžios mygtuką. Kurį laiką įdėmiai klausėsi, paskui vėl atsigręžė į arkivyskupą.

— Jūsų Ekscelencija, ar turite čia televizorių? Praneša naujieną, kurią, manau, mudu abu turėtume pamatyti.

— Žinoma, — atsakė Montiagras, atsistojo ir atidarė didelę spintelę. Ten stovėjo televizorius didžiuliu ekranu. Nuncijus nuspaudė pultelio mygtuką, ir ekrane pasirodė garso lydimas vaizdas iš Palydovinių žinių tinklo studijos.

Pirmi kadrai buvo masyvaus ugnies kamuolio, lekiančio nakties dangumi. Nors nebuvo matyti jokių orientyrų, Vajatas spėjo, kad skrisdamas užsiliepsnojo ir sudegė kažkoks didelis daiktas.

— Šis vaizdas nufilmuotas netoli rytinės Afrikos pakrantės, — pranešė diktorius. — Jūs matote, kaip tarptautinė kosminė stotis tampa nevaldoma ir sudega atmosferoje. Įspūdingas reginys nakties danguje buvo matomas tūkstančių kilometrų spinduliu. Apie šią siaubingą tragediją sužinojome, kai Rusijos kosminė agentūra pranešė, kad trijų žmonių įgula — JAV karinio jūrų laivyno kapitonas, Rusijos karinių oro pajėgų pulkininkas ir rusų kosmonautas — išvedė stotį iš orbitos ir visi nusižudė. Netrukus stotis krito į Indijos vandenyną.

Arkivyskupas Montiagras atrodė sustingęs. Jis negalėjo atplėšti akių nuo vaizdų ekrane.

— Neįtikėtina, — tarė per tą laiką prie jo priėjęs Vajatas.

— Tiesą sakant, nieko čia neįtikėtino, — atsigręžęs į analitiką tarė arkivyskupas ir uždėjo delną Vajatui ant rankos. — Dėl to, pone Vajatai, jus čia ir išsikvietėme.

MŪŠIO LAUKAS

Montiagras pritildė televizoriaus garsą.

— Nesuprantu, Jūsų Ekscelencija, — tarė Vajatas.

— Netrukus suprasite. Tomai, mes kariaujame. Kas akimirką, kas sekundę, kiekvienu įkvėptu oro gurkšniu, mes kaunamės dėl savo gyvybės — dėl savo sielos. Tas karas toks pat tikras, siaubingas, skausmingas ir kruvinas, kaip ir vykstantys dešimtyje kitų šios planetos vietų. Karas, į kurį mes įsivėlę, prasidėjo seniai. Ir jis nesibaigs, kol laimės viena pusė — tikintieji žmogaus gerumu ar matantieji vien tamsą žmonių širdyse.

Nuncijus pažvelgė į tiesioginės transliacijos vaizdą televizoriaus ekrane.

— Niekada nepamanytumėte, bet mes esame mūšio lauko viduryje. Bažnyčia atsidūrė pačiame karo dėl žmonių sielų centre.

Jis pažiūrėjo į analitiką.

— Mums reikia tokio žmogaus kaip jūs, kad padėtų kautis šiose grumtynėse. Jūs išmanote žmonių elgseną. Viena iš priemonių, padedanti mūsų priešui laimėti mūšį — tai priversti žmogų padaryti didžiausią nuodėmę prieš Dievą — savižudybės nuodėmę. Armijai, su kuria kariaujame, vadovauja šėtonas. Nefilimai iki smulkmenų suplanavo dieną, kai suduos atsakomąjį smūgį Dievui ir atims iš Jo tai, ką Jis labiausiai brangino, Jo vertingiausią kūrinį — žmogų.

— Nefilimai?

— Palikuonys puolusių angelų, maištingųjų angelų, išvytų iš rojaus po Dangaus mūšio.

— Jūs manote, kad visos savižudybės įvyksta todėl, kad žmones apsėda kažkokios demoniškos jėgos? — paklausė Vajatas. Jam visai patiko mintis, kad čia ir glūdi esmė, nors jis ne itin tikėjo velnius ir demonus. Bet jeigu iš tikrųjų yra taip, jį mažiau slėgtų atsakomybės dėl numušto keleivinio lėktuvo našta. Juk įkalbėti nesižudyti žmogų ir įtikinti demoną — toli gražu ne tapatūs dalykai.

— Ne visos, — atsakė Montiagras. — Bet mes manom, kad karas aršėja.

— Kodėl jūs taip manot?

Arkivyskupas Montiagras parodė į televizorių.

— Todėl, pone Vajatai, kad gausėja tai rodančių ženklų.

PRANAŠYSTĖ

— Nojaus laivas? Peru? Turbūt juokaujate, — tarė Kotenė. Išgirdusi Edelmano žodžius ji taip skėstelėjo rankomis, kad alus išsilaistė iš butelio.

— Kažkas čia nesueina, — tarė Polas, ir Nikas jam pritardamas linktelėjo galvą.

Edelmanas vėl atlaidžiai nusišypsojo, žvilgtelėjo į Polą ir tik tada atsisuko į Kotenę.

— Ne, panele Stoun, aš nejuokauju. Bet gal išties netyčia jus suklaidinau. Leiskite paaiškinti. Pasakojimas apie Didįjį tvaną paplitęs daugelyje kultūrų ir paprastai perduodamas iš kartos į kartą žodžiu, bet vėliau atsiranda ir rašytiniuose šaltiniuose. Net inkai turėjo mitą apie tvaną. Pasak inkų legendos, pirmosios Andų tautos buvo išlikusieji po Didžiojo tvano ir apsigyvenusieji šiame krašte žmonės. Visame pasaulyje yra šimtai mitų apie tvaną — Skandinavijoje, Azijoje, Afrikoje, Australijoje, Artimuosiuose Rytuose, Ramiojo vandenyno salose. Nerasi nė vieno planetos kampelio, kuriame nebūtų pasakojimo apie tvaną. Teologai visuomet mielai pabrėžia šį faktą, nes tos kultūrinės legendos ir senieji tekstai patvirtina įvykį, užfiksuotą Šventajame Rašte.

Edelmanas nutilo ir įsmeigė akis į radinį.

— Bet įrašai šiame kristale nepasakoja apie Didžiojo tvano įvykius.

— Argi jūs ką tik nesakėte priešingai? — paklausė Polas.

— Ne visai, — atsakė Edelmanas. — Reikalas tas, kad įrašai lentelėje numato didžiulį potvynį. Jie skelbia, kad tvanas įvyks, ir pateikia konkrečių nurodymų, kaip jam rengtis.

— Atseit, pasistatykit didžiulį laivą ir poromis suvarykite į jį gyvūnus? — paklausė Kotenė.

— Taip, čia duodama konkrečių nurodymų, kaip pasistatyti didelį laivą, — braukdamas pirštu po kai kuriais glifais kalbėjo Edelmanas. — Tokį kaip Nojaus.

— Klausykit, aš augau JAV pietuose, juos dar vadina Biblijos zona, — tarė Polas. — Taigi mes linkę palaikyti fundamentalistus. Prisimenu, mane mokė, kad Didysis tvanas buvo sukeltas, nes Dievas norėjo išvalyti žemę nuo nusidėjėlių ir palikti joje vien Nojų su šeima.

Kotenė pastatė savo butelį alaus.

— Tuomet išeitų, kad Nojų buvo daugiau negu vienas.

Polas gurkštelėjo alaus ir sučepsėjo.

— Sakėte, ši tauta klajojo po visą pasaulį. Iš kur jūs žinot: gal kažkas davė lentelę Nojui? O gal jis ją padarė ar kas kitas jo užsakymu. Kaip vadovą ar kažką panašaus. O paskui kas nors atgabeno lentelę čia.

— Glifai, — priminė Edelmanas. — Nojus nebūtų mokėjęs nei juos parašyti, nei perskaityti.

Polas šiek tiek susigėdusiu veidu patraukė pečiais.

— Jei paaiškėtų, kad įrašas yra Didžiojo tvano čia, Peru, pranašystė, — tarė Kotenė, — tuomet spėjimas apie kelis Nojus paneigtų Biblijos pasakojimą apie Nojų.

— Fundamentalistai nenudžiugs, jei šis atradimas sudirbs Pradžios knygą, — tarė Polas ir atsigręžė į Kotenę. — Čia visiška priešingybė tavo istorijai apie fosiliją, patvirtinančią, kad žemę sukūrė Dievas.

Jis meiliai nusišypsojo ir pridūrė:

— Tu įsitikinusi, kad nori eiti šiuo keliu?

— Šiuo metu man nieko kito nelieka.

Kotenė pažiūrėjo į Edelmaną.

— Polas išsakė vertą dėmesio mintį dėl tų kelių Nojų, tiesa?

— Taip, — pritarė archeologas. — Bet tai dar ne viskas. Svarbu ne vien tai, kas čia parašyta. Mes turime tūkstančių metų senumo daiktą su įrašu kalba, susidedančia iš įvairių simbolių, bet nė vienas jų nėra būdingas jokiai kultūrai. Geriausiu atveju senovės meistrui būtų reikėję dirbti visą gyvenimą, kol būtų baigęs įrašą, bet ir tai tik jeigu būtų turėjęs labai tikslius deimantų pjaustymo ir panašius įrankius. O įraše pranašaujamas įvykis, kaip tradiciškai manoma, nutikęs daugiau kaip prieš penkis tūkstančius metų.

Edelmanas mostelėjo į krištolo lentelės pusę.

— Vadinasi, svarbiausias klausimas — ne kas joje parašyta, bet kas padarė įrašą?

Kotenė pajuto, kad jos širdis ima plakti su pertrūkiais.

— Galbūt mes matome Dievo braižą.

RŪKAS

Buvo tamsu nors į akį durk ir šalta, kai palapinėje-valgykloje Edelmanas, Kotenė, Polas ir Nikas sėdėjo prie didelio sulankstomojo stalo ir valgė ypatingą atsisveikinimo vakarienę.

— Reikėjo nusisamdyti virėją amerikietį, o ne čiabuvį, — tarė Polas. — Kažin ar kada įprasiu valgyti jūrų kiaulytes.

— Negalvok, kad čia jūrų kiaulytė, — mokė Kotenė. — Vadink ją perujietiškai — kuy — gal padės. Po teisybei, man visai skanu.

— Viskas priklauso nuo to, prie ko esi įpratęs, — įsiterpė Edelmanas ir pasmeigė šakute bulvyčių. — Žinot: moterims dažniau negu vyrams vienas ar kitas dalykas kelia pasidygėjimą. Gamta sukelia mums pasišlykštėjimą ir šitaip apsaugo nuo ligų. Išeina, kad moterys turi būti jautresnės — jos juk gimdo vaikus ir prižiūri kitus. Mokslininkai, atlikę tyrimą Jungtinėje Karalystėje, nustatė įdomų faktą: su amžiumi mažėjant gebėjimui pratęsti giminę, silpsta ir dygėjimosi pojūtis.

Polas pabaksnojo šakute į išpleiktą kuy, nesiryždamas pirmą kartą atsikąsti.

— Jei dabar būtume Korėjoje, galėtume užsisakyti puikios sriubos, vadinamos bosintang, — postringavo Edelmanas.

— Nedrįstu nė klausti, iš ko, — tarė Polas.

— Iš Brisiaus, — atsakė Kotenė ir amtelėjo.

Polas sudejavo.

— Galiu duoti tau universaliuosius adresus svetainių, skelbiančių egzotiškų valgių receptus, — tarė jam Edelmanas.

— Pasuoju, — knaibydamas kuy šakute tarstelėjo Polas.

Nikas palinko prie Kotenės ir sušnabždėjo jai į ausį:

— Tau tas visažinis šiknius baigia įgristi taip pat kaip ir man?

Atsakydama į klausimą Kotenė vos pastebimai linktelėjo. Jai irgi nusibodo Edelmano nuolat rodoma enciklopedinė išmintis, bet ji žinojo, kad šeimininką reikia gerbti.

Ji atsisuko į Polą.

— Nagi. Nebūk toks ištižėlis, — paragino. — Atsikąsk gabaliuką.

— Taip, brolau, atsikąsk, — antrino Nikas. — Aš pats mirštu iš alkio. Po velnių, dabar sudoročiau į šiaurę traukiančios lamos pietinį galą.

Jis susikišo nemenką gabalą mėsos į burną.

— Mmmm — gardumėlis!

Polas pakėlė šakutę.

— Tuoj sakysit man, kad skonis kaip vištienos, ar ne?

— Argi viskas neturi vištienos skonio? — pajuokavo Edelmanas.

— Gal ankstesniame gyvenime aš... kaip čia pasakius... gimdžiau vaikus ir prižiūrėjau aplinkinius, — tarė Polas. — Rupūs miltai, aš net negaliu nuryti sojų varškės, o dabar turiu valgyti... kuy.

Jis atsipjovė gabaliuką ir iš lėto pakėlė prie burnos.

Nikas kiek galėdamas plačiau išsišiepė kramtydamas antrą kąsnį, nurijo ir užsigėrė vandeniu iš butelio.

— Įsivaizduok, kad dalyvauji realybės šou, o pagrindinis prizas — milijonas žalių.

Polas įsidėjo kąsnelį į burną. Akimirką dvejodamas palaikė šakutę, paskui dantimis nubraukė nuo jos jūrų kiaulytės mėsą. Jo nosis išraudo, susiraukė, žandikauliai lėtai pajudėjo.

— Sakyčiau, visai nieko, — vis dar kramtydamas tarė jis. Galop nurijo.

Edelmanas pakėlė savo butelį vandens.

— Už gyvenimą ekstremaliomis sąlygomis, jaunuoli.

Kotenė išgirdo spygtelint toje pusėje, kur degė kasėjų laužas, nors vis labiau tirštėjančiame kalnų rūke blausaus jo švytėjimo jau nebebuvo matyti. Ji žinojo, kad darbininkai kaip ir kiekvieną vakarą linksminasi, tik gerdami šį tą stipresnio už vandenį — naminukę, kurios išsivirdavo kasdien.

— Norėčiau pasiūlyti tostą, — tarė Nikas. — Už atrastą daktaro krištolinį dirbinį ir už Polo ką tik pajustą potraukį leistis į kulinarines avantiūras.

Jis aukštai iškėlė vandens butelį ir ėmė pasakoti:

— Kai aludę uždarė nakčiai, ant grindų liko balutė išlieto Guinness alaus. Tada iš savo urvelio išlindo mažytis rudas peliukas. Jis pastovėjo blausioje mėnesienoje, nulaižė nuo grindų putotą skystį ir atsitūpė. Paskui kiaurą naktį girdėjai peliuką riaumojant: „Atveskit man, velniai rautų, tą katiną!“

Polas su Edelmanu nusijuokė, Kotenė papurtė galvą.

— Į sveikatą! — iškėlusi savo butelį tarė ji.

— Mums reikia to skysčio, kurį kas vakarą geria mūsų draugai, — tarė Nikas ir mostelėjo galva į besijuokiančių ir rėkaujančių kasėjų pusę.

— Tai eik ir paprašyk Chosė, kad pasidalytų su tavim, — pasiūlė Polas. — Jis man sakė, kad jie ką tik jo vėl išsivirė.

— Gal taip ir padarysiu, — stodamasis tarė Nikas. Jis palygino delnais kelnes ir dingo rūke.

Kotenė išsitraukė skaitmeninį fotoaparatą ir kelis kartus nutraukė Polą, baigiantį valgyti jūrų kiaulytę.

— Dabar tikrai turėsi kuo pasigirti, — tarė ji kišdamasi aparatą atgal į laisvų darbinių kelnių kišenę. — O aš turėsiu įrodymą.

Netrukus grįžo Nikas, nešinas panašiu į viskio buteliu tamsios odos dėkle. Kai jį iškėlė norėdamas visiems parodyti, Kotenę tiesiog apkerėjo margaspalviai dėklo gražiniai. Vienoje pusėje buvo užrašas Lineas de Nazca ir keli garsieji Naskos piešiniai: beždžionė, voras ir paukštis. Kiti paveiksliukai vaizdavo tolumoje dunksantį kalną snieguota viršūne ir spalvingai apsitaisiusią čiabuvę.

— Net gydytojas nebūtų išrašęs nieko geresnio, — išsišiepdamas iki ausų tarė Nikas. Jis išdalijo popierinius puodelius, atkimšo butelį ir kiekvienam po truputį įpylė. — Daktare, Chosė sakė, kad nuo šito bizalo ženklai ant lentelės bemat pasidarys krištolo aiškumo. Pagavot mintį? Krištolo aiškumo.

Polas pakėlė savo puodelį.

— Už Didįjį tvaną. Oi — ir už Nojų, velniškai sumanų laivų statytoją.

— Į sveikatą, — tarė Edelmanas. — Už visus Nojus.

Kotenė gurkštelėjo kelis lašus ir vos nepaspringo. Nieko panašaus į švelnų, aksominį jos mėgstamos švediškos degtinės skonį — veikiau atrodė, kad burnoje skutimosi peiliukai. Pirmą gurkšnelį nurijo vargais negalais, bet paskui pajuto ganėtinai malonų aiškiai juntamą pipirų prieskonį. Be to, gėrimas buvo stiprus ir nurytas sušildė iki pat skrandžio.

— Turiu pasakyti, neblogas — nors iš pradžių patiri šoką, — tarė Edelmanas ir ištuštino puodelį.

— Dar daug liko, daktare, — ištiesė butelį Nikas.

— Ką gi, — atsakė Edelmanas, — dar vienas gurkšnis nepakenktų.

— Taip, už visus Nojus, — pakeldama puodelį tarė Kotenė ir atsisuko į Edelmaną. — O kas kitoje lentelės dalyje — po tvano pranašystės? Ką sako tie taškai ir brūkšniai?

— Aš šiaip taip sugebėjau iššifruoti tik viršutinę lentelės dalį, — atsakė Edelmanas. — Man pasisekė: perskaičiau sunkiai atpažįstamus glifus. Aišku, padėjo ir tai, kad žinojau pasakojimą apie tvaną. Bet glifai nutrūksta lentelės viduryje, po įspėjimo, kad Dievas išvalys žemę antrą kartą, tik ne tvanu. Toje vietoje keičiasi visi lentelės rašmenys — glifų nebelieka. Atrodo, tie taškai ir brūkšniai grafiškai vaizduoja kažkokį kipą. Bet aš neišmanau apie šių ženklų vartojimą kalbai perteikti. Galiu tik spėti: kadangi pirmoje pusėje aprašomas Didysis tvanas ir kaip jį išgyventi, antroje, ko gero, kalbama apie panašius dalykus. Gal apie ką nors dramatiška — pavyzdžiui, kaip užkirsti kelią Armagedonui. Paskutinis dalykas, kurį man pavyko suprasti iš glifų — neva antras nusidėjėlių valymas dar tik įvyksiąs ir jam vadovaus angelo dukra.

Kotenė Stoun įsvirduliavo į savo palapinę. Ji vos laikėsi ant kojų, sunkiai kvėpavo. Išgėrus vienintelį puodelį naminės, jai ėmė suktis galva. Bet stipraus vietinio gėrimo padarinius nustelbė ką tik pasakyti Edelmano žodžiai.

Vadovaus angelo dukra.

Pilvą ėmė raižyti diegliai; pulsuojančiomis bangomis jie pasklido po visą kūną. Kotenei akyse ėmė temti, pirštų galiukai sudilgsėjo tarsi palietus elektros lizdą. Ji ėmė kvėpuoti rieškučiomis užsidengusi nosį ir burną, kad nuo per gilaus kvėpavimo pavojingai nesumažėtų anglies dvideginio kraujyje. Bandydama sutramdyti pašėlusiai besidaužančią širdį, Kotenė iš paskutiniųjų stengėsi tolygiai kvėpuoti ir atsipalaiduoti.

Nors apimta panikos, ji girdėjo tolumoje Edelmaną, Polą ir Niką. Jie juokėsi ir plepėjo — veikiau kažką sapaliojo.

Kotenė pasirausė rankinėje ir galop rado plastikinį buteliuką su ativano tabletėmis. Mintyse keikdamasi vargo bandydama atsukti kamštelį, sukonstruotą taip, kad negalėtų atidaryti vaikai. Galop kamštelis pasidavė, ir Kotenė išbėrė tabletes į delną. Tada vieną įsikišo giliai į burną. Sukaupusi visas jėgas nurijo tabletę kartu su seilėmis. Paskui subėrė kitas tabletes atgal į buteliuką, krito ant sulankstomosios lovos ir delnais užspaudė smilkinius, nes jie trinkčiojo kaip timpanas. Dingtelėjo mintis, ar krūtinę jai vis labiau gniaužia todėl, kad tuoj ištiks širdies smūgis.

Kotenė nejudėdama gulėjo, kaip jai pasirodė, valandą, kol galvoje nustojo smilksėti. Nors kalnų oras buvo vėsus, ją pylė prakaitas — ji niekaip negalėjo išmesti iš galvos Edelmano žodžių.

Vadovaus angelo dukra.

Tolumoje girdėjo Edelmano balsą. Jo taisyklinga angliška tartis buvo kažkokia groteskiška, neaiški. Ar jos palydovai vis dar nemiega? Nejaugi dar linksminasi?

Edelmanas sušuko jos vardą — klausė, ar iš rūko išniro ji.

Tada jis suriko.

JONVABALIAI

Būkite blaivūs, budėkite!

Jūsų priešas velnias

kaip riaumojantis liūtas

slankioja aplinkui,

tykodamas ką praryti.

— PETRO PIRMAS LAIŠKAS, 5, 8.

Kotenė atsisėdo lovoje ir tamsoje nieko nematydama nuleido kojas ant žemės. Ar Edelmano riksmas nebus jai tik pasivaidenęs? Greičiausiai taip ir buvo, nusprendė.

Ji atsistojo ir netvirtai laikydamasi ant kojų perbraukė veidą delnu — oda buvo šalta, lipni, plaukai kiaurai permirkę.

Pagrabinėjusi po lova rado žibintuvėlį. Nuspaudusi jungiklį pamatė, kad palapinėje tvyro tirštas rūkas: žibintuvėlio šviesa vargais negalais prasimušė iki palapinės angos vos už poros metrų. Ją gaubė debesis — drėgmės lašeliai. Žibintuvėlio šviesoje jie judėjo iš lėto it planktonas vandenyno gelmėse.

Kotenė atidengė palapinės angą, išėjo į lauką ir pajuto vėsą. Tik ji buvo nepanaši į tą, kurią čia jusdavo dėl kalnų aukštumo.

— Daktare Edelmanai! — sušuko ji. — Polai! Nikai!

Jokio atsako.

Tie kvailiai nusitašė kaip pėdai ir nusprendė ją pagąsdinti. Jai tai neatrodė juokinga. Aišku, jie negalėjo žinoti, kaip ją sukrėtė Edelmano išversti žodžiai. Jei būtų žinoję, nebūtų krėtę tokių kvailų pokštų. Ji kaip galėdama slėpė savo reakciją, atsiprašė iš vakarėlio — girdi, per daug išgėrė ir nekaip jaučiasi. Matyt, jie buvo pernelyg įkaušę ir nesuprato, kad kažkas dar jai negerai.

Ji pamatė iš tolo besiartinančią švieselę. Tie mulkiai bando prie jos prisėlinti, bet juos išduoda žibintuvėliai. Ji nenorėjo, kad jie suprastų, kaip ją išgąsdino jų išdaiga.

— Užteks, vyručiai. Žinau, ką jūs sumanėt, — sušuko ji.

Švieselė sustiprėjo, iš šviesiai oranžinės virto ryškiai rožine, paskui skaisčiai raudona. Tada pasigirdo nerimą keliantis plazdenimas — lyg burių audroje.

Staiga iš tiršto kalnų rūko iššoko Chosė — bent jau ji pamanė, kad čia jis, — tačiau jis buvo apsiaustas liepsnų, todėl negalėjo būti tikra.

— Chosė! — suspigo ji, kai jis pralėkė pro šalį ir vėl dingo tamsoje. Vadinasi, čia ne išdaigos.

— Viešpatie, kas čia darosi?! Polai! Nikai!

Kur jie?!

Tuomet stovyklą perskrodė kiti riksmai. Vienas balsas panėšėjo į Niko, bet ji nebuvo įsitikinusi.

Kotenė suvokė, kad iš rūko vėl kažkas artinasi — iš tamsios debesų sienos išniręs kažkoks švytintis daiktas.

Jonvabaliai.

Čia, aukštai kalnuose, Kotenė pamatė tūkstančius žibukų. Blyksinčiu kamuoliu jie sklendė prie jos, kol galop ėmė suktis aplink švytinčiais ratais. Nepaliaudami suktis jie skrido vis arčiau, kol ji pajuto orą srūvant oda. Atrodė, kad skrisdami jie skleidžia karštį. Užuodusi į jokį kitą nepanašų sieros tvaiką, ji užsispaudė delnu nosį ir burną. Tada ėmė pašėlusiai talžyti tuos šviesos taškučius. Jie zvimbė visai šalia, tarsi norėdami rasti būdą prasiskverbti pro odą, į ją įlįsti. Nors Kotenė įsakinėjo kojoms judėti, jos neklausė, o rankos staiga bejėgiškai nusviro, ir žibintuvėlis krito ant žemės. Jai neužteko jėgų net užmerkti vokus. Ji buvo paralyžiuota. Kas kaltas dėl jos būklės — jonvabaliai ar jos baimė? Akimirką jai dingtelėjo, ar ji išvis kvėpuoja.

Paskui staiga vabzdžiai pradingo — tamsą perskrodė šviesos ruožas.

Kotenė sumirksėjo tarsi išsivaduodama iš transo, ir visi pojūčiai grįžo.

Vėl pasigirdo siaubo riksmai — kažkas šaukė kečujiškai. Kuris nors kasėjas?

Kotenė pakėlė žibintuvėlį nuo žemės ir nusliūkino per stovyklą bijodama bėgti — dar kas pasipins po kojomis ir ji pargrius. Atrodė, kad jos pranašystė išsipildė: ji už kažko užkliuvo ir kniūbsčia išsitiesė ant žemės beviltiškai maskatuodama rankomis, skaudžiai užsigaudama kelius. Į burną prilindo žemių. Kotenė tuoj pat pasirėmė kaire alkūne ir pasišvietė palei kojas pasižiūrėti, už ko užkliuvo. Ant žemės gulėjo Polo lavonas perrėžta gerkle. Rankoje jis laikė didelį kruviną peilį.

— O, Dieve! Po paraliais!

Spirdamasi kojomis, bet nesikeldama, ji atatupsta pasitraukė toliau nuo Polo kūno. Nejaugi jis pats persipjovė gerklę?

Kotenė sunkiai atsistojo. Drebančioje rankoje laikomo žibintuvėlio šviesa pašėlusiai šokinėjo rūke. Priešakyje prie pat palapinės-valgyklos angos stovėjo stalas, prie kurio ji su draugais valgė paskutinę vakarienę. Ant aliuminio padėklo stalo viduryje dar buvo likusi kuy, naminės butelis gulėjo parvirtęs ant šono.

— Nikai! — negarsiai šūktelėjo. — Kur tu?

Ji išjungė žibintuvėlį ir liko nakties tamsoje. Su degančiu žibintuvėliu ją lengvai pastebėtų. Dabar šviesa sklido vien iš Edelmano palapinės. Ji nusėlino prie jos.

— Edelmanai?! — sukuždėjo atidengdama palapinės angą. Tada išgirdo tyliai dūzgiant ir pajuto vos pastebimai judant orą. Kotenė atsigręžė, ir tuo metu pro ją į palapinę plūstelėjo tirštas spiečius jonvabalių, lydimas alpinančio karščio ir to dusinančio sieros tvaiko. Šįsyk vabzdžiai nekreipė į ją dėmesio — susispietę skraidė aplink stalą. Paskui nutūpė ant krištolo lentelės ir ją visą uždengė. Šalia jos gulėję Edelmano popieriai užsidegė, virto pelenais ir nusklendė į šalį.

Kotenė atatupsta ėmė trauktis į palapinės galą ir atsitrenkė į kažkokią dėžę. Pažvelgė žemyn ir vos susilaikė nesušukusi, kai pamatė, kas guli jai po kojomis.

GRIUVĖSIAI

Kotenė žiūrėjo į Edelmano lavoną, tysantį ant žemės. Matyt, jis griuvo ant dėžės, o nuo jos nusirito ant žemės. Šalia gulėjo pistoletas. Tamsi parako dėmelė dešiniame smilkinyje juosė nedidelę skylutę su vos pastebimais kraujo pėdsakais — čia įėjo kulka. Kotenė atsiklaupė ir pakėlė archeologo galvą. Atmerktų akių vyzdžiai išsiplėtę, nejudantys. Galva pasviro į šoną ir pasirodė kulkos išėjimo anga.

— Dieve! — sušnabždėjo ji ir užsidengė burną. Dešinės galvos pusės buvo nelikę.

Pasigirdo tylus pliumptelėjimas, ir ji pakėlė galvą. Edelmano smegenų gumulas nuslydo nuo brezento ir krito ant žemės. Kotenė pajuto, kaip kyla viskas, kas buvo skrandyje. Ji krūptelėjo ir šiaip ne taip susilaikė nesusivėmusi. Chosė sudegintas gyvas. Polui perrėžta gerklė. O Edelmanas ištaškė sau smegenis. Kas, po velnių, dedasi?!

Staiga jonvabaliai ėmė švytėti ryškiau. Kotenė suakmenėjusi spoksojo į krištolo lentelę: nematoma po žėruojančių vabzdžių šydu ji pakilo į orą per kelis pirštus nuo stalo. Šis siurrealistiškas reginys Kotenę pakerėjo, ir ji negalėjo nuo jo nusigręžti. Ją apėmė ekstazė: jos akyse dedasi antgamtiniai dalykai, ir ji pati tiesiogiai juose dalyvauja. Tačiau jau kitą akimirką ji pajuto koktulį, nes suvokė, kad būtybė ar būtybės palapinėje — tikrų tikriausias blogis.

Sukaupusi visas jėgas Kotenė prisivertė atsistoti ir atsargiai apėjusi Edelmano lavoną bei radinių stalą pro žibukus prasmuko iki palapinės angos, o tada pasileido tekina.

Ji akimirksniu nusprendė vengti kasėjų stovyklos, baimindamasi išvysti ten daugiau tokių siaubų. Nukreipusi žibintuvėlio spindulį į žemę Kotenė nubėgo priešinga kryptimi — į kasinėjimų vietą vedančio takelio link. Takas buvo nelygus, be to, ji vis prarasdavo pusiausvyrą užkliuvusi už kyšančių šaknų. Kalnų rūkas ritosi pro ją bangomis — čia tirštas, čia retesnis. Prožektoriaus šviesa vos prasimušė pro tą ūkaną.

Kotenė stengėsi stumti tuos mirties vaizdus iš minčių, bet galvoti apie ką nors kita buvo neįmanoma. Atrodė, kad jos draugai nusižudė arba nužudė vienas kitą.

— Dieve, Dieve, Dieve...

Jos žodžių ir žingsnių ritmas sutapo.

Kotenė kartą atsigręžė ir jai pasirodė, kad mato mažyčius šviesos taškelius — jonvabalius.

Kas jie? Kažkokie agresyvūs vabzdžiai, panašūs į bites-žudikes? Gal jie pakėlė Polo peilį taip pat kaip krištolo lentelę? Gal jie padegė Chosė, kaip sudegino Edelmano užrašus ir privertė jį nusišauti? O gal jie egzistuoja tik jos vaizduotėje todėl, kad išgėrė tos čiabuvių naminės — kažkokie vietinėje narkotinėje medžiagoje esantys haliucinogenai sureagavo su jos vaistais, ir tiek? O gal viskas aiškintina anksčiau ją ištikusiu panikos priepuoliu?

Ne, ji griuvo užkliuvusi už Polo lavono, ji juto Chosė apgaubusių liepsnų karštį, ji laikė dar šiltą Edelmano galvą. Nors Niko daugiau nematė, ji beveik neabejojo, kad tąsyk girdėjo šaukiant jį. Ne, tai ne haliucinacijos.

Uždususi nuo išretėjusio kalnų oro, Kotenė stengėsi nenuklysti nuo tako. Per kelias pastarąsias dienas ji neblogai pažino šį painų kelelį, vedantį prie griuvėsių.

Staiga iš tamsos išniro pirmas iš masyvių statinių – baltų granito akmenų siena. Stengdamasi neįgriūti į tranšėją ir neužkliūti už kasėjų įrankių — vienų ir kitų čia netruko — stačiu šlaitu ji pasuko prie kupolo pavidalo statinio, apie kurį klausė Edelmano. Jis paaiškino, kad tai inkų observatorija. Nors dabar tamsoje ir tirštame rūke jo nematė, Kotenė aiškiai ji prisiminė. Lipdama prie observatorijos, ji metė žvilgsnį per petį ir įsitikino, kad niekas jos neseka.

Pasirodė apskrita išorinė siena, takas perėjo į laiptus. Kotenei gėlė kojas, ji gaudė kvapą, nes plaučiai nespėjo aprūpinti deguonimi. Ji prisiminė siaurą taką, lanku vedantį į tą, kuriuo jie čia atkako.

Rimanku visai nuo čia netoli, pamanė Kotenė. Jeigu jį rastų, galėtų ten slėptis iki išauš — kol susigaudys, kas darosi. Tada nusigaus į Maču Pikčų ir viską praneš valdžios atstovams.

Atrodė, kad aplinkui sklindantis rūkas gyvas, jis judėjo rangydamasis aukštyn žemyn it milžiniškas pro šalį plaukiantis bestuburis gyvis. Giliai džiunglėse, toli nuo stovyklos, ji pagaliau sustojo ir nugara atsišliejo į medžio kamieną. Rimuku turėjo būti jau netoli. Kotenė palaukė, kol atgavo kvapą, tada patraukė toliau. Pasišviesdama į priekį žibintuvėliu, ji pagaliau pamatė prie medžio prikaltą raudoną rąstgalį.

Netrukus Kotenė rado įėjimą į vieną iš Rimantu statinių. Ji pasilenkė, uždėjo delnus ant kelių ir iš palengvėjimo apsiverkė. Tada atgalia ranka nusišluostė nosį ir pajuto, kaip žemės išterlioja veidą. Tarp griuvėsių pamatė kambarį, užvestą įgriuvusios sienos — ji neatlaikė augmenijos svorio. Iš akmeninių grindų augo juodas medis, susiraitęs lyg saldyšaknės plaukeliai. Jo viršūnė dingo tamsoje, o kamienas apačioje buvo sulig stambaus vyro juosmeniu.

Kotenė nušliurino gyvų ir pūvančių augalų kilimu į tolimąjį kampą už to storojo medžio ir ten susigūžė. Lanku sukdama žibintuvėlį apžiūrėjo kur esanti, paskui atsirėmė į akmenį, iškritusį iš griūvančios sienos, ir taupydama baterijas išjungė žibintuvėlį.

Be pašėlusiai dunksinčios širdies, jokio kito garso negirdėjo. Šnerves pasiekė gaižūs džiunglių, kiaurus metus tvyrančios drėgmės, senų akmenų ir dirvos kvapai.

Kotenė užsimerkė ir bandė susigaudyti, kas įvyko.

Skrendant iš Limos Polas su Niku juokavo įsigysią kažkokių vietinių narkotikų — jie girdėję, kad nuo jų galima pakvaišti. Gal taip ir atsitiko? O gal kalta ta vietinė naminė? Gal į savižudybę juos pastūmėjo šalutinis to gėralo poveikis? Tai kodėl nieko nenutiko jai? Ir dar tie jonvabaliai.

Jonvabaliai.

Kotenė atsimerkė ir loštelėjusi atsirėmė į sieną.

Tūkstančiai jų buvo suplūdę į senojo statinio kambarį. Švytinti masė įgavo pavidalą: iš pradžių sūkuriuojančių dykumos dulkių nelabojo, paskui sudėtingesnį — dvigubos spiralės. Ji švytėjo taip skaisčiai, kad šešėlis nuo susisukusio medžio krito ant akmens sienos.

Kotenė atsistojo ir pamažu slinkdama palei sieną atsidūrė ties anga, pro kurią pajuto galinti prasisprausti. Pasilenkusi nustūmė į šalį kliudančius angą aplipusius augalus ir galop vėl atsidūrė džiunglėse. Ji nubėgo bandydama rasti taką. Staiga pėda įkliuvo į vijoklio kilpą, ir Kotenė griuvo ant žemės. Ji trenkėsi galva į akmenį — akmenį, indėnų iškirstą iš uolos prieš daugiau nei penkis šimtus metų.

ELIS

Ričardas ir Maraja Hapsburgai sėdėjo savo visureigyje Cadillac Escalade Nort Reisbruko plento kelkraštyje prie vartų, vedančių į Elio Ladingtono dvarą Konektikuto valstijos Vudbridžo vietovėje. Maraja pro langelį žiūrėjo į pravažiuojantį pro šalį sidabrinį mersedesą. Tikriausiai svečiai, važiuojantys kviestinės vakarienės pas Ladingtoną, pamanė ji. Jos vyras Ričardas sėdėjo prie visureigio vairo susiraukęs, ir tai ją siutino. Ji žinojo galinti meilikavimu gauti iš Ričardo ką tik nori, priversti jį padaryti ko tik jai reikia, jeigu tinkamai su juo elgsis. O jai ir buvo patikėta laikyti jį už pavadžio.

Šįvakar jinai viską sugadino — jis tiek inkštė, kad ji nebesusivaldė. Jis nenorėjo važiuoti į pobūvį — girdi, mieliau liksiąs namie ir padirbėsiąs prie kažkokio tyrimo. Jis verkšleno visą kelią, tad galop ji neiškentė ir davė valią savo įtūžiui. Dabar teks trauktis atgal ir apraminti tą šūdelį.

Maraja šonu pasislinko arčiau jo ir uždėjo ranką ant kelio.

— Atleisk, aš turėčiau būti jautresnė tavo jausmams. Žinau, kad tau nepatinka tos sueigos, bet jos naudingos verslui. Tie žmonės vadovauja fondams, papildantiems galerijos iždą. Be to, jie skiria lėšų privačioms dotacijoms. Niekur nesidėsi — tenka su jais taukšti apie visokius niekus.

Ričardas nukėlė jos delną nuo kelio ir padėjo ant odinės sėdynės.

— Ričardai, — sukuždėjo ji palinkdama taip arti, kad lūpomis palietė ausį. — Liaukis, pupuliuk. Aš juk tavęs atsiprašiau, gal ne?

Rangydama ilgas kojas ant sėdynės ji lūpomis įgnybo jam ausies viršų.

Ričardas pasislinko vairuotojo durelių link.

— Maraja, aš puikiai žinau, kodėl turim šunuodegiauti tiems žmonėms.

— Tai ko taip spyriojiesi?

Ričardas papurtė galvą.

— Ne dėl jų, o dėl Ladingtono.

— Bet tu juk žinai, kad reikalus reikia spręsti su Eliu. Nuo to neišsisuksi.

Patiko Ričardui ar ne, bet jis ir į jį panašūs turėjo klausyti Ladingtono nurodymų. Tik Maraja pati pasirūpino, kad taip būtų. Ir kasdien jautėsi už tai dėkinga. Mat Elis ją išgelbėjo.

Reikia skirti dar truputį dėmesio Ričardui, ir jis nurims. Jinai žinojo jo silpnybę. Maraja iš lėto perbraukė delnu jam koją ir paglostė vidinę šlaunies pusę.

— Leisk man atsiprašyti, — sušnabždėjo alsuodama jam į kaklą, paskui krimstelėjo kiek žemiau smakro. — Juk žinai, kaip aš noriu tau įtikti, — pridūrė viena ranka glostydama jam tarpkojį, kita atsegdama diržą.

Ričardas atlošė žvilgančią apvalią galvą į atramą ir išleido atodūsį.

— Šaunuolis, — pagyrė ji. — Leisk man pačiai viską padaryti. Tau juk patinka, kai aš atsiprašinėju? Man rodos, tau patinka, kai aš elgiuosi kaip išdykėlė, kad mudu galėtume susitaikyti.

Diržo galai nukrito, ir ji ėmė atseginėti sagą virš praskiepo.

— Maraja, — kimiu balsu tarė jis, — mes...

— Ša! — sušnibždeno ji atsegdama užtrauktuką ir įkišdama ranką. Kai Ričardas sudejavo, ji nusišypsojo.

Kaip lengva!

— Atitrauk sėdynę, — sukuždėjo ji.

Ričardas paspaudė mygtuką, ir sėdynė tyliai nuslydo toliau nuo vairo.

— Kas nors gali pamatyti, — tarė jis, bet jo akys jau buvo apsiblaususios nuo geismo ir jis nebandė jos stabdyti.

Maraja išvadavo jo daiktą iš kelnių ir tuo pat metu nusispyrė aukštakulnius — neverta braižyti apmušalų odos.

Ričardas užsimerkė, kai žmona paėmė jį į burną. Skruostu jinai juto, kaip virpa jo pilvo raumenys. Kai jis buvo pasirengęs, Maraja pasikėlė suknelę, atsisėdo ant jo ir patraukė kelnaites į šalį. Įdėmiai žiūrėdama jam į akis, nusileido.

Maraja žiūrėjo, kaip jo žvilgsnis tampa geidulingas, kaip apimtas ekstazės jis prisimerkia ir sukanda dantis. Iš lėto jį įaudrindama jinai kaitino jo aistrą. Paskui suėmė Ričardo delnus ir uždėjo sau ant krūtų.

— Nusirenk, — tarė Ričardas. — Nusirenk suknelę.

Ji sudejavo ir nukėlė jo delnus sau ant kryžmens, kiek žemiau liekno pusiaujo. Vilktis suknelę nebuvo prasmės: tuoj viskas bus baigta.

— Dieve, — ištarė jis, — kaip ten gera! Ką tu man darai?

Klausimas buvo retorinis, atsakyti į jį nereikėjo. Ji delnais laikė prakaito išmuštą jo galvą ir audringai kilnojosi.

— Taip, mielasis. O taip, Rumdžali, — vebleno ji žinodama, kad išgirdęs savo tikrąjį vardą jis įsiaudrins. Ji tiesiog meistriškai mokėjo kalbėti mylėdamasi, be to, puikiai žinojo, ką jis nori girdėti. Darbuodamasi klubais ji palinko į priekį, kad ilgi šviesūs plaukai kristų jam ant veido. Ji žinojo, kad jis užuodžia jos plaukus, iš jos trykštančius syvus.

— Rumdžali, Rumdžali! O, Dieve, man jau čia pat!

Maraja žinojo, kad po šių žodžių jis visai pames galvą. Kai ji įteigdavo jam, neva jisai ją taip įjaudrino, kad ji tuoj patirs orgazmą, Ričardas bemat pasitenkindavo. Gaišti nebebuvo galima — pavėluos į pobūvį.

Ji sudejavo ir suvaidino drebanti visu kūnu.

Ričardas užgniaužęs kvapą įsitempė, išsirietė į viršų, ir ji pajuto, kaip jis iššauna.

Viskas baigėsi.

Maraja prie jo palinko ir pajuto, kaip jis suglemba.

— Mano mielasis pupuliukas, — tarė ji. — Duokš savo nosinę — reikia apsišluostyti.

Jis apsikabino ją ir laikė tvirtai apglėbęs.

— Buvo velnioniškai gera, — tarė. — Luktelk, kol atgausiu kvapą.

Maraja atsitiesė.

— Nėra kada. Pavėluosim.

Ji nusliuogė nuo jo, ištraukė nosinę iš jo švarko vidinės kišenės ir klūpodama nusišluostė tarpkojį.

— Imk, — tarė ji mesdama nosinę ant kilimėlio, paskui pasitaisė kelnaites ir pasislinko į savąją sėdynės pusę. — Apsišluostyk ir tu. Negali atrodyt kaip ką tik pasidulkinęs ant priekinės savo visureigio sėdynės.

Maraja apsiavė aukštakulnius, palygino suknelę. Atsidariusi rankinę išsitraukė miniatiūrinį plaukų šepetį, tada uždegė saulės skydelio šviesą ir pažiūrėjo į veidrodėlį.

— Nebaisiai susitaršiau, — tarė ji susišukuodama plaukus, paskui dar perbraukdama ir papurendama juos pirštais. Visa laimė, nebuvo pasidariusi aukštos šukuosenos — dabar būtų sunku prideramai atrodyti.

Maraja palinko apžiūrėti veidrodėlyje makiažo, bet staiga krūptelėjo ir pasibaisėjusi atsitraukė.

— Kas atsitiko? — paklausė Ričardas.

Ji žinojo, kad tai, ką išvydo, tebuvo jos vaizduotės vaisius — košmaras iš praeities. Iš tikrųjų pabaisos — to šlykštaus subjauroto veido viena akimi, išvagoto šiurpių keloidinių randų, panašių į kurmių landas — veidrodyje nebuvo.

— Tau viskas gerai? — paklausė Ričardas tiesdamas delną, kad paliestų nuogą jos rankos odą.

Ji prisikišo arčiau veidrodėlio ir pirštų galiukais palietė veidą. Graži: ligutėlė oda, gundančios pilnos lūpos, į topazus panašios kerinčios mėlynos akys anglies juodumo blakstienomis.

— Taip, man viskas gerai.

Elis Ladingtonas iš tikrųjų ją išgelbėjo.

Ričardas ir Maraja Hapsbergai sėdėjo ant prašmatnios tamsios itališkos sofos Elio Ladingtono kabinete. Ričardas pirštu barbeno per parankės varinės vinies galvutę. Ladingtonas sėdėjo priešais ant to paties komplekto krėslo, laikydamas rankoje stiklą Šampanės konjako Francois Voyer Extra Grande. Sodrios rusvai oranžinės spalvos gėrimas žaižaravo nuo didžiulio židinio sklindančioje šviesoje. Kiti svečiai jau išsiskirstė, tad jie liko tik trise. Elis kaip visada buvo nepriekaištingai apsirengęs. Šįvakar jis vilkėjo tamsiai mėlynu kašmyro kostiumu su liemene ir standžiai iškrakmolytais baltais marškiniais klostuotu priekiu ir sąsagomis susegtais rankogaliais. Kiekviena klostė buvo lygutėlė, kiekvienas nagas rūpestingai nudailintas, kiekvienas plaukelis savo vietoje.

Elio draugijoje Ričardas jautėsi apsirengęs susiglamžiusiais skarmalais.

— Puiku, — pagyrė Ladingtonas. — Tu šauniai padirbėjai.

Nors balsas buvo ramus ir santūrus, jis drėkste drėskė Hapsburgui ausį. Ladingtonas jam nepatiko, bet jis negalėjo nieko pakeisti. Skirtingai negu Maraja, Ričardas gimė šioje vergijoje — ji buvo jo kraujyje.

Ričardas delnu persibraukė pliką viršugalvį, paskui rudus šeriukus ir pasigailėjo iš ryto nenusiskutęs.

— Nesirengi padėkoti? — paklausė vyro Maraja. — Elis ką tik pasakė tau komplimentą.

— Būtinai, — atsakė Ričardas stengdamasis neišsiduoti esąs susierzinęs. Jis žinojo negalįs sau leisti rodyti jokio nepasitenkinimo, nes Elis Ladingtonas laikė jį pėstininku, kurį negaila paaukoti.

— Ar Edelmanas išvertė lentelės užrašą? — paklausė šeimininkas.

Ričardas suėmė save į nagą.

— Gerai nežinom. Mes nemanom, kad Edelmanas ar kas nors iš ten buvusių galėjo iššifruoti ką nors daugiau negu glifus.

— Lyg ir kalbėjai su Edelmanu? Ką jis tau sakė? — paklausė Ladingtonas.

— Atrodė, tarsi jam būtų labiau rūpėję, kaip lentelė buvo padirbta, — atsakė Hapsburgas. — Jis sakė numanąs, kas parašyta viršutinėje jos dalyje, bet dėl kitų ženklų negalėjo apsispręsti. Jis prašė, kad atvyktume ten su kitais ekspertais, ypač gebančiais suprasti kipų reikšmę. Iš to sprendžiu, kad jam nepavyko iššifruoti viso užrašo. Jis neturėjo nė menkiausio supratimo ką mato. Kameros, garso įrašai, užrašai — viskas sunaikinta. Neliko nė vieno žmogaus, kuris galėtų papasakoti ką regėjęs. Valdžios atstovai pamanys, kad visi mirė todėl, kad išgėrė prastos vietos indėnų naminės. Vargu ar kas suabejos šia prielaida. Pastaruoju metu daug rašoma apie kvaišalų sukeliamų savižudybių tyrimus. Nereikia pamiršti, kad gėrime nestigo ir vietinių haliucinogenų. Tie žmonės prarijo mišinio su tokia gausybe narkotinių medžiagų, kad ne tik matė haliucinacijas: juos ištiko paranoja ir nenumaldomas polinkis žudytis. Bent jau tokių įrodymų ras tyrėjai.

Ladingtonas atsistojo ir priėjo prie Hapsburgų.

— Atrodo, tu viskuo pasirūpinai.

Jis atsistojo priešais Marają ir ištiesęs ranką paglostė jai skruostą.

— Už Ričardą, — tarė jis pakeldamas taurę.

Kai Ladingtonas pasiūlė konjako, Ričardas atsisakė, bet Maraja gėrė jau antrą stiklą. Ji susidaužė su Ladingtonu ir pakartojo tostą:

— Taip, už Ričardą.

Ričardas žiūrėjo į konjaką gurkšnojančią žmoną. Kaip jam galėjo taip pasisekti? Jis žinojo: kai jis įeidavo į kambarį, to paties klausdavo visi ten esantieji. Ji nebuvo tik graži. Maraja pasižymėjo tokia stulbinamai rafinuota elegancija, kad visiems nuo jos užgniauždavo kvapą. Ji nebuvo kerinčiai efektinga ar ekstravagantiška — šie žodžiai buvo gerokai per menki jai apibūdinti. Iš kitų ją skyrė jos grožio paprastumas. Ji buvo tobulybė. Ir jinai buvo jo.

Ričardas nusišypsojo žmonai.

Išgėręs su Maraja į jo sveikatą, Ladingtonas priėjo prie židinio, pastatė savo taurę ant atbrailos ir paėmė kaspinu perrištą dėžutę.

— Šis tas ypatinga tau, Maraja. Arabiškos prabangos pavyzdėlis.

— Ak, Eli, ką čia sugalvojai?

Elis priėjo prie Marajos ir įteikė dovaną.

Šypsodamasi jam ji atrišo kaspiną ir atidarė dėželę.

— Dieve brangus! — šūktelėjo pamačiusi, kas viduje. — Amouage!

— Sako, brangiausi kvepalai pasaulyje, — neslėpė pasididžiavimo Ladingtonas.

Maraja prisispaudė prie kaklo krištolo ir aukso flakonėlį.

— Tu mane baisiai lepini, — tarė ji. — Ačiū, Eli.

Ji atkišo flakonėlį Ričardui.

— Ar gali patikėti, ką sumanė Elis?

Ričardas nieko neatsakė.

Marajai atkimšus flakonėlį, po kambarį pasklido kvepalų komponentų aromatas. Rožės, jazminai, pakalnutės, santalas, smilkalai...

— Tu nusipelnai būti lepinama, — atsakė Elis ir vėl nukreipė dėmesį į Marajos vyrą.

— Na, Ričardai, kaip dabar sekasi su ta Stoun?

Ričardas Hapsburgas pajuto, kaip viršugalvis išrasoja prakaito lašeliais.

— Susidaro įspūdis, kad mes negalim jos atsikratyti. Pats ne kartą tai sakei.

Jo balsas trūkčiojo ir jis iškart pasigailėjo, kad išsidavė esąs susinervinęs. Jis pasuko savo Rolex į riešo apačią ir į jį žvilgtelėjo. Jam nerūpėjo, kiek dabar valandų, ir jo protas to neužfiksavo. Tiesiog jam reikėjo pasirodyti abejingam, nė kiek nesusijaudinusiam, tad vylėsi, kad tokį įspūdį sukėlė žvilgsniu į laikrodį.

Kaip galėdamas ramiau, stengdamasis tvardytis, Ričardas atsakė:

— Ji nustumta į užkulisius — bent jau kuriam laikui. Mes jau anksčiau ją diskreditavome, o dabar privertėme patirti didžiulį sukrėtimą. Ji savo akimis matė neapsakomą siaubą ir kai ką ne iš šio pasaulio. Niekam ji nepasakos, nes kas ja patikėtų? Atrodytų, kad ji vėl sensacingai bando išgarsėti ir atsigauti po paskutinio fiasko. Šiuo metu ji negali būti niekuo įsitikinusi, net jeigu nujaučia, kad tai, kas nutiko, — mūsų darbas.

Ričardas patenkintas savo atsakymu patampė marškinių rankogalius.

— Ar žinai, kur ji dabar? — paklausė Ladingtonas.

— Kaip ir numatyta, pabėgo į džiungles, — žodį „numatyta“ Hapsburgas buvo gerai apgalvojęs. — Mūsų žiniomis, ji vis dar ten.

Ladingtonas vaikštinėjo po devyniolikto amžiaus pabaigos turkišką kilimą. Galop sustojo priešais amžinai pasiruošusio pulti bengalinio tigro iškamšą ir paglostė galvą.

— Ji visuomet kels rūpesčių, Ričardai. Tam ji ir buvo sukurta.

Ričardas puikiai žinojo, ne tik, kas yra ta moteris, bet ir kad greitai ji niekur nedings. Na, bet po sėkmingai įgyvendinto jo plano jie bent jau gali tikėtis šiokios tokios atvangos. Nejaugi Ladingtonas negalėtų parodyti už tai šiokio tokio dėkingumo?

Ričardas užgniaužė savyje besiveržiantį į paviršių pyktį.

— Aš norėjau pasakyti viena: mes, ko gero, įvarėme jai tiek baimės, kad ji persigando ir mieliau slapstysis toliau. Ji nenorės ieškoti lentelės ar mūsų.

Ladingtonas grįžo prie židinio, pasiėmė nuo atbrailos konjako taurę ir gurkštelėjo.

— Galbūt — kurį laiką, — atsakė jis iš pažiūros gardžiuodamasis švelniu gėrimu. — Ričardai, privalai neprarasti budrumo. Įsivaizduok, kad esi juvelyras, prisikišęs prie akies lupą, o ji — brangakmenis, kurį apžiūrinėji. Fiksuok kiekvieno jos judesio, žingsnio briauną, kiekvieną jos įkvėptą ir iškvėptą oro gurkšnį. Ji — mūsų Achilo kulnas, Ričardai. Kotenė Stoun — mūsų Nemezidė.

ŠAMANAS

Iš pradžių Kotenė pajuto, kad visas kūnas kratosi, rankos maskatuoja, galvoje kažkas spaudžia. Paskui vargais negalais atsimerkė.

Iš pradžių viską matė lyg pro miglą, bet valios pastangomis ėmė regėti ryškiau.

Kulnai. Ji iš viršaus žiūrėjo į sudiržusius, suskeldėjusius basus seno žmogaus kulnus, kiūtinančius džiunglių taku. Kažkas ją nešė — kaulėtas petys smigo jai į pilvą. Ji kabojo galva žemyn, ir smakras trankėsi į prakaituotą odą.

Galvoje sukosi padrikos, atsijos mintys, bet nieko rišlaus. Kotenė sudejavo.

Ausyse zvimbė, paskui ėmė spengti, ir ji pajuto prarandanti sąmonę.

Dūmai.

Jie graužė nosį. Kotenė nusigręžė.

Paskui giedojimas.

Tylus, ritmingas. Kokia kalba?

Tie patys žodžiai dar ir dar kartą, aitrūs dūmai, lendantys į šnerves.

Kotenė pasuko galvą ir sudejavo.

Kažkas drėgna — gal audeklo skiautė — suvilgė jai lūpas. Jai reikėjo daugiau. Atsigerti. Liežuvis buvo prilipęs prie gomurio, burna tokia perdžiūvusi, kad degte degė.

Pro lūpas pasruvo kiek daugiau skysčio iš audeklo.

Vanduo. Gardus, gardus vanduo.

Giedojimas nutilo, dūmai nebebuvo tokie aitrūs.

Kotenei pasirodė, kad ima atitokti. Galop prisivertė atsimerkti.

Į ją spoksojo vyras — raukšlių išvagoto gelsvai žalio veido, juodų akių.

— Geras vaistas, — suraukęs kaktą tarė jis.

Kotenė sumirksėjo.

Jos akiplotyje ryškiai pasirodė kitas veidas, spoksantis vyrui per petį. Moters. Šikšna virtusi oda, žvilgančios juodos akys, prie sprando standžiai suimti ilgi juodi plaukai.

Kas jie? Kur jie ją atnešė? Kotenė mintyse bandė rasti atsakymus. Gal šie žmonės užpuolė archeologų stovyklą?

Vyras palinko prie jos, ir Kotenė krūptelėjo.

— Geras vaistas, — pakartojo jis, paskui kažką pasakė moteriai.

Kalbėdama kažkokia kalba — Kotenė nusprendė, kad kečujų — moteris linksėjo ir šypsojosi. Jos balse grėsmės nebuvo justi. Gal jie nesiruošia daryti jai nieko bloga.

Vyras irgi šypsojosi. Tobulos formos balti dantys.

— Aaa... — tarė moteris. Jos veidas ėmė trauktis atatupstas ir dingo iš akių.

Kotenei skaudėjo galvą, ypač dešinę kaktos pusę kiek aukščiau akies. Atsargiai palietė tą vietą pirštų galiukais. Kažkoks tvarstis — storas, lipnus.

— Geras vaistas, — dar kartą ištarė vyras.

Moteris grįžo ir prikišo Kotenei prie lūpų molinį puodelį.

— Gerk, — paliepė senasis indėnas.

Ji gurkštelėjo, ir moteris šypsodamasi suniurnėjo žodžius, tikriausiai skirtus padrąsinti Kotenę, pagirti už pastangas.

Iš skonio Kotenė suprato, kad skystis — ne grynas vanduo. Ji pajuto aitrų vaisiais atsiduodantį prieskonį, bet jis nebuvo nemalonus. Kotenė nurijo, ir eliksyras švelniai paglostė jai gerklę. Dalis išsiliejo pro lūpų kampučius ir nutekėjo kaklo šonais.

Nenustodama tauškėti moteris įsitaisė prie Kotenės, pakėlė jai galvą ir davė atsigerti daugiau to skysčio.

Kotenė nurijo nemažą gurkšnį, ir moteris vėl paguldė jos galvą ant demblio.

— Ačiū, — tarė Kotenė. Pagaliau jos burna sudrėko. Ji apsidairė ir pamatė esanti palmių lapais dengtoje trobelėje, padarytoje iš akmenų ir rąstų. Virš jos nuo sijų kabojo šimtai... kaip juos pavadinti... papuošalų? Daugybė ryškiai dažytų plunksnų — raudonų, geltonų, žalių, turkio spalvos; džiovinti ir neseniai nuskinti augalai; kažkokios virvelės.

Pamatęs jos smalsumą vyras atsistojo ir timptelėjęs vieną nukabino jai parodyti. Atrodė, kad papuošalas padarytas iš šviežių augalų dalių, panašių į kukurūzų šluoteles ir apačioje perrištų grubia virve. Nykščiu perbraukęs skersai, indėnas praskėtė dirbinį, kad parodytų, kas jo viduje.

Kotenė ne iš karto suprato ką matanti. Tarp šluotelių buvo pririštas ilgas, plonas tuščiaviduris kaulas.

— Kondoras, — tarė senis ir nuėjo į šalį.

Kotenė sekė jį akimis. Indėnas nupėdino prie duobutės, iškąstos plūktinėje asloje. Iš jos rangėsi skysta dūmų sruoga ir pakilusi skverbėsi pro palmių stogą lauk.

Vyras atsitūpė ir palaikė šluoteles duobėje, kol jos užsidegė. Senis papūtė ir ugnį užgesino, bet šluotelės toliau rūko skleisdamos dūmus.

Jis pamosavo šluotelėmis sau panosėje, giliai įkvėpdamas ir iškvėpdamas, paskui grįžo prie Kotenės ir pamojavo, kad ji irgi įkvėptų tų dūmų. Kotenė nenoromis pakluso. Tas pats kvapas, kurį užuodė atsibudusi.

— Dūmai išvaro piktąsias dvasias. Kondoras jas nusineša.

Indėnas paėmė jos delną ir prispaudė prie tvarsčio ant kaktos.

— Jos išnyksta su kondoru.

Visi tie daiktai, kabantys virš jos — fetišai ir talismanai, pamanė Kotenė. O šis žmogus — žiniuonis, šamanas, gydantis jos žaizdas.

Staiga ji prisiminė, kaip bėgo iš stovyklos į Rimanku ir kaip pargriuvo. Ji susitrenkė galvą ir tikriausiai prarado sąmonę.

— Ar aš seniai čia? — paklausė ji.

Senis pagrabaliojęs rado į kažkokį krepšį atremtą pagalį ir prikišo jai prie akių. Nužievintoje lazdelėje buvo trys įrantos.

— Trys dienos? — paklausė ji.

Šamanas palietė kiekvieną įpjovą ilgu rudu išsukinėtais sąnariais pirštu. Akivaizdžiai patenkintas savo gebėjimu užsirašinėti, jai nusišypsojo parodydamas baltus dantis.

— Rimanku, — tarė jis. — Ta vieta tau netinkama. Jie niekam neleidžia ten pasilikti.

— Kas tie jie?

Senis atsitraukė. Jo veidas buvo labai rimtas.

— Mahorelos — tamsiojo dangaus palikuonys.

Iš jo veido išraiškos Kotenė spėjo palietusi kažkokį čiabuvių mitą ar tikėjimo dalyką. Su pašaliečiais tokiomis temomis nesikalbama.

— Aš užkliuvau ir pargriuvau. Radote mane ten, Rimanku?

Senis linktelėjo.

— Man turbūt pasisekė, kad buvote netoliese.

— Man liepė ten nueiti ir tave rasti.

Jis atsistojo parodydamas, kad pokalbis baigtas.

— Pala, — tarstelėjo ji. — Kas jums liepė? Iš kur...

Kotenė pasirėmė alkūnėmis ir bandė sėdėti, bet sukliudė užėjęs svaigulys.

Indėnas nusisuko ir išėjo iš trobelės.

Ji norėjo dar apie kai ką jo paklausti, ypač apie draugus, bet aukštielninka griuvo ant demblio. Klausimai it šrapnelis įstrigo smegenyse.

Kotenę apėmė nerimas. Reikia iš čia dangintis, grįžti į civilizaciją. Kai tik pajėgs, bandys rasti kelią iš džiunglių, susisieks su valdžia, atsives į stovyklą žmones padėti ten esantiesiems.

Užsimerkusi regėjo šiltą, lipnų kraują, srūvantį iš žaizdos Edelmano galvoje, be gyvybės ženklų tysantį ant žemės Polo kūną, juto svilinantį karštį nuo Chosė apgaubusių liepsnų.

Tačiau viską užgožė vienas vaizdas: akinanti šviesa, sklindanti nuo jonvabalių tirštynės.

Ir ore kabanti krištolo lentelė.

GYDOVAS

Pabudusi kitą rytą Kotenė pasijuto stipresnė ir budresnė. Į trobelę sklido skaisti rytmečio šviesa, tad protas atrodė kuo blaiviausias, ir jai pasidarė smalsu.

Pakėlusi antklodę pasižiūrėjo, kuo vilki. Jos drabužius pakeitė aplink ją apvyniota plati minkšto audeklo juosta. Per vidurį ji buvo surišta audeklo diržu, o prie peties sukabinta gero pusės sprindžio sege su kvadratine galvute, papuošta geometriniais raštais. Atrodė, kad segė iškalta iš vario. Kotenė pasitaisė apdarus ir ėmė stebėti duris.

Kaip ir tikėjosi, netrukus pasirodė jos kasdieniai lankytojai, tad ji atsisėdo.

— O — šįryt gerai jautiesi, — įeidamas į vidų tarė šamanas. Jis buvo apsirengęs ne taip kaip Kotenė — vilkėjo ponču, o žemiau kelių ir ant kulkšnių tabalavo spurgai.

Jam įkandin įėjo ta pati moteris — kaip paprastai šypsodama. Jos apdarai nesiskyrė nuo Kotenės.

— Jaučiuosi tarsi pakirdusi iš blogo sapno, — prisipažino Kotenė. Ji palietė sužeistą kaktą — tvarsčio nebebuvo, tik odos lopinėlis buvo grublėtas.

— Vaistas geras, — tarė vyras, — kondoras irgi geras.

Kotenė pamanė, kad jie nepasisakė vardų ir buvo įsitikinusi, kad pati neklausė ir taip pat neprisistatė.

— Nežinau, nuo ko pradėti, ko klausti pirmiausia.

Ji nusprendė pirma pasakyti savo vardą, o tada sužinoti jų vardus. Vyras buvo vardu Jačakas — jis reiškė „išminčių ir gydovą“. Moters vardas buvo Pilpintu — „kolibris“.

— Ją taip pavadino, kai tapo moterimi, — paaiškino Jačakas, — nes ji plasnoja tai šen, tai ten.

Jačakui patiko Kotenės vardas.

— Tavo vardas kilęs nuo Pačamamos — Motinos Žemės, — tarė jis.

Kotenė bandė aiškinti, kad jos vardas rašomas kitaip negu „medvilnė“5, bet jis nesiklausė — matyt, jam žodis patiko ir jis siejo jį su gamta.

Jačakas paprašė Pilpintu padėti jam pakelti Kotenę.

Atsistojusi ši iš pradžių jautėsi lyg ką tik išlipusi iš baseino: kūnas atrodė nepaprastai sunkus, kojos silpnos. Akimirką ją apėmė svaigulys, tad teko įsikibti Jačakui ir Pilpintu į ranką, kad neprarastų pusiausvyros.

— Ėėė... kai kelias dienas nesikeli...

Jai ėmė suktis galva, kojos nenorėjo laikyti.

Vis dėlto ji prilaikoma žengė kelis žingsnius ir atsidūrė lauke. Skaisčioje rytmečio šviesoje Kotenė pirmąkart aiškiai pamatė kaimelį: akmenų lūšneles palmių lapais dengtais stogais, akmenimis grįstas gatveles, besiganančias lamas ir alpakas, vyrus ir moteris bronzos oda besiruošiančius po namus, žaidžiančius vaikus. Aukščiau kalno šlaite buvo įrengtos terasos, jose kažkas buvo auginama; žemiau kaimelio tekėjo upė. Kotenė pamatė esanti arčiau slėnio, negu buvo Edelmano stovykloje. Ji pasijuto lyg kokia keliautoja laiku — kažkas trenkė jai per galvą ir perkėlė į laiką prieš Pisarą ir jo konkistadorus. Ji neišvydo trumparankovių marškinėlių, „Nike“ sportbačių, automobilių ar dviračių — nė menkiausio šiuolaikinės civilizacijos ženklo.

Jačakas ir Pilpintu padėjo jai nueiti iki akmeninio suolelio, stovinčio netoliese. Kai Kotenė patogiai atsisėdo, paklausė:

— Kur yra Rimanku?

Jai ištarus pastarąjį žodį Pilpintu aiktelėjo, užsidengė delnu burną ir suraukė kaktą.

— Štai ten, — rodydamas į kalną priešais atsakė šamanas. — Pusė dienos kelio.

Ji prisiminė senį sakius, kad jam buvo liepta jos ieškoti. Kaip tai galėjo atsitikti?

— Kas jums liepė mane rasti?

Jačakas įsmeigė juodas akis į jos.

— Tu dar nepasirengusi, — atsakė jis. — Gal rytoj ar poryt.

— Nesuprantu. Ir kaip čia yra, kad jūs mokate angliškai? Ar čia dar kas nors kalba angliškai?

— Tu skubi... įtariu, kaip ir tavo gyvenimas. Tegul jis klostosi savaime, Kotene Stoun. Jei skubėsi, perlipsi slenksčius ir nužingsniuosi menkesniais keliukais jų nė nepastebėjusi. Viskas — visi atsakymai — duodami mums, kai esame pasirengę juos priimti.

— Jūs nesate gyvenęs Niujorke, — nusijuokė Kotenė.

Kurį laiką jis spoksojo į ją kiek pakreipęs galvą į šoną, paskui užsimerkė, tris kartus giliai įkvėpė ir tik tada vėl į ją pažiūrėjo.

Ji pamanė, kad šamanas taip įdėmiai žiūri į ją todėl, kad nesuprato jos pašmaikštavimo apie Niujorką, bet kai jis vėl prašneko, ji suprato, kad jis galvojo apie kitką.

— Kotene Stoun, man pranešė tavo vardą. Man, mums, Virakočai — Dievui kūrėjui — tu esi Majta. Majta — vienintelė.

Kotenei ėmė trūkti oro, tarsi kas laikytų ją panardintą po vandeniu.

SKYSTA ŠVIESA

Kol sveiko, Kotenė daug sužinojo apie kaimiečių kasdienybę. Ji žiūrėdavo, kaip jie sodina augalus ir dirba laukuose. Moterys kramtydavo kukurūzų grūdus kartu su kokiomis nors sėklomis ar vaisiais, išspjaudavo masę į ąsočius su šiltu vandeniu, ir ten išsifermentuodavo čiča — inkiškas alaus atitikmuo. Indėnai maistui augino prijaukintas antis ir jūrų kiaulytes, kirpdavo alpakas, kartais dar ir laukines vikunijas, o vilną verpdavo paprastomis verpstėmis. Kotenė sužinojo, kad kai kurios apeigos ir tradicijos — šimtmečių senumo.

Kiekviena diena prasidėdavo malda.

Jačakas praleisdavo su ja nemažai laiko, bet apie save beveik nieko nepasakojo. Kita vertus jis bakštijo, ragino, spyrė Kotenę, kol galiausiai ji papasakojo, kas tą baisiąją naktį nutiko Edelmano stovykloje. Jačakas įdėmiai klausėsi, bet, jos nuostabai, nepasibaisėjo tuo, ką iš jos išgirdo. Jis neabejojo nė vienu jos žodžiu, nė karto neišsidavė nežymiai kilstelėdamas antakį.

Vieną dieną ji stebėjo dviejų berniukų įšventinimo į vyrus apeigas. Žiūrėdama į krauju ištepliotus jų veidus, Kotenė prisiminė žydų Velykas. Ji gavo menką religinį išsilavinimą — vaikystėje lankydavo vasaros Biblijos mokyklą — bet iš tų laikų prisiminė pasakojimą apie tą naktį, kai Dievas nubaudė Egiptą dešimtąja rykšte. Tada buvo išžudyti visi naujagimiai, išskyrus izraelitų. Dievas šiems paliepė paženklinti savo duris ėriuko krauju — tada jie nenukentėsią. Ar ji kada nors įstengs suprasti ar paaiškinti, kodėl nenukentėjo tą siaubingą naktį Edelmano stovykloje?

Kotenė apsidairė po kaimą. Ji galėtų įprasti čia gyventi — supanašėti su čiabuviais, tapti nematoma. Likus čia, pasislėpus šiame atkampiame kaimelyje, jai negrėstų joks pavojus. Jautėsi esanti nevykėlė, ir tai ją visai tenkino.

Sėdėdama prie raudonkamienio medžio, vietinių vadinamo koloraditu, Kotenė stebėjo apeigas ir bandė užgniaužti kylančias ašaras. Negalėdama apsispręsti, ką daryti toliau, užsidengė veidus delnais. Staiga ji pajuto kažką švelniai paliečiant jos petį.

— Eikš, — tarė Jačakas. — Eime pasivaikščioti. Man rodos, tu jau pasirengusi kai ką pamatyti.

Kai jie priėjo kaimelio pakraštį, Kotenė paklausė:

— Kodėl jūs niekada nekalbate apie save? Nieko apie jus nežinau, nors apie save išpasakojau beveik viską.

Beveik.

— Nedaug yra ką pasakoti.

— Ar atsakysite į mano klausimus?

— Galbūt, — nusišypsojo Jačakas. — Ką nori sužinoti?

— Kas jūs? Ir kaip jūs išmokot taip puikiai kalbėti angliškai?

Jiedviem einant Jačakas žiūrėjo tiesiai prieš save.

— Kai buvau mažas, motina nusivežė mane į miestą, į Monasterio del Cusco — seną jėzuitų vienuolyną. Mes sunkiai vertėmės, ir ji nenorėjo, kad augčiau skurde. Taigi ji paliko mane pas vienuolius, prieš tai privertusi duoti žodį, kad liksiu ir negrįšiu jai pavymui į namus.

— Kaip liūdna! — tarė Kotenė.

— Galop mane atidavė įvaikinti, ir amerikiečių šeima mane įsisūnijo. Ji persikėlė į Oregono valstiją, ten ir užaugau. Aš juos mylėjau, bet širdyje ilgėjausi tėvynės ir mano tautiečių gyvensenos. Taip ir nepripratau prie amerikietiško gyvenimo būdo — nesupratau tos dvasingumo stokos, per menkos pagarbos Pačamamai. Taigi po įtėvių mirties grįžau į gimtąją Peru.

— Jus vadina išminčiumi ir gydovu, — priminė Kotenė.

— Daugiausia todėl, kad priklausau dviem pasauliams — senovės ir šiuolaikiniam, — paaiškino šamanas.

Jačakas nusivedė ją taku, vedančiu prie Urubambos upės.

— Šis takas labai senas, — kalbėjo jis. — Ištisos mano tautos kartos paliko čia savo pėdsakus.

— Turiu dar vieną klausimą.

Jačakas linktelėjo parodydamas, kad nori jį išgirsti.

— Sakėt, jums buvo liepta eiti ir rasti mane Rimanku. Kas jums liepė?

Šamanas praskėtė rankas, tuo mostu aprėpdamas viską aplink juos.

— Tavo šauksmus man atnešė vėjas, tavo baimę nešė ši tamsi upė žemiau mūsų, tavo skausmą jutau trykštantį iš pačios žemės.

— Neįmanoma! — paprieštaravo Kotenė. — Argi taip gali būti?

— Kantrybės, Majta, netrukus sužinosi.

Jis mostelėjo ranka, ir juodu patraukė taku toliau.

Paėjus, kaip Kotenė pamanė, beveik pusvalandį, Jačakas stabtelėjo prie didžiulės uolos. Jos šone buvo iškirstos pakopos.

— Kokia čia vieta? — paklausė ji liesdama tašytos uolos sieną.

— Runams — žmonėms — taip mes save vadiname, ši vieta yra huaka — šventa, mistiška vieta. Lipk laiptais, — paliepė jis, — o viršuje atsisėsk ir nurimk.

Viršuje Kotenė pamatė lygią, glotnią aikštelę. Kai ji sukryžiavusi kojas atsisėdo ant vėsios uolos, Jačakas prisėdo šalia.

— Užsimerk, — jo balsas susiliejo su medžius košiančiu vėju.

Kotenė pakluso.

— Pirmiausia išmesk mintis, trukdančias vidiniam regėjimui. Noriu, kad įsivaizduotum plūduriuojanti šventos, tyros šviesos duburyje. Ta šviesa skysta. Ji tokia skaisti, kad užtemdo visa kita. Atsidurk tenai, toje vaiskioje, spindinčioje skystoje šviesoje. Ji užlieja tave savo šiluma — spindinčios, žvilgančios, akinančios šviesos bangos ritasi per tave.

Jačakas palaukė, kol ji įvykdys jo nurodymą, tada prašneko vėl.

— Tegul ta šviesa liejasi į tave. Tegul ji įeina į tave pro kiekvieną tavo kūno plokštumą. Noriai įsileisk šviesą į savo esybės vidurį, ten ji susikaups ir ims suktis ratu — besisukanti tyra šviesa.

Kotenė pajuto, kokia stipri ta jos mintyse matoma šviesa, ir įsivaizduojant pačioje esybėje besisukančią šviesą ją ėmė krėsti silpnučiai virpesiai. Nieko panašaus kaip gyva nebuvo patyrusi.

— Nepaleisk tos šviesos, — raminančiu balsu mokė Jačakas. — Išlaisvink protą — tegul jis be pastangų juda ir keliauja erdve bei laiku ramutėlis, nesustodamas ties jokia mintimi. Šviesa sukasi tavyje — spindinti, vaiski. Tai gryna energija — tyra, skaisti. Ji sukasi tavyje, auga, virsta ovalu — dabar jis apima visą tave nuo dubens iki viršugalvio. Pajusk, kad egzistuoji tik šioje tobuloje akimirkoje.

Kotenė neteko žado — patiriamas pojūtis nustelbė viską. Ji metė iš galvos visas mintis, dėmesį sutelkė vien į tą tyrą šviesą.

— Įsivaizduok, kad dabar ji ima suktis lėčiau, — mokė Jačakas. — Ji mąžta, vis labiau, dabar dar labiau. Šviesa ima blėsti.

Jis nutilo.

Kotenė pajuto, kaip šviesa silpsta, tampa ne tokia ryški, o srautas sukasi lėčiau.

— Paleisk ją, — sukuždėjo Jačakas. — Pajusk jos paliktą šilumą.

Patylėjęs jis pridūrė:

— Tu pasirengusi, Majta?

Kotenė pasijuto visiškai nurimusi, apsivaliusi viduje, ir tuo mėgavosi.

— Nieko nekalbėk. Klausykis. Tavo protas aiškus kaip tyra energija. Jokio minčių sąmyšio. Įsiklausyk.

Kotenė sėdėjo tylėdama, spėliodama, ką turėtų išgirsti.

— Sakyk, kokie garsai tave pasiekia? — tarė šamanas.

— Nieko negirdžiu, — atsakė Kotenė. — Tik šniokščiančią upę... vėją, šiurenantį žolę ir krūmus... tolumoje šaižiai klykiantį paukštį.

— Ką dar?

Pamažėle ji išgirdo daugiau garsų ir buvo apstulbinta. Jų buvo gausybė.

— Girdžiu, kaip trindamiesi į odą šlama mano drabužiai... kaip žole juda kažkoks padarėlis — girdžiu jo kvėpavimą... vanduo ridena akmenuką upės dugnu... tarp gėlių ropoja vabaliukas.

— Greitai mokaisi, — pagyrė Jačakas. — Greičiau negu kuris kitas mano mokinys. Tavyje gyvena gamtos dvasia, ar ne?

Jis žino, pamanė ji. Žinojo, kai pavadino ją Majta — vienintele. O dar svarbiau — jis žino, kas ji.

Puolusio angelo dukra.

Ji vis dar girdėjo šamano balsą, kai šis pirmąkart pavadino ją tuo inkišku vardu. Taip pat aiškiai, kaip dabar apačioje tekančios upės dugnu ridenamą akmenuką.

Kotenė Stoun atsimerkė ir pažvelgė į džiungles aplinkui, galingos upės išgraužtą slėnį, už jo dunksančius kalnus ir pasijuto sėdinti pasaulio viršūnėje.

— Pirma tavo pamoka, — tarė Jačakas. — Kaip jau sakiau, netrukdyk šiam gebėjimui lavėti. Kai įgusi, visus atsakymus rasi savo viduje. Tu pati sukursi pasaulį, kuriame gyvensi. Bet tam reikia laiko. Tai tik pradžia.

— Iš kur žinot, kas aš? — atsigręžusi į jį paklausė Kotenė.

— Mes visi — iš tos pačios energijos, — atsakė jis. — Kad ir ką darytume, privalome gerbti visą visatą. Mes ir mūsų mintys — vienas ir tas pats. Panaudoti tą skystą šviesą — tai tik pradžia, pirma pamoka, padėsianti tau atsiverti, suvokti, kad esi dalis tos vienintelės energijos, kuri yra viskas. Tai labai padės tau grįžus į savo pasaulį.

Šamanas ištiesė ranką.

— Imk jį. Visada laikyk šalia. Jis tau primins, kad tavo dvasia kaip ir tas kondoras turi sparnus, kad galėtų sklęsti aukštybėse.

Jačakas padavė jai fetišą iš tuščiavidurio kondoro kaulo ir plunksnų.

Kotenė pakėlė akis į šamaną.

— Imk jį, — įsprausdamas dirbinį jai į delną tarė jis. — Kunturas — ar kondoras, kaip jūs jį vadinat — neminta gyvaisiais. Jis ėda gaišenas. Taigi tu gali atsikratyti negyvėlių savo viduje duodama jiems kunturo sparnus.

Kotenė prisikišo kaulą prie akių.

— Man rodos, aš nusprendžiau likti čia, — nusibraukusi plaukus nuo akių tarė ji. — Galėčiau ir toliau mokytis jūsų papročių. Jūs galėtumėte būti mano mokytojas, — pridūrė tikėdamasi jam įsiteikti.

— Kodėl, tavo manymu, skysta šviesa taip lengvai tave pasiekė? Esi ypatinga. Vis dar nenori sutikti, kad esi išrinktoji?

— Nežinau. Stengiausi apie tai negalvoti. O kas, jeigu aš nenoriu būti ypatinga, išrinktoji? Anksčiau aš gyvenau visai kitaip negu dabar. Kas, jeigu aš tuo netikiu?

Jačakas smalsiai į ją pažiūrėjo.

— Mes visi darome sąmoningus sprendimus, liečiančius mūsų gyvenimą. Gali gyventi kaip tinkama. Bet gali būti, kad pasąmonėje tu atidarei duris, kurias manei uždariusi.

Kotenė nusuko akis.

— Sprendimas dėl mano gyvenimo buvo padarytas manęs neatsiklausus. Man buvo pasakyta, ir tiek... Sudaryta sutartis be mano parašo.

— Tau skirtas tam tikras likimas, Majta. Kaip ir mums visiems. Bet tu turi galios jį keisti.

— Aš nepasirinkau likimo. Jį man išrinko tėvas... ir Dievas.

— Iš tikrųjų tu nelabai skiriesi nuo kurio nors iš mūsų. Kiekvienas turime savo vietą. Miške daugybė takelių veda į skirtingas vietas — taip ir mums kiekvieną dieną, kiekvieną minutę atviri visi gyvenimo takai. Jie visi egzistuoja vienu metu — mes tik pasirenkame, kuriuo eiti. Kai suprasi tos skystos šviesos galią, pamatysi tau atsiveriančius takus ir išsirinksi tą, kuris duos daugiausia gero.

— Tiesiog man atrodo, kad kažkas kitas man parinko labai didelę gyvenimo dalį — ypač trejus pastaruosius metus.

Jačakas tylėdamas sėdėjo ir žiūrėjo, kaip ji grąžo rankas ieškodama tinkamų žodžių.

— Abejoji savimi? Savo didybe?

— Jokia aš ne didi. Taip, abejoju savimi, savo sprendimais. Kartais susimąstau, ar tai, ką darau, bent kiek priklauso nuo manęs. Ar tikrai aš pati galiu spręsti, grįžti man namo ar ne? Juk čia ir glūdi esmė, tiesa? Tarkime, aš nuspręsiu negrįžti, bet mane privers grįžti kažkokia mano nevaldoma jėga.

— Niekas negali tavęs priversti. Galbūt pati to nesuvokdama tu atidarysi duris, parvesiančias tave namo. Majta, jei čia liksi, nuo savo naštos neišsivaduosi.

Jačakas teisus — ji tai žinojo, ir jau senokai. Tam ji gimė, tam gyveno. Ji žinojo, kad Dievo — Virakočos — priešai pakišo tą pasaulio sukūrimo fosilijos klastotę, ją apjuodino ir diskreditavo. Tačiau buvo lengviau kaltinti ne juos, o save — už tai, kad kruopščiai visko nepatikrino. Gal taip ir buvo. Kaip lengvai ją nuvedė į tas aukštybes vien tam, kad galėtų iš jų kristi. Ją diskreditavo tam, kad ji negalėtų jų demaskuoti. Jai varė siaubą, kad sukeltų sąmyšį, baimę ir nesaugumo pojūtį — o Polui, Nikui ir Edelmanui tai baigėsi mirtimi.

Kotenė užgniaužė savyje baimę. Atrodė, kad ji neištvers gyvenimo, kurį įsivaizdavo laukiant jos ateityje.

— Negaliu, — aiškiu, ryžtingu balsu tarė ji. — Noriu būti drąsi, bebaimė, bet...

Ji vėl sudvejojo.

— Bet iš tikro tesu per daug nosį užrietusi reporterė. Nesu pasirengusi atlikti kokį žygdarbį. Nesugebėsiu to padaryti. Nejaugi nematote? Pasaulis negali pasikliaut manim. Dievas negali pasikliaut manim.

PITERIS PENAS

Lesteris Riplis supjaustė bananą diskeliais — trys greiti pjūviai vienas po kito, pauzė, paskui dar trys.

— Vienas, du, trys.

Gelsvi skridinėliai krito ant duonos, jau užteptos „Piterio Peno“ žemės riešutų sviestu. Lesteris paliko patį vaisiaus smaigalį žievelėje ir išmetė ją į šiukšlių kibirą.

Sudėjęs į daiktą vakarienę: sumuštinį, su krapais marinuotą košerinį agurką ir stiklinę pasukų — jų šiais laikais buvo sunku gauti — nuėjo prie sofos ir staliuko. Radiją — Nacionalinę visuomeninę stotį — Lesteris jau buvo įsijungęs. Ėjo „Mokslo penktadienio“ laida — pati geriausia.

Lesteris pasitaisė akinius. Kai vyniojo rėmų vyriukus lipnia juosta, vienoje vietoje klijai liko neuždengti, ir dabar prie jų prilipo antakio plaukelis. Lesterio veidas persikreipė, kai plaukelis išsirovė su visa šaknimi, bet akiniai dabar tvirtai laikėsi ant viršunosės.

Šalia ant sofos jis buvo pasidėjęs internete rastą testą nustatyti, ar žmogus yra „vienišius intelektualas“. Kol kas jis surinko tūkstantį taškų — na, beveik.

Ar jums gerai sekasi bendrauti su aplinkiniais?

Ar jūsų rega silpnesnė negu 20/40?

Ar žinote daugiau negu penkis skaičiaus »pi“ skaitmenis po kablelio?

Ar kada nors žaidėte šachmatų komandoje?

Ar mokate daugiau negu tris programavimo kalbas?

Jis atsakė į devyniasdešimt devynis tokius klausimus, o tada atėjo paskutinis, dėl kurio jam teko mesti visą anketą. Negali sakyti, kad Lesteris ramiai padėjo testą į šalį — šis paskutinis klausimas jį įsiutino, nes parodė visišką visuomenės nepagarbą intelektui.

Ar kada nors esate patyręs orgazmą programuodamas kompiuterį po keturių valandų ryto?

Argi tai nepatvirtina, koks teisingas jo visuomenės vertinimas? Milijonai ir pagarba atitenka vien sportininkams ir pramogų verslo atstovams. O jiems visai nereikia smegenų. Ir kas dėl to kaltas? Paprasti žmonės. Jie nusprendžia, kas yra vertinga ir kokius žmones reikia vertinti. Žmonija tapo neprincipinga.

Tuščia jo, pamanė Lesteris.

Jis atsikando sumuštinio ir sutelkė dėmesį į „Mokslo penktadienį“. Klausėsi įdėmiai. Pokalbio tema buvo kompiuterių ateitis. Laidos vedėjas kalbino daktarą Bendžaminą Feigelį.

Lesteris užsigėrė sumuštino kąsnį dideliu gurkšniu pasukų. Mintyse nenustojo sekęs pokalbio per radiją. Feigelis kažką užmiršo. Kažką svarbaus. Jam, Lesteriui, teks skambinti į laidą.

Jis tris kartus sukramtė dar vieną sumuštinio kąsnį, — vienas, du trys — perbraukė delnus į marškinių priekį, kad nusišluostytų žemės riešutų ir banano likučius, atsistojo ir priėjo prie telefono, kabančio virtuvėje ant sienos.

Surinko „Mokslo penktadienio“ telefoną — buvo užsirašęs jį ant darbastalio lentelės. Jis negalėjo leisti, kad laida tęstųsi, ir nepranešti, jog jau įrodė kvantinį silicio grandinės veikimą, naudodamas standartinę gamybos technologiją. Veikimo principas paremtas labai dideliu skaičiumi operacijų, valdančių sąveiką tarp kubitų, per laiką, mažesnį nei savitasis kvantinių bitų koherentiškumo laikas...

— Taip, čia Lesteris Riplis, — tarė jis, kai atsiliepė radijo stoties operatorė. — Man reikia pasikalbėti su jūsų laidos svečiu.

SAULĖTEKIS

Malda yra ryto raktas ir vakaro skląstis.

— MOHANDAS GANDIS

Kotenė negalėjo miegoti. Tos skystos šviesos potyris ją suintrigavo, jai norėjosi pamėginti dar kartą. Jeigu ji lavinsis, gal nurims dvasiškai, kaip žadėjo Jačakas. Šamanui ta šviesa tikrai padėjo — o tas kelias trumpas akimirkas ir ji pati pajuto ramybę. Ji nelabai geimai suprato, ką jis turėjo omenyje sakydamas, kad ji gali susikurti savo pasaulį. Kotenė pamanė, kad tai turi būti susiję su meditacija — tokia neatsiejama Naujojo amžiaus kultūros dalimi — nors, matyt, apėmė daugiau, negu ji matė ar girdėjo. Ko gero, ją apkerėjo Andai, inkų kultūros misticizmas, didelis atstumas nuo civilizacijos ir, aišku, Jačako pamokymai. Jai knietėjo pamėginti dar kartą, šįsyk vienai, ir pasižiūrėti, ar pavyks pasiekti tos darnos su Pačamama, kurią tąsyk pajuto. Ji norėjo vėl patirti tą ramybės pojūtį, tik dar stipresnį, ir kad jis truktų ilgiau.

Kotenė atsisėdo savo sulankstomojoje lovoje. Geriausias metas tam bus saulėtekis.

Kaimelį gaubė tyla. Užuodė vien silpną dūmų kvapelį, sklindantį iš seniai pelenais virtusio laužo, virš kurio buvo verdamas valgis. Ji gali iki aušros nemačiomis nusigauti prie huakos.

Kad apsisaugotų nuo šalčio, Kotenė užsimetė kaimo moterų duotą inkišką pončą. Išėjusi iš lūšnelės pažvelgė į pilnaties mėnulį. Šviesu vos ne kaip dieną. Jai tereikia nenuklysti nuo tako. Kotenė akimirką padvejojo: gal reikėtų sulaukti saulėtekio ir paprašyti Jačako, kad ją palydėtų. Ne. Jai rūpėjo įsitikinti, ar galės pasiekti tą patį potyrį viena. Ji juto, kaip ją traukia į tą šventą vietą — tiesiog negalėjo atsispirti.

Tyliai eidama kaimelio viduriu Kotenė dairėsi Jačako jai parodyto takelio. Juodas dangus jau pilkėjo — išauš mažiau nei po valandos. Dangaus fone ji jau įžiūrėjo pradedančias ryškėti kalnų apybrėžas.

Kotenė buvo pasiryžusi sėdėti ant uolos, pasirengusi įleisti vidun tą stebuklingą skystą šviesą, kai saulė pakils į dangų ir nubrėš didžiųjų Andų viršūnių siluetus. Ji norėjo būti ten vos pasaulis pajus naujos dienos šilumą.

Eiti taku buvo lengviau, negu Kotenė manė. Vis dėlto ji slinko lėtai ir atsargiai: bijojo, kad jeigu pargrius, jos neras daug valandų. Ji jau ganėtinai ilgai sveiko po to, kai griuvo bėgdama iš Rimanku — patirti tai dar kartą neturėjo nė menkiausio noro.

Galop pasiekė huaką. Pastovėjusi prie didžiulės uolos, iškirstomis pakopomis greitai užlipo į viršų.

Pašvaistė rytuose jau ryškėjo. Kotenė giliai įkvėpė. Vėsus ryto oras suteikė kūnui jėgų, o dvasiai pokylio ir jaudulio.

Kotenė prisiminė, ko mokė Jačakas. Ji vėl įsivaizdavo plūduriuojanti tos skystos šviesos duburyje. Netrukus šviesa tapo tokia skaisti, kad užgožė vis labiau aiškėjančią aušrą. Kotenė juto, kaip šviesa plūsta jai į vidų, sūkuriuodama pasiekia pačią jos esybę, išvalo ir be tos šviesos joje nebelieka nieko.

Ji nesipriešino, kai šviesa užtvindė visą jos kūną. Netrukus ji išgirdo upės ir miško garsus, pomiškyje krebždančius gyvūnėlius, šnarantį vėją, tolumoje spygaujančius paukščius...

Staiga į tuos garsus įsiterpė balsas:

— Es ella?6

Kotenė staigiai atsilošė. Plačiai atmerkė akis, bet jas tuoj pat apakino ryški šviesa. Ji pakėlė ranką ir užsidengė akis nuo tos skaudžios šviesos. Pamažu ėmė kažką matyti ir išvydo, kad prie jos stovi trys žmogystos. Viena laikė iškėlusi rankoje kažkokį popierių ir, matyt, lygino tai, kas buvo pavaizduota jame, su ja. Kitas vyras buvo nukreipęs žibintuvėlio spindulį į ją.

— Si7, — tarė kitas žvilgčiodamas čia į popieriaus lapą, čia į ją. — Separece a ella8.

Jis dar kartą pažiūrėjo į Kotenę.

— Si.

— Parate9, — tarė, paskui pridūrė angliškai: — Stokis!

Kotenė ne iškart suprato, kad šį žodį jis ištarė angliškai.

Stodamasi ji pamatė, kad visi trys nutaikę į ją ginklus — kulkosvaidžius.

Vienas mostu paliepė lipti jai žemyn, o kad būtų įtikinamiau, ginklo vamzdžiu dar ir parodė kur.

Kotenė pakluso.

Vos kojomis palietė žemę, stiprios rankos užlaužė rankas už nugaros ir ją apsuko. Jai surišo riešus, akis uždengė kaklaskare. Stumtelėję į nugarą liepė eiti taku.

Kotenė juto, kad upė teka jai iš kairės, ir suprato, kad ją veda tolyn nuo kaimelio. Nuojauta jai kuždėjo, kad čia ji niekados nebegrįš.

SPINDINTIS KELIAS

Ištisas valandas Kotenė užrištomis akimis klupčiojo nelygiu kalnų taku. Tada pajuto pirmus lietaus lašus tykštant į veidą. Dar po minutės prapliupo ledinis kalnų lietus, kiaurai ją permerkęs ir pavertęs taką pavojingai slidžiu.

Nuo tada, kai ją netikėtai užklupo huakos viršuje, paėmę ją į nelaisvę vyrai bemaž nekalbėjo. Bet ispanų kalbą ji mokėjo taip prastai, kad vis tiek nebūtų supratusi. Vis dėlto vieną žodį — recompense — „atlygis“ ji suprato. Kad ir kas buvo tie vyrai, ją surado norėdami gauti atlygį. Matyt, popieriaus lape, kurį jie turėjo, kai Kotenė pirmąsyk juos pamatė, buvo jos nuotrauka ir apibūdinimas. Tai galėjo reikšti viena: valdžia jos ieško. Kotenė vylėsi tai dar reiškiant, jog vyrai paliks ją gyvą, kad gautų atlygį.

Per vieną jųdviejų pašnekesį Jačakas minėjo, kad tose apylinkėse vis dar esama maištininkų židinių — senos „Spindinčio kelio“ sukilėlių organizacijos likučių. Jie mielai pasinaudotų proga gauti keletą solių maistui, drabužiams ir šaudmenims, pamanė Kotenė.

Ji tirtėjo nuo kaulus stingdančio lietaus, kuris merkė visą būrelį iš lėto einantį mišku. Kotenė ne kartą paslydo, bet ją tuoj pat pastatydavo ant kojų vyras, sugniaužęs jos ranką.

Staiga Kotenę pastūmė ir parvertė ant žemės. Ji vis dar girdėjo lyjant, bet ant jos nebetiško. Tikriausiai jie pasislėpė po kokia uola ar urvo žiotyse.

Ji gulėjo ant šono, susirietusi į kamuoliuką, kad būtų šilčiau. Nors vyrų negalėjo matyti, girdėjo juos pakuždomis kalbantis. Jie atsitraukė toliau nuo jos. Kotenė gailėjosi nesuprantanti, ką jie sako.

Kotenė vylėsi, kad būtų atspėjusi jų ketinimus. Kita vertus, gal pagrobėjai ją nužudys. Gal tam, kad gautų atlygį, užtenka jos lavono.

Ji klausėsi stengdamasi nugirsti žodį ar frazę, iš kurių ką nors suprastų apie jų ketinimus. Pasigirdo atmosferos trukdžių traškesys, paskui greitakalbe išberti žodžiai — tikriausiai viskas sklido iš nešiojamojo siųstuvo-imtuvo. Vienas iš jos pagrobėjų kažką į jį pasakė, pasigirdo trumpas atsakas.

Kažkuris vyras nusijuokė, tartum jam būtų labai linksma. Kotenę nukrėtė šiurpas. Tada balsai pagarsėjo, jie atrodė susijaudinę. Kotenė kažką užuodė — nusprendė, kad tai romas, — kartu ir marihuanos kvapą. Netrukus vyrai ėmė ginčytis. Gal jiems dabar rūpi tik savi reikalai ir jos nestebi? Kotenė pasukiojo riešus norėdama patikrinti, ar gali atlaisvinti virvę. Ji jau dabar buvo laisvesnė negu tada, kai Kotenę surišo — gal nuo ilgo ėjimo ir šalčio. Galop jai pavyko nusmaukti vieną virvės žiedą po nykščiu, ir ji ėmė stumti jį delnu žemyn. Kuo arčiau pirštų galiukų slinko virvė, tuo giliau į švelnią riešo odą rėžėsi priešingas jo galas. Kotenė sukando lūpą. Virvė vis slinko. Galiausiai nusmaukė ją nuo pirštų galiukų, ir virvės žiedas atsilaisvinęs dabar gulėjo jai prie rankos. Kotenė pakrutino riešus į šonus ir pajuto, kad jų niekas nebeveržia. Ak, kad matytų, kur yra vyrai ir ką jie daro!

Staiga jie nuščiuvo.

Velnias! — mintyse nusikeikė Kotenė. Jie žino, ką ji padarė. Ji gulėjo nekrustelėdama, bijodama net kvėpuoti.

Žingsniai. Kažkas artinosi.

Kitas vyras šūktelėjo, žingsniai nutilo. Tada prašneko kitas. Akimirkos tyla, paskui riksmai. Tas, kuris artinosi, vėl nuėjo-atgal. Daugiau šūksmų. Ko jis ėjo jos link? Akivaizdu, jos riešų nepamatė, antraip būtų ką nors daręs. Gal ketino ją išžaginti, o kiti paprieštaravo — o gal patys norėjo pasismaginti su ja pirmi?

Reikia sprukti! Kotenė išlaisvino vieną ranką iš virvės, pamažu pakėlė po skruostu ir patraukė akis dengiančią kaklaskarę žemyn.

Visi trys vyrai stovėjo už kokių penkių metrų nuo jos, jai iš dešinės, olos nišos kampe. Jeigu pavyktų greitai pašokti ant kojų, galėtų nudumti priešinga kryptimi, o kol jie imtų vytis, spėtų pasislėpti džiunglėse. Ji labai norėjo tikėti esanti jiems reikalinga... reikalinga gyva, kad galėtų gauti atlygį — tokiu atveju jie nešaudytų. O jeigu ir šaudytų, tai tik kad sužeistų, o ne nukautų. Ji neprisivertė galvoti apie kitą variantą — kad jiems užtenka ir lavono.

Ji gulėjo lyg suakmenėjusi, kaupdama drąsą staigiam žingsniui. Nagi, bėk! ragino save mintyse. Stokis ir bėk!

Atrodė, kad vyrai kalba nebe taip piktai, be to, tyliau. Reikia bėgti, kol jie taip įnirtingai ginčijasi. Lietus, rodės, rimsta. Kuo toliau, tuo labiau viskas sukosi prieš ją. Jeigu bandys bėgti, privalo daryti tai dabar. Vos tik nustos lyti, jie prieis prie jos ir bemat pastebės, kad riešai atsirišę.

Dabar!

Kotenė pašoko ant kojų ir nurūko. Bėgdama iš slėptuvės olos nišoje medžių link ji išgirdo šauksmus.

Kitą akimirką balsus nustelbė kulkosvaidžio kalenimas.

IRŠTVA

Šalti, šlapi lapai gėlė bėgančiai Kotenei veidą ir rankas, pliaukšėjo per odą. Pro šalį zvimbė kulkos — jos plėšė augalus į skutelius ir taškė jais merginą. Kai ištrūkusi iš nišos pasuko iš tako, bėgti tapo neįmanoma. Miško paklotę dengė tankūs vijokliai ir pomiškis, jai teko skintis kelią pro krūmų ir medžių sieną. Ji per lėtai stūmėsi į priekį, bet nedrįso rizikuoti ir grįžti į taką, nes ten būtų lengvas taikinys.

Kotenė kėlė baisų triukšmą, tad žinojo: sekti ją bus visai lengva. Kiekvienas žingsnis reikalavo didžiulių pastangų, o kadangi neturėjo mačetės ir negalėjo prasikirsti kelio, jėgos greitai seko. Ji žinojo turinti neleisti banditams ją pasivyti ir likti jų nematoma.

Dirstelėjusi per petį pamatė, jog miškas toks tankus, kad iškart užsitraukia jai praėjus ir nelieka bemaž jokio ženklo, rodančio ją prasibrukus. Kotenė vargais negalais skverbėsi į priekį jusdama, kaip erškėčių spygliai ir sausos šakos, pradūrę pončą bei ilgą indėnišką apdarą, drasko odą. Sukilėliai pažinojo džiungles, be to, per tą trumpą akimirką, kai akys jai dar nebuvo užrištos, ji spėjo pamatyti ant diržų kabančius dėklus — tikriausiai juose buvo mačetės. Taigi pagrobėjai lengvai galėjo prasikirsti kelią ir ją pasivyti. Draskoma džiunglių augalų ir baimės, Kotenė nesusivaldydama raudojo ir aimanavo.

Nesustok, nesustok! Tie žodžiai galvoje sukosi kaip mantra ir vertė žengti žingsnis po žingsnio.

Ji sunkiai kvėpavo: krūvis ir įtampa šiame aukštyje tiesiog dusino. Ji mirs Peru džiunglėse nuo kažkokio niekingo maištininkų būrelio, ir niekas nesužinos. Ji dingo jau beveik prieš dvi savaites, ir niekas nepasigedo.

Jeigu ją sugaus, ar pirma išžagins prieš sukapodami į gabalėlius — tokiu žvėrišku „firminiu ženklu“ „Spindintis kelias“ paženklindavo savo aukas? Jei pasiseks, ją nušaus, ir viskas bus baigta greitai.

Kotenė svirduliavo iš nuovargio, tad suprato turinti nedaug galimybių nusigauti toli. Jai trūko ištvermės — jau vien tas aukštis ją žudė. O sukilėliams šie kalnai, šios džiunglės buvo namai. Kotenė negalėjo nuo jų atitrūkti, bet kol kas ji neketino pasiduoti.

— Turiu ką nors sugalvoti, — gaudydama kvapą ištarė balsu. — Mąstyk, Kotene, mąstyk!

Staiga jai šovė mintis ir ji stabtelėjusi apsidairė. Paskui vėl brovėsi pirmyn, tyčia trypdama lapus, raudama vijoklius ir mesdama juos ant žemės, maigydama po kojomis krūmelius. Ji nuosekliai paliko paskui save vis mažiau pastebimą pėdsaką, stengdamasi pamažėle daryti jį visai nematomą, kad atrodytų, jog jis tiesiog pradingo miške. Bet jai reikėjo skubėti.

Galop ji atatupsta grįžo prie ką tik pastebėto itin tankaus brūzgyno. Kiek įmanydama atsargiau, neskubėdama, kad nesumaigytų žolės kuokštelių ir neaplaužytų šakučių, ji nusigavo į brūzgyną ir klūpomis nušliaužė po vešliais lapais ir nukritusiais sausuoliais. Ji susigūžė, nes siaubingai bijojo šioje irštvoje aptikti gyvatę ar vorą.

Bet kitos išeities nebuvo. Išsigelbėti tegalėjo pasislėpdama. Sukilėliai bus įsitikinę, kad ji bėgs nuo jų be perstojo, nors ir labai lėtai. Jie manys, kad bėga nesustodama, stengdamasi nuo jų atitolti.

Kotenė susirangė į kamuoliuką ir pataisė laukinius krūmokšnius aplink, kad būtų visiškai uždengta. Jeigu tylės ir nejudės, pagrobėjai gali jos ir nepastebėti — nebent užliptų tiesiai ant jos. Kokia tikimybė, kad jie praeis kaip tik šia vieta? Jeigu jie sekė jos pėdomis, galbūt pastebėjo, kad pėdsakas vis menkėja, kol galop dingsta visiškai. Gal tada jie nustojo jos ieškoję.

Ji meldėsi, kad nustotų.

Šalta žemė ir pūvantys lapai buvo drėgni, šleikštūs. Jie erzino kvėpavimo takus, tad Kotenei reikėjo atsikosėti, bet ji užsidengė burną delnu ir iš paskutiniųjų tvardėsi. Dar kelios minutės, ir poreikis atsikrenkšti tapo beveik nepakeliamas. Norėjosi verkti, bet žinojo nuo to būsiant tik blogiau.

Kai pagaliau tamsa it melasa užliejo Andus tiršta, neperskverbiama juoduma, Kotenė pasijuto visiškai bejėgė. Su tamsa nusileido ir rūkas. Kaip ir tą baisiąją mirties naktį šliauždamas džiunglėmis jis suėmė sunkiais gniaužtais kiekvieną lapelį ir šakelę.

Kotenės apdarai buvo permirkę visai kaip žemė, ant kurios gulėjo. Kiekvieną kūno plaukelį, kiekvieną kaulelį persmelkė tamsą atlydėjusi žvarba. Kotenei atrodė, kad persekiotojai dabar kelia mažesnį pavojų, bet jautėsi bejėgiškesnė prieš gamtą — šaltį ir džiunglėse gyvenančius naktinius padarus.

Kotenė svarstė, ar greitai ateis metas, kai nuspręs, kad verčiau jau mirti.

Jei bent matytų žvaigždes, gal nejustų tokio nerimo. Ji susirietusi drebėjo valanda po valandos, pavargusi kūnu ir dvasia. Norėjo miego, bet pernelyg bijojo užmigti, reikėjo ištuštinti šlapimo pūslę, bet nesiryžo.

Kur sukilėliai? Arti ar toli? Nežinant buvo blogiau negu žinant, kad jie čia pat. Ji prisiminė skystos šviesos potyrį. Gal sugebėtų jį vėl pajusti net nebūdama jokioje šventoje vietoje, be to, nei rami, nei taikinga. Bet jei pavyktų, gal jos pojūčiai tiek paaštrėtų, kad išgirstų persekiotojus, žinotų, kur jie ir ką kalba.

Kotenė susikaupė, kad nustumtų į šalį visas mintis, viską, kas galėtų trukdyti jos vidinei regai. Mintimis sukaupė vieną kūno dalį po kitos, nuo pėdų vis aukštyn, tuo pat metu atsipalaiduodama ir nurimdama. Ėmė nykti kalnų oro vėsa ir drėgmė — iš pradžių lėtai kaip smėlio pilis, graužiama viena po kitos krantą laižančių bangų.

Kotenė stengėsi įsivaizduoti plūduriuojanti šviesos duburio paviršiuje, tačiau tik šviesos atplaišėlės prasimušė pro jos mintis.

Netikėtai visas susikaupimas išgaravo. Apėmė toks jausmas, tarsi kurį laiką nešta povandeninės srovės staiga išniro į paviršių. Dingo ta vidinė šviesa ir jos šiluma. Jai nepavyks. Visas tas sumanymas pasitelkti į pagalbą inkų magiją buvo kvailas.

Slinko valandos, vis labiau šalo, ir Kotenė neiškentė nepabandžiusi vėl. Šiaip ar taip, prarasti neturi ko.

Kotenė pakartojo Jačako nurodymus, kaip pasiekti vidinę ramybę ir darną. Įsivaizduodama tą skaisčią, tyrą šviesą, pasikvietė ją į save. Šįsyk šviesa sutekėjo, tarsi jos kūnas būtų buvęs tobulas indas. Pajutus, kaip susilieja su ta šviesa, Kotenę apėmė ramybė ir šiluma. Vaizduotės pastangomis privertė šviesą suktis — iš pradžių nedideliais apskritimais, paskui vis platesniais tyros ratais, vos išsitenkančiais tarp viršugalvio ir pilvo apačios. Kuo toliau, tuo ramesnė ir mažiau išsigandusi ji jautėsi, tuo šilčiau darėsi.

Kaip mokė šamanas, Kotenė įdėmiai įsiklausė į aplinką.

Dabar aiškiai girdėjo garsus, kuriuos ligi tol nustelbė miškas. Gilus, vaiduokliškas gyvūno alsavimas. Tylus mintančių vamzdžių kramsnojimas. Šliaužiantis roplys. Net pūvančių augalų skleidžiamas garsas.

Paskui išgirdo kitką.

Plakančią širdį. Žiovulį. Užuodė aitrų žmogaus prakaitą.

Kažkas buvo šalimais.

Viduje nušniokštė baimės liepsnos, ir skysta šviesa išgaravo. Ausyse girdėjo vien besidaužančią širdį.

Banditai šalia. Nemiega kaip ir ji. Laukia išauštant.

Rodės, praėjo amžinybė, kol Kotenė išvydo virš žalio apkloto prasimušant pilką brėkšmą. Pamažu aušo apniukusi diena.

Nepasukdama galvos Kotenė apsidairė aplink. Bijojo net sukrutėti, nors raumenys maldaute maldavo pajudinami. Sprandas buvo užtirpęs, gėlė pavargusį petį, kuriuo rėmėsi į žemę. Pūslė dabar buvo tokia pilna, kad net skaudėjo, bet ji nedrįso atsistoti. Susiraukusi, kad neturi kitos išeities, Kotenė pajuto, kaip karštas šlapimas nuteka šlaunies vidine puse ir susigeria į žemę.

Staiga išgirdo garsą — netoliese kažkoks daiktas ar padaras lėtai, atsargiai slinko mišku. Vos girdimai čežėjo lapai, traškėjo šakelės, žliugsėjo įmirkusi žemė.

Tada taip pat netikėtai prapliupo liūtis — visai kaip išvakarėse. Ji įtempė klausą bandydama ką nors išgirsti, bet lapus ir žemę čaižančio vandens garsai viską nustelbė.

Netikėtai kažkas praskyrė krūmą, ir kietas, šaltas daiktas įsirėmė jai į šoną. Net nežiūrėdama į jį Kotenė suprato, kad tai šautuvo vamzdis.

MAINAI

— EST A AQUI, — sušuko sukilėlis. — La encontre!

Kotenei versti nereikėjo — jis šaukė, kad ją surado. Bandė stotis, bet skaudus spyris į šoną smailu batu paguldė ją kniūbsčią. Tada pagrobėjas paleido šūvį į orą.

— Puta10, — tarė jis ir iššovė antrą kartą. Po kelių akimirkų iš džiunglių išdygo kiti du ją pagrobę vyrai.

Jie vėl užrišo jai akis, surišo riešus, tada iš tankaus pomiškio nusivedė į taką. Netrukus jie tęsė pertrauktą žygį per kalnus.

Prieš vidurdienį takas tapo lygesnis, o paskui ir visai lygus. Retkarčiais ji girdėdavo cypiant ir šnypščiant nešiojamąjį siųstuvą-imtuvą bei trumpus pokalbius — pagrobėjai su kažkuo bendravo.

Į pavakarę eiti pasidarė lengviau. Kotenės kojos taškėsi balose, telkšančiose, spėjo ji, negrįstame kalnų kelyje. Išgirdusi besiartinančią mašiną ji pakreipė galvą. Sukilėlis truktelėjo ją už dilbio, kurį laikė tvirtai sugniaužęs, šitaip liepdamas sustoti. Ji išgirdo, kad mašina sustojo, bet variklis dirbo. Pagrobėjai persimetė keliais žodžiais su atvažiavusiaisiais. Tada vienas iš sukilėlių nurišo jai nuo akių kaklaskarę.

Kotenė įsižiūrėjo į priekyje ant kelio stovintį džipo tipo sunkvežimuką. Iš jo iššoko du vyrai žaliomis uniformomis, paskui nutempė nuo užpakalinės sėdynės liesą vyrą kelias savaites neskusta barzda. Jo rankos buvo surištos kaip ir jos; šautuvo vamzdžiu bakštinamas į nugarą jis krūpčiojo.

Prie Kotenės priėjo vyras su popieriaus lapu rankoje. Atsistojęs priešais pirma žvilgtelėjo į lapą, tik paskui įdėmiai nužiūrėjo ją. Jo skrybėlės kraštai buvo puošti aukso pyne, ant krūtinės žvilgėjo metalinis ženklelis su užrašu Policia Nacional.

— Kotenė Stoun? — paklausė jis su ryškiu akcentu.

— Taip, — apsimesdama neišsigandusi atsakė ji.

Uniformuotas vyriškis kilstelėjo tamsų antakį ir linktelėjo sukilėliams.

Vyrai paskubomis pasitarė, tada vienas iš pareigūnų įbruko kažkokį voką belaisviui į delną ir stumtelėjo prie sukilėlių ir Kotenės.

Tą pačią akimirką ji pajuto ranką, niūktelinčią į nugarą.

— Vaya11, — paliepė sukilėlis stumdamas ją į priekį ir galva mostelėdamas į sunkvežimuko pusę.

Kotenė suprato, kad vyrai ne tik atsiima atlygį. Matyt, į sandorį įėjo dar ir mainai — liesą barzdotą belaisvį keitė į ją.

Ji pasuko prie sunkvežimuko. Uniformuoti vyrai buvo nukreipę šautuvus į barzdočių, tad ji neabejojo, kad sukilėliai nusitaikę į ją.

Eidama pro belaisvį Kotenė žvilgtelėjo į jį akies kampučiu. Negana, kad valdžia už ją sumokėjo, sukilėliai išsiderėjo dar ir mainus.

Kai iki sunkvežimio liko pora žingsnių, Kotenė atsigręžė. Sukilėliai paspaudė vienas kitam ranką, patapšnojo per nugarą ir juokdamiesi nuėjo. Į vairuotojo vietą atsisėdo kitas, tas, kuris lygino ją su nuotrauka plakate, kuriame buvo siūlomas atlygis.

Jis dar kartą pažiūrėjo į plakatą, paskui atsisuko ir patenkintas savim nužvelgė ją.

Kotenė pasisukiojo ant sėdynės ir jai pavyko atsigręžti, kad galėtų paskutinį kartą pamatyti savo pagrobėjus, bet jie jau buvo dingę džiunglėse. Su jais dingo ir menkiausia viltis amžinai likti dingusiai inkų kalno rūke.

— Aš esu vyriausiasis inspektorius Merida.

Vyras kalbėjo angliškai — oficialiai, bet aiškiai. Jis sėdėjo prie stalo priešais Kotenę tardymo kambaryje betono blokų sienomis kažkur Peru nacionalinės policijos būstinėje Kusko miesto centre. Merida buvo lieknas, su barzdele, atgal sušukuotais geliu suteptais juodais plaukais. Jis irgi vilkėjo žalia uniforma, tik su epoletais ir geltonomis ordinų juostelėmis virš marškinių kišenių. Jo kepurė Kotenei priminė tas, kurias nešiodavo nacistų karininkai.

Jis nukratė cigaretę į peleninę.

— Vadinasi, jūs — Kotenė Stoun?

— Taip. Tikiuosi, paaiškinsit, kodėl man teko tiek prisikentėti pastarosiomis dienomis?

Kotenė buvo suirzusi, nesmagiai jautėsi, bet suvokė turinti nerodyti nepasitenkinimo. Prieš atvedant į šį kambarėlį tardyti, jai buvo leista nusimazgoti veidą ir rankas, bet vis tiek jautėsi purvina ir žinojo jau seniai dvokianti šlapimu.

— Ką veikiate Peru? — paklausė Merida.

— Aš — laisvai samdoma reporterė, šiuo metu dirbanti Peru nacionalinei televizijai Limoje. Atvykau čia filmuoti medžiagos dokumentiniam filmui apie atrastą archeologinį paminklą prie Maču Pikčaus.

— Teisybė, — patvirtino Merida.

Tas žmogus mane užknis!

— Jūs mane tikrinate? Kam klausinėjat, jeigu jau žinot?

Merida atsilošė ant kėdės ir pabarbeno krumpliais į stalą.

Jis mirksėjo, nes dūmai, kylantys iš lūpų kamputyje nukarusios cigaretės, graužė akis.

— Kiek daugiau negu prieš savaitę prie jūsų minėto archeologijos paminklo buvo aptikti dvylikos vyrų lavonai. Tarp jų buvo jūsų operatorius ir garso operatorius iš Amerikos, Britanijos pilietis daktaras Karlas Edelmanas ir dar devyni. Visi negyvi. Mirę taip šiurpiai, kad net nenorėčiau pasakoti. Nužudyti. Sudeginti. Nušauti. Išsigelbėjote jūs vienintelė.

Jis giliai užtraukė dūmo.

— O jūs čia, gyva ir sveika. Jums tai neatrodo keista? Panele Stoun, kaip yra, kad jūs čia, gyva ir sveika?

Kotenė norėjo atsakyti, kad keldami į orą penkių tūkstantmečių senumo krištolo lentelę jonvabaliai nesivargino ir nesumaišė jai proto, neprivertė nusižudyti, kaip pasielgė su visais kitais, bet teištarę:

— Nežinau.

— Kodėl nepapasakojat man, ką žinot?

Vyriausiasis inspektorius sumaigydamas užgesino iki pusės surūkytą cigaretę.

Kotenė susikišo plaukus už ausies.

— Tą vakarą mes pavalgėm ir išgėrėm vietinės samanės, išvirtos čiabuvių iš kasėjų komandos.

— Samanės?

— Svaigalų — savadarbio gėrimo.

— A, guafarina, — atsakė Merida ir kažką užsirašė priešais gulinčiame bloknote. — Kas toliau?

— Gėrimas buvo stiprus, man nuo jo pasidarė bloga, tad palikau kitus ir nuėjau į savo palapinę. Bandžiau užmigti, bet iš pradžių nepavyko.

Merida pradarė popierinį maišelį, padėtą ant stalo šalia bloknoto.

Kotenė nutilo ir žiūrėjo, kaip Merida ištraukia iš jo rudą plastikinį vaistų buteliuką. Pavartęs rankoje, pareigūnas perskaitė užrašą etiketėje:

— Ativanas. CVS vaistinė, Fort Loderdeilas. Vaistai išrašyti Kotenei Stoun.

— Taip, jie mano, — patvirtino Kotenė. — Na ir kas?

— Jus kankina nerimas? Jaučiate nepakeliamą įtampą?

Jis papurtė buteliuką. Skardus į plastiką barškančių tablečių garsas, aidu atsimušęs nuo plikų kambario sienų, priminė uodegą žvanginančią barškuolę.

— Turbūt sunku, kai pakyli kaip jūs į tokias šlovės aukštumas, o paskui taip žemai nusiriti. Todėl jus ir kankina nerimas?

Merida nutilo, tarsi apgalvodamas kitą klausimą.

— Kam ryžtumėtės, kad vėl taptumėte įžymybe?

— Šiuo metu mano gyvenimas sudėtingas, bet tai niekaip nesusiję su tuo, kas įvyko kalnuose. Taip, ativanas skirtas nerimui gydyti, bet ne psichozėmis sergantiems ligoniams. Nesu gydoma dėl smurtingo elgesio — jeigu jūsų žodžius reikia suprasti kaip tokią užuominą. Neturiu nieko bendra su Edelmano ar kieno nors kito mirtimi. Tą naktį kažkas nutiko. Kažkas, sukėlęs jiems troškimą žudyti ar žudytis.

— Galite teigti neturinti polinkio smurtauti, bet aš nemanau, kad buvo ištirtas jūsų vaistų, sumaišytų su guafarina, poveikis. Gal tie du sumišę komponentai gali gerokai pakeisti asmenybę.

Merida staiga nutilo. Jo veide pasirodė keista išraiška, tarsi jam ką tik būtų apsireiškę Trys karaliai.

— Arba tarkime, kad didelė jūsų vaistų dozė per klaidą atsidūrė tame gėrime, — palinkęs į priekį kalbėjo jis. — Mes nežinom, kaip jie galėjo paveikti jį gėrusius žmones. O kas, jeigu toks mišinys sukelia haliucinacijas, žmogžudiškas ir savižudiškas mintis? Toks šalutinis poveikis yra žinomas. O gal jūs pati nusprendėte neragauti čiabuvių gėrimo? Kaip pasisekė — jūs vienintelė stovykloje neišgėrėte naminės. Tai paaiškintų, kodėl jūs gyva ir sveika. Hmm — kaip jūsų vaistai galėjo atsidurti tame gėrime?

Kotenę siutino jo pasipūtėliškas, globėjiškas tonas.

— Jūsų spėlionės man nepatinka. Klausykit, vyriausiasis inspektoriau Merida, aš niekuo dėta dėl to, kas atsitiko mano draugams ir daktarui Edelmanui. Aš ne mažiau nei kas kitas priblokšta jų mirties. Tą vakarą aš nekaip jaučiausi, todėl grįžau į savo palapinę ir miegojau. Kai pabudau, stovykloje siautė maišatis.

Ji neužsiminė, kaip ją sujaudino Edelmano išverstas įrašas lentelėje apie angelo dukrą. Merida nepaminėjo krištolo lentelės. Ar jonvabaliai iš tikro ją nusinešė? Kita vertus, neliko gyvas nė vienas žmogus, žinojęs apie lentelę. Edelmano užrašai buvo sudeginti, taigi jokių dokumentų niekur negalėjai rasti. Tik Edelmanas kalbėjosi apie ją su Ričardu ir Maraja. Kokia jų pavardė?

— Panele Stoun?

— Atleiskit. Bandžiau prisiminti, kas atsitiko. Po kokios valandos, kai vis dar mėginau užmigti, išgirdau daktarą Edelmaną šaukiant, tiksliau, klykiant. Išbėgau iš palapinės ir sušukau jam. Išgirdau kitus riksmus. Tada Chosė... aš pamačiau Chosė.

Vaizdas šmėstelėjo galvoje — aiškus, bauginantis — ir nors dabar ji prakalbo garsiau, balsas drebėjo:

— Jis bėgo per stovyklą, pro mane, apgaubtas liepsnų. Nežinojau, kas dedasi. Leidausi ieškoti draugų. Tada suklupau užkliuvusi už Polo Deiviso lavono. Jį nudūrė... perrėžė gerklę. Rankoje jis laikė peilį. Edelmaną radau jo palapinėje peršauta galva. Pistoletas gulėjo ant žemės šalia jo. Man pasirodė, kad girdžiu šaukiant Niką Maiklsą, bet taip jo ir nepamačiau.

Į galvą vienas per kitą lindo tokie ryškūs vaizdai, kad ją net pykino. Ji vis dar užuodė degančio Chosė kūną, girdėjo, kaip nuslydęs nuo palapinės brezento šlumštelėjo ant žemės Edelmano smegenų gniutulas.

— Aš siaubingai persigandau ir nežinojau, ką daryti. Aš pabėgau — iš stovyklos ir...

Atsidarė durys. Tarpduryje pasirodė kažkoks vyras elegantišku tamsiai mėlynu kostiumu.

— Turiu pranešimą, kurį jums, viršininke Merida, reikia pamatyti, — angliškai tarė vyriškis.

Merida staigiai atitraukė kėdę atgal ir atsistojo. Jo veidas raudo.

— Neikite čia be perspėjimo. Kad ir kokį reikalą turite, jis gali palaukti.

— Ne, pone, — mesdamas ant stalo kažkokį aplanką tarstelėjo vyras. — Negali.

FORT LODERDEILAS

Ačiū Dievui už Amerikos ambasadą, mintyse dėkojo Kotenė kėblindama laiptais į savo kuklų antro aukšto butuką Fort Loderdeile. Jeigu ji nebūtų įsikišusi, Kotenė geriausiu atveju vis dar tūnotų Meridos kalėjimo kameroje.

Naktis buvo švelni. Vis dar buvo justi stiprokas vėjelis, nors vandenyno pakrantė buvo už kelių kvartalų. Kotenė užsikišo už ausies užkritusią ant akies arbatos spalvos plaukų sruogą. Blausiai rausvoje liuminescencinių žibintų šviesoje mojuodamos šlamėjo palmės, metančios vaiduokliškus šešėlius ant plikų tinko sienų.

Dvidešimto amžiaus šeštame dešimtmetyje pastatytas namas iš pradžių buvo motelis sezoniniams žiemą šilumos trokštantiems turistams, čia vadinamiems sniegapaukščiais. Devinto dešimtmečio pradžioje jį pavertė nuomojamu daugiabučiu. Dar po dvidešimt penkerių metų namas buvo daugiau negu keistas, kaip jį mėgdavo apibūdinti Kotenė. Pasibaigus turistiniam sezonui butai jame būdavo pigūs, tad jai įkandami. Pirmame namo aukšte buvo registratūra, nes butus galėjai išsinuomoti savaitei, mėnesiui ir net savaitgaliui.

Jos kaimynai, daugiausia pravažiuojantys turistai ir juodadarbiai, su niekuo nebendraudavo. Už pirmą ir paskutinį mėnesį susimokėti reikėdavo iš anksto, pernuomoti butą buvo draudžiama. Šis būstas nė iš tolo neprilygo jos butui Niujorko Manheteno rajone. Viskas apsivertė aukštyn kojomis dėl vadinamosios pasaulio sukūrimo fosilijos. Skųstis kaimynais ji nelabai galėjo — būtų atrodę, kad puodas juokiasi iš katilo.

Kotenė priėjo prie registratūros rakto dublikato, nes jos raktas vis dar buvo kažkur Anduose. Peru policija jai grąžino tik piniginę, aišku, be pinigų. Laimė, bent jau mokėjimo kortelių ir vairuotojo pažymėjimo nenugvelbė. Visa kita, ką rado stovykloje, liks policijos žinioje, iki baigsis tyrimas.

Ji penkis ar šešis kartus nuspaudė skambutį, kol budėtoja atsiplėšė nuo sofos kontoros gale ir žiovaudama atėjo. Kotenė sumokėjo jai penkis dolerius už prarastą raktą, bet budėtoja su ja nė nepasisveikino.

— Sveika grįžusi namo, — tarė Kotenė atrakindama duris ir jas stumtelėdama.

Iš buto tvoskė gaižus pelėsių tvaikas. Gyvendamas prie vandenyno nuo pelėsių negalėjai pabėgt, nes oras čia visąlaik būdavo drėgnas. Apie Pietų Floridą, ypač artėjant uraganų metui, sakydavo: „Gerai, kad gyvename atogrąžose. Blogai — kad gyvename atogrąžose.“

Prieš išskrisdama į Peru Kotenė nustatė termostatą trisdešimties laipsnių temperatūrai. Ir padarė klaidą, pagalvojo čiaudėdama nuo aitraus pelėsių dvoko. Kita vertus, ji nemanė, kad taip ilgai užsibus.

Kotenė įjungė šviesą. Laimė, buto nuomą ji mokėdavo tris mėnesius į priekį, todėl tų pinigų neišleisdavo kitkam. Šitaip ji turėjo garantuotą pastogę, nes dabar niekada nežinodavo, kada gaus kitą čekį už darbą. Toks elgesys jai atrodė praktiškas ir drausmingas. Nors neabejojo pavėlavusi susimokėti už elektrą, ji nebuvo atjungta — kol kas.

Ji numetė Amerikos konsulo Peru žmonos jai duotą nedidelį krepšį ant marmurą imituojančių plytelių grindų, pasilipo ant sofos, atitraukė užuolaidas ir pakėlė stiklines žaliuzes. Į vidų plūstelėjo gaivus vandenyno oras.

Kotenė prižadėjo Tedui Kaselmanui paskambinti vos grįš namo, bet buvo penkiolika minučių po dviejų nakties.

Ji pažiūrėjo į laikrodį — ketvirtis devintos ryto Romoje.

Kotenė pakėlė belaidį telefoną ir surinko numerį. Jo ieškoti užsirašyto nereikėjo — jis įstrigo atmintyje. Tai buvo privataus telefono Vatikano mieste numeris, priklausantis svarbiausiam žmogui jos gyvenime — Džonui Taileriui.

Arkivyskupui Džonui Taileriui.

— Džonai, — tarė ji mintyse matydama jo šypseną, akis — mėlyniausias, kokias kaip gyva buvo mačiusi.

— Kotenė! Tu namie?

— Taip, — atsakė ji. — Man tik reikėjo išgirst tavo balsą. — Kotenei norėjosi apsiašaroti, bet susitvardė. — Tu vienintelis mane pažįsti. Gerą ir blogą.

— Skaičiau apie tą šiurpią tragediją Pietų Amerikoje. Kasdien minėjau tave savo maldose.

— Man jų reikia kuo daugiau.

Kotenė giliai įkvėpė.

— Peru... — pradėjo ji, bet neįstengė nieko daugiau pasakyti, nes jai užgniaužė kvapą.

Pradėjo iš naujo.

— Peru archeologinių kasinėjimų vietoje buvo rastas dirbinys — krištolo lentelė. Ji buvo išmarginta įrašais, pranašaujančiais Tvaną.

Kotenė papurtė galvą, tartum Džonas būtų galėjęs ją matyti.

— Tvaną? Turi galvoje tokį kaip Nojaus?

— Taip, bet tuo viskas tik prasidėjo.

Ji sudvejojo, nes gerklę vėl ėmė gniaužti.

— Tau viskas gerai?

— Įrašuose buvo užsimenama apie antrą valymą. Džonai, ten rašė, kad įvyks antras valymas, ir jam vadovaus angelo dukra.

Kotenė nebeįstengdama tvardytis ėmė kūkčioti.

— O dabar visi ten buvusieji negyvi. Visi, išskyrus mane. Varge, Džonai, ten buvo vabzdžių — jonvabalių — milijonai. Jie spiečiumi skraidė aplink lentelę ir ją nusinešė.

Žodžiai, ištarti jai dar nespėjus surikiuoti minčių, ūmiai veržėsi iš burnos.

— Žinau, kas jie buvo, Džonai. Tu irgi žinai. Bet kaip aš kada nors sugebėčiau paaiškinti, kas atsitiko? Niekas nepatikės manim. Tik tu...

— Kotene, — guodė jis, — tai neturi reikšmės. Tiesa tokia: tu žinai, kas atsitiko, ir suvoki, prieš ką stoji. Turiu tavęs paklausti kai ko svarbaus. Ar buvo antra įrašo dalis?

— Iš kur tai žinojai?

— Ar galėtum ją apibūdinti, o galbūt ir nupiešti?

— Ne, Edelmanas nesugebėjo jos perskaityti, bet jis manė, kad ji panaši į kipus. Vien taškai ir brūkšniai. Džonai, iš kur sužinojai apie antrą dalį?

— Dabar negaliu aiškinti. Pasistenk truputį pailsėti

— Nenumanau, ką daryti toliau. Aš...

— Vadovaukis nuojauta. Kai praėjusį kartą tau buvo pateiktas išmėginimas, ji neapgavo. Juk supranti tai?

— Bet tada tu buvai šalia, mane palaikei. Dabar aš viena.

— Tu niekados nebūsi viena.

Kotenė nusišluostė ašaras.

— Prižadi?

— Taip, — atsakė jis.

Kotenė išjungė telefoną. Ko gero, Džonas Taileris — vienintelis vyras, kurį ji kada nors yra mylėjusi. Bet jis — kunigas. Rodės, kaip ir daugelio dalykų savo gyvenime ji amžinai nori to, ko turėti negali.

Kotenė žvilgtelėjo į viengulę lovą kitoje kambario pusėje. Turbūt patalai ir pagalvės tokie pat prisisunkę drėgmės kaip ir pridusęs oras. Patalynę rytoj išskalbs, o pagalves ilgai palaikys saulėje.

Prieš išsitiesdama ant sofos ji įjungė ventiliatorių palubėje. Po akimirkos ji kietai miegojo.

Auksiniai saulėtekio spinduliai prasimušė pro žaliuzių plyšelius ir sieną priešais išmargino šviesos dryžiais. Kotenė prisimerkė, kad įžiūrėtų šviesos diodų laikrodį ant naktinio staliuko prie lovos kitame kambario gale. Pusė devynių. Ji atsisėdo. Raumenys ir sąnariai buvo užtirpę nuo ankštos sofos. Ji pasisuko, praskyrė dvi žaliuzių plokšteles ir pažiūrėjo į lauką. Mėlynas švarutėlaitis dangus. Pro savo langą antrame aukšte tarp dviejų daugiaaukščių pastatų, už kelių kvartalų dunksančių pakrantėje, ji matė rėželį okeano — žalsvai melsvą vandenį ir jo paviršiuje mirguliuojančią saulę. Ji negalėjo pasigirti turinti butą su geru vaizdu, bet šitaip ji kas rytą slapčiomis dirstelėdavo į Atlantą. Žvilgsnis nukrypo į stovinčius it sargybiniai nedidelius rausvus, baltus ir žydrus pastatus su viršdurio stogeliais jos gatvėje — praėjusios eros reliktais, prisiglaudusiais naujų aukštybinių viešbučių ir daugiabučių pašonėje prie Al A — autostrados, nutiestos Atlanto pakrante. Kotenės akį patraukė laikraštį skaitantis vyras, atsišliejęs į betoninį vazoną priešais motelį kitapus gatvės. Kažkodėl jis netiko prie visos aplinkos. Per jaunas, kad būtų pensininkas. Per daug tvarkingas, kad būtų tokio buto kaip jos nuomininkas. Vilkėjo žalsvais golfo marškinėliais, sukištais į diržu sujuostus džinsus. Vazone augančių auksinių ir tamsiai raudonų krotonų fone jis buvo labai gerai matomas.

Vyras susilankstė laikraštį ir pakėlė akis. Pasijutusi lyg kokia vujaristė Kotenė paleido žaliuzių plokšteles.

Po karšto dušo ir puodelio tirpios kavos Kotenė priėjo prie lovos ir pakėlė ragelį. Pokalbis su Tedu Kaselmanu bus kitoks negu su Džonu Taileriu.

— Grįžau, — Tedui atsiliepus pranešė ji. — Būčiau paskambinusi šiąnakt, bet buvo labai vėlu.

— Skrydis pavyko? Jokių keblumų?

— Ne, viskas buvo gerai. Esu velniškai dėkinga tenykštei Amerikos ambasadai. Turiu tau pasakyti, amerikiečiai tikrai rūpinasi tėvynainiais. Vos tik atėjo toksikologų išvados, pakišo jas inspektoriui Meridai po nosim.

— Pradėjai pasakot man apie tai skambindama iš oro uosto. Kas buvo rašoma išvadose?

— Tą vakarą kasėjų išvirtoje naminėje buvo gausybė visokių haliucinogenų ir narkotinių medžiagų. Viskas iš vietinių augalų. Nežinau smulkmenų, bet man sakė, kad naminės poveikis buvo panašus į prozako ir kitų antidepresantų. Bent jau taip man buvo paaiškinta. Prisimeni Andreją Jeits?

— Motiną, nužudžiusią visus savo vaikus?

— Taigi. Spėjama, kad šitaip pasielgti ją paskatino antidepresantai, kuriuos gėrė. Žinoma daugybė kitų atvejų, kai šiuos vaistus vartojantys ligoniai nusižudė ar nužudė kitus. Ta naminukė panėšėjo į tokius antidepresantus, tik joje dar buvo stiprių haliucinogenų. Nė vienas žmogus Edelmano stovykloje nebuvo nužudytas. Visi jie nusižudė — tapo kažkokios prastos samanės aukomis.

Tyla.

— Tedai?

— Dieve, kaip tau pasisekė! Pati tikrai galėjai mirti.

— Turbūt per mažai išgėriau. Mane iškart supykino. Kiti tikriausiai toliau gėrė tą naminę, kol...

Kotenė pajuto, kaip ima sukti skrandį.

— Jie tenorėjo pasilinksminti ir atšvęsti, kad rado tą dirbinį. Dėl to jie neturėjo mirti. Tedai, viskas buvo taip baisu.

Ją ėmė smaugti ašaros.

— Žinau, vaikuti. Bet dabar tu namie, ir viskas baigta. Mesk tai iš galvos.

Kotenė ėmė vaikštinėti po kambarį laikydama rankoje belaidį telefoną. Ji nenorėjo daugiau apie tai galvoti.

— Ambasados darbuotojai viskuo pasirūpino. Jie nepaprastai man padėjo: parūpino laikiną pasą, parsiuntė pinigų nuo mano sąskaitos, gavo lėktuvo bilietą ir net nuvežė mane į oro uostą.

Kotenė dirstelėjo pro žaliuzes. Vyro kitapus gatvės nebebuvo.

— Gerai jautiesi? — paklausė Tedas.

— Viskas man bus gerai. Tik turiu rasti atsakymus į keletą klausimų.

— Kokių?

— Pavyzdžiui, sužinoti visą įrašo krištolo lentelėje vertimą. Edelmanas turėjo didžiąją dalį, bet ten buvo daugiau. Man reikia žinoti, kas ten rašoma.

— Apie ką tu čia kalbi?

— Apie lentelę, Edelmano rastą kasinėjimų vietoje. Maniau, kad tau sakiau.

— Atleisk, Kotene, nesuprantu tavęs. Jokia krištolo lentelė niekur neminima.

BULVARINIS LAIKRAŠTIS

Jokia krištolo lentelė niekur neminima? Nejaugi gali taip būti?! — stebėjosi Kotenė po pokalbio su Tedu Kaselmanu. Ji prisiminė, kad Peru policijoje viskas klostėsi kažkaip padrikai, bet tada suvokė, jog per tardymą lentelė nebuvo paminėta. Ji prisiminė sakiusi inspektoriui Meridai, kad jie šventė Edelmano radinį, bet jis taip ir nepaklausė kokį. Vis dėlto ji neabejojo, kad krištolo lentelė nebuvo haliucinacijų vaisius. Visi kasinėjimų stovykloje ją matė. Ji su draugais girdėjo Edelmano bandymą išversti jos įrašą. Ir ji aiškiai girdėjo archeologą sakant...

Kotenė susilaikė ir nepakartojo galvoje aidinčių Edelmano žodžių.

Jam vadovaus angelo dukra.

— Na, gerai, — tarė balsu. Jei ji nori sužinoti atsakymus, jai reikės pinigų. Vadinasi, reiks parduoti kokį reportažą.

Nusipirkusi tolimojo ryšio priemonių krautuvėje naują mobilųjį telefoną, kainavusį daugiau, negu ji norėjo ar išgalėjo mokėti, Kotenė įsikišo aparačiuką į rankinę. Jai bent pavyko gauti senąjį telefono numerį, deja, savo pašnekovų telefonų sąrašo ji nebeturėjo.

Paskui ji užsuko į maisto parduotuvę. Ryte ji išvalė šaldytuvą; senas agurkas sprogo jai rankoje betvarkant. Ji vėl sukaups atsargų, priešpiečiams susitaisys sumuštinį ir telefonu pradės ieškoti darbo. Prieš išvykdama į Pietų Ameriką ji pradėjo rengti, jos manymu, perspektyvų reportažą.

Kotenė apėjo visą maisto prekių parduotuvę ir prikrovė krepšį reikalingų pirkinių. Stovint eilėje prie kasos jos žvilgsnis užkliuvo už bulvarinio laikraščio antraštės.

Masinė savižudybė ar žmogžudystė paslaptingoje archeologinių kasinėjimų vietoje Peru?

Paslaptinga archeologinių kasinėjimų vieta Peru? Žmogžudystė? Po velnių — ką jie turi galvoje?! Edelmano stovyklą?

Ji pagriebė nuo stelažo National Courier egzempliorių ir permetė akimis straipsnį. Štai ir jos pavardė — antroje pastraipoje. Kituose puslapiuose ieškodama tęsinio pamatė savo nuotrauką, darytą, kai dirbo NBC, su parašu: „Kotenė Stoun, sunkumų varginama reporterė, geresniais laikais“. Jai atrodė, kad žodžiai iš laikraščio lapų šoka jai į akis: „tyrimas“, „žmogžudystė“, „įtarimas“, „susikompromitavusi“, „masinė savižudybė“. Kotenė pajuto atsėlinant paniką. Delnai suledėjo, paskui ėmė drebėti rankos, perdžiūvo burna, ėmė gniaužti kvapą. Ji suprato, kad prasidėjo panikos priepuolis — reikia kuo greičiau eiti iš parduotuvės.

Oro. Jai reikėjo oro, nes duso.

Svaigstančia galva, išpilta prakaito, Kotenė sumokėjo kortele ir išbėgo į automobilių aikštelę. Sukišusi plastiko maišelius į kuklios tojotos bagažinę, susmuko ant vairuotojo sėdynės.

Kotenė atitraukė sėdynę ir atlošė galvą į atramą. Ji užsimerkė ir sutelkė visą dėmesį į kvėpavimo ir atsipalaidavimo pratimus, kurių ją išmokė gydytoja. Bet širdis vis dar daužėsi, ir ji negalėjo suvaldyti ją apėmusios panikos. Staiga galvoje išgirdo šnabždesį ir mintyse išvydo Jačaką sakantį:

Išmesk mintis, trukdančias vidiniam regėjimui. Noriu, kad įsivaizduotum plūduriuojanti šventos, tyros šviesos duburyje. Ta šviesa skysta... tokia skaisti, kad užtemdo visa kita.

Pamažu, jai įsivaizduojant, kaip šviesa šildo ją iš pačių jos gelmių, panika atslūgo, ir Kotenė atsimerkė. Puikiai susitvarkė — bent jau įveikė šį priepuolį be vaistų. Tai ją džiugino.

Kotenė dirstelėjo į bulvarinį laikraštį ant sėdynės. Ji žinojo negalėsianti nieko daryti, kol jo neperskaitys. Pasidėjusi National Courier ant vairo, neskubėdama išskleidė.

Skaitydama vis labiau pyko, bet panikos nejuto — vien tikrų tikriausią įniršį. Kai baigė skaityti straipsnį, grįžo prie eilutės su autoriaus pavarde: Tempest Star, etatinė laikraščio bendradarbė.

— Kvaiša! — tarė balsu. — Tokį vardą gali turėti tik striptizo šokėja ar kekšė. Tikriausiai neišlaikė egzaminų koledže, negalėjo rasti padoraus darbo, tad turėjo tenkintis dvokiančiu bulvariniu laikraštėliu. Nė kruopelės etikos. Jai svarbiausia parašyt sensacingą antraštę. O jau pavardė — neduok tu Dieve!

Straipsnyje Tempest Star atpasakojo oficialų Peru policijos pranešimą: kasinėjimų vietoje ekspedicijos dalyviai išgėrė naminės, kurioje buvo gausu haliucinogenų, galėjusių sukelti savižudiškus polinkius. Toliau ta šliundra Star postringavo savais žodžiais, nemesdama jokių tiesioginių kaltinimų, kad jos ir niekšiško jos laikraštpalaikio nebūtų galima paduoti į teismą už šmeižtą. Ji tik niekingai, apeliuodama vos ne į pasąmonę, leido suprasti, esą Kotenė Stoun, kadaise garsi, veikli žurnalistė, sumanė surengti katastrofą, kuri taptų visą pasaulį apskriesiančia sensacija, vien tam, kad pati atsidurtų įvykių centre:

Ar gali būti, kad pasaulinio lygio žurnalistė sugalvojo ir įvykdė šėtonišką planą norėdama vėl tapti reikšminga? Ar dėl psichologinio smūgio, patirto taip siaubingai praradus reputaciją viso pasaulio akyse, ji galėjo griebtis tokio šlykštaus dalyko? Smalsuoliams tai rūpi.

Kotenė plojo delnais per vairą. Kas pasidarė žmonėms? — pamanė. Nejaugi kas nors gali patikėti tokiu mėšlu?!

Kotenė purtydama galvą trankė per vairą. Paskui stvėrė laikraštį, suglamžė į gumulą ir metė ant sėdynės.

— Smalsuoliai gali pabučiuoti man į subinę!

Grįžusi į butą padėjo pirkinius ir krito ant lovos. Gal jai reikėtų paduoti į teismą. Kažkas juk turi už tai atsakyti. Ta šliundra Star elgiasi visiškai neatsakingai. Ji net nebando pranešti naujienos, tik drabstosi purvais — niekingai, užgauliai. Ne straipsnis, o idiotiškas šlamštas.

Ir jį visoje šalyje skaito milijonai.

Po valandos, suvalgiusi kalakutienos sumuštinį ir išgėrusi dietinės kolos, Kotenė sėdo prie nešiojamojo kompiuterio. Pirmiausia patikrino savo banko ataskaitą. Ji patvirtino tai, ką Kotenė ir pati žinojo: jai reikia pinigų, o greitai jų gauti tegalės parduodama reportažą, prie kurio kelis mėnesius dirbo prieš išvykdama į Peru. Jeigu pavyktų pradėti bendradarbiauti su kokiu televizijos kanalu, gal viskas vėl stotų į normalias vėžes. Ji atsidarė kompiuteryje aplanką „Toksinis sąvartynas“ ir peržvelgė ką užsirašiusi.

Po kelių minučių Kotenė pakėlė belaidį telefoną ir surinko NBC numerį.

— Fran, čia Kotenė, — prisistatė išgirdusi pažįstamą balsą. — Atleisk, kad senokai neskambinau. Šiek tiek užgaišau per paskutinę užduotį, bet jau grįžau.

Nesulaukusi atsakymo kalbėjo toliau:

— Klausyk, rašau neįtikėtiną reportažą. Žinau, tave jis sudomins.

Ir nė akimirkos nestabtelėjusi išklojo:

— Miesto pakraštyje kuriasi toks uždaras prašmatnus kvartalas su golfo aikštynu. Prieš keletą mėnesių man paskambino kraštovaizdžio specialistas. Nesileisiu į smulkmenas, bet statant kvartalą visi pasodinti augalai nunyko — du kartus. Tas specialistas tada atsisakė sandorio, bet jau buvo praradęs krūvą pinigų. Iki tol jis nebuvo matęs, kad ištisuose hektaruose šitaip niekas neaugtų. Taigi jis ėmė knaisiotis — atleisk už šį žodžių žaismą — ir iš senų aerofotografijų sužinojo, kad tame sklype vienu metu buvo nelegalus sąvartynas, tikriausiai nuodingų medžiagų — dažų, tirpiklių ir panašiai. Jas turėjo gabenti į tam skirtus sąvartynus, bet tai nebuvo daroma. Taigi šis kvartalas pastatytas ant nuodingų atliekų.

Kotenė nutilo.

— Na — ką manai?

Kotenei nusviro pečiai išgirdus Fran atsakymą.

— Nesuprantu, — tarė Kotenė. — Ką turi omeny — reportažas ne jums? Iš jo būtų galima padaryti sensaciją. Garbės žodis, Fran — galėtume susprogdinti tikrą bombą!

Ji vėl pasiklausė.

— Gerai. Tau taip pat.

Neįtikėtina! — pamanė. Reportažas tiesiog pasakiškas. Skandalas, galimos sveikatos problemos, bandymai viską nuslėpti — nestinga nieko, kad reitingai šaute šautų aukštyn. Kodėl Fran atsisako?

Ką gi — bala nematė. Kotenė pabandys kitus kanalus. Televizijos vandenyne plaukioja gausybė žuvų. Bet Fran ji visada galėdavo pasikliauti. Jai visuomet patikdavo Kotenės reportažai. Kažkas čia ne taip. Kodėl ji staiga atsuko nugarą?

Ji galėjo prašyti Tedo Kaselmano, seno draugo, patarėjo ir angelo sargo iš Palydovinių žinių tinklo, bet jos reputacija buvo sutepta, tad ji nenorėjo sutepti ir jam. Jeigu Kotenė paprašys, jis atsiųs jai darbo, bet ji negalėjo prisiversti prašyti. Būtų negerai. Jis jau užtektinai dėl jos padarė. Net per daug.

Keli kiti pokalbiai telefonu baigėsi taip pat kaip pirmas. Tada Kotenė paskambino senai draugei, dirbančiai vieno televizijos kanalo filiale Tenesyje.

— Kotenė? — iš balso atrodė, kad moteris nuoširdžiai nudžiugo, sulaukusi jos skambučio.

— Taip, čia aš, Bile. Kaip laikaisi?

Paprastai Bilės vardą tardavo kaip vieną žodį su pavarde Mej — pietų valstijoms tai būdinga — bet, kaip labai dalykiškai moteriai, jai labiau patikdavo, kai į ją kreipdavosi tiesiog Bile.

— Puikiai, panele Garsenybe, — atsakė pašnekovė. — Netgi fantastiškai. Vyrelis ir vaikučiai tiesiog nuostabūs. Kaip, velniai rautų, laikaisi tu?

— Gyvenu čia kaip rojuj — kiauras dienas bimbinėju paplūdimyje. Pamaniau, laikas vėl imtis darbo.

Kotenė suvaidino besijuokianti. Pro žaliuzes ji matė lopinėlį Atlanto.

Vyras, nepanašus į pigaus daugiabučio nuomininką, per tą laiką grįžo: sėdėjo ant suoliuko autobusų stotelėje gatvės kampe. Šį kartą laikraščio neturėjo.

— Brangute, jei manai, kad kas nors tiki, jog dykinėji paplūdimyje, vadinasi, gyveni fantazijų pasaulyje. Klausyk, lėlyte, visi žino kur buvai, ir mūsų versle neatsiras nė vieno, kuris po to Peru šūdo prie tavęs prisiliestų. Sakau tau tik todėl, kad esi mano draugė. Nenoriu, kad patirtum gėdą bandydama ką nors įsiūlyti.

Kotenė susverdėjo, bet tuoj pat suėmė save į nagus ir dabar stovėjo nekrustelėdama.

— Pažiūrėk tiesai į akis, lėlyte, — gavai vilko bilietą, — kalbėjo Bilė. — Žinau: baisiai nemalonu, bet tikrovė tokia. Niekas su tavim neturės jokių reikalų. Jei ką nors tau pasiūlyčiau, mano vadovybė bemat paguldys mane ant kankinimų suolo. Žinau: tie gandai neturi jokio pagrindo. Po šimts velnių, visi dirbantieji šiame versle žino, kad tai netiesa, bet negalima nepaisyti žalos, kurios pridaro apkalbos. Nesvarbu, ką mano tavo kolegos — svarbiausia čia įvaizdis.

Kotenė atitraukė žaliuzes — jai žūtbūt reikėjo, kad akinanti Floridos saulė, atsimušusi nuo lango, aštriomis skeveldromis sudaužytų į šipulius tai, ką ji dabar girdi.

— Nori pasakyti, kad tai daugiau negu bulvarinių laikraščių rašliava? Pasklido gandas, ir žmonės patikėjo, kad aš galėjau surežisuoti visą tą reikalą norėdama gauti progą paskelbti dar vieną sensaciją?

— Taip ir yra, lėlyte. Šitaip mano žmonės. Tau teks paneigti daugybę gandų ir pataisyti velniškai pašlijusį įvaizdį. Ką girdėjau, tą ir sakau tau.

Kotenė neteko žado.

— Pakentėk, brangute, — guodė ją Bilė. — Viskas grįš į savo vėžes.

Kotenę ėmė pykinti.

— Labai tau dėkinga už atvirumą, Bile. Tu gera draugė.

— Neturiu daugiau laiko, lėlyte.

Kotenė vėl žvilgtelėjo pro langą. Suoliukas autobuso stotelėje buvo tuščias.

— Taip, — atsakė Kotenė, — aš irgi.

ŽEMĖS DREBĖJIMAS

Ryškus mėnulis patekėjo virš Naujosios Meksikos dykumos, kai trečiakursis astronomijos studentas atsisėdo ant riedulio ir nusimetė kuprinę. Plokščias smėlėtos sausupės krantas bus tinkama vieta apsistoti. Atslūgo dieną tvyrojęs karštis, padvelkė nakties vėsa. Šalavijų ir auksarykščių krūmuose sušnabždėjo vėjas. Prieš dvi dienas pliaupęs vasaros lietus užpildė uolėtą įdubą netoliese. Jaunuolis visiškai nusivarė, kol nužygiavo dešimtį kilometrų vienu iš senovinių kelių, prasidedančių Čako kanjone, ir paskui dar aštuonis kilometrus pėdino išsukęs iš kelio. Galop sustojo kalvos viršūnėje ir apsidairė aplink. Vieni griuvėsiai. Šis atokiai nuo pagrindinės gyvenvietės įsikūręs kaimelis, skirtingai nuo kitų, pastatytų palei patį Čako kanjono centrą, buvo beveik visiškai sugriautas. Studentas atsigėrė iš gertuvės ir nusprendė, kuria kryptimi trauks toliau. Tolumoje girdėjo garsą — panašų gali išgauti piršto nagu braukdamas per šukas. Tai kurkė amerikinė česnake — rupūžė, dar vadinama kasėja dėl užpakalinių kojų su raginėmis ataugomis, kuriomis gali kasti smėlį.

Studentas pajuto laisvę, visišką laisvę. Beveik mirtinoje dykumos tyloje, didžiųjų anasazių indėnų statinių griuvėsių šešėliuose, jis patyrė dvasios ramybę. Į šią kelionę jis leidosi dėl anasazių, paslaptingos tautos, dingusios vos ne akies mirksniu po to, kai išgyveno šiame krašte tūkstančius metų. Studentas jautė stiprią dvasinę giminystę pietvakarių indėnams, ypač tiems, kurie pastatė tokius įstabius statinius.

Be to, jis taip pat kaip anasaziai troško žinių ir mėgo astronomiją. Šie indėnai sistemingai stebėdavo dangų ir gerai apie jį išmanė. Į kelionę nuošaliu kanjonu vaikinas leidosi ieškodamos kai ko, ką buvo matęs tik nuotraukose. Prie Penjasko Blanko griuvėsių, dunksančių virš Čako ir Eskavado sausupių, uoloje, kyšančioje iš tamsių kanjono sienų, dvidešimto amžiaus aštunto dešimtmečio pradžioje Naujosios Meksikos universiteto archeologai rado indėnų piešinį. Jis vaizdavo mėnulio pjautuvą, spinduliuojantį diską ir ranką. Mokslininkai daug metų tyrė nakties dangų bandydami atkurti, koks jis buvo tuo metu, kai indėnai jį atvaizdavo, ir galop iškėlė hipotezę, kad anasaziai regėjo ir užfiksavo įspūdingą dangaus reiškinį — žvaigždės sprogimą.

Tuo pat metu, kai buvo nupiešti šie vaizdiniai, kitoje pasaulio pusėje, Kinijoje, astronomai dokumentais patvirtino „žvaigždės-viešnios“ pasirodymą. Matyt, jie išvydo ryškų supernovos sprogimą, žymintį nepaprastai masyvios žvaigždės galą. Pasak kinų, žvaigždė-viešnia pasirodė 1054 metų liepos 5-ąją. Tą dieną priešaušrio dangų nušvietė skaisčiausia iš visų žmogaus kada nors matytų žvaigždžių. Jos likučiai virto Krabo ūku.

Studentas tikėjosi rasti dar vieną, kol kas niekam nematytą sprogstančios supernovos piešinį. Nors buvo labai pavargęs, jaudulys ragino jį tuoj pat leistis ieškoti piešinio. Jam magėjo atsistoti toje pat vietoje, kur kadaise stovėjo indėnas menininkas, ir įsmeigti akis į horizontą. Įkvėptas tos minties, jis nusprendė nieko nelaukdamas pradėti paiešką.

Vaikinas užsidėjo ant galvos žibintuvėlį, įjungė, nukreipė jo spindulį reikiama kryptimi ir patraukė sausupės vaga. Oras greitai vėso. Iš abiejų pusių it nebylūs sargybiniai stovėjo tamsios kanjono sienos. Studentas stabtelėjo ir žvelgdamas į dangų užsisegė striukę. Visas dangus žėrėjo sidabriniais žvaigždžių purslais.

Galop jis rado žemą uolos atbrailą ir pradėjo kartis į viršų, bet paslydo ant žvirgždo. Kai vėl tvirtai atsistojo, kopė atsargiau. Nors įkalnė buvo nestati, švelnioje mėnesienoje jis matė, kad sausupė lieka vis toliau.

Dešimt minučių jis nesustodamas ropštėsi aukštyn ir siauros uolos nišos gilumoje staiga pastebėjo pueblo liekanas. Už jų išvydo kivos12 griuvėsius. Jaunuolis spėjo, kad statinys kadaise buvo kokių dešimties metrų aukščio. Ta pačia kryptimi einant jį pasiekti buvo galima tik lipant nepatikimomis atramomis ir įsitvėrus tokių pat nepatikimų turėklų. Todėl studentas pasuko į dešinę, uolos gūbriu, siaurėjančiu už kanjono sienos posūkio, ir priėjo plokščią akmens atbrailą. Ši, šiek tiek išlindusi iš sienos maždaug trisdešimt metrų virš kanjono apačios, už kelių žingsnių staiga baigėsi.

Jaunuolis pamanė pasukęs ne ten, kur reikia. Jis apsisuko ketindamas grįžti taip pat kaip atėjęs, bet tada ant galvos tvirtinamas jo žibintuvėlis apšvietė uolą priešais. Tai, ką spindulys išplėšė iš tamsos, privertė jį bemat sustoti. Kiek žemiau uolienos atodangos jis pamatė tai, ko ieškojo. Studentas išsižiojo pamatęs šviesą atspindinčias gyvas piešinio spalvas. Indėnų dailininką taip sujaudino nakties danguje pamatytas vaizdas, kad jis negalėjo atsispirti poreikiui išsaugoti jį amžiams.

Studentas pirštų galiukais apčiupinėjo pavaizduotą mėnulio pjautuvą, daugiakampę žvaigždę, saulės ženklą ir delno atspaudą. Atsisukęs pažiūrėjo į horizontą — į tą pusę, kur įvyko tas nuostabus dalykas. Aukštai pakilęs mėnulis užliejo dykumą dulsva pasteliškai melsva šviesa.

Žiūrėdamas į šį reginį, studentas išgirdo nepažįstamą garsą. Iš pradžių jis buvo tylus — vaikinas pamanė, kad tai šlama dykumos vėjas, lėkdamas palei kanjono šlaitą.

Staiga jaunuolis prarado pusiausvyrą ir susvirduliavęs trenkėsi į uolų sieną. Tada pasigirdo dundėjimas — tylus, bet vis garsesnis. Atrodė, kad dejuoja žemė. Kanjono siena išlinko į priekį, tarsi įkvėpdama oro, žemė suvirpėjo ir sukėlė bangas, nusiritusias tolyn lyg kokios milžiniškos vilnys vandenynu.

Dundėjimas peraugo į riaumojimą: siena ėmė trūkinėti ir pleišėti, žemyn pažiro jos luitai. Jaunuolis apsisuko ir tekinas pasileido taku žemyn. Retkarčiais žemė nusileisdavo jam po kojomis, ir jis skaudžiai parkrisdavo, bet jau kitą akimirką ji vėl pakildavo ir blokšdavo į priekį. Stengdamasis išsilaikyti ant liulančios žemės, studentas keberiojosi taku, kol pasiekė kanjono apačią ir nuskuodė sausupės vaga. Kai nebegrėsė pavojus būti užverstam griūvančių uolų nuolaužų, uždusęs puolė ant kelių ir žiūrėjo, kaip virpėdama, drebėdama kilnojasi žemė.

Tuomet jis išgirdo nuožulniu uolienų šlaitu žemyn nugarmant ištisas tonas žemių. Jo nuostabai, nuslinkusi žemė atidengė didžiulę tamsią ertmę. Tarsi pakilus kokio Brodvėjaus teatro uždangai, blausi mėnesiena atidengė į sceną panašų vaizdą: masyvias akmens sienas, siauras durų angas, stačius laiptus ir dešimtis akmenimis įrėmintų langų. Šioje dykumos scenoje trūko tik judančių aktorių-vaiduoklių.

Vienas stovėdamas po dangumi, panašiu į sidabrinį dailininko teptuko potėpį, įkvėpdamas iš griuvėsių sklindantį senų laikų orą, studentas išpūtęs akis spoksojo prieš save. Jis suprato, kad anasazių dvasia amžiams apsigyveno jo viduje.

Elis Ladingtonas susidomėjęs žiūrėjo vakaro žinias. Išvakarėse jis sulaukė telefono skambučio ir apie žemės drebėjimą sužinojo anksčiau, negu pranešimai apie jį pasklido eteriu. Filmavimo grupės, reporteriai ir mokslininkai sulaukė aušros, o tada sugužėjo į tą vietovę pasižiūrėti jo padarytos žalos. Žemės drebėjimas sukėlė didžiulę griūtį, o jos padariniai visus nustebino. Klausydamasis, kaip televizijos žurnalistas trumpai praneša naujieną, Elis juto viduje neapsakomą džiugesį.

— Šiąnakt dykumą nuošaliame Naujosios Meksikos kampelyje-sukrėtė penkių su puse balo žemės drebėjimas, — pranešė diktorius. — Pasak seismologų, jo epicentras buvo maždaug už penkiasdešimt trijų kilometrų į pietus nuo Farmingtono. Nors žemės drebėjimas laikomas nestipriu, jis sukėlė kanjono šlaito griūtį, ir ši atidengė neregėtus dalykus. Pirmieji įvykio vietoje pasirodę specialistai, apžiūrėję vietovę, buvo apkerėti. Pasirodo, jie rado ką tik atsidengusius kažkokios senovės indėnų civilizacijos griuvėsius. Pasak pradinių pranešimų, archeologai ir antropologai visiškai suglumę. Šiomis vietovėmis pėsčias keliavęs astronomijos studentas buvo vienintelis įvykio liudytojas. Per žemės drebėjimą jis nenukentėjo. Apie aukas nepranešama.

— Pagaliau mes radom, kur tu buvai paslėpta, — sušnabždėjo Elis.

Jis nuėjo prie savo baro ir įsipylė didelį stiklą džino Tanqueray su toniku: per keturis pirštus džino, per du — toniko, ledukus velniop.

— Motina Gamta visada ateina į pagalbą, — tarė Elis balsu. Jis pakėlė stiklą ir akis, tarsi matytų skradžiai lubas. Gėrimo nė kiek nepalaikė rankoje — išmaukė trim gurkšniais. Šypsena iš jo veido buvo pranykusi tik tol, kol nurijo svaigalus. Naujiena buvo nepaprasta.

Jis tuoj pat įsipylė dar vieną stiklą to paties gėrimo, tik šįsyk šildė jį rankoje toliau žiūrėdamas reportažą apie žemės drebėjimą. Vos pasibaigus šiai žinių daliai, suskambo varpus mėgdžiojantis laukujų durų skambutis.

Tos dienos pavakare Elis atleido namų tarnus, tad nepaleisdamas gėrimo iš rankos duris atidarė pats. Jis jau žinojo, kokius svečius pamatys už durų — pats juos pakvietė.

Erdviame marmuriniame prašmatnaus Ladingtono namo portike stovėjo Maraja ir Ričardas Hapsburgai.

— Kokia nuostabi naujiena, Eli! — tarė Maraja ir pabučiavo jį į skruostą.

Elis paragino porą įeiti į vidų.

— Reikia atšvęsti, — tarė Maraja.

— Labas vakaras, — tarstelėjo Ričardas eidamas pro tarpduryje stovintį Elį.

— Turėtum būti linksmesnis, Ričardai, — uždarydamas sunkias ąžuolines duris papriekaištavo Elis. — Ši diena tiesiog puiki.

Jis praėjo pro svečius ir tarė:

— Atnešiu jums išgerti.

Jis padėjo kokteilį ant baro ir perskaitė kelių šampano butelių etiketes. Galiausiai išsirinko 1983 metų Salon de Mesnil. Atkimšęs butelį išsiliejusius lašus nušluostė krakmolyta balta servetėle, prispausta prie kakliuko.

— Tau, Maraja, — tarė pildamas šampaną į aukštą krištolo taurę ir paduodamas jai. — O tu, Ričardai? — paklausė kilstelėdamas butelį ir antakius.

— Mielai, — atsakė Hapsburgas. — Kodėl gi ne.

— Pagirtina.

Elis pripylė šampano taurę Ričardui ir pasiėmė savo stiklą su džinu ir toniku.

— Pagaliau sulaukėme šios akimirkos. Mes žinojom, kad iš pradžioje buvusių dvylikos lentelių yra likusios trys. Suradus vieną Peru, teliko dvi. Leiskite dar kartą pagirti jus už darbą ten.

Elis įdėjo butelį į sidabrinį šampano kibirėlį.

— Mieli draugai, viena iš dviejų dingusių lentelių tikrų tikriausiai yra toje naujoje vietoje, kurią taip maloniai parodė mums žemės drebėjimas. Mes daug metų bergždžiai ieškojome jos griuvėsiuose dideliame plote aplink Keturis kampus13, bet taip ir nesužinojome apie šią švenčiausią vietą. Privalome rasti lentelę, kol kas nors kitas negavo tokios galimybės. Susitariau su Naujosios Meksikos valstijos ir vietos valdžia, kad kasinėjimams toje vietoje vadovausi tu, Ričardai.

Maraja padovanojo Eliui žavią šypseną, šis atsidėkojo tuo pačiu.

— Tu jam padėsi, Maraja, — tarė Elis. — Kai rasite dirbinį, praneškit man, ir aš pasirūpinsiu, kad jis tučtuojau būtų sunaikintas. Kaip visuomet nerizikuosime, kad kas kitas pamatytų lentelę ir iššifruotų užrašą.

Maraja išgėrė šampaną ir atkišo taurę.

— O kaip su paskutine lentele? — paklausė Ričardas.

Elis suprato: Ričardas jaučia šiokį tokį malonumą primindamas jam apie vienintelę lentelę priešo rankose. Elis pasijuto, lyg jo savimeilę trintų švitriniu popieriumi. Taigi jis iškart nukreipė savo dėmesį nuo Ričardo ir pirštų galiukais paglostė Marajai skruostą. Tada pasuko jos galvą, perbraukė voką nykščiu, o delnu suėmė kitą skruostą.

— Dailumėlis! — tarė jis.

Maraja prispaudė jo delną sau prie veido, paskui priglaudė plaštakos viršų sau prie lūpų ir pabučiavo.

— Ačiū tau, Eli. Niekados nepamiršiu.

Tik dabar Elis atsisuko į Ričardą.

— Saugokis Kotenės Stoun, — nuleidęs negirdomis Ričardo klausimą apie paskutinę lentelę įspėjo jis. — Netrukus ji gaus raktą.

Važiuojant visureigiu atgal į namus mieste, Maraja patapšnojo vyrui per šlaunį.

— Ko toks surūgęs?

— Pati žinai ko, — atšovė jis vairuodamas mašiną medžiais apsodintu keliu. — Jis velniškai mane erzina. Amžinai tave liečia... o tu tada... pavirsti kažkokiu man nepažįstamu žmogum. Atrodo, tarsi tau patiktų. Tu jį skatini šitaip elgtis.

Jis nutilo ir įdėmiai pažvelgė į žmoną.

— Ne, pasakysiu kitaip. Tu erzini Elį, leidi jam suprasti, kad jei manęs nebūtų šalia, dūlkintumeis su juo, kol jam neatlaikytų širdis. Pasakysiu tau atvirai: kartais aš noriu, kad taip atsitiktų.

— Pažiūrėk į mane, — paliepė Maraja.

Ričardas papurtė galvą.

— Ričardai, pažiūrėk į mane. Pažiūrėk man į akis.

Galiausiai jis akimirkai atitraukė akis nuo kelio ir dirstelėjo į ją.

— Aš visuomet būsiu dėkinga Eliui. Už viską esu skolinga jam. Galbūt tu niekad to nesuprasi, nes nematei manęs po avarijos.

— Man tai būtų buvę nesvarbu, Maraja. Tu juk žinai, kad...

— Niekados neprašyk manęs ką nors atsakyti Eliui, — pertraukė jį žmona. Jos balsas buvo įtaigus kaip ir jos žodžiai. — Myliu jį, bet ne taip, kaip myliu tave, savo vyrą. Tu tarnauji jam dėl savo protėvių, savo kilmės. Tu neturi iš ko rinktis. O aš sąmoningai nusprendžiau jam tarnauti. Niekados nepamiršk, Eli: jis prikėlė mane iš mirusiųjų.

Po velnių — kokia jų pavardė? — galvojo Kotenė stengdamasi prisiminti amerikiečius iš Edelmano ekspedicijos. Edelmanas sakė skambinęs jiems palydoviniu telefonu dėl krištolo lentelės. Jie galės patvirtinti, kad dirbinio esama, ir taip ji gal sužinos atsakymą į klausimą, kas nutiko Peru. Visi mačiusieji lentelę negyvi. Kaip ir Virgin Atlantic oro linijų lakūnas, jie išprotėjo ir nusižudė.

Gal tie žmonės, kurių pavardės ji negali prisiminti, galės paliudyti, kad lentelė egzistuoja. O gal net Edelmanas apibūdino antrą užrašo dalį taip gerai, kad iš jo žodžių jie kažką užsirašė ar padarė eskizus.

— Kokia jų pavardė? — balsu tarė Kotenė. Moters vardas prasidėjo raide M. Ji mintyse perkratė virtinę vardų: Merė, Moryn, Merilina, Maindė, Margaret, M... M... Marija. Staiga prisiminė:

— Maraja. Maraja ir Ričardas Hapsburgai.

Tik negalėjo prisiminti, su katruo universitetu jie susiję — Jeilio ar Harvardo. Ten buvo saugomi ir garsiojo tyrėjo Hiramo Binghamo užrašai. Kotenė įėjo į internetą ir Google naršyklėje nurodė Hiramo Binghamo pavardę. Mat jo senose bylose Ričardas aptiko paminėtą tą vietovę Peru, o paskui leidosi į ekspediciją ten su Edelmanu.

— Valio! — šūktelėjo Kotenė Jeilio tinklalapyje radusi Binghamo biografiją.

Panaršiusi internete ir atsidariusi telefono abonentų sąrašą ji sužinojo, kad Ričardas Hapsburgas gyvena Vudbridže, Nju Heiveno priemiestyje.

Kotenė pasidėjo ant kelių pagalvėlę, ant jos — telefoną ir surinko numerį.

Balsas ragelyje ją nustebino. Jis buvo jaunatviškas, žvalus ir nesiderino su jos įsivaizduojamu žmogumi, nepakeliančiu akių nuo žemių.

— Labas, — atsakė Kotenė, — aš esu Kotenė Stoun. Bandau rasti daktarą Ričardą Hapsburgą arba Marają Hapsburg.

Ji nutilo vildamasi, kad pašnekovė prisistatys kaip Maraja Hapsburg. Bet ragelyje tvyrojo tyla, tad Kotenė tęsė:

— Aš buvau archeologiniuose kasinėjimuose Peru pas daktarą Karlą Edelmaną. Rengiau ten reportažą, bet Hapsburgai jau buvo išvykę, tad su jais nesusitikau.

Kotenė vėl nuščiuvo.

Tyla.

— Gal galėtumėte man padėti? Ar žinote, kaip galiu su jais susisiekti?

— Aš esu Maraja Hapsburg, — atsakė moteris.

— Ačiū Dievui! — šūktelėjo Kotenė. — Labai džiaugiuosi, kad galėsiu su jumis pasikalbėti.

Kotenė paaiškino numananti, kad visos tos skerdynės ar savižudybės gali būti susijusios su Edelmano radiniu — krištolo lentele. Girdi, jai rūpi, ar Edelmanas smulkiai apibūdino dirbinį jai ar jos vyrui.

— Edelmanas iššifravo dalį užrašo ant lentelės. Bet jis manė, kad kitoje dalyje galbūt pavaizduoti kipai. Jis norėjo, kad tokie ekspertai kaip jūs...

— Neįsivaizduoju, apie ką jūs kalbate, — atsakė moteris ir padėjo ragelį.

SODAI

— Agentas Vajatas? — paklausė juoda sutana vilkintis jaunas seminaristas.

— Taip, — atsakė Vajatas. Jis sėdėjo ant kėdės aukšta atkalte Vatikano valstybės Vyriausybės rūmų laukiamajame penktame aukšte.

Seminaristas padavė jam raudoną aplanką.

— Prašom jį peržiūrėti. Netrukus prie jūsų prieis vienas žmogus, — tarė jis.

Vajatas pažiūrėjo į aplanko viršelį. Ryškiomis baltomis raidėmis ant jo buvo užrašyta: PIRMADIENIS, o toliau — TOMUI VAJATUI — KONFIDENCIALU. Vajatas tik dabar pajuto, koks išvargęs — jis ką tik visą naktį skrido iš JAV Kolumbijos apygardos ir tik trumpai snūstelėjo. Į Romą jį iškviesti galėjo tik dėl rimtos priežasties.

Vis dar sėdėdamas Vajatas atlaisvino tris metalinius raudono aplanko spaustukus ir jį atvertė. Pirmo puslapio viršuje buvo Centrinės žvalgybos valdybos logotipas, adresas ir telefonai. Toliau buvo temų santrauka:

Savižudžių sprogdinimai ir išpuoliai Izraelyje.

Po ETA perspėjimo sprogsta automobilyje padėta bomba.

Apsuptas ir nukautas talibų vadas.

Spėjama apie netinkamą kariškių elgesį Irako kalėjime.

JAV derybininkas branduoliniais klausimais išvyksta iš Šiaurės Korėjos nieko nepešęs.

Per raketos sprogimą užmuštas „Hamas“ lyderis.

Nuteistas Somalio „Al Kaedos“ vadas.

Daugėja savižudybių.

Vajatas iškart atsivertė pranešimą apie savižudybių statistiką.

Pasaulyje per pastaruosius 12 mėnesių jaunų žmonių savižudybių padaugėjo 248%. Savižudybės yra antra pagal dažnumą JAV vyrų mirties priežastis — prieš metus ji buvo tik aštunta. 2004 metais šalyje nusižudė daugiau kaip 30,5 tūkstančio žmonių. Savižudybių sparčiai gausėja visame pasaulyje. Pagal naujausią oficialią statistiką, paskelbtą Pasaulinės sveikatos organizacijos ir nacionalinių statistikos agentūrų, savižudybių skaičius ataskaitas pateikiančiose šalyse auga nerimą keliančiu greičiu. Kai savižudybių skaičius buvo pradėtas fiksuoti oficialiai, daugiausia savižudybių Europoje (o gal net pasaulyje) įvykdavo Vengrijoje. Tačiau dabar Vengriją lenkia kai kurios Nepriklausomų valstybių sandraugos ir Baltijos šalys. Daugiausia vyrų žudosi Lietuvoje, Rusijos Federacijoje, Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje ir Vengrijoje. Šiose šalyse vos per 12 mėnesių savižudybių išaugo daugiau nei 500%.

Vajatas išgirdo žingsnius, besiartinančius marmurinėmis grindimis, ir pakėlė akis.

Arkivyskupas Džonas Taileris, Sakralinės archeologijos popiežiaus komisijos prelatas, pasisakė kas esąs ir atsiprašė už pavėlavimą.

— Tikiuosi, turėjote galimybę žvilgtelėti į dokumentus, Tomai, — tarė jis galvos mostu rodydamas į aplanką Vajato rankose.

— Trumpai.

— Iškilo skubus reikalas. Be jūsų neišsiversim.

— Kuo galiu padėti? — paklausė Vajatas.

— Eime pasivaikščioti, — tarė Taileris mostu parodydamas duris.

Vyrai išėjo iš laukiamojo ir pasuko prie lifto netoli pastato vidurio. Kai nusileido į pirmą aukštą, Taileris rodydamas kelią išėjo pro galines duris į senus Vatikano sodus.

— Viduramžiais čia augo vynuogynai ir sodai, nusidriekę į šiaurę nuo Apaštalų rūmų, — aiškino Džonas. — 1279 metais popiežius Mikalojus III įsakė apjuosti juos aukštomis akmens sienomis.

— Gražu, — tarstelėjo Vajatas.

Netrukus vyrai priėjo Lurdo grotos kopiją. Pakeliui jie prasilenkė su dešimtimis vyrų juodais kostiumais, vaikščiojančiais tarp gyvatvorių ir fontanų. Vajatas nusprendė, kad jie apsaugininkai — bet kieno?

Už kokio šimto metrų Vajatas pamatė vyrą, vieną sėdintį ant suoliuko, su storu raudonu aplanku ant kelių. Priėjus arčiau atrodė, kad jis įdėmiai skaito. Galėjai palaikyti jį korporacijos vadovu, besiilsinčiu per verslo pasitarimo pertrauką. Jo plaukai buvo balti kaip ir sportinis megztinis, kurį buvo susikišęs į juodas kelnes. Kai Taileris su Vajatu prisiartino, vyras pakėlė akis.

— Labas rytas, Džonai. Argi toks nuostabus rytas — ne Dievo palaiminimas mums?

— Jūsų šventenybe, — klaupdamasis ant kelio tarė Džonas Taileris. Jis priglaudė prie lūpų atkištą ranką su popiežiaus žiedu, paskui atsistojo ir pasitraukė į šalį.

— Prašom susipažinti su Tomu Vajatu, vyresniuoju žvalgybos analitiku ir naujausiu Venatori nariu.

Tomas Vajatas bandė nuslėpti savo nuostabą ir pagarbią baimę. Jis buvo visiškai nepasirengęs šiam susitikimui. Mažiausiai tikėjosi susitikti su dvasiniu milijardo Romos katalikų vedliu ir politiniu Vatikano miesto-valstybės vadovu — ir dar šitaip paprastai apsirengusiu.

— Ačiū, kad atėjote, Tomai, — tarė popiežius užversdamas aplanką. Kaip ir ant to, kurį kiek anksčiau gavo Vajatas, ant jo buvo užrašyta PIRMADIENIS, tik toliau — POPIEŽIUI — KONFIDENCIALIAI.

— Jūsų šventenybe, — tarė Tomas Vajatas.

Popiežius atsistojo ir pasikišęs aplanką po pažastim nusivedė du vyrus taku pro didžiausią fontaną iš devyniasdešimties esančių Vatikano soduose. Galiausiai jis sustojo didelės palmės paunksmėje ir atsigręžė į juos.

— Tomai, mums iškilo problema.

VAIDUOKLIŲ ŠEŠĖLIAI

Popiežius mostelėjo į du akmens suolelius šešėlyje už kelių žingsnių nuo sodo takelio. Kai visi trys atsisėdo, jis tarė:

— Tomai, žinau, kad jau matei šiuos dokumentus, — jis iškėlė raudoną aplanką, paskui padėjo jį ant suolelio. — Kaip žinai, jau kuris laikas pasaulyje sparčiai gausėja savižudybių. Bet pastarasis jų skaičiaus šoktelėjimas neturi precedento.

Popiežius žvilgtelėjo į arkivyskupą Tailerį.

— Mes manome, kad jis susijęs su dalykais, kuriuos šiuo metu aiškinasi Džonas, — su šiuo tuo ne visai įprastu.

Žiūrėdamas į Vajatą popiežius tarė:

— Pirmiausia papasakok, kas nauja pas Elį Ladingtoną ir jo bendrininkus — Ričardą ir Marają Hapsburgus.

— Pastarosiomis dienomis jie gerokai subruzdo, — atsakė Vajatas. — Mano šaltiniai FTB pranešė, kad vos tik buvo pranešta apie žemės drebėjimą Naujojoje Meksikoje, Ladingtonas puolė rūpintis, kad Hapsburgai ten nuvyktų ir pradėtų kasinėjimus. Ladingtonas labai įtakingas, tad jam kažkaip pavyko nustumti į šalį visus universitetus ir archeologijos organizacijas. Šiuo metu į tą vietovę jau vyksta Hapsburgai ir jų darbininkai. Jie išsirengė taip greitai, kad aš net abejoju, ar jie spėjo susidėti daiktus.

Vajatas žvilgtelėjo į Tailerį.

— Kuo toks svarbus šis naujas archeologinis objektas?

— Ar atsimenat televizijos reporterę Kotenę Stoun? — paklausė Vajato Taileris.

— Žinoma, Jūsų Ekscelencija. Ji kartu su jumis maždaug prieš trejus metus įteikė Šventąjį Gralį Vatikanui. Ji toliau garsėjo kaip sensacingų žinių, susijusių su religija, autorė. Ji padarė man ypač didelį įspūdį, kai Šventojoje Žemėje rado trisdešimt sidabrinių, kuriuos Judas gavo už tai, kad išdavė Kristų. Tačiau vėliau jai ėmė nesisekti, ir tai ją paveikė. Mano žiniomis, ją galutinai sugniuždė vadinamoji pasaulio sukūrimo fosilija.

— Ją tyčia pakišo, — atsakė Taileris, — nes norėjo diskredituoti.

— Kas? — paklausė Vajatas.

— Ta pati organizacija, kuri bandė klonuoti Kristų iš DNR, išsaugotos Kristaus taurėje, — paaiškino popiežius.

— O ką tai turi bendra su staiga šoktelėjusiu savižudybių skaičiumi? — nesuprato Vajatas.

— Tuoj prie to prieisim, Tomai, — atsakė popiežius. — Ar skaitėte apie pastarojo meto incidentus, susijusius su panelės Stoun viešnage Peru?

— Taip, — atsakė Vajatas. — Manoma, kad ten įvyko masinė savižudybė...

Rikiuodamas mintis jis pažvelgė į Šv. Jono bokštą, dunksantį tolumoje.

— Visa tai tarpusavyje susiję, ar ne?

Popiežius linktelėjo.

— Per tą incidentą vienintelė gyva liko Kotenė Stoun, — tarė Taileris. — Visi kiti nusižudė.

— Keista, kad ji vienintelė išgyveno, — nusistebėjo Vajatas.

— Tuoj suprasit kodėl, — tarė popiežius. — Tai, ką dabar jums pasakysiu, pagrįsta ne mokslu ar faktais, bet mitais ir tikėjimu. Tačiau jūs turite bent jau tikėti manim. Ar įstengsite?

Popiežius tiriamai pažvelgė į Tomą Vajatą.

— Be abejo, Jūsų šventenybe.

Vajatas pajuto dilgtelint abejonę. Nuo tada, kai sutiko dirbti Venatori, juto, kad ateis ši diena — diena, kai dėl savo pareigų atsidurs ten, kur niekad nėra buvęs, pasaulyje, kurį pažįsta ar turi drąsos pažinti labai retas. Netrukus jis peržengs šį slenkstį.

— Kotenė Stoun ne tokia kaip mes visi, — paaiškino Taileris. — Ji...

— Ji yra angelo atžala, — be užuolankų išklojo popiežius.

— Nesupratau? — užgniaužė kvapą Vajatas.

— Kantrybės, Tomai, — iškėlęs ranką tarė popiežius.

— Kotenės Stoun tėvas buvo Furmielis, vienuoliktos valandos angelas, — paaiškino Taileris. — Furmielis nusprendė prisidėti prie Liuciferio vadovaujamų maištingų angelų per didįjį Dangaus mūšį. Galop jie pralaimėjo ir buvo išvyti iš dangaus. Biblijoje jie vadinami puolusiaisiais — nefilimais. Praėjo amžiai, Furmielis pasigailėjo savo poelgio ir paprašė Dievo atleisti. Visagalis priėmė jo atgailą, bet užuot leidęs Furmieliui grįžti į rojų, padarė jį mirtingą ir davė jam dukras dvynes. Viena tik gimusi turėjo grįžti į dangų ir užimti savo tėvo vietą, kita — likti žemėje ir vykdyti Dievo valią. Kotenė Stoun ir yra toji Furmielio dukra.

Vajatas įsmeigė žvilgsnį į arkivyskupą Tailerį, paskui nusuko jį į popiežių.

— Tikiuosi, man nederėtų manyti, kad tai buvo kažkoks pokštas ar išbandymas?

Nė vienas vyras neatsakė, tada Vajatas tęsė:

— Gerai. Tarkime, patikėsiu tuo, ką man sakote. Ko jūs visu tuo siekiate?

— Sakiau jums: viskas susiję su tuo, ką šiuo metu aiškinasi Džonas, — atsakė popiežius. — Į šį reikalą įveltas dirbinys, kuris, mūsų manymu, gali būti paslėptas toje neseniai atrastoje Naujosios Meksikos vietovėje. Šis dirbinys atskleis paslaptį, suteiksiančią mums visiems viltį laimėti vykstantį karą.

— Dirbinys? — paklausė Vajatas.

— Krištolo lentelė, — paaiškino Taileris. — Ant jos Dievo ranka parašyta žinia. Jei rasime lentelę pirmi, galėsime pasitelkę į pagalbą Dievo žodžius užkirsti kelią Armagedonui.

— Pirmi? — suglumęs papurtė galvą Vajatas.

— Šio karo baigtį, Tomai, gali nulemti tai, kas turės lentelę. Jeigu pirmi ją gaus mūsų priešai, ją sunaikins, ir mes niekados nesužinosime joje užrašytos paslapties.

— Vadinasi, mes turim rasti tik tą vieną lentelę? — paklausė Džono Vajatas.

— Mituose ir legendose, net viename iš pergamentų, rastų Negyvojoje jūroje, minima, kad jų buvo dvylika. Viena buvo duota Nojui. Kitos prieš Didįjį tvaną buvo išdalytos dvasiniams įvairių civilizacijų vadovams visame pasaulyje. Neseniai rastoji buvo iškasta Peru.

— Toje vietovėje, kur buvo Kotenė Stoun? — paklausė Vajatas.

— Taigi, — patvirtino popiežius.

— Kiekviena lentelė susideda iš dviejų dalių, — aiškino toliau Taileris. — Pirmoje pasakojama, kaip rengtis tvanui, antroje surašyta paslaptis, kaip laimėti mūšį. Tiksliai nežinome, kokia žinia parašyta antroje, bet spėjame, kad ten sakoma, kaip užkirsti kelią pasaulio pabaigai.

— Bet jeigu Stoun buvo kasinėjimų vietoje, ji turėjo pamatyti lentelę, — tarė Vajatas.

— Taip, — linktelėjo galvą Džonas Taileris, — bet ji nesugeba pakankamai tiksliai apibūdinti antros jos dalies. Ji tegalėjo pasakyti, kad ji panėšėjo į kipus — ten buvo pavaizduota virvė su mazgeliais.

— Bet Nojaus laikais kipų nebuvo, — suabejojo Vajatas.

— Taip, nebuvo, — nusišypsojo popiežius. — Iš to galima spėti Dievą nenorėjus, kad Nojaus karta sugebėtų iššifruoti antrą lentelės dalį. Jis parašė žinią ateities kartai.

— Mes manome, kad liko tik dvi lentelės, — kalbėjo toliau Džonas. — Viena — senoviniuose griuvėsiuose, atidengtuose žemės drebėjimo. Jūsų pasakojimas apie Elio Ladingtono veiklą pastaruoju metu patvirtina šį mūsų spėjimą. Mūsų amžini priešai nuosekliai vieną po kitos rado ir sunaikino kitas lenteles.

— Bet jūs sakėt, kad jų esama dviejų?

— Taip, — žiūrėdamas pirma į popiežių, paskui į Vajatą atsakė Džonas. — Yra dar viena.

— Kur? — paklausė Vajatas.

— Mes nežinom, — atsakė popiežius.

Vajatas vėl papurtė galvą.

— Papasakosiu jums šį tą iš istorijos, — tarė Džonas. — Netrukus po to, kai imperatorius Titas 70-ais metais po Kristaus užėmė Jeruzalę, būrelis pamaldžių vyrų sukūrė organizaciją. Jos užduotis buvo atgauti ir apsaugoti religinius dokumentus, relikvijas, brangenybes ir paslaptis, išgrobstytus iš didžiojo miesto. Organizacijos pavadinimą pirmą kartą randame paminėtą tik prieš pat pirmą kryžiaus žygį. Tie žmonės buvo užsimaskavę giliame pogrindyje, o save vadino tik Ombres des Fantdmes — Vaiduoklių šešėliais.

— Ombres des Fantdmes? — pakartojo Vajatas. — Ar ne tas pats parašyta Venatori antspaude, tik lotyniškai — Umbrae Manium?

— Teisingai, — patvirtino popiežius. — Esate narys organizacijos, kurios šaknys, kad ir kokios tolimos, siekia Šešėlius. Esama mažai dokumentų, susijusių su jais. Visa, kas yra, buvo saugoma po užraktu čia, Vatikano archyvuose.

— Mums žinoma, kad vieną iš krištolo lentelių per pirmą kryžiaus žygį, maždaug 1095 metais, turėjo Šešėliai. Ištisos organizacijos kartos ir toliau vykdė užduotį saugoti Bažnyčios lobius ir lentelę. Baigiantis tryliktam amžiui, kai į valdžią atėjo Pilypas Gražusis, kryžiaus žygiai tapo nuožmiausi. Šešėliai suprato, kad relikvijoms, kurias saugodami jie pasiryžę paguldyti galvas, kilo pavojus. Lentelės dabar gviešėsi ne vien puolusiųjų angelų — nefilimų — armija, bet ir Pilypo Gražiojo kariuomenė. Suvokdami, kokia rimta grėsmė jiems kilo, Šešėliai sugalvojo planą. Lobį pasiims ir paslėps jų vadovas. Jis vienintelis žinos, kur jis. Taigi, net jeigu organizacijos narius kankintų, iš jų nepavyktų išgauti, kur paslėptas lobis. Vadovas prisiekė niekada neatskleisti, kur paslėptos brangenybės. Po daugelio metų gulėdamas mirties patale Prancūzijoje, Langedoke, jis sunerimo, kad jam mirus lobis bus prarastas amžiams. Taigi jis atskleidė, kur paslėptas lobis, savo patikimam įpėdiniui. Šis irgi prisiekė niekam neišduoti lobio slėptuvės paslapties. Visi paskesni Šešėlių vadai nešė tą slėptuvės paslapties ir priesaikos naštą. Taip buvo iki 1398 metų, kai Šešėlių vadovas seras Džeimsas Ganas ištraukė brangenybes iš slėptuvės ir pasiėmė jas plaukdamas laivu į Naująją Škotiją. Kelionėje jį lydėjo garsus škotų aristokratas Henris Sinkleras.

— Ar Sinklerai nesusiję su Tamplierių ordinu? — paklausė Vajatas.

— Net labai, — atsakė Taileris.

— Viskas buvo laikoma paslaptyje iki 1722 metų, — pasakojo popiežius, — kai Škotijoje, Orknyje, po bažnytėle buvo rastas užkastas trijų dokumentų ryšulėlis. Du dokumentai buvo šifruoti, tad popiežius Inocentas pasikvietė ekspertus jų iššifruoti. Pasirodo, viename buvo nurodyta, kur paslėptas lobis, o kitame buvo išsamiai aprašyta, kaip jį paimti. Trečias dokumentas buvo žemėlapis, sudarytas garsaus kartografo, tamplieriaus Nikolo Zeno, tuokart plaukusio kartu su Sinkiem ir Ganu. Popiežius Inokentijus bemat išsiuntė laivus į Ouko salą Naujojoje Škotijoje.

— Jūs kalbate apie garsiąją Ouko salos „Pinigų šachtą“? — paklausė Vajatas. — Kiek žinau, buvo manoma, kad ją iškasė piratai savo lobiui paslėpti. Esu skaitęs, kad šachtoje gausu visokių spąstų. Kaskart, kai kas nors mėgina joje kasti, ją užlieja vanduo.

— Šachta skirta dėmesiui nukreipti, — paaiškino Džonas. — Ganas su palydovais iškasė vadinamąją Pinigų šachtą dėl viso pikto — jei kas nors įtartų, ką jie sumanę. Šachtoje jie įtaisė visokių šėtoniškų kliūčių, kad visiems ją tyrinėjantiems nedingtų azartas. Krištolo lentelė buvo paslėpta kitoje salos vietoje.

— Spėju, lentelė buvo atkasta, — tarė Vajatas.

— Taip, — atsakė popiežius. — Ji buvo atgabenta į Vatikaną. Mums išaiškino, kad įrašas lentelėje padarytas senovės kalba, vadinama Enocho. Kai kas laiko ją angelų šnekta, neva ja kalbėję visi žmonės iki to nutikimo su Babelio bokštu. Šią kalbą dėl savo kilmės moka Kotenė Stoun. Kaip ir kitose lentelėse, šioje pateikti nurodymai, kaip pasirengti Didžiajam tvanui. Bet lentelėje buvo ir antra įrašo dalis. Nors Vatikano kalbininkams pavyko ją išversti, jiems tekstas pasirodė esanti visiška beprasmybė. Jie spėjo, kad geriausiu atveju tai mokslinė formulė. Kas ten parašyta iš tikrųjų, tebėra paslaptis. Mat 1878 metais lentelė ir visi su ja susiję užrašai, eskizai, dokumentai ir vertimai buvo pavogti.

Popiežius atsivertė raudoną aplanką ir išėmė popieriaus lapą — pageltusį, baigiantį suplyšti.

— Tomai, kaip ir Kotenė Stoun jūs esate ypatingos kilmės. Dėl jos mes ir išrinkome jus į Venatori narius.

— Ypatingos kilmės? Užtikrinu jus: mano tėvas buvo ne angelas.

— Taip, ne angelas, — atsakė popiežius. — Jūsų tėvo proprosenelis irgi buvo ne angelas. Bet jis buvo vagis.

Popiežius ištiesė popieriaus lapą Vajatui.

— Štai ką jis paliko, kai pavogė krištolo lentelę.

AROMATAS

Kotenė negalėjo patikėti tuo, ką išgirdo, nesusigaudė, ką tai gali reikšti. Mintys sudužo į milijoną šipuliukų, ir tie dabar trankėsi jos galvoje. Maraja Hapsburg atsakė pirmą kartą girdinti apie krištolo lentelę.

Kokią lentelę? Krištolinę, velniai rautų, lentelę — štai kokią! — keikėsi mintyse Kotenė. Kas čia darosi? Edelmanas sakė skambinęs Hapsburgams palydoviniu telefonu. Jis kreipėsi su gana konkrečiu prašymu: kad į lentelę pasižiūrėtų ekspertai naujos mokslo srities, tiriančios kipus ne vien kaip sąskaitybos priemonę, o dar ir kaip kalbą. Edelmanas aiškino Ričardui, kad technikos priemonėmis neįmanoma padaryti tokių įrašų kaip lentelėje.

Kotenė sėdėjo it suakmenėjusi — nejudėjo, net nemirksėjo — ir mintyse perkratė, ką patyrė Peru, ką kalbėjosi su Edelmanu ir ką tuomet galvojo.

Nors ir kaip stengėsi, nepavyko išmesti iš galvos susikristalizavusią mintį. Čia jų darbas. Ne kitaip. Ji neišsikraustė iš proto. Pasaulio sukūrimo fosilija ir visa, kas nutiko vėliau, buvo meistriška puolusiųjų — nefilimų — gudrybė. Džonas irgi buvo tokios nuomonės. Žinodami, kokia ji savimyla, jie pakišo fosiliją, kad ją pažemintų ir diskredituotų. Paskui — Peru kalnai. Puolusieji nesiekė, kad ją apkaltintų nusikaltimu. Jie tiesiog pasėjo abejonių jos kolegų ir visų pasaulio žmonių galvose. Dabar jokia gerbiama žiniasklaidos organizacija niekados jos neklausys, netikės tuo, ką ji sako — nefilimai šitaip siekė konkretaus tikslo. Nusiritusi į tokią gilią bedugnę ji nebegalės su jais kautis.

Kas klausys jos žodžių ar teiginių? Na, o dėl krištolo lentelės... Jie sunaikino visus, galėjusius patvirtinti, kad jos esama. O reportažas apie nuodingų medžiagų sąvartyną? Jis turėjo būti spausdinamas pirmuose laikraščių puslapiuose, bet jo nepriėmė. Kodėl? Todėl, kad jinai su juo susijusi.

— O, varge! — atsilošdama į sofos atkaltę sudejavo Kotenė.

Ji ėmė svarstyti, kodėl dedasi visi tie dalykai. Vadovaus angelo dukra. Lentelėje buvo parašyta kažkas apie ją, Furmielio dukrą, vienintelę. Nefilimai nenori, kad ji ar kas nors kitas žinotų, kas ten parašyta.

Jai reikia pasikalbėti su Hapsburgais akis į akį.

Kotenė nubraukė plaukus atgal ir prie sprando suėmė į storą pluoštą. Ji paklaus jų apie lentelę ir kas ant jos parašyta. Ji žiūrės jiems tiesiai į akis. Ką jus žvelgdama pro pragaro langus?

Kitą dieną Kotenė vėl bandė susisiekti su Hapsburgais ir susitarti dėl susitikimo laiko ir vietos, bet veltui. Jie nekėlė ragelio, kai ji skambino — matyt, matė jos numerį telefone.

Kotenė sviedė pagalvėlę ant grindų.

— Po šimts pypkių!

Įsirėmusi smakru į sofos atlošą ji pažiūrėjo pro siaurą lango žaliuzių plyšelį. Gatvėje knibždėjo automobilių bei pėsčiųjų maudymosi kostiumėliais ir glaudėmis. Kur tas bevardis, nepanašus į jos kaimyną? Tikriausiai susirado darbą ar geresnį rajoną, pamanė ji. Na ir gerai.

Jei Hapsburgai nesirengia atsiliepti į telefono skambučius, ji sukaups drąsą ir ateis pas juos į namus. Gal ji nusipirks kokį pigų lėktuvo bilietą į Niujorką, o iš ten traukiniu nusigaus į Konektikutą. Kelionė skaudžiai atsilieps jos kišenei, bet niekur nesidėsi.

Kotenė nusprendė, kad Jeilio universiteto darbuotojai turėtų žinoti, kaip susisiekti su Hapsburgais.

Tai padaryti buvo ne taip lengva, kaip ji tikėjosi. Ji kelis kartus paskambino į universitetą, bet niekas nenorėjo jai padėti. Tada ji griebėsi nedidelės gudrybės.

— Daktaras Hapsburgas ekspedicijoje, — atsakė pašnekovė.

— Juodu su žmona labai apsidžiaugs, kad jums paskambinau, — tarė Kotenė. — Noriu jiems pranešti ką tik gautą žinią apie dotaciją, dėl kurios jie kreipėsi. Naujienos tiesiog puikios. Ar galite pasakyti, kur jie?

Išgirdusi apie paskirtą dotaciją moteris netverdama džiaugsmu pranešė, kad Hapsburgai Naujojoje Meksikoje, vos prieš kelias dienas atrastame archeologiniame objekte.

— Velnias! — padėjusi ragelį tūžo Kotenė. Nusipirkt pigų lėktuvo bilietą į Niujorką — viena, nusigauti į Naująją Meksiką — visai kas kita. Net neverta klausti, kiek kainuos kelionė — Kotenė žinojo jos neišgalėsianti.

Vadinasi, telieka ta pati išeitis: pirma parduoti turimą reportažą. Deja, Kotenė nesugeba net prastumti reportažo apie nuodingų medžiagų sąvartyną, o Tempest Star rašiniai apie ją spausdinami pirmuose puslapiuose.

Staiga Kotenei šovė mintis. Ji prisiminė kitą bulvarinį laikraštį — Galaxy Gazette. Kioskuose jis visuomet gulėdavo šalia Tempest Star National Courier.

— Jei negali jų įveikt — pritapk prie jų, — tarė ji balsu.

Ji stos akis į akį prieš tą Tempestėlę.

Kotenė tempė kelioninį krepšį per Keturių kampų regioninio oro uosto terminalą. Ant vieno peties buvo pasikabinusi nešiojamąjį kompiuterį, ant kito — rankinę. Tempest Star ir National Courier nenujautė, kas jų laukia. Galaxy Gazette, pagrindinis Star laikraščio konkurentas, iškart griebė jauką vos tik išgirdo Kotenės pavardę ir reportažo idėją. Bulvarinės spaudos pasaulyje Galaxy Gazette buvo tas pats kas Avis automobilių nuomos versle: ne pirmaujantis, bet labai besistengiantis. Kotenės Stoun pavardė buvo žinoma bemaž kiekvienam šalies piliečiui. Nesvarbu, kokias asociacijas ji kėlė — teigiamas ar neigiamas, svarbiausia, kad galėjo pritraukti milžinišką skaitytojų ratą. Taigi vyriausiasis laikraščio redaktorius panūdo kuo greičiau sudaryti su ja sutartį. Pasak jo, Kotenė pakeisianti Gazette į naują stilingumo ir rafinuotumo lygį, kurio jis neįstengė pasiekti su dabartiniais niekam nežinomais žurnalistais. Jis žinojo, kad ji garsėja kaip religinių ir dvasinių temų specialistė. Taigi jis norėjo, kad Kotenė pagrindinį dėmesį skirtų pasakojimams, kurie nuvestų skaitytoją į gyvenimo paslapčių — mitų, legendų ir neatskleistų pradingimų — gelmes. Kotenė puikiai žinojo, ką siūlyti. Grįžusi iš Peru ji ilgai svarstė, ką Edelmanas pasakojo apie senovės kultūras ir kaip daugybė jų be pėdsako dingo. Kotenė pasisiūlė nuvykti į Naująją Meksiką ir ten parašyti pirmą reportažą iš serijos, skirtos pažiūrėti akimirksniu dingusioms senoms civilizacijoms. Vyriausiasis redaktorius trynė rankas. Dar nesibaigus pokalbiui, Kotenė turėjo bilietą į Naująją Meksiką ir nedidelį, bet labai reikalingą avansą.

Jai bus apmokėti ne tik lėktuvo bilietai, bet ir motelio, mitybos ir automobilio nuomos išlaidos. Ir redaktorius, ir Kotenė žinojo: laikraštis pasipelnys ne iš antraščių. Pelną jam duos ne tiek kepsnys, kiek jo aromatas.

Kotenė sustojo prie automobilių nuomos punkto ir užpildė popierius. Tarnautojas padavė jai kuklaus dodžo raktelius.

Gazette pirmenybę teikė nedideliems, o ne taupiems automobiliams. Būk dėkinga už privilegijas, kad ir kokios kuklios jos būtų, pamanė Kotenė.

Kotenė paėmė raktelius ir bagažą. Dėdama kompiuterio dėklo diržą ant peties pastebėjo dešinėje vyrą, stovintį prie pat oro uosto durų. Jis iš lėto nusigręžė ir nuėjo tolyn.

Kotenė sustingo, diržas nuslydo jai ant rankos.

— Gerai jaučiatės, ponia? — spoksodamas į ją paklausė tarnautojas.

Kotenė tekina pasileido prie durų.

— Ei, jūs! — sušuko ji. — Sustokit!

Vyras stabtelėjo ir atsigręžė į ją.

— Po velnių, kas jūs esate ir kodėl mane sekate? — paklausė stovėdama per pusę žingsnio nuo bevardžio vyro, nepanašaus į jos kaimyną Fort Loderdeile.

— Kotenė Stoun? — išgirdo ji balsą už nugaros.

Ji atsisuko ir už poros žingsnių pamatė aukštą vyrą išblukusiais džinsais ir brangiais tamsiai mėlynais ilgarankoviais marškiniais. Tamsūs plaukai, ties smilkiniais sidabro taškeliai. Rankoje jis laikė skambantį mobilųjį telefoną.

— Čia jums, — tarė jį ištiesdamas.

DEMONAI

Prieš paimdama ragelį Kotenė padvejojo. Ji nežiūrėjo į nepažįstamąjį tik kol spaudė pokalbio mygtuką prieš prisikišdama aparatėlį prie ausies.

— Klausau, — tarė.

— Kotene.

Nors balsą gožė iš toli sklindantys trikdžiai, jis bemat ją nuramino.

— Kas čia darosi, Džonai? — paklausė ji. — Kas tie vyrai?

— Draugai, Kotene, — atsakė Džonas Taileris. — Ypatingi draugai, ten atsidūrę mano prašymu. Žmogus, davęs tau telefoną, yra Vatikano apsaugos darbuotojas. Kitas dirba mūsų diplomatiniame korpuse. Jam duota nepaprasta užduotis — saugoti tave. Nenoriu aiškinti atvira telefono linija, bet patikėk manimi: jais gali pasitikėti taip pat kaip manimi. Tu juk pasitiki manimi, ar ne?

— Tiek, kad patikėčiau savo gyvybę ir sielą. Bet tai jau žinai.

— Taip, — atsakė Džonas ir nutilo, tarsi galvotų, ką dar pasakyti.

Kotenė irgi norėjo pasakyti dar kai ką. Kad niekas nepažįsta jos taip kaip jis. Kad jo išsiilgo.

— Jie viską tau paaiškins, — galop vėl prašneko Džonas. — Jei manęs prireiks, būsiu čia, kur esu.

Dabar jai jo reikia šalia, suvokė ji spausdama pokalbio pabaigos mygtuką ir grąžindama telefoną nepažįstamajam. Šis įsikišo jį į kišenę, tada ištiesė ranką.

— Kotene, aš Tomas Vajatas. O čia — monsinjoras Filipas Diušamas, Vatikano apaštališkojo nuncijaus arkivyskupo Felipės Montiagro padėjėjas. Padėti panešti bagažą?

Maraja Hapsburg iš stačios uolos papėdės spoksojo į indėnų statinio griuvėsius viršuje. Besileidžianti saulė užliejo dunksančias uolų sienas, plynaukštes ir stalkalnius neužmirštamai gražiomis purpurine ir auksine šviesomis. Vėjas atskriejo kanjonu, bloškė plaukus jai į veidą ir ji užuodė aštrų, sausą dykumos orą. Širdis ėmė plakti tankiau — ji suvokė būsianti pirmas žmogus, gal per tūkstantmečius vaikščiosiantis po senovinius statinius. Ji bandė įsivaizduoti, kaip viskas čia buvo tą akimirką, kai šios nuošalios vietovės gyventojai įvykdė nurodymus, surašytus krištolo lentelėje.

— Apie ką mąstai, mano meile? — paklausė Ričardas Hapsburgas prieidamas žmonai iš už nugaros ir atsistodamas šalia.

Padėties ir jųdviejų užduoties čia tikrovė staiga pažadino Marąją iš apmąstymų ir priminė galutinį jų tikslą: niekam niekada neleisti sužinoti lentelės paslapties.

— Bandžiau įsivaizduoti, kaip turėjo jaustis žmonės, gyvenę čia tokiais senais laikais.

Ji palietė Ričardo ranką.

— Eime, — tarė vesdama pro nuošliaužų krūvas prie angos į statinio griuvėsius.

Atrodė, kad juodu su Ričardu vieni tirštėjančiose saulėlydžio sutemose. Per ilgą kelionę lend roveriu kanjonais ir sausupėmis į šią atokią vietovę ji nematė nė vieno žmogaus — tai buvo dar vienas Elio Ladingtono galios pavyzdys. Jam pavykdavo neprileisti žurnalistų, mokslininkų ir smalsuolių. Galia jaudino jos protą ir kūną. Ir galia ją supo. Maraja laikė save laimingiausia moterimi pasaulyje. Dėl daugybės priežasčių.

Jie praėjo pro pirmus statinius, Ričardo spėjimu, Čako ar kitų pueblo kultūrų palikuonių, tokių kaip mogolonai ar hohokamai. Šioje vietovėje žmonės su pertraukomis gyveno tūkstančius metų, o paskui, rodos, vos ne akies mirksniu visi dingo. Šios paslapties iki šiol nepavyko atskleisti archeologams ir antropologams, tiriantiems Keturių kampų rajoną. Tai buvo paslaptis visiems. Bet ne Ričardui, Eliui ir Marajai.

Sienos, durų angos ir langai buvo gerai išsilaikę, nes šimtmečius buvo apsaugoti nuo gamtos jėgų. Palei vienos sienos apačią smiltainyje Maraja pastebėjo keistą rūdžių spalvos vamzdelį storio sulig jos nykščiu.

— Kas čia?

— Suakmenėjusi krevetės landa, — paaiškino Ričardas.

— Krevetės Naujojoje Meksikoje?!

— Kadaise čia ėjo seklios žemyninės jūros pakrantė. Vietos smiltainyje neretai randama ryklių dantų ir moliuskų geldelių.

Maraja apstulbusi papurtė galvą bandydama įsivaizduoti šioje sausoje dykynėje telkšančią bekraštę jūrą.

Tai, kas panėšėjo į siauro kelio likučius, vedė pro mažas gyvenamąsias patalpas. Jų sienos buvo iš storų, tiksliai suleistų akmenų. Tetrūksta baldų, pamanė Maraja šviesdama žibintu pro kiekvieną durų angą. Ji tarėsi girdinti šlepsint dulkių nuklotais takais sandalais apautas kojas.

— Tikriausiai čia gyveno išrinktieji, — kalbėjo Ričardas savo žibintu šviesdamas į didelį kambarį. — Vienos patalpos buvo skirtos gyventi, kitos dirbti. Tie žmonės buvo labai išprusę ir gerai organizuoti.

— Tai ko mes ieškome? — paklausė Maraja.

— Vienos ypatingos vietos, — atsakė Ričardas, — jų laikytos šventa.

— Kaip ją pažinsi?

— Pažinsiu.

Kotenė sėdėjo priešais Tomą Vajatą ir monsinjorą Diušamą IHOP restorano Farmingtone gale. Gurkšnodama karštą žaliąją arbatą ji retkarčiais dirsčiojo pro langą. Blausioje saulėlydžio prietemoje ji matė savo dodžą, pastatytą prie Vajato visureigio taho.

— Venatori? — pakartojo ji vėl atsigręždama į Vajatą. — Įdomus žodis. Ką jis reiškia?

— Medžiotojas, — atsakė jis.

— Dirbdama Palydovinių žinių tinkle kartą girdėjau šį pavadinimą. Mus pasiekė žinia apie tai, kad šveicarų gvardietis Vatikane nužudė Venatori agentą, paskui nusižudė. Buvo pateikta labai šykšti informacija. Jūs, vyručiai, labai nekalbūs, ar ne?

— Toks mūsų darbo pobūdis, — atsakė Diušamas.

— O koks tas darbas? — pasmalsavo Kotenė.

— Žvalgybos duomenų analizė, — paaiškino Vajatas.

— Esate savotiška šventa CŽV?

— Savotiška, — nusišypsojo Vajatas.

— Vis tiek nesuprantu, kodėl man turi reikėti jūsų pagalbos. Atvykau čia rašyti reportažo laikraščiui Galaxy Gazette.

— Ir norite sužinoti apie krištolo lentelę, — tarė Vajatas.

Kotenė padėjo puodelį ant stalo.

— Džonas jums pasakė?

— Jis sakė, kad matėte rastąją Peru, — atsakė Vajatas.

Kotenė atsisėdo tiesiau.

— Iš jūsų žodžių galima pamanyti, kad esama kitų.

— Mes manom, kad iš viso jų buvo dvylika, — neslėpė Vajatas.

Ko gero, tuodu vyrai vis dėlto gali man padėti, pamanė Kotenė. Jeigu jie padėtų įrodyti, kad Peru iš tikro buvo rasta lentelė, ji žengtų žingsnį į priekį susigrąžindama prarastą žmonių pasitikėjimą ir savo gyvenimą. O svarbiausia — jie gali padėti jai daugiau sužinoti apie įrašo svarbą jai.

— Kodėl dvylika? — paklausė ji.

— Gerai nežinome, — pripažino Diušamas. — Dvylika vaidina svarbų vaidmenį istorijoje: dvylika mėnesių metuose, dvylika Izraelio giminių, dvylika apaštalų, dvylika zodiako ženklų. O Apreiškimo Jonui dvylikto skyriaus pirmoje eilutėje pasakojama apie moterį, pasirodančią pasaulio pabaigos dienomis, apsisiautusią saule, su mėnuliu po kojomis ir dvylikos žvaigždžių vainiku ant galvos.

— Ir dvylika Kalėdų dienų, — nervingai kikendama pridūrė Kotenė.

Diušamas perbraukė ranka sau krūtinę.

— Be to, žmogaus kūne esama dvylikos šonkaulių porų ir dvylikos stambių sąnarių.

— O angelai būna dvylikos viršenybės pakopų, — prisiminė Vajatas.

Kotenė pajuto viduje nerimo bangą.

— Keliuose senoviniuose dokumentuose radome paminėtas dvylika lentelių, — aiškino Diušamas. — Mes manome, kad Dievas davė po lentelę Nojui ir vienuolikai kitų įvairių pasaulio civilizacijų dvasios vadovų norėdamas jiems padėti išgelbėti savo ištikimuosius nuo pirmo valymo — Didžiojo tvano. Be to, mes manome, kad kiekvienoje lentelėje pranašaujamas būsimas valymas ir kaip jam rengtis. Mūsų nuomone, viena iš tų lentelių yra tame neseniai rastame archeologiniame objekte.

— O ko skubėti, jei būsimo valymo pranašystė surašyta ant lentelės, Nojui duotos kadų kadaise? — glumo Kotenė. — Iš kur jūs žinot, kad ten rašoma ne apie tai, kas nutiks po šimto, o gal net tūkstančio metų nuo dabar?

— Dėl tavęs, Kotene, — atsakė Vajatas.

— Dėl tavęs, — pritariamai linktelėjo Diušamas.

Ričardas Hapsburgas stabtelėjo ir skaisčia savo žibinto šviesa nušvietė siaurą taką priešais. Už kelių metrų stūksojo statinys, nepanašus į kitus. Šis buvo apskritas — kiva.

— Čia? — paklausė Maraja. Ji pastatė žibintą ant žemės ir iš kuprinės išsitraukė žibintuvėlį. Kreipdama jo spindulį aukšta plytų siena ji išgirdo vyro atsakymą:

— Taip.

Ričardas pirmas įėjo pro aukštą durų angą į beveik penkių metrų skersmens patalpą. Grindų viduryje lygiais akmenimis buvo išklotas apskritas aukuro įdubimas. Didelė juoda dėmė vis dar žymėjo vietą, kur kadaise tūkstančius kartų skaisčiai degė liepsna. Prie tolimosios sienos priešais durų angą stovėjo kiek mažiau negu metro aukščio ir kiek daugiau negu metro pločio stačiakampė dėžė atdaru viršumi. Ji buvo sudėta iš plytų, panašių į naudotas statiniams. Maraja ir Ričardas pažvelgė į dėžės vidų.

— Čia nieko nėra, — tarė Maraja. — Vien dulkės.

Ričardas padavė jai savo žibintą ir išsitraukė iš kuprinės trikampę mentelę. Palinkęs virš dėžės krašto nugrandė nuo dugno ploną žemių sluoksnį. Sukiodamas mentelės smaigalį ir juo baksnodamas patikrino dėžės dugną dar per kelis pirštus.

— Nieko, — patvirtino jis.

— Iš kur galim žinoti, kad ši kiva nebuvo apiplėšta prieš tūkstantį metų, Ričardai? Jeigu ir nebuvo, argi tokią vertybę kaip lentelė jie būtų slėpę ne kokioje saugesnėje vietoje negu ši dėžė?

Mano galva, visi pirmiausia būtų ieškoję jos dėžėje. Argi indėnai nebūtų pasirinkę vietos, kurioje niekam niekada neateitų į galvą ieškoti? Gal net ne šiame statinyje.

— Esu įsitikinęs, kad jie būtų laikę lentelę čia. Juk čia buvo didžiausia jų šventovė. Šamanas ateidavo čia melstis, atnašauti aukų savo dievui. Tai buvo šventa žemė, kurią jis vienas tegalėjo paliesti kojomis. Neabejoju, kad jis neleisdavo ugniai užgesti, nes šitaip rodė, jog tautos dvasia...

Ričardas atsitiesė ir paėmė žibintą iš Marajos. Jis pašvietė virš apdegusio akmenų apskritimo grindų viduryje.

— Vieta, kurioje niekam neateitų į galvą ieškoti.

Visureigis taho lėtai gurgždėjo keliu, tokiu nelygiu, kad veikiau panėšėjo į skalbimo lentą. Keleiviams net visi kaulai paskaudo. Kotenė žiūrėjo, kaip automobilio žibintai tolumoje šokinėja po nykų kraštovaizdį. Ryškios šviesos masino skraidančius vabzdžius — šie, rodės, mėgaujasi skrisdami tiesiai į visureigio priekį ir šitaip aukodami gyvybę.

Kotenė sėdėjo ant keleivio sėdynės, o Tomas Vajatas vairavo. Diušamas liko jų motelyje. Dabar, pasirodžius Vajatui, monsinjoras rytoj parskris į Vašingtoną.

— Iš kur žinot, kur ta vietovė? — paklausė Kotenė įsikibusi į diržą virš durelių.

— Apie žemės drebėjimą ir nuošliaužą pranešė visos šalies žiniasklaida. Buvo pateiktos ir koordinatės. Įvedžiau jas į savo žvalgiklį, — jis pabilsnojo per prietaisų skydą, ant kurio gulėjo rankinis aparatukas. — Mums jo reikės, kai nuvažiuosime nuo kelio.

— Kodėl jūs įsitikinęs, kad Hapsburgai bus ten tokiu paros metu?

— Patikėk manim, Kotene — jie bus ten.

Ji apsidairė po bekraštę dykumą ir mėnesienos sidabru nudažytas mėsas. Prisiminusi Jačaką pagalvojo, ar šioje atkampioje vietovėje yra šventa vieta, panaši į tą Peru kalnuose.

— Ką jums apie mane sakė Džonas? — paklausė ji.

— Kad tu ypatinga.

— Mudviem kartu teko daug patirti.

— Girdėjau.

Tomas Vajatas išjungė priekines taho šviesas.

— Turėsim tenkintis mėnulio pilnaties šviesa, — tarė jis išsukdamas iš žvyrkelio į plačios sausupės pradžią. Mašiną iškart ėmė kratyti dar labiau.

— Kuriems galams? Kodėl negalim privažiuot keliu?

— Jis uždarytas. Jie nenori, kad kas nors be saviškių ten patektų.

— Kas tie „jie“? — paklausė Kotenė.

— Elis Ladingtonas ir jo parankiniai.

— Ladingtonas?

— Vienas iš to būrelio, su kuria susidūrei per šventojo Gralio sąmokslą. Hapsburgai — du iš Ladingtono žmonių. Jis atsiuntė Hapsburgus čia paimti lentelės.

Dabar Kotenei viskas tapo logiška. Hapsburgai buvo Peru, paskui grįžo į JAV. Kai buvo rasta lentelė, Edelmanas jiems paskambino. Jie ir buvo grandis, jungianti su tos nakties įvykiais. Pasklidus kalboms apie rastą lentelę, jonvabaliai — ar kas jais prisidengė — buvo nusiųsti jos sunaikinti. Neliko nė vieno iš mačiusiųjų lentelę. Nė vieno, išskyrus ją... dėl to, kad ji buvo tas, kas buvo.

Furmielio duktė.

Puolusiojo angelo dukra.

Pusiau nefilimė.

— Kotene, man pasakojo dalykų, kurių nesuprantu — galbūt niekados nė nesuprasiu. Bet mano užduotis padėti tau išlikti susikaupusiai. Aš gerai išmanau apie žmonių elgseną. Džonas išsirinko mane, nes manim pasitiki. Jis žino, kad tau dabar sunkus metas, ir tikisi, kad man galbūt pavyks tau padėti įveikti iškilusias kliūtis.

— Vadinasi, jūs esate psichoterapeutas?

— Veikiau angelas sargas.

Ričardas Hapsburgas klūpodamas įsmeigė mentelės smaigalį į juodą dėmę aukuro centre. Maraja jam per petį stebėjo, kaip jis nugrando į šalį suodžių ir medžio anglių sluoksnius. Keliais pirštais žemiau Ričardo mentelė atsitrenkė į kažkokį kietą daiktą. Jis išsitraukė iš kuprinės teptuką dešimties centimetrų pločio šeriais ir nuvalė kvadratinę akmeninę plokštę. Jos kraštinės buvo kiek daugiau nei trisdešimties centimetrų, o viršus išpaišytas ženklų virtine.

— Ką jie reiškia? — paklausė Maraja.

— Čia — saulės simbolis, čia — žemės, čia — vandens, o čia — ugnies. Keturios stichijos. Spėju, piešinys ankstesnės už Čako indėnų kultūros.

— Atrodo, vėl patekome į aklavietę. Viso labo akmuo su dažnai aptinkamais petroglifais.

Ričardas per petį dirstelėjo į žmoną.

— Tau tiesiog trūksta kantrybės, ar ne?

Ji gūžtelėjo pečiais ir stebėjo, kaip jis nuvalo žemes nuo plokštės. Kai rado kur pakišti pirštus po plokšte, kilstelėjo ją į viršų, paskui stenėdamas iškėlė ir patraukė į šalį, kad netrukdytų.

— Vėl žemės, — tarė Maraja žiūrėdama, kas liko plokštės vietoje.

Ričardas vėl metė į ją žvilgsnį, paskui atsargiai ėmė krapštyti žemes mentele. Netrukus atidengė kitą dirbinį. Jis rūpestingai nubraukė paskutinį pelenų ir medžio anglių sluoksnį teptuku.

— Duok daugiau šviesos.

Maraja iškėlė žibintą ir aiktelėjo. Lyg koks žvilgantis brangakmenis jo šviesą atspindėjo tūkstantmečius po plokšte, po išdegintu dykumos smėliu čia slėpta krištolo lentelė.

Ričardas kuo rūpestingiausiai nupūtė likusias žemes ir atsargiai išvadavo lentelę pirštais. Stipriai ją sugniaužęs atsistojo ir įsmeigė akis į tai, ką žinojo esant padarytą Dievo rankų.

Maraja apstulbusi užsidengė burną delnu.

Žibinto šviesoje nuo lentelės paviršiaus atsimušė visomis vaivorykštės spalvomis tviskantys atspindžiai.

Apkerėta lentelės didybės Maraja tarė:

— Kaip gaila, kad toks gražus daiktas netrukus bus sunaikintas.

Ji ėmė apžiūrinėti keistus ženklus lentelės paviršiuje. Ji žinojo: jei įstengtų iššifruoti jų reikšmę, juodu atskleistų didžiausią per visą istoriją žmonijai užmintą paslaptį.

Tartum gebėtų skaityti jos mintis, Ričardas tarė:

— Per daug nelaužyk galvos, kas ant jos galėtų būti parašyta — ne mūsų reikalas. Mūsų užduotis — sunaikinti ją, kol niekas nespėjo iššifruoti žinios.

Atsargiai suėmęs lentelę viena ranka, kita išsitraukė iš striukės kišenės palydovinį telefoną ir nuspaudė mygtuką.

— Ji paruošta, — po akimirkos atsiliepus Eliui Ladingtonui tarė jis.

— Neįprastas dalykas, — tarstelėjo Tomas Vajatas.

Kotenė paskendusi mintyse žiūrėjo pro visureigio langą. Pro pilnaties mėnulį skriejo reti debesų kuokšteliai.

— Kas? — atsigręžusi į Vajatą paklausė ji.

— Rūkas. Tokioje sausoje vietovėje radiacinis rūkas retai pasitaiko.

Mėnesienoje ji matė, kaip sausupės vaga prie jų atslenka rūkas. Atrodė, kad jis juda bangomis tolydžio keisdamas pavidalą: čia beveik permatomas šydas, čia tanki uždanga.

Ją pervėrė baimės peilis, net gerklę užveržęs.

— Stokit!

Vajatas staigiai nuspaudė stabdžius — į visas puses nusirito dulkių ir žemių kamuoliai. Akimirksniu visureigį apgaubė rūkas. Jo skraistė atrodė tokia pat standi kaip uolos aplink. Šviesa sklido vien iš blausių prietaisų skydelio lempučių. Anapus automobilio pilka siena slėgė langus.

— Dieve mano! — Kotenė kiek galėdama atsilošė į sėdynės atkaltę. — Negali būti, kad tai vyksta!

— Ko negali būti? — paklausė Vajatas.

— Užteks! — sugniaužusi kumščius, kietai užmerkusi akis ir tankiai alsuodama suspigo Kotenė.

Rūkas ją surado.

Tuomet taip pat netikėtai, kaip atsirado, rūkas pranyko.

Maraja ir Ričardas Hapsburgai stovėjo dykumoje prie griuvėsių pradžios. Maraja žiūrėjo, kaip rūkas — tikriausiai radiacinis — susidaro jai palei kojas ir sūkuriuoja aplink. Netrukus jis taip sutirštėjo, kad nieko pro jį nebebuvo matyti. Tada Maraja pamatė juos: mažyčius šviesos taškelius, skriejančius sausupės vaga, palei kanjono šlaitus ir stačias uolas. Jų vis daugėjo: nuo dešimčių iki šimtų, paskui tūkstančių. Jie žybčiodami sukosi ratais ir tvarkinga rikiuote artinosi prie jos ir vyro.

— Kas čia darosi, Ričardai? — sušuko ji. — kas jie?

— Stovėk ramiai ir nebijok, — atsakė jis.

Ji žiūrėjo, kaip vyras ištiesia rankas ir atkiša krištolo lentelę. Jonvabaliai spiečiumi aplipo jam rankas, sudarydami lentelę apgaubiantį švytintį rutulį. Jis taip ryškiai suspindo, kad apakino Marają. Ji pajuto, kaip žibukų skleidžiamas karštis nudegina jai odą, išgirdo, kaip sūkuriuojančios tirštynės dūzgimas perauga į riaumojimą.

Staiga ji suprato atsidūrusi demonų apsuptyje.

Tempest Star kniūbsčia gulėjo ant uolos atbrailos už mažiau nei pusės kilometro ir viską stebėjo pro galingus žiūronus.

— Šunsnukis! — sukuždėjo ji, paskui atsisuko į šalia gulintį savo fotografą ir paklausė:

— Viską užfiksavai?

— Gali neabejoti, pupyte, — atsakė jis spoksodamas pro naktinės kameros 500 milimetrų židinio nuotolio objektyvą.

HUAKA DYKUMOJE

— Gal norėtum paaiškinti, kas nutiko Peru? — paklausė Tomas Vajatas atsargiai vairuodamas taho nelygia sausupės vaga. Buvo kelios minutės po vidurnakčio, pilnaties mėnesiena leido jam važiuoti neįsijungus priekinių žibintų.

Stebėdama, kaip pro šalį slenka stačios uolos dantytais kraštais, Kotenė giliai įkvėpė.

— Tą naktį Anduose, prieš pat visiems žūstant, ekspedicijos stovyklą pirmiausia apgaubė tirštas rūkas. Tame aukštyje visuomet susidarydavo kalnų ūkana, bet tą naktį ji buvo ypač tanki — visai tokia pat kaip ką tik.

— Bet šįsyk nieko neatsitiko, Kotene. Tai buvo tik rūkas — gamtos reiškinys.

— Dykumoje? Pats sakėte, kad tai keista.

— Tiesiog drėgmė didesnė negu paprastai. Bet dykumoje retai pasitaikantis radiacinis rūkas dar nereiškia, kad įvyko kažkas antgamtiška.

Kotenė nusisuko.

— Pone Vajatai...

— Tomai.

— Gerai, Tomai. Suprantu: tik dirbi savo darbą — bandai priversti tokią pamišėlę kaip aš vadovautis sveiku protu. Jeigu dėl to, ką mačiau tą naktį Peru, mane reikia laikyti pamišėle — nesiginčysiu. Ir tau nebūtina apibrėžti man žodį „antgamtiška“. Jeigu kas nors žino jo reikšmę, tai tas žmogus aš. Bent jau gali pripažint, jog turiu teisę krūpčioti nuo to, kas man primena tą naktį Peru, bet tu tik stengiesi, kad pasijusčiau kvaile. Man tai visai nepa...

— Kotene, — paprieštaravo Vajatas, — tu skaudžiai klysti. Niekad nesakiau, kad tu pamišėlė, ir nesistengiu priverst tavęs pasijust kvaile. Aš tik norėjau, kad tai, kas ką tik įvyko, sukeltų tau kuo mažesnį stresą. Jeigu tau susidarė kitoks įspūdis — atsiprašau. Džonas Taileris mane patikino, kad...

Kotenė staiga palinko į priekį.

— Ten priekyje — šviesa? Tarsi kažkas šviestų žibintuvėliu.

Gal už šimto metrų priekyje sausupėje akimirką pasirodė švieselė, paskui dingo.

Vajatas sustabdė visureigį rankiniu stabdžiu, kad neužsidegtų užpakalinės stabdžių lemputės, ir išjungė degimą.

— Toliau važiuot negalim. Net jei judėtume vėžlio greičiu, variklį būtų galima išgirsti už poros kilometrų.

Jis paėmė iš dėklės du žibintuvėlius, o nuo prietaisų skydo žvalgikį.

— Nuo čia keliausim kulnio ratais.

— Kaip? — nesusigaudė Kotenė.

— Pėsčiomis. Čia toks senas posakis.

Tomas padavė jai vieną iš žibintuvėlių.

Vajatas išjungė vidines visureigio šviesas, kad jos neužsidegtų, kai jie atidarys dureles, ir išlipo.

— Laikykis tyliai, — sukuždėjo jis Kotenei, — o žibintuvėlį junk tik tada, kai nebeturėsi kitos išeities.

Kotenė spitrėjo į tamsą jusdama, kaip drėksta ir stingsta oda. Nors labai troško rasti Hapsburgus ir nenuginčijamų įrodymų, kad yra viena ar daugiau krištolo lentelių, ją kankino baimė. Didžiausią nerimą kėlė tai, kas parašyta lentelėje apie puolusio angelo dukrą. Kodėl ji nusprendė, kad mūšis baigėsi prieš trejus metus, kai susikovė su tais šlykščiais, nedorais padarais? Nejaugi ji tikrai manė, kad puolusieji nuleis rankas ir išnyks? Jie niekuomet neužmirš, kad ne kas kitas, o ji sutrukdė klonuoti Kristų iš DNR likučių šventojo Gralio taurėje. Ji sužlugdė jų planus įgyvendinti nešventą antrą Jėzaus atėjimą į Žemę. Puolusieji niekad jai už tai neatleis. Tada, kai Jačakas pavadino ją Majta — vienintele, — ji turėjo suvokti, kad tai niekuomet nesibaigs. Jos tėvo su Dievu sudaryto sandorio niekada nebus galima sulaužyti — ji privalo su tuo susitaikyti. Bet kanjoną gaubiančios nakties vėsa ją persmelkė, tad visa drąsa išgaravo, ir jos vietą užėmė baimė.

— Gerai jautiesi? — paklausė Vajatas.

— Nelabai, — pašnibždomis atsakė ji.

Vajatas priėjo prie keleivio durelių ir jas atidarė.

— Liepčiau tau likti čia ir eičiau vienas, Kotene, bet Džonas sakė, kad atsakymai į mus dominančius klausimus bus duoti tik tau, ne man.

Ji mirksėdama pažiūrėjo į Vajatą, paskui nusiropštė nuo sėdynės. Jis teisus. Ji neturi kitos išeities.

— Veiksime išvien, — tarė jis.

Vajatas iš lėto nusivedė ją sausupės vaga. Ji buvo nuklota žvirgždu ir aštriais akmenimis.

— Atsargiai. Jei čia pargriūtum, gali blogai baigtis, — įspėjo jis.

Nuėjus kelis šimtus metrų jis jau kelintą kartą pažiūrėjo į žvalgiklį.

— Jau netoli.

Galop jie priėjo plačiai išsklidusią nuošliaužą. Ryškioje pilnaties mėnesienoje Kotenė matė žemės drebėjimo atidengtų senovės pastatų apybrėžas. Ji tylėdama stovėjo šalia Vajato — klausėsi, stebėjo. Išgirdo vien dykumos vėjelį, tyliai besirangantį stačių uolų papėdėje.

Vajatas išsitraukė iš po švarko automatinį pistoletą.

— Kažkas ne taip.

— Kas?

— Per tylu. Čia nieko nėra.

— Argi tai ne gerai? — paklausė Kotenė.

— Per tą laiką kas nors jau turėjo bandyti mums sukliudyti. Ladingtono žmonės turėjo saugoti visą teritoriją, bet mes nekliudomai čia patekom. Nebent...

— Nebent jie jau turi tai, dėl ko čia atvyko, — pabaigė jo mintį Kotenė.

— Būtent. Tuoj įeisim į griuvėsius, bet nėra nė vieno žmogaus, kuris mus sustabdytų. Akivaizdu, kad Ladingtonas atšaukė sargybinius, nes jų nebereikia. Pamatysi: rytoj jis paskelbs labai dosnų filantropinį pareiškimą, girdi, padės finansuoti kokio universiteto ar valstijos ekspediciją kasinėti šiame objekte. Jis akimirksniu taps didvyriu.

— Manai, jei čia buvo lentelė, jie jau rado ją?

— Jeigu ji apskritai buvo. Mes gerai to nežinom, — atsakė Vajatas.

— Ir atvirkščiai, ar ne? Jeigu jie lentelės nerado, jie vis dar būtų čia. Juk visam objektui ištirti reikėtų ištisų savaičių, tiesa? Patikėk manim: tuos žmones gerai pažįstu, jie lengvai nepasiduoda.

— Manau, tu teisi, — pripažino Vajatas.

Kotenė atsišliejo nugara į didžiulį riedulį.

— Kas toliau? Man reikia pasikalbėti su Hapsburgais. Kaip nors turiu sužinoti, kas parašyta toje lentelėje.

— Prisimeni, kaip atrodė ženklai lentelėje, rastoje Peru?

Kotenė žvilgtelėjo į jį. Po kampuotu smakru nuo mėnesienos krito šešėlis.

— Taškai ir brūkšniai, daugybė taškų ir brūkšnių. Kažkas panašaus į kipą. Nieko daugiau neprisimenu.

— Visai tikėtina, kad čia rastoje lentelėje ženklai nepanašūs į kipus. Spėju, kad būtų petroglifai, nes juos būtų supratę senovėje šiuose kraštuose gyvenę žmonės. Bet čia stoviniuodami niekados to nesužinosim. Pasirengusi įeit į vidų?

— Ko? Mudu abu žinom, kad lentelė jau rasta.

— Nusigavom į tokią tolybę, ir dabar, atrodo, esam čia vienui vieni. Kai čia pasirodys archeologai, tokios galimybės nebeturėsim.

Kotenė nenoromis linktelėjo ir mostu paragino jį rodyti kelią.

Juodu atsargiai perėjo nuošliaužų sąvartyną ir prisiartino prie pirmo iš senovinių statinių.

— Neįtikėtina! — tarė Kotenė žvelgdama į blausios mėnesienos išplėštus iš tamsos akmens statinius. — Bet kraupu. Man čia kūnas eina pagaugais.

Juodu ėjo taku pro storas sienas ir tuščias gyvenamąsias patalpas.

— Pažiūrėk į ją, — tarė ji nukreipdama žibintuvėlio spindulį į vieną iš sienų. — Gal beveik metro storio.

Ji pašvietė į siūlę tarp akmenų.

— Jokio skiedinio.

Kotenė pažiūrėjo į Vajatą.

— Plytos suleistos be galo tiksliai. Jų technologija ir meistriškumas tiesiog stulbina.

— Mūsų civilizacija ganėtinai pasipūtusi, — atsakė Vajatas. — Manome, kad esame labai toli pažengę. Užtenka kartą įdėmiau žvilgtelėti į tokius statinius, ir nejučia pajunti didžiulę pagarbą tiems žmonėms.

— Pajutau ją, kai buvau Peru. Susidaro įspūdis, tarsi būtume visatos dulkelės... bet vis dėlto vienos su kitomis susijusios.

— Pasijunti esąs menkas, ar ne?

— Visiškai menkas, — pritarė Kotenė.

Jie nuėjo toliau ir išsukę, kaip spėjo Kotenė — iš pagrindinio tako — vieną po kitos apžiūrėjo gausių statinių patalpas.

— Atrodo, tarsi tie, kas čia gyveno, vieną dieną staiga ėmė ir išsikraustė, — pakomentavo Vajatas.

Kotenę nukrėtė šiurpas prisiminus, ką apie tai sakė Edelmanas.

— Taigi, — pritarė ji. — Panašiai buvo ir su žmonėmis, gyvenusiais tuose Peru rastuose griuvėsiuose. Jie dingo tiesiog žaibiškai.

Jie paėjėjo dar keletą žingsnių ir ėmė apžiūrinėti tai, ką Kotenė spėjo buvus kažkieno būstu. Kai juodu įėjo į patalpą pro T pavidalo durų angą, ji pamatė viename kampe išmėtytas keramikos šukes. Staiga jai ėmė svaigti galva, ji prarado pusiausvyrą.

— Luktelk, — pralemeno ji. — Matyt, mes aukščiau, negu maniau. Man svaigsta galva.

Vajatas nusiėmė kuprinę ir ištraukė butelį vandens.

— Manau, ne nuo aukščio. Bent jau tau ne kalnų liga. Čia nėra nė dviejų kilometrų aukščio.

Jis ištiesė jai butelį.

— Atsigerk.

Kotenė atsišliejo į akmens sieną.

— Ačiū.

Jis teisus: jai ne kalnų liga. Bet kažkodėl ji prarado pusiausvyrą.

Vajatas ir toliau švietė aplinkui savo žibintuvėliu.

— Gal eik toliau, o aš šiek tiek pasėdėsiu ir pailsėsiu, — tarė ji. — Tik ilgam nedink.

Vajatas nusijuokė.

— Gerai. Tu valandėlę atsikvėpk, o aš pašniukštinėsiu.

Kotenė susmuko ant plūktinių grindų, prisitraukė kelius ir padėjo ant jų galvą. Pamažu svaigulys praėjo. Ji dar kartą gurkštelėjo vandens, paskui įsijungė žibintuvėlį ir pašvietė aplinkui. Jos žvilgsnis užkliuvo už apskrito pastato už kelių metrų. Kurį laiką į jį žiūrėjo, bet galop smalsumas ją įveikė. Statinys kažkuo skyrėsi nuo kitų.

— Tomai, — šūktelėjo ji tyliai — kad neišgirstų Ladingtono žmonės, jei jų čia dar buvo likę. Vajatas neatsiliepė, tad ji nusprendė apžiūrėti pastatą viena, kol jis grįš.

Pasišviesdama taką priešais žibintuvėliu, ji tarp griuvėsių priėjo prie aukštos durų angos.

Viduje pamatė akmenų ratą, išdėliotą aplink laužo duobę. Matyt, kažkas neseniai kasė pajuodusioje duobėje. Šalia jos gulėjo plokščias akmuo su pieštais ženklais. Pamačiusi duobės dugne likusį įspaudą Kotenė sustingo. Jis buvo tokio pat dydžio ir formos kaip Peru rasta krištolo lentelė. Čia irgi būta lentelės.

Staiga Kotenė pajuto plūstelint šilumą — lyg per tą saulėtekį Peru. Paskui jai pasirodė, kad kūnas ima virpėti. Ji suprato esant huakoje — šventoje vietoje. Kotenė įžengė į laužavietės žiedą ir bemat pajuto, kaip visa įtampa iš viršugalvio leidžiasi žemyn ir išsisklaido pro padus. Ji įsivaizdavo plūduriuojanti šviesos jūroje. Vaiskios, tobulos, spindinčios skystos šviesos. Ji sunkėsi į ją pro kiekvieną odos porą, kiekvieną ląstelę, kol visą užpildė ir ėmė suktis jos viduje.

Kotenė kaip įmanydama susikaupė. Šviesa plūdo pačia jos gelme, augdama, sklisdama į kiekvieną nervų skaidulą ir kraujo indą, pripildydama menkiausias jos esybės daleles.

Šviesa užliejo ją visą.

Kotenė pasijuto tos šviesos dalis.

Visatos dalis.

Senovės žmonių balsai kuždėjo maldas.

Aplink tyliai aidėjo žingsniai.

Iš tolumos sklido giesmės.

Tada ji pajuto veidą nutvilkantį karštį.

BALSAI

Maraja Hapsburg stovėjo po garuojančiu, pulsuojančiu vandeniu ir mėgavosi masažinio dušo sukeltu kūno tvinkčiojimu — o gal ji tebejuto jausmų antplūdį po to nepaprasto įvykio, anksčiau tą vakarą matyto prie Čako kanjono? Nesvarbu, viena ar kita. Svarbiausia, kad ji jaučiasi tokia gyva. Tokia susijaudinusi, tokią įsijaudrinusi. Ji užsimerkė ir pakišo viršugalvį po karštomis čiurkšlėmis, kad nutekėjęs veidu vanduo kaskadomis kristų ant kūno.

Dar niekada Ričardas neatrodė toks valdingas kaip šįvakar stovėdamas prie statinių griuvėsių su lyg aukoti ištiesta krištolo lentele. Atrodė, tarsi jis turi galios numaldyti Apokalipsės žvėrį. Aukštas, nuplikęs, pasitikintis savimi ir beveik charizmatiškas. Aiškiai galėjai matyti, kad jam tai įgimta, paveldėta iš kažko senesnio negu nesuskaičiuojamos kartos. Gal šio vakaro ritualą jis buvo kartojęs daugybę sykių. Ričardas jautėsi visai ramiai, net patogiai, kai į vabzdžius panašių padarų spiečiai aplink net ne dūzgė ir zvimbė, o riaumote riaumojo. Jis visai nerodė išsigandęs, net priešingai — mistiškas jonvabalių pasirodymas suteikė jam dar daugiau pasitikėjimo. Jis virto kitu žmogumi. Žibantys vabzdžiai apšvietė jo odą, ir pirmą kartą per daug metų Maraja pamatė, koks gražus jo veidas. Tas spindintis veidas ir tie aršūs kerintys jonvabaliai sukėlė nenumaldomą geismą savo vyrui.

Maraja palietė savo veidą ir prisiminė randus, darkiusius ją iki tol, kol Elis, jos gelbėtojas, pasirūpino, kad ją sulopytų. Randai išnyko, bet jos veidas ir kūnas susens. O Ričardui senatvė niekada negrės. Ar dar daug laiko praeis, kol jis nustos jos geidęs?

— Ričardai, — sušnabždėjo ji, ir šis vardas, rodės, sukasi jos iškvėptame ore.

Sutuoktinis laukė jos ant didžiulės motelio kambario lovos prie pat vonios durų. Paprastai mintys apie jį Marajos taip neįjaudrindavo, bet kai šįvakar pakerėta pamatė, kaip lentelė pakimba ore, o paskui sunaikinama, ėmė žiūrėti į jį kitomis akimis. Nuo jonvabalių sklindantis nieko neprislopintas karštis persmelkė kūną saldžia gaiva. To pojūčio likučiai dar ir dabar jos neapleido.

— Rumdžalai, — atlošdama galvą ir trinkdama plaukus šampūnu sukuždėjo ji vardą, kuriuo jos vyrą pažinojo puolę angelai. Putų upės nuslydo jos pečiais ir krūtine. Ji palietė tas kaklo ir krūtų vietas, kur nutekėjo putos. Ši naktis bus ne tokia kaip kitos. Kai juodu mylėsis, ji nerodys Ričardui, ką jam daryti, neskubės baigti glamones. Ji norėjo, kad šiąnakt jisai ją paimtų. O ji mėgausis aistros įkarščiu.

Veidu juntamas karštis vis stiprėjo, kol Kotenė suprato, ką patirianti. Čia būta jonvabalių. Jinai juto juos — tą šėtonišką deginantį jų karštį. Ji net užuodė vos juntamą sieros tvaiką. Vos suvokus, kas vyksta, Kotenės veidas pagaliau atvėso. Užtat burna buvo sausa kaip alūnas, o širdis, rodės, įsiremia į krūtinkaulį. Ji suprato, kad čia pabuvojo grynas didžiausias blogis.

Kotenė pajuto, kad mintys ją išblaškė ir kad ji ima nirti iš tos skystos šviesos gelmių, todėl pabandė vėl susikaupti. Bet vidinė šviesa sukosi su pertrūkiais — tobulybės akimirka praėjo.

Susikaupk, ragino ji save. Sutelk visą dėmesį į šviesą.

Ji susigriebė kietai užmerkusi akis ir sugniaužusi kumščius. Atsipalaiduok, sakė sau bandydama nuvyti į šalį minčių virtines ir įtampą. Jusk, kaip jos tave apleidžia. Tegul jos patyliukais išsprūsta pro pirštų galiukus ir padus. Tegul įtampa išsisklaido it draikūs kaspinai. Tegul mintys pavirsta į nieką.

Galop jai pavyko atgauti pirmykštę būseną ir vėl susilieti su ta šviesa.

Šnerves pasiekė kvapas — ne, veikiau aromatas. Malonus, egzotiškas. Moteriški kvepalai? Jos uoslė dabar buvo tokia aštri, kad ji sugebėjo išskaidyti aromatą į komponentus: jazminų, pakalnučių, rožių, santalo ir kitų, jai nepažįstamų.

Tada tarsi aidu atsimušęs nuo senovinių griuvėsių iš tolo atskriejo pašnekesys. Kotenė susikaupė, įtempė klausą visą ją sutelkdama į šiuos garsus. Vyro ir moters balsai. Padrikos frazės ir žodžiai. Pokalbis, įvykęs šiame statinyje, bet ne senolių balsai, kaip ji tikėjosi leisdamasi į kelionę su ta skysta šviesa. Kalbėta neseniai. Visai neseniai.

Čia nieko nėra. Vien dulkės. Moters balsas.

Didžiausia jų šventovė. Vyras.

Ji paruošta.

Balsams pranykus, Kotenė užuodė neseniai raustas medžio anglis ir žemes. Šaltas oras atnešė sunkų, gaižų kvapą. Viskas vyko čia. Hapsburgai čia buvo. Jie rado laužavietėje užkastą lentelę, ir demonai ją sunaikino.

Staiga ryški šviesa žybtelėjo Kotenei į veidą, ir ji užsidengė akis delnu.

— Čia tu, Tomai? — sušnabždėjo ji.

— Nagi, nagi, — pasigirdo moters balsas. — Žiūrėkit, kas čia — pati pasaulio garsenybė Kotenė Stoun!

SKAITMENINIAI VAIZDAI

Kotenę apakino kameros blykstė. Ji susvyravo, nes vos neprarado pusiausvyros.

— Kas čia? — paklausė ji.

— Viena iš tavo didžiausių gerbėjų, — neslėpdama pašaipos atsakė moteris.

Dar kartą žybtelėjo blykstė, ir Kotenė suvokė, kad be jos senovinėje šventoje vietoje yra mažiausiai dar du žmonės. Jai pavyko pakelti žibintuvėlį ir nukreipti jį į įsibrovėlius, kita ranka prisidengus akis.

— Klausiu, kas jūs esat. Ko jums reikia?

— Gal reikia paimt jos autografą? — pasigirdo vyro balsas.

— Manau, kad po jos kelionės į Peru jis mažai ko vertas, — atsakė moteris.

— Nė iš vietos! — sugriaudėjo statinyje Tomo Vajato balsas. Patalpoje akmens sienomis šaižiai spragtelėjo atlaužiamas jo automatinio pistoleto gaidukas. — Iš lėto padėkit ant žemės kamerą ir žibintuvėlius, tada abu susidėkit rankas už galvos.

Nors Kotenė jo nematė, suprato, kad jo balsas sklinda iš durų angos į patalpą. Ji nukreipė žibintuvėlio spindulį į veidą moteriai. Ji buvo šviesiaplaukė, aukšta, gal metro aštuoniasdešimties, graži, maloniai apkūnoka, panašiai kaip Merilina Monro. Kotenė spėjo, kad ji neseniai perkopė penktą dešimtį. Šalia jos stovėjo jaunas, gal dvidešimt penkerių ar kiek mažiau, vyras su akiniais apskritais lęšiais. Ilgi jo plaukai buvo surišti į uodegą, jis atrodė savaitę nesiskutęs.

— Jūsų prašė prisistatyti, — vis dar neišeidamas iš tamsios patalpos kertės tarė Vajatas.

— Judu raminkitės, dėl Dievo meilės, — atsakė moteris. — Niekam čia pavojus negresia.

Ji pakėlė rankas rodydama pasiduodanti.

— Aš esu Tempest Star iš National Courier, o čia mano fotografas Benis. Mes čia rengiam reportažą apie žemės drebėjimą ir indėnų gyvenvietės griuvėsius. Judviem reikėtų nebūti tokiems piktiems.

— Rengiat reportažą pirmą valandą nakties? — nusišaipė Kotenė. Ji negalėjo patikėti, kad priešais ją stovi Tempest Star — moteris, sudirbusi ją pirmame visoje šalyje platinamo bulvarinio laikraščio puslapyje. Mielai būtų skėlusi jai antausį.

— Negalėjome prieiti arčiau griuvėsių visą dieną, — atsakė Star. — Matyt, jums irgi nepavyko. Mes čia ieškome sensacijos.

— Jau radome — ir dar kokią! — pridūrė Benis nuleisdamas rankas.

— Mano nuotrauka jums sensacija? — pajuokavo Kotenė.

— Ne, — atsakė Benis. — Kai tave nufotografavom, tik gavom papildomų dividendų. Užtat ką pamatėm šįvakar...

— Užsičiaupk! — užriko Star. — O tu gal nustosi šviesti man į veidą? — kreipėsi ji į Kotenę.

Ši nukreipė žibintuvėlį žemiau.

— Ką jūs pamatėt šįvakar?

Fotografas sutrikęs dirstelėjo į Star.

— Tiesą sakant, nieko. Daug akmenų ir žemės.

Jis pasilenkė pakelti kameros.

— Dar padariau puikų kadrą, kai Kotenė Stoun vaikštinėjo po kažkokius senovės indėnų griuvėsius.

— Na, Stoun, — pasiimdama nuo žemės prožektorių tarė Star, — o ką tu veiki čia vidury nakties? Bandai sukurpti iš paistalų reportažą, kad išgelbėtum karjerą?

Kotenė kietai sučiaupė lūpas.

— Aš bent jau turiu karjerą, kurią galima gelbėti. Šis žodis pernelyg skambus pavadinti tai, ką darai tu.

Vajatas įėjo į žibintuvėlių apšviestą plotą ir mostelėjo į skaitmeninę kamerą.

— Pažiūrėkim į ją.

— Ji — privati nuosavybė, — žengtelėdama į priekį paprieštaravo Star.

Vajatas nukreipė į ją pistoletą.

— Nereikia. Nesileisim į smulkmenas. Nenorėkit, kad man reiktų prašyti dar kartą.

— Kol kas nežinau, kokia tavo profesija, — tarė Vajatui Tempest Star, — bet jau žinau, kad esi tikras šūdžius.

— Paimk kamerą, Kotene, — paprašė Vajatas.

Kotenė paėmė, ją iš Benio ir atatupsta pasitraukė prie Vajato. Kurį laiką ją apžiūrinėjo, paskui nuspaudė mygtuką, ir nušvito skystųjų kristalų ekranėlis užpakalinėje aparato sienelėje. Vajatui stebint ji paspaudė atbulinės eigos strėlytę šalia ekranėlio, ir juodu peržiūrėjo žalius naktinius kadrus.

Pirmas buvo darytas paskiausiai: Kotenė, užsidengusi akis delnu. Ji atrodė nustebusi ir išsigandusi. Kitame ji užsimerkusi stovėjo laužavietėje. Toliau buvo užfiksuoti kiti žmonės: vyras ir moteris nugara į objektyvą eina iš griuvėsių sausupės vaga; ta pati pora nuošliaužos viršuje prie griuvėsių pradžios; didžiulis švytintis geltonas ir baltas kamuolys — Kotenė vos įžiūrėjo šalia jo stovinčius vyrą ir moterį. Atrodė, kad vyras ištiesęs ranką į tą švytintį rutulį. Kitame kadre tas pats vyras stovi atkišęs rankas. Naktinės kameros vaizdas buvo pakankamai ryškus, tad buvo matyti, kad jis laiko kažkokį daiktą, iš pažiūros — krištolo lentelę. Moteris spoksojo sau į kojas, nes aplink jas sukosi tūkstančiai šviesos taškelių. Paskutiniame kadre pora ėjo statinių griuvėsių link nuošliaužų lauku.

— Ar esat matę ką beprotiškesnio? — paklausė Benis.

— Užčiaupk srėbtuvę, močkrušy! — užriko Star.

— Gal mums reiktų pasilikt tą kamerą, — kreipėsi į Vajatą Kotenė.

— Tada nespėsi mirktelėti, kai būsi suimta ir pasigailėsi vėl nesanti Kusko policijos būstinėj, — šypsodamasi Kotenei pagrasino Star.

Kotenė klausiamai pažiūrėjo į Vajatą. Šis mostelėjo galva į porelę.

— Paklausyk jos, Kotene, — tarė Vajatas. — Dabar tau visai nereikia neigiamos reklamos. Nekaip atrodys, jei tave suims vykdant pirmą Gazette užduotį.

— Gazette? — nustebo Star. — Dirbi Galaxy Gazette?

Ji garsiai nusijuokė.

— Žinojau, kad esi paskutinė menkysta.

— O kamera? — paklausė Benis.

Kotenė ją padavė ir tarė Vajatui:

— Čia nieko nėra. Eime.

— Gerai sumanei, brangioji, — nusišaipė Star. — Mat didžiausia naujiena čia ta, kad Kotenė Stoun per vieną naktį įsigudrino parašyt pirmą ir paskutinį reportažą Gazette. Tik išėjo tuščiomis rankomis.

Ji vėl nusijuokė.

— Tikiuosi, mūsų darytos tavo nuotraukos patiks. Jos bus National Courier kito numerio pirmam puslapy.

— Eime iš čia, — paragino Vajatą Kotenė ir pasuko iš kivos.

Kai juodu vingiuotais takais ropštėsi iš griuvėsių, ji tebegirdėjo Star kvatojant.

— Ar matei tuos kadrus? — paklausė ji Tomo, kai jie perėjo nuošliaužų lauką ir sausupės vaga patraukė prie visureigio.

— Mačiau, bet nenumaniau, į ką žiūriu.

Kotenė stabtelėjo ir pažiūrėjo į Vajatą.

— Tempest Star irgi nenumano.

Ji atsigręžė ir metė žvilgsnį į griuvėsius.

— Antraip dabar ne juoktųsi, o vis dar keiktųsi.

PERSIŲSTI KADRAI

Tempest Star nuoga gulėjo po apklotais savo kambaryje Farmingtono Best Western viešbutyje. Neseniai griuvėsiuose patirtas jaudulys neleido jai miegoti. Šalia tyliai knarkė Benis. Dieve, koks jis puikus! — galvojo Tempest žiūrėdama į jį. Jaunų vyrų lytinį apetitą ir galią jai net buvo sunku apsakyti žodžiais. Bet šiąnakt, kai juodu pasimylėjo, ir jis užmigo, ji vis dar negalėjo atsipalaiduoti.

Kažkas ją graužė — ji niekaip negalėjo susigaudyti. Tai, ką ji šiąnakt regėjo, pranoko viską, ką buvo kada nors mačiusi ar — tiesą sakant — sufabrikavusi. Kiekvienas, stebėjęs tai, kas įvyko ką tik atsidengusiuose griuvėsiuose, būtų buvęs apstulbintas, sukrėstas, likęs be žado. Tačiau žiūrėdama kadrus Benio aparate Kotenė Stoun visiškai nereagavo. Keista, kad Stoun buvo tokia abejinga, pamanė Tempest. Tai, kad ji nė kiek nesunerimo, ją ir išdavė. Be jokios abejonės Kotenė Stoun kažką slepia. Stoun suprato, ką reiškia tos nuotraukos, bet išliko šaltakraujiška ir ramiai išėjo iš kivos.

Tempest pažino vyrą nuotraukose: Ričardas Hapsburgas, Jeilio universiteto mokslininkas. Ji buvo mačiusi jį televizijos interviu po incidento Peru, kai jis komentavo savo partnerio daktaro Edelmano netektį. Toji moteris — tikriausiai jo žmona Maraja. Dėl savo renginių Naujojoje Anglijoje, skirtų lėšoms rinkti, ji tiesiog karaliavo aukštuomenės kronikos puslapiuose. Maraja Hapsburg buvo mašina, gaminanti pinigus savo vyrui ir jo archeologijos projektams tolimuose pasaulio kampeliuose.

Ir dar tas jų geradarys Elis Ladingtonas — naujienose jis visuomet figūruodavo šalia. Įdomus tipas. Jau ką sugeba, tai išnaudoti pažintis ir tvarkyti reikalus. Kaip vienas įtakingiausių meno kūrinių ir senienų prekiautojų pasaulyje jis gali parūpinti paveikslą karaliaus galerijai ar prezidento kolekcijai greičiau negu daugelis žmonių papusryčiauti.

Galiausiai — tas vyras su Stoun, tas paslaptingasis. Tempest jis pasirodė išvaizdus. Mielai pabandytų su juo, nors jis ne iš labiausiai jos mėgstamos amžiaus grupės.

Kažkas čia ne taip, svarstė Tempest. Koks ryšys tarp šios keistos veikėjų samplaikos ir to magiško šviesos spektaklio dykumoje: ugnies kamuolių, ratais besisukančių vabzdžių spiečių ir to rūko? Iš kur, velniai rautų, šis atsirado? Po paraliais — tirštas rūkas dykumoje! Jai teks sukurti kokį fantastinį pasakojimą iš tų nuotraukų kitam savo straipsniui National Courier. Paprastai viskas buvo daroma atvirkščiai, bet šįsyk reikės pradėti nuo fotografijų. Reikės palaukti, kol jas pamatys redaktorius. Dažniausiai meno skyrius pakoreguodavo jos nuotraukas kompiuteriu, kad tiktų reportažams iliustruoti. Dabar jai teks sukurti kokį pribloškiantį pasakojimą, kuris tiktų nuotraukoms. Reportažas pasirodys kitos savaitės numerio pirmame puslapyje ir...

Staiga Tempest išgirdo tyliai brakštelint duris, tarsi kažkas bandytų jas atidaryti. Ji atsisėdo tamsiame kambaryje, ir antklodė nukrito nuo nuogų krūtų. Šešėliai, mirgantys šviesos plyšelyje po durimis, rodė, kad už jų kažkas juda. Tikriausiai žmogelis pasigėrė ir dabar bando įeiti ne į savo kambarį, pamanė ji. Netrukus jis susigriebs apsirikęs.

Jai bežiūrint šešėlis nustojo judėjęs. Duryse pasigirdo negarsūs metalo traškesiai. Kažkas bando atrakinti spyną visrakčiu?

Tempest išgirdo, kaip spyna vieną kartą garsiai spragtelėjo, atsirakino ir durys atsidarė. Į kambarį plūstelėjo šviesa, ir Tempest pamatė dviejų prie jos puolančių vyrų siluetus.

Ją apakino ryškios šviesos.

Nespėjus Tempest surikti, burną jai užgniaužė stipri ranka.

— Po vėl... — suniurnėjo Benis bandydamas sėstis. Kelis primygo jam krūtinę ir jis ėmė gaudyti kvapą.

Tempest spoksojo užpuolikui į veidą, uždengtą juoda kauke, iš kurios buvo matyti tik akys, bet tuoj turėjo užsimerkti nuo ryškios šviesos. Peilio smaigalys dūrė į švelnią pasmakrės odą.

— Jei šauksi — perrėšiu gerklę, — pagrasino vyras. — Tik pirma nupjausiu meilužiui pimpalą.

Jis stumtelėjo ją aukštielninką ant lovos, apsižergė ir nukreipė žibintuvėlio spindulį nuo akių į krūtis.

Pirštinėta ranka ėmė jas glostinėti, ir Tempest priešindamasi sukriokė.

— Išleisi bent garsą ir liksi plokščia krūtine. Tu juk nespiegsi, tiesa? — spustelėdamas peilio smaigalį į odą paklausė vyras.

Tempest papurtė galvą. Rupūs miltai — jis išžagins ją ir supjaustys į gabalėlius! Na jau ne — be kovos ji nepasiduos! Tą akimirką, kai bus labiausiai pažeidžiamas, spirs jam keliu ir iškabins akis ilgais akrilo nagais. Jeigu jai lemta mirti, privers jį pasigailėti, kad pasirinko ne kurią kitą moterį.

— Kur kamera? — silpniau spausdamas peilį paklausė kaukėtasis.

Tempest bandė nuryti seiles, bet nurijo tik orą, nes burna buvo sausa kaip dykuma. Iškvėpė orą su palengvėjimu: tie močkrušiai jos nežagins, jiems reikia prakeiktos kameros.

— Atsakyk į klausimą, — paliepė antras vyriškis.

— Krepšyje prie rašomojo stalo, — atsakė žurnalistė.

— Matai — buvo visai lengva.

Vyras nulipo nuo jos ir nuėjo prie stalo. Ištraukęs iš po jo didelį juodą fotoaparato krepšį atsegė užtrauktuką viršuje ir išėmė skaitmeninę kamerą. Netrukus jis įjungė ekranėlį ir ėmė peržiūrinėti kadrus.

— Turim, — tarstelėjo jis bendrininkui.

— O nešiojamasis kompiuteris? — paklausė šis rankos mostu parodydamas į aparatą ant rašomojo stalo. — Jie galėjo perkelti nuotraukas į jį.

— Čiupk jį, — atsakė vyras, tada išjungė kameros ekraniuką ir išėmė atminties kortelę. Numetęs kamerą ant grindų atsisuko į Tempest.

— Jeigu bent žodeliu užsiminsi apie tai savo laikraštyje, grįšime ir užbaigsime savo kuklų pjaustynių vakarėlį.

Po kelių akimirkų abu vyrai išlėkė pro duris.

Tempest ir Benis gulėjo tamsoje sunkiai alsuodami.

— Šunsnukiai! — siuto ji ir palietė kaklo vietą, į kurią buvo įremtas peilis.

— Velnias!

Tempest uždegė lempą prie lovos. Jos pirštų galiukai buvo lipnūs, raudoni ir žvilgėjo.

Benis žvilgtelėjo į ją.

— Dieve — jis tau įpjovė, Tempest!

Jis atsisėdo ir persiropštė į jos lovos pusę.

— Parodyk, — tarė jis.

— Manau, nieko baisaus, — atsakė Tempest, kai jis antklode nuvalė kraują jai nuo kaklo. — Turbūt tik įdrėskė odą.

Benis prisimerkęs pažiūrėjo į žaizdą.

— Reikia ją apiplauti.

Jis vėl persiropštė į savo pusę ir pasiėmė akinius nuo naktinio stalelio.

— Manai, Stoun ir Gazette yra kažkaip su tuo susiję? — vesdamas Tempest į vonią paklausė jis.

— Nemanau, kad jie griebtųsi tokių kraštutinių priemonių norėdami gauti nuotraukas. Dėl jų neverta sėst į kalėjimą.

Ji uždegė šviesą ir apžiūrėjo kaklą veidrodyje.

Benis suvilgė skudurėlį ir atsargiai nušluostė kraują.

— Bet akivaizdu, kad kažkam jų baisiai reikia, — tarė Tempest krūptelėdama, nes žaizdą ėmė graužti muilas, kuriuo ją valė Benis.

Jis nuskalavo žaizdelę, paskui nusausino rankšluosčiu.

— Man rodos, nereikės nė siūti.

Ji pliaukštelėjo jam per nuogą apvalų užpakalį.

— Ačiū, mielasis.

Tempest apsisuko rankšluosčiu ir grįžo į miegamąjį. Patikrino, ar durys užtrenktos, ir užkabino grandinėlę.

— Reikėjo iškart tai padaryti, — tarė ji.

— Kai sutikau dirbti laikraštyje, nesitarėm, kad man teks veltis į tokį šūdą, — stovėdamas prie lovos ir taisydamas patalus piktinosi Benis. — Gal reikėtų paskambinti policijai?

— Nebūk toks lepšis! Mes radom sensacingos medžiagos. Ji pateks į pirmą puslapį.

Tempest žvilgtelėjo į kameros krepšį.

— Deja, jie mums pašiko — paėmė ir atminties kortelę, ir kompiuterį.

— Nieko baisaus, — atsakė Benis.

— Ką nori pasakyt? — paklausė Tempest atsistodama priešais jį.

Benis nusišypsojo, paskui nutraukė nuo jos rankšluostį.

— Noriu pasakyt, kol tu maudeisi po dušu, aš užsiregistravau gamybos skyriaus serveryje ir išsiunčiau į jį nuotraukas.

Tempest pažvelgė į jaunuolį, ir jos veide nušvito gundanti šypsena. Moteris paglostė jam krūtinę, perbraukė pirštais per pilvą ir atsiklaupė jam tarp kojų.

— Vadinasi, nusipelnei didžiulės premijos.

ČONSIO RAŠTELIS

Kotenė nusispyrė batelius ir atsisėdo ant motelio lovos krašto, o Vajatas įsitaisė ant kėdės priešais. Ant stalelio šalia jo stovėjo kibirėlis ledukų, du plastiko puodeliai ir dvi skardinės gaiviųjų gėrimų. Prieš pabelsdamas į Kotenės duris jis nusipirko ledukus ir gėrimus automate prie savo kambario. Jis žiūrėjo, kaip ji susuka arbatos spalvos plaukus į sruogą ir prisega viršugalvyje. Kažkuo ji panaši į Liją, pamanė jis. Tokia pat smulkutė. Ir taip pat nesugeba nuslėpti savo trapumo, kai apsimeta esanti ryžtinga ir savimi pasitikinti.

Lija.

Mintis apie buvusią sužadėtinę taip suspaudė gerklę, kad Tomas pats išgirdo, kaip joje kažkas spragteli. Ilga chemoterapija, paskui — baisi kankynė, bet galop limfoma laimėjo. Tomui dingtelėjo, ar kada nors užmirš Liją, ar kada nors nurims tas skausmas.

— Apie ką taip įtemptai mąstai? — paklausė Kotenė.

— Primeni man vieną moterį, kurią pažinojau, — mirksėdamas atsakė Vajatas.

— Tikrai? Tikiuosi, gražią ir nuostabaus būdo.

— Tiesą sakant, taip.

Kotenė prisitraukė antklodę nuo lovos kojūgalio ir apsigaubė pečius.

— Kodėl dykumoje dieną taip karšta, o saulei nusileidus taip šalta? Mokslinį aiškinimą žinau, bet jis prieštarauja mano logikai.

Vajatas pridėjo ledukų į vieną puodelį ir atkimšo dietinės kolos skardinę.

— Dabar puikiai tiktų karšta arbata ar kas stipresnio, — tarė Kotenė.

— Gausim tenkintis tuo, ką turim, — atsakė Tomas pildamas į puodelį gėrimą.

Jis ištiesė puodelį Kotenei. Net jos rankos priminė jam Liją. Mažos, ilgais, plonais pirštais — tik be sužieduotuvių žiedo.

— Ačiū, — padėkojo ji. — Kai geriu ką šalta, noriu, kad jis turėtų alkoholio.

— Labiausiai mėgstu Stoličnaja, o ką tu? — paklausė Tomas.

— Absolut.

— O aš pamaniau, kad geri vien rožinį vynelį.

Kotenė nusijuokė.

— Tu ne pirmas susidarei per gerą nuomonę apie mane.

Vajatas įsipylė į puodelį Red Bull ir gurkštelėjo.

— Geriu viską, išskyrus džiną, — prisipažino.

— Vieną kartą per daug jo išgėrei ir pasigailėjai?

— Po teisybei, nė karto jo nė neparagavau.

— Tai iš kur ta antipatija?

— Ilga istorija, — atsakė jis leisdamas suprasti, kad į jokius kitus klausimus apie džiną neatsakys — nėra prasmės kelti į aikštę tos paslapties.

— Į sveikatą, — pakeldamas puodelį tarė Vajatas.

— Už visiškai sumautą dieną, — atsakė Kotenė palinkdama į priekį ir paliesdama jo puodelį savuoju.

— Negali sakyti, kad ji nuėjo visai perniek.

— Bepigu tau taip kalbėti. Neturiu reportažo, nuotraukų, nieko, ką galėčiau parsivežti. O blogiausia — žinau, kas bus pirmame National Courier puslapyje. Mano veidas. Apakinta Star blykstės atrodau kaip beprotė. Nori žinot, ką skelbs antraštės? „Buvusi garsenybė vėl griebėsi savo gudrybių?“ Tempest Star panaudos mano pavardę, kad pritrauktų skaitytojų savo laikraščiui.

— Kotene, tai tik kvailas bulvarinis skaitalas. Niekas netiki tuo, kas rašoma tuose laikraštpalaikiuose. Jie skirti pramogai.

— Bet daugybė žmonių perka juos prekybos centruose ir spaudos kioskuose, — atsistodama tarė Kotenė. — Žinia, jie per prasti, kad padėtum ant žurnalinio staliuko ir rodytum svečiams, bet daug kas juos perka ir skaito. Star pasistengs išpešti naudos iš šios padėties. Ji turi tas nuotraukas — po velnių, pats jas matei. Savaip jas interpretuos ir sudarys vaizdą, neva aš ten ruošiau naują klastotę, panašią į tą su pasaulio sukūrimo fosilija. Taigi Star medžiagos turi. O aš nueisiu pas Gazette vyriausiąjį redaktorių prisipažinti, kad grįžau tuščiomis, kai Star...

— Klausyk, rytoj grįšime į Fort Loderdeilą. Prieš akis visa kelionė lėktuvu — spėsi ką nors sugalvoti ir paruošti reportažą. Tu juk profesionalė, papasakok, ką ten veikėm, ką matei.

— Mes nematėm nieko, nes per vėlai ten nusigavom. Be to, negaliu minėti Star — ji mūsų konkurentė. Jos rankose visa medžiaga ir ji iškraipys tiesą, nes visiškai nenutuokia, ką matė.

Ji žvilgtelėjo į Vajatą.

— O tu ar nutuoki?

— Kažin. Kodėl man nepasakai?

Kotenė vėl atsisėdo ant lovos. Vajatas pamanė, kad ji tuoj praskys. Pečiai nusviro, skruostai šiek tiek paraudo.

— Hapsburgai rado krištolo lentelę — tuo aš įsitikinusi, — prašneko ji. — Kai buvau tame apskritame pastate — šventoje vietoje — pajutau, kad jų ten būta, išgirdau jų balsus.

Ji gurkštelėjo kolos.

— Nuotraukose, kurias matei, Ričardas Hapsburgas atidavė krištolo lentelę... jonvabaliams.

— Jonvabaliams?

— Jie — tas spindintis šviesos kamuolys nuotraukoje. Pirmąkart pamačiau juos Peru. Tomai, manau, kad tie žibukai — demonai. Jie išnešė lentelę iš Edelmano palapinės. O šiąnakt kitą paėmė iš Ričardo Hapsburgo.

Demonai, pamanė Vajatas. Net po popiežiaus žodžių buvo sunku tuo patikėti. Nelabuosius ir visa, kas su jais susiję, prasimanė Bažnyčia, kad tikintieji būtų paklusnūs. Tik tiek. Nuotraukose jis matė tik kažkokį reiškinį — amalą, pelkių dujas, miražą. Po velnių — į ką jis įsivėlė?!

— Tomai, man reikia sužinoti, kas parašyta tose lentelėse. Ne reportažui, o todėl, kad man būtina žinoti, kas ten pasakyta. Sakei man, esą popiežius minėjęs, kad antras valymas įvyks man gyvenant, todėl taip ir skubama rasti lentelę. Žinau, kad užrašas liečia mane — dėl to, kas esu. Ir kad aš turėsiu vadovauti tam antram valymui — Armagedonui. Kaip aš galėsiu tai daryti, jei taip ir nesužinosiu viso lentelių žinučių turinio?

Kotenė palinko į priekį ir užsidengė veidą delnais.

— Dieve, kaip viskas šlykštu! Kodėl viskas turi būti taip mįslinga?

Kotenė pakėlė akis į lubas.

— Jei Dievas nori, kad kažką padaryčiau, kodėl negali tiesiog imti ir man pasakyti? Ką — Jis mirtų, jei atskleistų man reikalo esmę?

Vajatas užjaučiamai į ją pažiūrėjo — jis matė, kad ją kankina skausmas. Kaip jis galėtų jį palengvinti?

— Atleisk, — atsidusdama tarė ji. — Tiesiog aš niekuomet nesuprasiu, kodėl buvau pasirinkta. Kuo čia dėtas Furmielis? Man atrodo, Dievas galėjo pasirinkti tinkamesnį žmogų už mane. Galbūt jei aš labai gailiai skųsiuos ar taip nieko ir nesuprasiu, Dievas manys pasirinkęs ne tą žmogų ir užmirš mane.

Ji įsmeigė akis į grindis ir pasikrapštė kaktą.

— Aš tiesiog nesusigaudau.

Vajatas padėjo puodelį, pasilenkė į priekį ir suėmė jos delną.

— Mudu viską išsiaiškinsime drauge. Juk tave pasirinko dėl tavo kilmės, o mane — dėl manosios.

Kotenė staiga pakėlė galvą.

— Manoji toli šaukia iki tavo, Kotene, bet vienas mano protėvis, tėvo proprosenelis, buvo tiesiogiai susijęs su viena iš krištolo lentelių — ta, kuri laikoma paskutine. Jo pavardė buvo Čonsis Vajatas, jis priklausė slaptai senovinei organizacijai Ombres des Fantomes — išvertus iš prancūzų kalbos, Vaiduoklių šešėliams.

— Tiesiog puiku — dar viena slapta organizacija! Rodos, kur tik bepasisukčiau, su viena iš jų susiduriu.

— Sek mano mintį. Šešėlių užduotis buvo saugoti religinius dokumentus ir relikvijas, tarp jų ir tą paskutinę krištolo lentelę. Ar žinai, kad vienu metu Vatikanas turėjo vieną lentelę savo žinioje?

— Ne, — atsakė Kotenė atkutusiu veidu. — Vadinasi, Vatikane žinoma, kas joje parašyta, ar ne?

— Ta lentelė buvo pavogta.

— Bet Vatikanas viską dokumentuoja. Kas nors tikriausiai nukopijavo lentelės užrašą. Paskambinkime Džonui — jis gali sužinoti, kas joje buvo užrašyta.

Vajatas spustelėjo jai delną.

— Buvo iššifruota pirma lentelės užrašo dalis, ta, kurioje pranašaujamas Didysis tvanas ir įspėjama apie antrą valymą. Bet kita užrašo pusė neturėjo jokios prasmės.

— Šiaip ar taip, Vatikanas turi pasidaręs jo kopiją, ar ne?

— Visi dokumentai, piešiniai ir užrašai buvo paimti kartu su lentele.

Kotenė papurtė galvą.

— Tai ką nori man pasakyti? Ir kuo čia dėtas tu ir tavo prosenis?

— Čonsis buvo ne tik Šešėlių narys, bet dar ir religinis fanatikas. Ombres des Fantomes buvo sėkla, iš kurios išaugo Venatori. Čonsis susivaidijo su Šešėliais, bet liko ištikimas priesaikai saugoti šventas religines relikvijas iki paskutinio kraujo lašo. Jis manė, kad lentelė turi priklausyti ne Katalikų bažnyčiai — ar kuriai kitai. Jis buvo įsitikinęs, kad tai, kas skelbiama lentelėje, skirta visai žmonijai. Todėl ją pavogė.

— Kažkokia nesąmonė! Jis pavogė lentelę kilnia dingstimi — todėl, kad ji priklauso žmonijai — bet paslėpė ją nuo viso pasaulio. Po šimts velnių — būtų buvę geriau, jei ji būtų dulkėjusi Vatikano archyvuose! Tada bent jau galėtume ją rasti ir išsiaiškinti, kas joje rašoma apie mane.

— Čonsis paliko raštelį toje vietoje, kur gulėjo lentelė. Mes manom, kad tai raktas nuo durų, vedančių į jos slėptuvę.

— Kas jame parašyta? — paklausė Kotenė.

Vajatas paleido jos delną. Prosenio raštelio žodžiai rėžte įsirėžė jo galvoje. Po susitikimo su popiežiumi jis mažių mažiausiai kartą per dieną juos kartojo. Tomas giliai įkvėpė ir tarė:

— Mano prosenio raštelyje buvo sakoma: „Paslaptis priklauso ne Bažnyčiai, o visam pasauliui. Kad patektum į Dangaus karalystę, turi įverti siūlą į adatą“.

INTENSYVIOSIOS SLAUGOS SKYRIUS

Į Nju Heiveno regioninį oro uostą skrendantis aptakus Gulfstream G 450 skrodė skaistų mėlyną dangų aukštai virš vakarų Pensilvanijos. Dirbamosios žemės apačioje geltonavo besileidžiančios saulės šviesoje. Maraja Hapsburg žiūrėjo į miestą, slenkantį palei horizontą. Nusprendė, kad tai Pitsburgas. Ji žvilgtelėjo į kitoje’ tarpueilio pusėje miegantį Ričardą.

Kokios įstabios jai buvo pastarosios keturiasdešimt aštuonios valandos! Pirmiausia ji žiūrėjo, kaip jaudinosi Elis išgirdęs naujieną apie žemės drebėjimą ir atsidengusius senovės statinių griuvėsius. O paskui — kaip nuostabiai jos vyras rado tą dirbinį ir ėmėsi vadovauti. Net visa kūno laikysena buvo valdinga, kai atkišo tą lentelę. Ir dar tas kvapą gniaužiantis jonvabalių vaizdas.

Ričardas buvo įspėjęs ją, kad apstulbs, kai pirmą kartą su jais susidurs. Vis dėlto ji buvo nepasirengusi. Niekas negali būti pasirengęs visa ką nustelbiančiam pojūčiui, kurį patiri antgamtinių dalykų akivaizdoje. Prisiminus tą epizodą sudilgsėjo oda — visai kaip tada dykumoje šviečiant pilnaties mėnuliui.

Tada ji užuodė kvapą — stiprų, aitrų, svaiginantį. O dūzgesys virpesiu atsiliepė visame kūne.

Jėgų įkvėpė ta ją supanti nežabota galia — pavojinga, draudžiama, mirtina. Tas verpetuojančių aplink ją demonų kamuolys — čia didėjantis, čia mažėjantis, kartais prie jos prisiliečiantis.

Visa tai kėlė jai neapsakomą geidulį.

O grįžus į viešbutį tapo akivaizdu, kad šis potyris ne mažiau įjaudrino ir jos vyrą. Tąnakt Ričardas mylėjosi nuožmiai, impulsyviai — kaip tik to ji ir norėjo. Jusdama jo geismą jai, ji tik dar labiau jo geidė.

Maraja visą gyvenimą žinojo, ką reiškia būti geidžiamai ir trokštamai. Iki avarijos. Visą jos gyvenimą avarija padalijo į dvi dalis: IA ir PA — iki avarijos ir po avarijos.

Gyvenimas IA buvo gražus, kupinas pinigų, sekso, jos norinčių vyrų ir jai pavydinčių moterų. Paskui — ta tragiška naktis. Automobilis sukasi, sprogsta, užsidega... Ir nežmoniškas skausmas.

Daug savaičių ji išgulėjo intensyviosios slaugos skyriuje. Jos gyvybė kabojo ant plonytėlio plaukelio. Kai pagaliau atgavo sąmonę ir ėmė aiškiai mąstyti, maldavo, kad jai duotų veidrodį. Ji jau buvo apčiupinėjusi savo veidą, dabar norinti pamatyti. Jos baimė dar labiau sustiprėjo, kai slaugytojos ir lankytojai nenorėjo duoti jai veidrodėlio — girdi, dar palauk.

Vieną ankstų rytą, kai budinti slaugytoja ją apžiūrėjusi išėjo, Maraja išsiropštė iš lovos ir nusitempė paskui save lašinę. Stalelis tyčia buvo atitrauktas nuo lovos, kad ji nepasiektų, nes prie jo buvo pritvirtintas veidrodėlis. Maraja ištiesė ranką, prie kurios buvo prijungta lašinė, bet antra vis tiek nepasiekė staliuko. Ji ištiesė koją ir pirštų galiukais palietė šaltą metalinį jo rėmą. Stengdamasi nenustumti staliuko ten, kur nebepasieks, ji iš lėto ėmė traukti jį prie savęs, iš pradžių vien pirštais, paskui visa pėda. Staliukas be garso pririedėjo prie jos. Tempdama iš paskos stalelį Maraja žengė kelis žingsnius atgal, kad atsilaisvintų įsitempusi lašinės žarnelė. Abiem rankomis ji pakėlė vyriais pritvirtintą stalelio kraštą su veidrodėliu. Vos į jį žvilgtelėjo, susvirduliavo ir susmuko.

Kai atgavo sąmonę, pamatė tysanti ant plytelėmis klotų grindų, ant nugaros gulėjo lašinės stovas. Akimirksniu ji prisiminė veidą veidrodyje. Randuotą, subjaurotą, sumaitotą, atstumiantį.

Staiga šalia subruzdo slaugytojos ir paguldė ją ant lovos.

— Atstokit nuo manęs! — sušuko ji. — Aš noriu mirti!

Daug dienų ji nevalgė, nesikalbėjo su gydytojais ir nuolatos nagais susidraskydavo veidą, kad žaizdos vėl atsivertų. Gulėdama ligoninės lovoje ji meldė, kad Dievas ją pasiimtų.

Praradusi norą gyventi Maraja visiškai nustojo sveikti ir jos būklė vėl tapo kritinė. Bet ji nemirė. Galop praradusi viltį sulaukti Dievo pagalbos nukreipė maldas kitur.

Tą naktį ji pabudo ir pajuto, kad kažkas laiko jos ranką. Pro tvarsčius, gyvybės palaikymo sistemos žarneles ir vaistų sukeltą miglą akyse ji pamatė seno žilaplaukio pono veidą. Jis laikėsi taip, lyg būtų jos senelis. Tyliu, guodžiančiu, raminančiu balsu jis sukuždėjo jai galįs padaryti, kad ji vėl būtų sveika, numalšinti skausmą ir grąžinti ją į gyvenimą — jei tik ji tikrai to norinti.

— Būsi dar gražesnė negu anksčiau, — prižadėjo jis.

Maraja raudojo, o jis glostė jai plaukus, kol ji pagaliau užmigo.

Kitą rytą ji pamanė, kad viską tik sapnavo. Bet tada ją pervežė į privačią ligoninę, ir prie jos lovos pasirodė visa plastinių chirurgų komanda. Jie aptarė su Maraja, kaip rekonstruos jos veidą — ir visą kūną.

— O kas už tai mokės? — paklausė ji.

Tada į palatą įėjo Elis Ladingtonas.

— Žmogus, aplankęs tave vakar — mano artimas draugas, — tarė. — Jis papasakojo man apie tave. Tu juk nori gyventi kaip anksčiau, ar ne?

— Bet kodėl jūs norite man padėti? — paklausė Maraja.

— Todėl, kad tu patekai į bėdą, — atsakė jis. — Šaukeisi pagalbos, ir jis atsiliepė į tavo šauksmą — atvežė tave pas mane.

Elis priėjo prie pat lovos.

— Pasitikėk manimi, — tarė.

Maraja linktelėjo. Jai iš akių ištryško dėkingumo ašaros. Elis Ladingtonas ją išgelbėjo.

Po virtinės šiuolaikiškų operacijų, atliktų chirurgų komandos, Elio surinktos iš viso pasaulio, Maraja atgavo grožį, jėgas ir norą kažko siekti. Elis davė jai gyvenimą. O mainais teprašė, kad ji susietų savo gyvenimą su Ričardu. Šis buvo pasimetęs, ir ji turėjo padėti jam vėl rasti savąjį kelią. Maraja galės grąžinti jį į savųjų ratą ir paremti, kad jis nuveiktų tai, kas jam skirta gyvenime. Jinai bus jo jėga ir įkvėpėja.

Ir štai dabar, praėjus penkeriems metams, ji skrenda aukštai virš žemės. Ji dalyvauja stebuklingame nuotykyje, yra graži kaip reta moteris ir padeda savo vyrui pertvarkyti pasaulį. Už viską ji skolinga Eliui. Ir ji nė akimirkos nedvejodama būtų tą skolą grąžinusi.

— Ponia Hapsburg, — tarė stiuardesė pažadindama ją iš apmąstymų, — jūsų vyrui skambina ponas Ladingtonas.

Maraja pažiūrėjo į kietai miegantį Ričardą.

— Nereikia jo žadinti. Aš atsiliepsiu.

— Žinoma, — atsakė mergina rankos mostu parodydama į telefoną šalia Marajos parankės.

— Sveikas, Eli, — priglaudusi ragelį prie ausies tarė ji.

— Kur Rumdžalis?

Jo balsas buvo aštrus kaip peilis, ir Marija iškart suprato, kad kažkas negerai.

— Jis tualete, Eli, — pamelavo ji. Ar jis suprato, kad ji meluoja?

— Ar žinot, kas išspausdinta pirmame šios dienos National Courier numerio puslapyje?

Maraja pajuto, kaip oda pasidengia lipnia prakaito lašelių plėvele. Nežinia, kokia naujiena, bet ji negali būti gera. Ji nieko neatsakė, laukė, kol Elis prašneks.

— Nuotraukos.

Jo balsas, rodės, pjaustyte pjausto telefoną.

— Negali būti! Ričardo žmonės nuotraukas atėmė ir sunaikino. Nebent buvo jų kopijos ar...

— Maraja, čia ne žaidimai. Kol stumsimės į priekį, mums leis veikti vieniems. Bet jeigu susimausim, sulauksim tiek pagalbos, kad nė negali įsivaizduoti.

— Eli...

— O pagalba, apie kurią kalbu, tau nepatiks.

DŽINAS

Kotenė lipo laiptais į savo butą Fort Loderdeile, Tomas Vajatas iš paskos nešė jos kelioninį krepšį.

— Namai — kad ir kokie jie būtų, — atrakindama duris tarė ji. Vajatas įėjo jai pavymui ir padėjo krepšį prie sofos.

— Atsiprašau dėl pelėsių dvoko, — tarė ji nusiimdama nuo peties kompiuterio dėklo diržą. Ji padėjo dėklą ant žurnalinio staliuko. — Niekur nuo jo nepabėgsi, kai gyveni taip arti vandens. Už viską reikia mokėti. Atidarysiu langą, kad prapūstų vėjelis.

— Neabejoju, kad man reikės padaryti tą pat. Aš apsistosiu bute toje pačioje gatvėje, kur gyveno monsinjoras Diušamas. Noriu būti šalia.

— Labai malonu, Tomai, — nusišypsojo Kotenė.

— Norėjau pasakyti, tokia mano pareiga.

Jis papurtė galvą.

— Kažkaip negerai išėjo.

— Nieko daugiau nesakyk — dar labiau viską sugadinsi. Kotenė atsiklaupė ant sofos, pasilenkė virš atkaltės, pakėlė žaliuzes ir atidarė langą.

— Dabar turėtų būti geriau. Laimė, dabar ruduo, o ne vidurvasaris — būtume apsipylę prakaitu.

— Ar nusprendei, ką sakysi Gazette?

— Ne visai. Galiu pasakyt tiesą, bet nežinau, kaip ji atrodys, kai Courier išspausdins Star straipsnį. Laikraštis jau tikriausiai prekybos centruose.

Kotenė nulipo nuo sofos.

— Sėskis. Gali skirti man minutę, tiesa?

— Tam ir esu čia, — atsakė Vajatas.

Kotenė sudribo kitame sofos gale.

— Nors šimtą kartų aptarėme tą frazę apie siūlo vėrimą į adatą tavo prosenio raštelyje prieš išskrisdami ir lėktuve, aš vis dar suglumusi.

Ji surangė kojas ant sofos.

— Tik aš nemanau, kad tai kaip nors susiję su drabužių siuvimu ar siuvinėjimu. Internete perskaitėm visas nuorodas į siuvimo būdus. Nė viena niekuo nepadėjo. Be to, sakei, kad tėvas buvo gydytojas, ne siuvėjas. Gal tai kažkaip susiję su kokiu nors tuo metu populiariu gydymo būdu. Gal mums reikėtų pasidomėti tokias dalykais kaip žaizdų siuvimas ar chirurginės procedūros devynioliktų amžiaus pabaigoje ir vėliau?

Vajatas pasikasė smakrą.

— Nebloga mintis. Gal jis mėgino užuolankomis nurodyti lentelės slėptuvę vartodamas medicinos terminologiją.

— Gal ji buvo paslėpta ligoninėje.

— Ar medicinos universitete. Bet tu teisi. Tarp medicinos ir adatų esama ryšio. Užuomina į siuvimą būtų pernelyg akivaizdi. Patikrinsiu aštuoniolikto amžiaus chirurgines procedūras ir pažiūrėsiu, ar atsiras kas nors vadinama „siūlo įvėrimu į adatą“.

— Visų pirma, kam, tavo manymu, jis pavogė lentelę?

— Nežinau. Popiežius ir Džonas taip pat nežino. Bet sprendžiant iš raštelio, jis buvo tiek pasiryžęs pranešti pasauliui, kas parašyta tame dirbinyje, kad net rizikavo būti sučiuptas. Gaila, kad tiek mažai apie jį žinau, bet po jo gyveno ne viena ir ne dvi kartos. Jungtinėje Karalystėje turiu keletą tolimų giminaičių — gal jie galėtų pateikti trūkstamos informacijos.

— Atrodo, gali tekti keliauti į Angliją?

— Galbūt.

— Kertu lažybų, niekad nemanei, kad įsivelsi į tokią sumautą istoriją.

— Nemaniau, — atsakė Vajatas ir nusijuokė.

— Aš irgi, — prisipažino Kotenė. — Dar prieš trejus metus gyvenau gana nuobodžiai. Dabar mielai sutikčiau vėl taip gyventi.

Vajatas kurį laiką nieko neatsakė. Jis atrodė giliai susimąstęs.

— Kotene, ar galiu kai ko tavęs paklausti?

— Gal. Bandyk, bet ar atsakysiu...

— Kam visa tai darai?

Tomas atsikrenkštė. Kotenė juto, kad jis ieško logiškų atsakymų į klausimus, kurie glumintų bemaž kiekvieną, bet stengiasi neperžengti ribos ir jos neįžeisti.

— Prašau tavęs: nesuprask manęs klaidingai, Kotene. Tiesiog...

Ji pakėlė ranką ir jį nutildė.

— Nemanyk, kad aš įsižeidžiau. Tomai, tikėk manimi, kai sakau, kad ir man visa tai yra paslaptis. Niekad neprašiau viso to, kas dabar vyksta. Prieš trejus metus man pasakė, kad aš vienintelė galiu sustabdyti saulę, aušrą. Viskas paaiškėjo tik tada, kai Džonas Taileris išsiaiškino, kad aš klaidingai supratau žodžius. Iš tikrųjų buvo kalbama ne apie aušrą, o Aušrinį — aušros sūnų. Šitaip Biblijoje vadinamas Liuciferis. Ir maždaug nuo tada mano gyvenime neliko nė kruopelės nuobodulio. Mano žiniomis, jie buvo sumanę klonuoti Kristų iš Jo DNR, rastos kraujo likutyje šventojo Gralio viduje. Pasakojama, kad Liuciferis norėjo galų gale atkeršyti Dievui už tai, kad jį su kitais puolusiais angelais išvijo iš rojaus. Tai štai: jis ketino sukurti Antikristą iš DNR, esančios šventajame Gralyje. Kai mums su Džonu atėjo metas sunaikinti kloną, mes, galima sakyti, apsikeitėme vaidmenimis. Džono tikėjimas buvo ir yra tvirtas kaip granitas. Maniau niekada negalėsianti nė iš tolo jam tuo prilygti. Buvau silpna, kamuojama abejonių, netikėjau jokiais dvasiniais ar religiniais dalykais. Dėl visko, kas blogai mano gyvenime, kaltinau nesamą Dievą. Lemiamą akimirką laboratorijoje Džonas suvokė negalintis sunaikinti embriono. Mažiausia iš jo abejonių buvo ta, kad ten iš tikro gali būti Jėzus Kristus. Jo tikėjimas neleido jam padaryti to, ką manė esant žmogžudyste, abortu, šventvagyste. Jis kaip mokslininkas negalėjo neabejoti, ar iš tikrųjų Antrasis Kristaus atėjimas įvyks taip, o ne kaip mus visus mokė sekmadieninėje mokykloje.

Kotenė žiūrėjo priešais save. Tas vaizdas buvo toks gyvas atmintyje, kad ją nukrėtė šiurpas.

— Na, o aš tik kovojau dėl savo — dėl mūsų — gyvybės. Manęs neslėgė kunigo našta. Po šventojo Gralio sąmokslo mane vadino didvyre. Išmelžiau iš to viską, ką galėjau, džiūgavau, nes išgarsėjau kaip žurnalistė. Iki tos suklastotos fosilijos. Ko gero, nusipelniau to akibrokšto. Buvau pernelyg savimi pasitikinti. Mane pakišo, bet svarbiausia ne tai. Gerbėjai yra nepatikimi. Jie myli tave, kai užkopi į viršūnę, ir užmiršta tavo vardą, kai nuo jos nusiriti. Galbūt aš niekados nebeatsigausiu. Bet dariau viską, kad išgyvenčiau. Ir darau toliau. Ar atsakiau į tavo klausimą?

— Daugmaž, bet jaučiu, kad šulinys gilesnis. Kol kas užteks. Ačiū, kad atsivėrei man, — tarė Vajatas.

Kotenė pažiūrėjo į jį. Ji papasakojo jam tiek, kad turės peno mąstyti visą naktį. Jai dingtelėjo, ar gilus jo šulinys. Juk ji ne kažin ką apie jį žino.

— Šalia tavęs jaučiuosi nuoga ir bejėgė — tarsi tu žinotum apie mane viską, o aš apie tave nieko.

— Po teisybei, nedaug kas yra žinoti.

— Nereikia, Tomai, man reikia tik kokios pikantiškos smulkmenos. Dabar jaučiuosi lyg musė po mikroskopu. Svarstyklės nelygios. Papasakok man apie save — tada neturėsime pranašumo vienas prieš kitą.

— Gerai. Gimiau...

— Ne, ne, sausų faktų nereikia. Atskleisk kokią tamsią paslaptį. Tada neturėsime pranašumo vienas prieš kitą.

— Pavyzdžiui?

Kotenė pamąstė.

— Na, štai šis tas. Kodėl negeri džino? Sakei, geri viską, išskyrus džiną. Gal būtų visai neblogai pradėti nuo to.

Vajatas pasimuistė — atrodė, kad jis pasijuto nesmagiai.

— Man nepatinka jo kvapas, — atsakė jis ir timptelėjo sau už ausies spenelio.

— Nereikia. Man nė motais, net jei sakysi ne tiesą. Sugalvok ką nors ir papasakok.

Vajatas palinko į priekį ir susidėjo rankas ant kelių.

— Mano motina buvo alkoholikė. Ji gerdavo džiną. Negalėdavau pakęsti, kai jai iš burnos sklisdavo ta smarvė. Net šiandien, kai jį užuodžiu, man susuka skrandį. Kai motina gerdavo, virsdavo kitu žmogumi. Ji siaubingai gerdavo, o paskui atgailaudavo, todėl bandė žudytis tiek kartų, kad aš nė nesuskaičiuoju. Persipjaudavo riešus, išgerdavo per didelę dozę migdomųjų, kurių jai išrašydavo nekompetentingas gydytojas. Kartą automobiliu nuvažiavo nuo prieplaukos. Mano tėvas labai skaudžiai išgyvendavo, bet galop jo kantrybė trūko. Ji skambindavo jam į darbą — verkdavo ir grasindavo nusižudysianti. Iš pradžių jis lėkdavo namo, bet ilgainiui apsiprato, tad jai paskambinus tiesiog padėdavo ragelį ir lyg niekur nieko dirbdavo toliau. Aš jį suprantu, bet tai buvo nesąžininga man, vaikui, nes man teko atsakomybė ja rūpintis. Prisimenu, kaip daugybę kartų laukiau prie savo pradžios mokyklos, kada ji mane parsives namo. Kai ji nepasirodydavo, nesielgiau, kaip būtų elgęsi dauguma vaikų. Užuot ėjęs į raštinę, patraukdavau namo vildamasis, kad niekas nepastebės. Kad tai liks paslaptis. Kartais parėjęs namo išvysdavau...

Vajatas giliai įkvėpė — atrodė, kad jis bando atitokti nuo to, ką prisiminė.

— Nekęsdavau jos girtos, o gyniau ją tik tam, kad galėčiau vėl turėti mamą, kai išsiblaivys. O kai negerdavo, man nebūtų reikėję nieko daugiau — tik kad ji būtų mano mama.

Vajatas nuleido akis į savo rankas.

— Bandžiau slėpti jos alkoholizmą nuo visų, nes žinojau, kad ją smerks. O mano mama — kai būdavo blaivi — buvo nuostabi, tiesiog stebuklinga moteris.

Jis atsilošė į atkaltę ir pažiūrėjo į Kotenę.

— Dabar žinai, kodėl man nuo džino kūnas eina pagaugais.

— Atsiprašau, — tarė Kotenė ne tiek užjausdama, kiek gailėdamasi, kad privertė išsipasakoti. — Nereikėjo tavęs spausti. Maniau, išgirsiu kokią juokingą studijų laikų istoriją. Negerai pasielgiau.

— Nieko baisaus, — atsakė Vajatas. — Dabar nė vienas neturim pranašumo prieš kitą?

— Taip, — vos girdimai ištarė Kotenė.

Stojusią tylą pertraukė telefono skambutis.

— Gerai, tuoj nusileisiu, — atsiliepusi tarė Kotenė.

— Kas nutiko? — paklausė Vajatas.

— Laiškininkas paliko man registratūroje siuntinį. Tuoj grįšiu.

Kotenė nuskubėjo laiptais galvodama, kas jai labiau rūpi pasiimti siuntinį ar grįžti pas Vajatą.

— Stilingi pašto ženklai, — tarė tarnautojas paduodamas jai siuntinį.

Šis buvo kokios pusės batų dėžės dydžio, suvyniotas į rudą popierių ir perrištas šiurkščia virve, su užsieniniais ženklais — visi vaizdavo lamą. Siuntinys buvo iš Peru.

— Ačiū, — paimdama siuntinį padėkojo Kotenė.

Ji perskaitė ranka darytą užrašą. Gavėju buvo nurodyta Majta — toks buvo jos inkiškas vardas, o skliausteliuose parašyta „Kotenė Stoun“.

Lipdama laiptais Kotenė atplėšė siuntinį.

— Dovana? — įėjus į vidų paklausė Vajatas.

Kotenė atidarė dėželę ir aiktelėjo.

— Kas ten?

— Galimas daiktas, atsakymas į visus klausimus.

SUPERDIDVYRIS

Tomas Vajatas atsistojo.

— Tai kas čia?

— Talismanas.

Kotenė iškėlė ryšulėlį tamsiai pilkų kondoro plunksnų, viršuje apjuostų mažesnėmis baltomis to paties paukščio kaklo plunksnomis. Viršuje ryšulėlis buvo siaura odos juostele pririštas prie tuščiavidurio kondoro kaulo.

— Neįprasta dovana.

— Priminimas, — atsakė Kotenė. — Peru susipažinau su šamanu. Jis mane išmokė to, ką, spėju, tu vadintum meditacija, bet iš tikro kur kas daugiau. Aš vis dar naujokė.

Ji padavė talismaną Vajatui.

— Jis turi priminti man, kad privalau praktikuoti.

— Čia atsakymas į visus klausimus? — nustebo Vajatas.

— Mano draugas šamanas įsitikinęs, kad taip. Bet aš manau, kad šis dalykas pateiks atsakymus paprasčiau, — tarė Kotenė imdama iš siuntinio fotoaparatuką Canon. — Turėjau jį Peru.

— Ar jis buvo patekęs į rankas Kusko policijai?

— Ne.

Kotenė papasakojo, kaip Jačakas ją išgelbėjo ir kaip gyvendama kaimelyje ji rengdavosi jai duotais čiabuvių drabužiais.

— Buvau beveik pamiršusi apie jį. Jis gulėjo mano kelnių kišenėje, kai pabėgau iš Edelmano stovyklos. Mano drabužiai liko Jačako kaime. Tikriausiai Jačakas jį rado ir nukeliavo į miestą man išsiųsti. Jam teko daug pavargti.

Ji parodė Vajatui etiketę su adresu, kurią pasidarė ir priklijavo prie kameros nugarėlės.

— Tiesą sakant, šią mintį man pakišo televizijos laida apie keliones. Aišku, tau turi nusišypsoti laimė ir aparatą turi rasti sąžiningas žmogus. Man pasisekė.

Kotenė nuspaudė įjungimo mygtuką, bet, kaip ji ir tikėjosi, baterija buvo išsikrovusi.

— Ačiū Dievui, technika toli pažengė. Išbandysime planą B.

Ji atidarė atminties kortelės skyrelį ir ją išėmė.

— Man tik reikia prijungti nešiojamąjį kompiuterį prie spausdintuvo.

Kai viskas buvo sujungta, Kotenė įkišo atminties kortelę į spausdintuvą, ir nuotraukos ėmė krautis į kompiuterį.

Ekrane pasirodė ir išsirikiavo miniatiūros. Kadras prisiminimui: Kotenė Maču Pikču su Niku ir Polu; įvairios nuotraukos iš kasinėjimų; Edelamanas; kalnai; trys krištolo lentelės fotografijos; ir vienas kadras — Polas bando prisiversti valgyti kuy.

Kotenė spragtelėjo pele pirmą lentelės nuotrauką ir ją padidino.

— Velnias! — nusikeikė ji. — Kampas nelabai geras. Negalima įžiūrėti visų ženklų.

Ji iškart spragtelėjo pele ties kita nuotrauka.

— Štai, — tarė. — Čia kažkokie glifai.

Ji parodė į lentelės viršų.

— Edelmanas manė, kad čia tvano pranašystė.

Ji perbraukė pirštu iki apatinės lentelės pusės.

— Galima įžvelgti taškus ir brūkšnius, ar ne? Ženklus, panašius į kipus.

— Kažkas tokio, — pritarė Vajatas.

— Pasak Edelmano, dauguma antropologų mano, kad kipai buvo paprastas sąskaitybos būdas, bet kiti įsitikinę, kad jie kai kas daugiau — trimatės kalbos tipas. Kažkas panašaus į kompiuterių kalbą. Taigi kipai gali būti sąskaitybos įnagis ir kartu kalba.

Kotenė išrinko paskutinę lentelės nuotrauką ir papurtė galvą. Didžiosios dalies ženklų nebuvo matyti, nes juos dengė spindintis lopas.

— Buvo tamsu, tad teko panaudoti blykstę, — paaiškino Kotenė. — Lentelė atspindėjo didelę dalį šviesos atgal į fotoaparatą.

— Bent jau kažkiek matyti, — tarė Vajatas.

— Bet ne tai, ką man reikia pamatyti.

— Vis geriau negu špyga dantyse, — pajuokavo Vajatas.

Kotenė pažvelgė į jį.

— Nejuokauk taip!

— Tada geriau negu nieko.

Kotenė perbraukė plaukus pirštais ir uždarė langą su nuotraukomis.

— Tai ką su jomis darysime?

— Pirma atspausdinkime popieriuje, — patarė Vajatas.

Kotenė atspausdino fotografijas, atsidarė interneto naršyklę ir Google lange įrašė žodį kipai.

— Gal mums pavyks rasti vieną iš tų ekspertų, manančių, kad kipai yra kalba. Juk turi būti žmogus, sugebantis perskaityti šiuos ženklus.

Lesteris Riplis sėdėjo prie žalsvo kortų stalelio, kurio beveik nebuvo matyti po netvarkingai suverstais popieriaus lapais. Ne ką mažiau popierių, panašių į stačiakampes pusnis, buvo išmėtyta ant grindų. Ant kiekvieno tarp komiksų superdidvyrių eskizų pieštuku buvo gausiai prirašinėta lygčių.

Riplis taip smarkiai gniaužė pieštuką, kad net panagės pabalo. Jis niurnėjo stengdamasis, kad pieštuko greitis neatsiliktų nuo smegenų. Mat kartais taip nutikdavo. Jis vadino tai smegenų iškrova. Kiti tokiems dalykams pasitelkdavo vaizdo techniką, o jis viską darydavo galvoje. Sudėtingiausia buvo išdėstyti mintis popieriuje.

Pieštuko smaigalys buko, bet jis nenorėjo sustoti jo smailinti. Netrukus Riplis turės duoti smegenims pailsėti — tada jį ir padroš. Lapo apačioje Riplis staiga sustojo. Matematinių lygčių srautas liejosi per greitai — taip greitai, kad jos galvoje susidurdavo viena su kita. Reikėjo mažinti tempą.

Riplis nusmailino pieštuką plastikiniu rankiniu drožtuku — tokiu su nedideliu skustuvėliu viduje. Skustuvėlis buvo įmontuotas guminėje žmogaus-šikšnosparnio galvoje. Drožlės išsirangė ir nukrito ant stalo. Riplis subraukė jas į daiktą, o ant viršaus uždėjo anksčiau pridrožtą krūvelę. Jam reikės pagalvoti dar ir apie tai. Per daug atliekų. Ką galima padaryti iš pieštukų drožlių — pieštukų mulčią?

Lesteris Riplis nupūtė grafito dulkes nuo ką tik išgaląsto smaigalio ir bakstelėjo juo į smilių. Labai aštrus. Jam tai patiko. Kuo smailesnis pieštukas, tuo tikslesni jo skaičiavimai. Vėl pabaksnojo į smaigalį didžiuoju pirštu — bakst, bakst, bakst. Pieštukas buvo paruoštas, bet jis pats nebuvo pasiruošęs. Galvoje sukosi skaičių ir ženklų maišalynė. Jis priglaudė pieštuką prie siauros paraštės lapo, ant kurio ką tik rašė lygtis, ir ėmė piešti.

— Žmogus-voras, — tarė jis ir nusišypsojo. Žmogus-voras ir į jį panašūs galėjo padaryti viską, o svarbiausia — pailsinti Riplio smegenis.

Suskambo telefonas — taip netikėtai, kad jis perlaužė pieštuką rankoje. Prieš stodamasis atsiliepti jis paėmė ilgesnę perlaužto pieštuko dalį ir sulaužė ją dar kartą, kad susidarytų trys gabalai. Dabar buvo patenkintas, tad niekas nebetrukdė eiti prie telefono, kabančio ant virtuvės sienos.

— Riplis klauso, — pakėlęs ragelį tarė. Jis nusiėmė akinius ir pasitrynė silpnąją akį. Namie jis teikdavo pirmenybę akiniams, o ne lęšiui.

Klausydamasis jis tramdėsi, kad kvėpuotų ritmingai ir ne per daug giliai. Uždengė mikrofoną delnu ir klausydamasis kvėpavo į jį. Pokalbiui baigiantis Riplis tarė:

— Taip. Ketvirtadienį aštuntą. Ačiū.

Jis padėjo ragelį ir nusvirduliavo prie kortų stalelio.

Jis gavo darbą.

BAKINGEMO RŪMAI

Arnidž modelio bentlio limuzinas nuvažiavo nuo Njuberio gatvės šaligatvio priešais Čeiso galeriją. Keturių šimtų arklio galių variklis vežė elegantišką automobilį Bostono centru grakščiai kaip balerina ir valdingai kaip plėšrus žvėris.

Maraja Hapsburg sėdėdama nervingai skaitė National Courier. Elis įspraudė jai laikraštį į ranką, kai ji įsėdo į limuziną po priėmimo galerijoje. Dabar jis sėdėjo priešais ją, Ričardas Hapsburgas šalia jo. Jie kalbėjo pašnibždomis, kartais jai nesuprantama kalba. Marajai nepatikdavo, kai Elis irzdavo. O kai Ričardą jis vadindavo Rumdžaliu, ji žinodavo, kad jis irzta.

Ji peržvelgė pirmą bulvarinio laikraščio puslapį ir įsižiūrėjo į virtinę nuotraukų, kuriose ji su Ričardu buvo užfiksuoti prie griuvėsių Naujojoje Meksikoje. Nuotraukos buvo užgaulios, bet užrašai po jomis dar šlykštesni.

Šiuolaikiniai kapų plėšikai atlieka magišką ritualą dykumoje.

Gerbiamas Jeilio universiteto mokslininkas Ričardas Hapsburgas atlieka keistas apeigas bandydamas bendrauti su senovės anasaziais.

Populiari aukštuomenėje Hapsburgo žmona dalyvauja keistoje slaptoje ceremonijoje, o valstijos pareigūnai prie griuvėsių neprileidžiami.

Maraja pajuto kartėlį burnoje pagalvojusi, kokią siaubingą gėdą universitetui užtrauks straipsnis su nuotraukomis, ir kaip dėl to nukentės Ričardo ir jos karjera.

Ji įsižiūrėjo į paskutinę nuotrauką:

Susikompromitavusi buvusi televizijos korespondentė Kotenė Stoun bando slėpti veidą. Kada ji buvo užklupta: kai bandė parengti reportažą ar jį sufabrikuoti? Ar ji susimokiusi su Hapsburgais?

Tai štai kokia ta Kotenė Stoun, pamanė Maraja žiūrėdama į fotografiją. Ji atrodė visai negrėsminga. Tiesą sakant, ji atrodo netgi... romoka.

— Negali sakyt, kad ji keltų didelę baimę, — tarė Maraja.

Elis nutraukė savo pašnekesį su Ričardu ir sužaibavo akimis į ją.

— Neapsigauk.

Maraja sulankstė laikraštį ir padėjo šalia ant sėdynės. Kotenė Stoun uždega Elyje pavojingą liepsną, pamanė ji. Bet nejaugi jis teisus dėl šios moters? Argi vienas žmogus gali kelti grėsmę jo galiai — jo planui? Neseniai jis nukrypo nuo to plano ir įsakė paspartinti įvykius — girdi, prasidėjo paskutinis etapas lenktynių rasti paskutinę lentelę ir sužinoti joje slypinčią paslaptį.

Limuzinas sklandžiai įveikė kelio linkį. Du gale sėdintys vyrai kalbėjosi toliau.

— Galų gale, Ričardai, svarbu viena, — aiškino Elis, — kiek sielų pragaišinta. Tam ir organizuotos tos žudynės — savižudybės. Jei galime pasiimti juos taip — atimdami iš jų galimybę rinktis — jų sielos priklausys mums visą amžinybę. O tai sukelia Jam baisų skausmą, skausmą, kurio Jis nusipelno.

Tariant šiuos žodžius Elio veidas surūstėjo, ir Marają nukrėtė šiurpas.

— Deja, dėl tų pagausėjusių savižudybių mums kyla grėsmė išsiduoti, — kalbėjo toliau Elis. — Spaudoje ir medikų bendruomenėje jau prasidėjo įnirtingos spėlionės. Bet laiko lieka vis mažiau, tad turime rizikuoti, kad netrukus bus išsiaiškinta, kas iš tikrųjų sukelia šiuos incidentus.

Maraja nelabai gaudėsi. Elis su Ričardu dalyvavo kažkokiuose reikaluose, kuriuos ji suprato tik iš dalies. Tai neleido jai patekti į artimiausią jų aplinką, nors dėjo labai daug pastangų.

— Ką turi galvoje? — paklausė ji. — Savižudybė yra savižudybė.

Ričardas globėjiškai jai nusišypsojo.

— Ne visuomet, — tarė jis. — Žmonės, apie kuriuos kalbame, nėra kenčiantys vargšai, slegiami tokios nevilties, kad jiems atrodytų, jog vienintelė išeitis — baigti gyvenimą. Bet mes nebūtinai pasiimame šias sielas. Vienos skirtos mums, kitos — ne.

— Tai apie ką jūs kalbate? — dar labiau suglumusi paklausė Maraja.

— Pasakyk jai, — paragino Ričardą Elis.

— Juos parenka Senis.

Maraja buvo girdėjusi Elį ir Ričardą minint žmogų, kurį jie vadino Seniu. Ji nujautė, kas jis — žmogus, aplankęs ją ligoninėje. Jis atvedė jai Elį. Jos siela jau buvo Senio rankose.

— Bažnyčia linkusi vadinti tuos žmones apsėstais demoniškų jėgų, — aiškino Elis. — Tai tereiškia, kad mes ėmėme valdyti tuos žmones ir pasiglemšime jų sielas.

Marają nukrėtė šiurpas.

— Jei Kotenė Stoun ras lentelę anksčiau už mus, ji sužinos būdą mums sukliudyti, — pridūrė Ričardas.

— Kas joje parašyta? Kokia tai paslaptis? — paklausė Maraja.

Ričardas palinko į priekį ir pabučiavo žmoną į lūpas. Bučinys buvo švelnus, bet Maraja nepajuto jame jokios meilės. Ričardo lūpos buvo šaltos kaip ledas ir jis ilgai laikė jas prispaudęs prie jos lūpų, kol vėl atsisėdo tiesiai. Net kai susmuko ant oda trauktos sėdynės, žvilgsnis liko įsmeigtas į ją.

Maraja nusišluostė apledėjusias lūpas ir nusisukusi į langelį įsižiūrėjo pro jį.

Liokajus apžiūrėjo pusryčių stalą: ką tik nuskintos gėlės, šalti ir karšti dribsniai, įvairių rūšių vaisiai. Šalia dviejų paruoštų lėkščių gulėjo tvarkingai sudėti į krūvelę nacionaliniai laikraščiai su Racing Post viršuje ir po baltą drobinę servetėlę su išsiuvinėtu karalienės Elžbietos II akronimu EUR.

Liokajus padėjo puodelį su lėkštele Earl Grey arbatai ir atsargiai pasuko puodelį, kad ąselė būtų idealiu kampu ir būtų lengvąją suimti. Vieną šalia kito pastatė du ąsotėlius — su klevų sirupu ir medumi iš karališkųjų bitynų. Sidabriniai šaukšteliai apelsinų marmeladui gulėjo ne visai lygiagrečiai, tad liokajus juos pataisė. Karalienė labiau mėgo šviesųjį marmeladą su skrebučiu, bet liokajus ne kartą buvo matęs, kaip ji sušeria didžiąją dalį skrebučio Velso veislės šunims, kurie susirinkdavo jai prie kojų.

Šį rytą karalienė ir Edinburgo hercogas vėlavo. Liokajus dirstelėjo į savo laikrodį, išėjo iš pusryčių kambarėlio ir tyliai nuėjo koridoriumi pažo vestibiulio link. Iš čia jis pateks į privatų karalienės koridorių, tad galės viską aiškiai matyti pro kiekvienas apartamentų duris.

Liokajus dirbo Bakingemo rūmuose septynerius metus, bet iš pagarbos monarchės privatumui retai ryždavosi čia eiti. Net po septynerių metų jis matė tik nedidelę rūmų dalį. Vadove turistams buvo priskaičiuoti septyniasdešimt aštuoni vonios kambariai. Jis galėjo patvirtinti matęs penkis.

Liokajus pastebėjo Velso veislės šunis, miegančius koridoriuje prie Jos didenybės miegamojo durų. Jis tikėjosi, kad išgirdę jo žingsnius šunys pakels galvas ir pastatys ausis. Kai to nenutiko, jis akimirksniu pajuto, kaip vidurius susuka baimė. Kažkas buvo negerai.

Pasilenkęs prie šunų jis pamatė, kad jų krūtinės nesikilnoja ir kad kūnai nerodo jokių gyvybės ženklų. Pakėlęs akis pamatė, kad durys pravertos ir atsargiai jas stumtelėjo.

Durys tyliai pasisuko ant gerai suteptų vyrių, ir jam atsivėrė viso karališkojo miegamojo vaizdas. Kitą akimirką jis pajuto, kaip baimė perbėga kūnu ir jį nukrečia šiurpas. Liokajus instinktyviai sugriebė ant diržo kabantį siųstuvėlį. Pakėlęs jį prie lūpų nuspaudė jungiklį.

— Pranešu apie nelaimę! — nedrįsdamas iškvėpti tarė jis. — Pirmi karališkieji apartamentai.

Sukaupęs visas jėgas, kad nepasiduotų panikai, jis sukuždėjo:

— Dieve mano — jie visi negyvi!

DU PAPLŪDIMIAI

Malda yra daugiau negu meditacija. Medituojant stiprybės šaltinis esi pats. Melsdamasis žmogus patenka į šaltinį jėgos, stipresnės už jį.

— ČAN KAIŠI

Nuoga, šlapia po dušo, Kotenė stovėjo priešais vaistų spintelę. Jai ėmė svaigti galva pamačius National Courier antraštes apie Hapsburgus ir ją Naujojoje Meksikoje, o paskui dar ir pirmą Fort Loderdeilo laikraščio Sun-Sentinel puslapį, kur smulkiai buvo aprašyta karalienės savižudybė. Ji atpažino panikos simptomus — drebėjimą ir pojūtį, kad trūksta oro. Ji pamanė, kad karštas dušas padės jos išvengti. Jis išties šiek tiek padėjo, bet silpnumas nepraėjo.

Atidaromos vaistų spintelės durelės sugirgždėjo. Rudas ativano buteliukas stovėjo lentynėlės priekyje. Kotenė įdėmiai į jį pažiūrėjo. Ji žinojo: jeigu vaistų išgers, žengs žingsnį atgal.

Bet jų reikėjo.

Ji sugniaužė buteliuką delne, o kitos rankos pirštais atsuko kamštelį. Iškrėtė vieną tabletę į delną ir padėjo buteliuką ant kriauklės. Dar kelias akimirkas palaikė tabletę, paskui įsikišo į burną. Paleidusi vandenį pasilenkė įsipilti jo į rieškučias, bet pamatė iškreiptą savo atspindį chromo čiaupe. Ji išspjovė ativaną į kriauklę ir išskalavo gerklę.

Kotenė sudėjo rankas ant kriauklės spintelės krašto ir įsikniaubė į jas veidu. Netrukus atsistojo ir pažiūrėjo į savo atvaizdą veidrodyje.

— Užteks, — sukuždėjo ji. Tada paėmė buteliuką, išbėrė visas tabletes į unitazą ir nuleido vandenį.

Jačakas atsiuntė jai talismaną — priminimą, kad ji turi pratintis susisiekti su tuo, ką jis vadino visuotine sąmone, ir kad visus atsakymus įmanoma rasti savyje. Vaistai tik atitolino ją nuo šių tiesų. Jie statė užtvaras, kurių negalėjo įveikti jos minčių energija. Šamanas buvo teisus dėl daugybės dalykų — taigi ir dabar ji privalo juo pasikliauti.

Kotenė rankšluosčiu išsišluostė plaukus, apsivilko maudymosi chalatą, tada išsitiesė ant lovos. Klausydama Jačako pamokymo, ji pradėjo pratimą, skirtą rasti tą skystą šviesą ir su ja susilieti. Pati nustebo pamačiusi, kad nepalyginamai greičiau negu per pirmus bandymus sugeba sustabdyti savo mintis ir įsileisti šviesą į vidų. Jos pojūčiai paaštrėjo. Iš pradžių išgirdo vonioje iš dušo galvutės kapsintį vandenį, paskui palmių šakas, šnarančias už lango. Susikaupti trukdė gatve važiuojančios mašinos, bet ji įsitikino galinti atsijoti garsus, trukdančius susitapatinti su skysta šviesa.

Šnerves pasiekė stiprus vandenyno kvapas ir dar stipresnis gaižus pūvančių dumblių dvokas. Ji išgirdo kikenant ir suprato, kad balsas vaiko ir kad jis sklinda iš paplūdimio už kelių kvartalų.

Ji stengėsi nekreipti dėmesio į balsus iš butų ir restoranų gatvėje palei paplūdimį ir nustumti juos į blausų skystos šviesos pakraštį.

Kelionė į tą dvasingumo pasaulį, į kurį nusigauti išmokė Jačakas, Kotenei teikė malonumą. Ji džiūgavo patirdama, kaip paaštrėjo visos juslės. Kuo toliau, tuo labiau ji mėgavosi leisdamasi į šį pojūčių pasaulį.

Staiga atsirado kažkas nauja, skirtinga. Mintyse ji vaikštinėjo paplūdimiu tarp auksinių palmių ir laigruvų medžių. Šiltas smėlis po kojomis, plaukus taršantis atogrąžų vėjelis, sūrus skonis lūpose kėlė jai pasitenkinimą. Bet ji suvokė, kad iš tikro esama dviejų paplūdimių — to, kuriuo ji vaikštinėja, ir kito, beveik pasiekiamo ranka. Jie atrodė ganėtinai panašūs, nors gerokai skyrėsi.

Jos paplūdimio palmėse buvo gausu kokoso riešutų, o kito palmės buvo bevaisės. Jos paplūdimyje bangos putojo ir lūžo pakilusios į didžiulį aukštį, o kitame bangelės vos raibino vandens paviršių.

Kotenė juto, kad galėtų nusigauti į tą kitą paplūdimį — tereikia labai pasistengti.

Kas čia darosi? Ar viskas tikra, ar tik jos vaizduotės vaisius? Ji bandė suprasti, iš kur atsirado du paplūdimiai ir kodėl ji nori iš vieno patekti į kitą.

Staiga Kotenė grįžo į tikrovę, ir tas potyris buvo nemalonus — skaudus, nuviliantis. Ji atsimerkė ir įsmeigė akis į lubas. Gal tas malonus pojūtis ją apleido todėl, kad bandė pernelyg smulkmeniškai jį išgvildenti? Nusivylimas paliko jai kartėlį. Ji norėjo dar kartą pasinerti į tą skystą šviesą ir mėginti pavaikštinėti tuo paplūdimiu.

Kotenė prisiminė, ką buvo skaičiusi apie dvasinius astronauto Edo Mitčelo išgyvenimus grįžtant iš skrydžio į Mėnulį erdvėlaiviu Apollo 14. Lygiai tą patį ji patyrė prieš pat prarasdama darnos pojūtį — pojūtį, kad gali lengvai pereiti iš vieno paplūdimio į kitą.

Kotenė atsisėdo lovoje — išvargusi, išsekusi, apimta nevilties. Ar ji kada nors gerai išmoks šitų dalykų? Ji jau rengėsi stotis ir eiti į vonią dar kartą išsišluostyti plaukų, bet suskambo telefonas.

— Klausau, — tarė ji.

— Sveika, mažyle.

— Pasiilgau tavęs, Tedai.

Kotenė atsisėdo ant lovos krašto. Jai buvo malonu, kad sulaukė Tedo skambučio.

— Po velnių — ką tu išdarinėji?!

Tedo Kaselmano balse buvo justi susierzinimas.

Kotenė atsilošė į galvūgalį.

— Ką turi galvoje?

— Mačiau Tempest Star straipsnį.

Kotenė visa susmuko.

— Ji trenkta, o National Courier — šūdo gabalas, pats žinai.

— Be abejo, žinau, kaip ir tu. Be to, žinai, kad Gazette geriausiu atveju stovi viena pakopa aukščiau. Star teigia, kad dirbi jos konkurentams. Gazette — toks pat vulgarus laikraštpalaikis. Kodėl sau kenki?

— O ką man daryti, Tedai, — badauti? Nuo to akibrokšto su pasaulio sukūrimo fosilija neradau jokio padoraus darbo. Paskui mane vėl sudirbo po tos istorijos Peru. O Gazette bando tapti respektabilesniu. Jo vadovybė norėjo rimto reportažo ir leido man pabandyti.

Ji išgirdo, kaip Tedas suirzęs kažką suniurna.

— Turėtum leisti man retkarčiais tau padėti. Beje, kalbant apie pasaulio sukūrimo fosiliją, tada aš kai ką išsiaiškinau, — tarė jis. — Tas Votermanas, paleontologas, patvirtinęs fosilijos autentiškumą — sukčius.

— Ačiū, Tedai — pasakei man pačiu laiku.

— Aš tik noriu pasakyti, kad jei manęs klausytum, galėtum išvengti bėdų. Nemaniau, kad turiu įspėti apie tą reikalą su Votermanu, kai šaukštai jau buvo po pietų. Nenorėjau riesti nosies — atseit, ar aš tau nesakiau? Bet, ko gero, dabar tau neprošal išgirsti, kaip buvo.

Šįsyk Kotenė pratisai atsiduso.

— Žinau. Tu teisus.

— Klausyk, galbūt aš sugebėčiau tave grąžinti į Palydovinių žinių tinklą. Dabar tu tik vėjais leidi savo gabumus ir prisiverdi daugiau košės. Turiu tau idealių temų...

— Tedai, tu labai geras draugas. Todėl ir negaliu priimti tavo siūlymo.

— Kaip suprasti?

— Mano pavardė suterš PŽT ir tavo reputaciją.

— Nesąmonė! Viskas įvyko gana seniai. Publika atlaidi. Nė mirktelėti nespėsi, kai Kotenės Stoun pavardė vėl bus tariama su pagarba, kurios nusipelnė — kurios nusipelnei tu. Mes galime tuo pasirūpinti. Noriu padėti tau išsikapstyti iš šitos bedugnės.

Kotenė nusišluostė ištryškusias ašaras. Tedas buvo vienas iš geriausių žmonių, kuriuos ji kada pažinojo. Bent jai jis tikrai buvo geras.

— Nejaugi nori mane įskaudinti? — paklausė Tedas. — Jei nesutiksi su mano siūlymu, laikysiu tai asmeniniu įžeidimu.

Kotenė tvardėsi, kad nelūžinėtų balsas.

— Leisk man pagalvoti, — atsikrenkštusi tarė. — Pietų susitinku su Tomu Vajatu. Turiu su juo vieną sumanymą. Paskambinsiu tau vėliau.

— Gal tas Vajatas dirba Gazette ar gali papasakoti kokią kvailą istoriją?

— Ne, nieko panašaus. Jis Džono Tailerio draugas.

— Irgi kunigas?

— Ne. Paaiškinsiu vėliau. Mes dirbame prie istorijos, kurioje nėra nieko įtartina. Ji susijusi su šiuo savižudybių protrūkiu ir daugybe kitų dalykų. Kai pati geriau susigaudysiu, pasakysiu tau daugiau.

— Gerai, nes aš nieko nesuprantu. Man nesuvokiamas nė vienas savižudybių aspektas, o ypač šis keistas jų pagausėjimas.

Galbūt nesuprantu todėl, kad man pačiam niekad neateitų į galvą žudytis. Savižudybė — bailio žingsnis.

Kotenei užgniaužė gerklę prisiminus tėvo savižudybę ir kaip jinai dėl jos ilgai jo nekentė. Sunku netekti mylimo žmogaus, o kadangi tėvas nusižudė, jo mirtis buvo tiesiog nepakeliama. Vis dėlto ji išgyveno, tad kentė ne vien dėl netekties — jos sielvartą aptemdė šleikštulį keliantis kaltės jausmas ir ji visada abejojo, ar kuo nors nepastūmėjo tėvo į mirtį.

— Tedai, man laikas eiti, bet aš paskambinsiu tau dėl šio siūlymo. Noriu porą dienų pagalvoti.

— Lauksiu tavo skambučio. Sėkmės, mažyle.

— Ir tau, — atsakė Kotenė ir padėjo ragelį.

Kotenė paprašė vietų vidiniame kieme prie prieplaukos, kad galėtų žiūrėti į vandenį. Diena buvo vėsi, pūtė vėjelis — pietauti lauke tokią vienas malonumas. Sautporto baro devizas buvo: „Valgyk žuvis — ilgiau gyvensi, valgyk austres — ilgiau mylėsi, valgyk moliuskus — ilgiau ištversi“. Tas posakis Kotenei labai patiko ir jinai norėjo jį įsiminti, kad galėtų pakartoti Tedui.

Laukdama Vajato Kotenė paėmė meniu ir jį perskaitė. Nusprendė, kad sparneliai turėtų būti gardūs, nors gal pasitenkins tešloje keptų strombidžių užkandžiu ir rieke žaliųjų citrinų pyrago.

Praėjus penkiolikai minučių po to, kai atsiuntė Kotenei stiklinę vandens, o antrą padėjo priešais Vajato kėdę, padavėja grįžo.

— Ar jau užsakysite?

— Ne, vis dar laukiu draugo, — atsakė Kotenė.

— Gal atnešti kokį užkandį ar gėrimo?

— Ačiū, nereikia, — papurtė galvą Kotenė. Ji pažiūrėjo į savo laikrodį. Gal jai reikėjo jį atsivežti. Ko gero, jis pasiklydo. Kita vertus, Vajatas ryte turėjo išsinuomoti automobilį — gal tai užtruko ilgiau, negu tikėjosi.

Kai praėjo dar pusvalandis, o Vajatas taip ir nepasirodė, Kotenė pakilo nuo stalo ir išėjo iš baro. Pakeliui į namus užeis į Vajato butą ir sužinos, kodėl jis užgaišo.

Stovėdama prie savo automobilio ėmė ieškoti rankinėje raktų.

— Velnias! — nusikeikė prisiminusi, kad neįjungė mobiliojo telefono: gal Vajatas bandė skambinti.

Kotenė sėdo į savo tojotą, atidarė mobiliojo dangtelį ir įjungė. Nė vieno praleisto skambučio, nė vienos žinutės. Ji užvedė variklį ir nuvažiavo pas Vajatą.

Per pietų metą eismas pakrante buvo intensyvus, tad jai teko sukiotis siauromis gatvelėmis, kol nusigavo iki Jūrų ežio nuomojamų butų komplekso. Ji prisiminė komplekso pavadinimą ir žinojo, kur jis, bet negalėjo prisiminti Vajato buto numerio. Tačiau jis užrašė jį kartu su telefono numeriu, tad Kotenė pasirausė rankinėje ir galop rado sulankstytą popieriaus lapelį.

Buto numeris 103.

Kotenė pravažiavo automobilių aikštelę ir pamatė 103 butą prie pietinio galo. Ji pastatė automobilį ir išlipo. Šie butai atrodo kur kas geriau, negu jos namas, pamanė ji. Matyt, Venatori agentai uždirba daugiau negu laisvai samdoma reporterė. Pabandė atspėti, kiek kainuoja tokio buto nuoma. Nusprendė, kad dvigubai daugiau, negu moka ji.

Kotenė pabeldė į duris ir sušuko: „Tomai!“. Pabeldė smarkiau ir, jos nuostabai, durys prasivėrė. Turėtų laikyti jas užrakintas, dingtelėjo jai.

— Tomai! — šūktelėjo dar kartą kiek plačiau praverdama duris. Iš buto pasigirdo balsai, tad ji sušuko dar kartą.

Neišgirdusi atsakymo Kotenė atidarė duris ir įėjo į vidų. Įjungtas televizorius rodė pokalbių laidą — todėl ji ir girdėjo balsus. Svetainėje buvo tuščia. Ji nuspaudė nuotolinio pultelio mygtuką ir išjungė televizorių.

— Tomai, tu čia?

Jos batų kulnukai nukaukšėjo plytelėmis klotomis grindimis. Virtuvėje buvo tuščia. Vonios durys buvo plačiai atvertos — čia irgi nė gyvos dvasios.

Bute buvo du miegamieji, ir durys į vieną buvo per plyšelį pravertos. Kotenė pirštų galiukais jas stumtelėjo. Durys atsidarė, ir ji pamatė visą kambarį.

— Dieve brangus! — pralemeno ji.

GYVATĖS KERĖTOJA

Tomas Vajatas kniūbsčias gulėjo ant plytelėmis klotų grindų. Kraujo srovelė iš jo galvos buvo nutekėjusi plytelėmis.

Kotenė prišoko prie jo ir puolė ant kelių.

— Tomai, — tarė paliesdama jo kaklą. Pulso neužčiuopė, oda buvo šalta. Ji patraukė jį už peties bandydama apversti, bet tik perkreipė liemenį groteskišku kampu. Užteko pamatyti jo veidą: nosis suknežinta, kraujas išdžiūvęs, prikepęs po šnervėmis ir aplink gilią žaizdelę kaktoje.

Akys buvo atmerktos, bet nejudėjo.

Kotenė atsistojo, čiupo telefoną ir surinko 911.

Kotenė gurkštelėjo Absolut ir padėjo stiklą ant naktinio stalelio. Gulėdama ant šono ji prisikišo telefoną prie ausies ir klausėsi signalų. Galop išgirdo pašnekovą atsiliepiant.

— Džonai, įvyko baisus dalykas, — tarė ji. — Tomas negyvas.

Ji papasakojo, kaip Vajatas neatėjo pietų ir kaip nuvažiavusi į jo butą rado miegamajame ant grindų.

— Labai užjaučiu, kad tu jį aptikai. Jūsų vietos policija pranešė mūsų ambasadai Vašingtone. Netrukus ir mane informavo. Kotene, mes visi sukrėsti. Netekome gero, padoraus žmogaus.

Paskambinau pranešti naujienos Jo šventenybei, ir jis iškart pasimeldė, kad Tomo siela ilsėtųsi ramybėje. O dabar svarbiausia, ar gerai jautiesi.

— Taip... Ne... Nežinau. Kažkas čia ne taip. Medikai sakė, kad jį ištiko širdies smūgis ir jis susmuko. Bet jam buvo vos per keturiasdešimt, Džonai. Ar taip galėjo įvykti?

— Nesužinosim, kol bus atliktas skrodimas. Jau daviau jam leidimą. Kotene, ar tau reikia, kad pas tave atvykčiau?

Ji vos susilaikė neatsakiusi „taip“. Bet būti šalia Džono, kai jaučiasi tokia pažeidžiama, jai nebūtų į naudą — ir būtų nelengva jiems abiems.

— Tiesą sakant, man viskas gerai. Tiesiog tas atsitikimas toks siaubingas. Ir aš netikiu tuo aiškinimu, neva jį ištiko širdies smūgis. Panašiai mirė Torntonas, kai jam visai nedaug tetrūko, kad atskleistų šventojo Gralio sąmokslą.

Kotenė prisiminė, kokį sukrėtimą patyrė sužinojusi, kad buvęs mylimasis negyvas susmuko viešbučio duše. Jis išvakarėse skambino jai iš Romos ir sakė atskleidęs kažkokią paslaptį ir dabar baiminąsis dėl savo gyvybės.

— Jie nužudė Torntoną ir bandė sudaryti regimybę, kad jis mirė sava mirtimi, bet mes juk žinome, jog buvo ne taip. Dabar jie susidorojo su Tomu. Mes turėjome susitikti pietų ir nutarti, kaip geriausia pasielgti su turimomis Peru rastos krištolo lentelės nuotraukomis. Ilga istorija, tad pasakysiu tik tiek: aš susigrąžinau fotokamerą, o joje buvo mano daryti lentelės kadrai. Tomas rengėsi šiandien tau paskambinti ir atsiųsti kopijas, bet...

Kotenei užgniaužė gerklę.

— Džonai, jie bando sukliudyti mums sužinoti, kas joje parašyta. Jie nužudė Tomą. Jie nori prisigauti iki manęs, įbauginti, priversti mane trauktis.

— Negali leisti jiems to padaryti, ypač dabar, kai turi lentelės nuotraukas.

— Nežinau, ką daryti toliau. Nemanau, kad Tomas turėjo šeimą, bet nesu įsitikinusi.

— Ne, artimų giminių jis neturėjo. Kotene, privalai ir toliau būti rami ir blaiviai mąstyti.

— Taip ir bus, — patikino Kotenė. — Bet kai patiri tokį sukrėtimą, pasijunti kaip sukaustyta.

— Ką Tomas manė apie tas nuotraukas? Ar iš jų yra kokios naudos? Ką gali iš jų pasakyti?

— Kai kurių dalių nematyti dėl blykstės atspindžio. Apatinė lentelės dalis panaši į kipus. Bet jos visos neįmanoma įžiūrėti. Mudu su Tomu radome keletą ekspertų. Mums tereikėjo nuspręsti, kam siusime nuotraukas. O dabar jo nebėra.

Pažiūrėkime, ką parodys skrodimas — ar jis mirė sava mirtimi, ar čia būta kažko įtartina.

— Tai neturi reikšmės. Jie turi galimybių sudaryti vaizdą, kad jį ištiko širdies smūgis. Po teisybei, aš įsitikinusi, kad skrodimas parodys, esą jis mirė dėl kažkokio širdies sutrikimo. Jie taip veikia — nepalieka jokio pėdsako, kad nužudė žmogų, bet mes suprantame, kas iš tikrųjų įvyko.

Jie abu kurį laiką mąstė, paskui Kotenė prabilo vėl:

— Žinai, kas dar? Pamaniau, kad abi lentelės, apie kurias žinome — iš Peru ir Naujosios Meksikos — rastos ten, kur dingo ištisos civilizacijos. Pranyko, ir tiek. Ėmiau mąstyti, ar čia nesama dėsningumo. Gal čia ir glūdi mįslės raktas?

— Įdomi mintis. Turiu apie tai pagalvoti. Ko gero, tu užčiuopei kažką svarbaus.

— Nenumanau, ką tai galėtų reikšti, bet man šis sutapimas atrodo šiurpus.

— Ar tau pavyks užmigti?

— Nežinau, — atsakė Kotenė. Ji manė, kad padės degtinė, bet praėjo noras ją gerti. — Nedėk dar ragelio, gerai? Gali nekalbėti. Man užtenka žinoti, kad tu kitam laido gale.

Ričardas buvo įsikniaubęs veidu Marajai į kaklą, ir jo nosį pasiekė panašus į kviečių jos odos kvapas. Jam labai patikdavo, kai ji atsiduodavo jam — ne ką mažiau negu tada, kai liepdavo jam gultis aukštielninkam, o pati darydavo savo stebuklus. Abiem atvejais ji tiesiog neįtikėtinai jį patenkindavo. Jis visuomet jusdavo visai negiliai slypintį savyje jos alkį.

Glamonės atėmė iš jo visas jėgas, bet Elis norėjo, kad juodu po valandos pas jį atvažiuotų. O kol jie išsimaudys po dušu, apsirengs ir nuvažiuos, praeis daugiau negu valanda.

Maraja vis dar buvo apsivijusi jį kojomis, tik nuleidusi kelius į šonus, nebeišrietusi šlaunų į viršų. Ričardas bandė keltis, bet ji įkando jam į ausį ir sušnabždėjo:

— Nori pakartoti duše?

Ričardas pasislinko žemiau, suėmė jos spenelį lūpomis, paskui ėmė spausti dantimis, kol pajuto ją krūptelint.

— Tu amžinai perlenki lazdą, — tarė jis. — Tau nieko niekada negana.

Jis atsisėdo, apsižergė ją ir pažiūrėjo į veidą.

— Tu tokia graži, — tarė.

Maraja nusišypsojo:

— Ir gera lovoje?

Ričardas pliaukštelėjo jai per šlaunį.

— Prastesnės kaip gyvas nesu turėjęs, — nulipdamas nuo jos tarė.

— Ar sugalvojai, kaip susitvarkyti su Tempest Star? — paklausė ji.

— Teks pasukti galvą. Aptarsiu su Eliu, — atsakė Ričardas nuogas eidamas į vonią, įrengtą šalia jų miegamojo. — O Elis nori pasikalbėti apie tą Stoun.

Jis sustojo po arka, jungiančia miegamąjį su vonia, ir atsigręžė į ją.

— Ateini?

Praėjo visa valanda, kol Ričardas su Maraja atvažiavo į Elio Ladingtono dvarą. Maraja neskubėdama mazgojo jam nugarą visaip stengdamasi suteikti jam malonumą. Bet galop ji ėmė skubinti jį, o ne jis ją, kad juodu nepavėluotų.

Netoli dvaro Ričardas tarė:

— Ar galiu tavęs kai ko paklausti?

Maraja linktelėjo.

— Kodėl tu erzini Elį? Darai viską — tik jo pimpalo nepalieti.

— Todėl, kad jis tada jaučiasi laimingas. Jam tai patinka.

Maraja uždėjo delną vyrui ant tarpkojo.

— Ir man atrodo, kad tau tai irgi patinka — stebėti.

Ričardas nusijuokė ir atitraukė jos delną.

Prašmatnus jų visureigis pravažiavo pro masyvius vartus ir įsuko į beveik kilometro kelią, vedantį prie Ladingtono rezidencijos. Ričardas pastatė automobilį, išlipo ir atidarė dureles žmonai.

— Bent kartą elkis gražiai, — tarė jis. — Ir tu neteisi: man nepatinka stebėti.

Maraja sumirksėjo ir pašaipiai nusišypsojo.

Ričardas paspaudė durų skambutį.

— Būk atsargi su Eliu, brangioji. Atmink: kiekvienam kerėtojui gyvatė anksčiau ar vėliau įgelia.

SIUVĖJA

Jauna, patraukli žinių vedėja žiūrėjo į kamerą sėdėdama prie stalo Palydovinių žinių tinklo savaitgalio naujienų studijoje. Fone jai už peties pasirodė pranešimo pavadinimas: „Tragedija Kinijoje“. Ji skaitė iš telesuflerio:

— Iš ryto Čangšos universitete Kinijos Hunano provincijoje buvo aptikti daugiau kaip dviejų tūkstančių studentų ir dėstytojų lavonai. Pasak valdžios atstovų, pirmi požymiai rodo įvykus masinę savižudybę. Studentai ir apie šimtas šios labai gerbiamos mokslo ir technikos aukštosios mokyklos dėstytojų buvo rasti užsibarikadavę didelėje susirinkimų salėje. Universiteto vadovai pranešė, kad visi tikriausiai mirė išgėrę skysčio, panašaus į populiarius energinius gėrimus, tik į jį buvo primaišyta cianido. Kol kas smulkmenų apie šį įvykį beveik neturime, bet valdžios pareigūnai teigia, kad rajone kilo suirutė: sielvartaujantys tėvai ir draugai plūsta į įvykio vietą. Kariškiams įsakyta ten atvykti ir suvaldyti padėtį.

Fone pasirodė Džimo Džonso ir Liaudies šventyklos nuotraukos.

— Ši tragedija Kinijoje šiurpiai panaši į masinę savižudybę, 1978 metais įvykusią Gajanoje, kai 914 Džonstauno Liaudies šventyklos sektos narių nusižudė išgerdami vaisvandenių, į kuriuos buvo pridėta cianido. Ji primena ir masinę 1997 metų savižudybę Kalifornijoje — ten nusižudė 39 Dangaus vartų sektos nariai.

Daugiau smulkmenų apie šią siaubingą tragediją Kinijoje pranešime, vos tik ką nors sužinosime. O dabar kitos naujienos...

Lesteris Riplis sukramtė dar porą šaukštų vakarienės — mažai sūdytų „Gurmanų kukurūzų spragėsiu“ — ir įsmeigė akis į televizorių.

— Šlykštu, — tarstelėjo jis, paskui nulaižė druską nuo trijų pirštų. Vienas, du, trys, suskaičiavo mintyse. Apie Čangšos universitetą jis žinojo: viena jo doktorantūros kolegė buvo kinė, magistro laipsnį gavusi toje aukštojoje mokykloje. Jos vardas buvo Gu. Jis prisiminė, kad ji buvo graži. Ir protinga. Protinga, nes pritarė Ripliui. Ne taip kaip kiti — bukagalviai, skaitę jo disertaciją. Visi pripažįsta, kad esama penkių iš pažiūros skirtingų stygų teorijų. Ir žiogui aišku, kad taip gali būti. Niekam juk nekils mintis klausti, ar riebus šuo bezda. Bet kol kas niekas nepritarė jo hipotezei, kad yra ir šešta teorija. Lesteris vadino ją siūlo teorija: begaliniai lygiagretūs matmenys, kiti pasauliai, egzistuoja ir yra susieti ar lyg ant siūlo suverti vienintelio elemento, esančio kiekviename žmoguje. Na, gerai, ši teorija atrodo filosofinė, bet ji pagrįsta mokslu ir ją galima įrodyti matematiškai. Čia ir glūdi jos stulbinantis grožis: dvi pažiūrėti skirtingos mokslo šakos susilieja į tobulą vienumą ir drauge atsako į klausimą „Ar yra pomirtinis gyvenimas?“ Riplis susimąstė apie žodį „pomirtinis“. Labai niūru. Jis pagalvos ir galbūt sukurs kitą pavadinimą. Gal „anapusinis“ — nors jam šis žodis skambėjo nelabai tinkamai.

Riplis iškeverzojo servetėlėje priminimą sau išspręsti šį nereikšmingą klausimą, paskui sulankstė ją tris kartus ir įsikišo į marškinių kišenę. Ten jau gulėjo dribsnių dėžės viršus su užrašyta ant jo lygtimi ir elektros sąskaita — Riplis įžvelgė dėsningumą tarp sąskaitos numerio, sunaudotų kilovatvalandžių skaičiaus ir skaitiklio rodmens. Tokie dalykai pasitaiko ne šiaip sau. Sutapimų nebūna. Gal reikės pabraukti šiuos skaičius šeštadienio vakaro loterijoje.

Riplis nusišypsojo prisiminęs vardą, kurį pasirinko savo teorijai senelės garbei: Riplio siūlo teorija. Visą gyvenimą ji dirbo siuvėja — siuvo drabužius kitiems. Vaikystėje Lesteris ištisas valandas žiūrėdavo, kaip ji siuva į daiktą įvairius audeklo gabalus ir padaro iš jų naują, nepanašų į kitus apdarą. Ji aiškindavo jam, kad audeklas jau yra — tereikia išsirinkti reikiamus gabalus ir sujungti į galutinį gaminį.

Mylima Lesterio senelė nežinojo, kad siūdama ji atskleidė jam visatos paslaptį. Vieną dieną senelė paaiškino ją be galo paprastai. Kai ji ištarė savo žodžius, jam pasirodė, kad prasiskyrė debesys. Kad pajudėjo žemė po kojomis. Kad į jį kreipėsi Dievas.

— Lesteri, — tarė ji, — jei nori ko nors pasiekti šiame ar kitame gyvenime, turi įverti siūlą į adatą.

ESMĖ

Elis Ladingtonas nusivedė Marają ir Ričardą į savo kabinetą. Prabangos įspūdį kambaryje kėlė sodrių atspalvių knygų lentynos ir rankų darbo spintos iš juodosios dalbergijos, dengiančios sienas nuo grindų iki lubų. Išblizgintas žalvaris ir sidabras, visomis vaivorykštės spalvomis žaižaruojantis stiklas, Voterfordo krištolas, baltutėlis marmuras, plonas lakštinis auksas — viskas buvo geriausia, ką galima įsigyti už pinigus.

— Maraja, šįvakar tu stulbinančiai graži, — pagyrė Elis. — Sutinki, Ričardai?

Hapsburgas pritariamai linktelėjo, atsisėdo ant oda trauktos sofos ir patapšnojo gretimą plotelį, tikėdamasis, kad žmona prisės šalia. Bet kaip paprastai Maraja turėjo pirma parodyti šiek tiek dėmesio Eliui.

Ričardas irzo matydamas, kaip žmona perbraukia Eliui per petį ir ranką. Bet ji niekados nepasikeis — ypač bendraudama su Eliu.

— Eli, visuomet taip malonu tavo draugijoje, — tarė Maraja.

Ladingtonas paėmė jos delną, pakėlė ir pabučiavo pirštų galiukus.

— Maraja, — neslėpdamas nepasitenkinimo tarė Ričardas, — mes turime aptarti daugybę reikalų. Manau, reikia pradėti, jei vis dar nori važiuoti vakarieniauti.

Maraja išspaudė akivaizdžiai dirbtinę šypseną ir atsisėdo.

Elis pakrutino į šalis iškeltą smilių.

— Oi, ne, Ričardai. Jei užsakei vietas — atsiprašau. Liepiau paruošti vakarienę mums trims.

Jis pažvelgė į didžiulio ant grindų stovinčio senoviško laikrodžio ciferblatą su romėniškais skaičiais.

— Po kelių minučių mus pakvies vakarienės.

Elis Ladingtonas erzino Ričardą. Net kai Ričardas tardavo jo vardą, burnoje jusdavo kažkokį rūgštumą. Ričardas kartais susimąstydavo, kaip ištartas žodis gali sukelti nemalonaus skonio pojūtį. Tas pojūtis dar labiau sustiprėdavo tariant visą Ladingtono vardą — Didysis puolusysis Belialis. Iš trijų jo raidžių — e, l, i — ir buvo sudarytas kasdien vartojamas jo vardas. Ričardas manė, kad galbūt šis vardas toks nemalonus, nes verčia jį prisiminti per ištisas kartas jų nuveiktus darbus, galų gale atėmusius iš jo visas jėgas. Šiaip ar taip, jam įgriso Elis, jo paties, Ričardo, darbas ir misija. Ir būdamas vienas paslapčiomis daugiausia galvodavo apie tai, ar kada nors galės išsivaduoti, viso to atsikratyti. Tų minčių jis negalėjo pasakoti niekam, ypač Eliui ar Marajai.

Kaip Elis ir sakė, į kabinetą įėjo tarnas ir pranešė, kad vakarienė patiekta.

Elis ištiesė ranką, Maraja atsistojo ir į ją įsikibo. Ričardas nusekė jiems iš paskos įsmeigęs akis į suknelės nepridengtą grakščios žmonos nugaros lopinėlį. Jis juto burnoje jos skonį, panašų į gryno saldaus medaus. Jeigu jis atsisakytų savo galios ir išsižadėtų prigimties suteiktų teisių, ji nieku gyvu su juo neliktų. O jis taip jos geidžia! Vien tik ji neleido jam spjauti į Elį ir, galų gale, į Senį. Elis kažkaip suprato, kad viskas taip bus, todėl pirmiausia supažindino Ričardą su Maraja. Ši moteris buvo spyna, kuria Elis laikė jį prirakintą. Taigi jei ne Ričardo žmona, jis būtų pasitraukęs iš žaidimo. Galia jo nebejaudino, kaip ir tūkstantmečius nesibaigiančios jo užduoties svarba ir didybė. Tie dalykai jo nebeviliojo.

Elis palydėjo Marają iki jos kėdės, o pats atsisėdo krikštasuolėje ilgo, prašmatnaus septyniolikto amžiaus stalo, šeimininko nurodymu atgabento iš Škotijos. Maraja sėdėjo jam iš dešinės, Ričardas — iš kairės.

Ričardo nuostabai, Elis nepakėlė vyno taurės ir nepasiūlė tosto. Taigi kelias pirmas minutes prie stalo tvyrojo nejauki tyla.

— Tikiuosi, nepykstate, kad šįvakar apsieisime be sriubos ar kokio užkandžio, — galop tarė Elis. — Jų nenorėjau. Tikiuosi, jums tai irgi priimtina. Aišku, valgysime salotas ir daržoves. Matot, panūdau iškart kibti į pagrindinį patiekalą — ėrieną. Man tai pasirodė labai tinkama šiai progai.

— Pritariu, — atsakė Maraja. — Juolab kad žinau, jog man reikėtų mažiau valgyti.

Ričardas vos susilaikė nenusišypsojęs patenkinto savimi žmogaus šypsena. Ji visai nesuprato, ką turėjo galvoje Elis sakydamas norįs iškart kibti į ėrieną. Ji nesuprato, kad jis kalba simboliškai. Ričardo galvoje suskambo sena bažnytinė giesmė:

Dievo avinėli, kuris naikini pasaulio nuodėmes,

Pasigailėk mūsų!

Elio šakutė žvangtelėjo į lėkštę, ir Ričardas pakėlė akis.

— Dabar galiu jums abiems pasakyti, kad nusipirkau Tempest Star, — tarė Ladingtonas. — Galim manipuliuoti ja, kaip tik užsimanysim. Jos vienintelis taikinys bus Kotenė Stoun.

— Šaunuolis, Eli, — pagyrė Ričardas galvodamas: viena užduotimi mažiau man.

— Kaip sugebėjai ją prikalbinti? — paklausė Maraja.

Elis patapšnojo Marajai per delną.

— Aš ją pirkau... nors gal tiksliau, tarp mudviejų įvyko mainai. Ji trokšta garbės bei turtų ir juos gaus. Maraja, tu juk supranti, kaip tai vyksta?

Maraja nieko neatsakė. Iš pradžių ji įdėmiai pažvelgė į Elį, paskui nudelbė akis į vakaručių salotas ir paknaibė jas šakute.

Elis gurkštelėjo Cabernet Sauvignon.

— Šįvakar nesakiau tosto, nes manau, kad tam nebuvo progos.

Kramtydamas ėrieną Ričardas svarstė, ar Elis už ką nors jį bars, ar tik šiaip paverkšlens. Nurijęs kąsnį jis kreipėsi į šeimininką:

— Manyčiau, turėtum džiaugtis ta pergale prieš Tempest Star. Bet neatrodo, kad būtum patenkintas, Beliali?

Elis atsilošė ant kėdės ir suėmė vyno taurės kojelę — buvo aiškiai matyti, kad jis sureagavo Ričardo pavadintas Belialiu.

— Kodėl tu priešiškai nusiteikęs, Ričardai... Rumdžali? Siūlai kreiptis vienas į kitą oficialiai? Bet ar negalim ir toliau palaikyti paprastesnius, šiltesnius santykius?

— Aš nieko nesiūliau.

— Tada, ko gero, nujauti, koks akmenukas, įkritęs į batą, man graužia padą.

Ričardas padėjo šakutę lėkštės šone.

— Kas yra, Eli? Amžinai tau neduoda ramybės kokia rakštis.

— Gal tu teisus. Bet taip jau būna, kai iš paskutiniųjų stengiesi, kad reikalai klostytųsi sklandžiai, be sutrikimų. Kiekviena šerpetėlė gali tapti rimtu kliuviniu.

— Tu nepatenkintas, kaip mes patvarkėme tą Venatori agentą? Mūsų ryšininkas sakė, kad viskas praėjo sklandžiai — be jokių akmenukų ar šerpetėlių.

— Reiškiu už tai padėką. Atsiprašau, kad anksčiau to nepadariau. Puikiai padirbėjot.

— Ačiū, Eli. Esu tau dėkingas. Kotenė Stoun turi aiškiai suprasti, ką mes tuo norime parodyti. Ji prisimins, kas nutiko Torntonui Grehemui, ir pamatys analogiją. Jai taps aišku, su kuo turi reikalą, ir kad mes, taip sakant, ją įspėjame nežaisti su ugnimi.

— Kodėl jūs paprasčiausiai su ja nesusidorojat? Atsikratėt agento, tai kodėl negalit atsikratyti jos? — paklausė Maraja.

Ričardas nusišluostė lūpas servetėle ir tik tada pažiūrėjo į Elį prašydamas pritarimo.

— Todėl, kad ji — bent jau pusė jos — yra mūsiškė, — atsakė jis žmonai. — Jos tėvas buvo vienas iš puolusių angelų. Mes pajėgtume ją sunaikinti, bet reikalas tas, kad iš pat pradžių sutarėme niekados nedaryti nieko bloga saviškiams ar jų atžaloms. Taip mes gausinome savo gretas. Mums reikia didžiulės armijos. Jei peržengsime tą ribą, nepaisysime tos priesaikos, sutartis bus sulaužyta amžiams. O mes negalim leisti, kad mūsų armija sumažėtų. Geriau sutramdyti tą Kotenę Stoun ar grąžinti į mūsų ratą.

Atrodė, kad Maraja gromuliuoja Ričardo žodžius.

— Na, gerai, — galop tarė ji. — Šitiek suprantu, bet tada man kyla kitas klausimas, Eli. Venatori agentas negyvas, ir niekam nekyla įtarimų, kad mirties priežastis — ne širdies smūgis. Tai kodėl tu toks nervingas?

— Todėl, kad judu nematote esmės, svarbiausio dalyko. Nė kiek neabejoju, kad ta Kotenė Stoun supras, kad bandome ją perspėti. Ji suvoks sąsają tarp Torntono Grehemo ir Tomo Vajato, bet perspėjimo nepaisys.

— Kodėl? — paklausė Ričardas.

— Todėl, kad kol kas jūs nesudavėt į jos vienintelę silpnąją vietą, smūgis į kurią ją parklupdytų. Ta silpnoji Kotenės Stoun vieta — Džonas Taileris.

TUALETAS

— Vis dar esu tau reikalinga? — telefonu Tedo Kaselmano paklausė Kotenė.

— Labai, — atsakė Tedas. — Jei priimsi mano siūlymą, tai bus geriausia naujiena, mano girdėta per visą savaitę.

— Pirma turiu kai ką su tavim išsiaiškinti, gerai?

— Klok.

Kotenė sudribo ant sofos pagalvėlių.

— Tai štai: aš mečiau darbą. Paskambinau į Galaxy Gazette ir pasakiau, kad noriu nutraukti sutartį. Prašymą jau parašiau, bet dar neišsiunčiau.

— Atrodo, padarei visa, ko reikėjo, — atsakė Tedas.

Kotenė sukando apatinės lūpos kamputį.

— Ne visai.

— Išsiųsk prašymą, o paskalas tegul rankioja Tempest Star iš Courier.

— Viskas ne taip paprasta, — atsakė Kotenė. — Gazette sumokėjo man avansą už reportažą iš tų griuvėsių Naujojoje Meksikoje. Bėda ta, kad reportažo laikraščiui neparengiau. Medžiagos turiu, bet nesugalvojau pabaigos. Tą temą norėčiau nušviesti PŽT, bet norėdama nutraukti sutartį pirma turiu grąžinti avansą Gazette.

Kotenė pajuto, kaip susitraukia skrandis.

— O pinigų neturiu, todėl...

— Aš tuo pasirūpinsiu, — nuramino ją Tedas.

— Ne, noriu ne to. Siūlau štai ką. Tik išklausyk mane be jokio išankstinio nusistatymo.

Kotenė penkias minutes smulkiai aiškino Tedui apie krištolo lenteles — rastas Peru ir Naujojoje Meksikoje bei trūkstamą paskutinę. Ji papasakojo apie Hapsburgus, Tomą Vajatą, jo ryšį su Venatori ir mirtį — girdi, ji įsitikinusi, kad jis buvo nužudytas.

— Štai kokią istoriją noriu nušviesti PŽT. Tedai, tai bus dar didesnė sensacija už šventojo Gralio sąmokslą. Esu įsitikinusi, kad lentelėje užrašas Dievo ranka. Neabejoju, kad jis siunčia žinią...

— Kotene, tau nereikia manęs įtikinėti. Pasitikiu tavim, tavo nuojauta ir gebėjimais. Be to, puikiai žinau, kad šią temą gvildensi nepriklausomai nuo to, ar PŽT tau už tai mokės. Aš juk teisus?

Kotenė pečiu prispaudė ragelį prie ausies.

— Man tai labai svarbu, Tedai.

Pašnekovas vos išgirdo jos balsą.

— Kiek tu skolinga Gazette? Grąžinti pinigų man neturėsi. Įsivaizduok, jog PŽT moka avansą ir kitas išlaidas vienai savo geriausių reporterių, kad ji parengtų anonsą naujienos, kuri bus rodoma geriausiu laiku.

— Gavau iš jų beveik du tūkstančius dolerių. Turiu perduoti Peru rastos lentelės nuotraukas specialistui, kad išverstų, o tai reiškia, kad vėl turėsiu keliauti. Mudu su Tomu ieškojome kipų ekspertų ir sužinojome, kad vienas iš geriausių gyvena Čikagoje. Nuo to ir pradėsiu.

— Kodėl gi ne? Bet pirmiausia priklijuok pašto ženklą ant voko ir išsiųsk prašymą Gazette. Kurių galų tau dirbti vulgariam bulvariniam laikraščiui? Džiugu, kad grįžti į gimtąjį PŽT.

— Kol kas aš nepasirengusi grįžti į Niujorką. Pirma turiu išsiaiškinti viską apie tą krištolo lentelę.

— Žinai, mergyte, dirbk ten, kur tau patogiausia. O apie persikėlimą galėsime pagalvoti vėliau.

— Tedai, tu esi nuostabus. Tai ne tušti žodžiai.

— Kurgi ne. Manai, pataikaudama jau dabar iškaulysi didesnį atlyginimą?

Abu nusijuokė.

— Klausyk, ar palaikai ryšį su Džonu Taileriu? — paklausė Tedas.

— Taip. Kalbėjau su juo iškart mirus Tomui, be to, šnekėjomės vakar. Tomo palaikai išgabenti į Kolumbijos apygardą, ten jis bus kukliai palaidotas. Artimųjų neturėjo, tad laidotuvėse dalyvaus tik pasiuntinybės darbuotojai ir Venatori nariai. Viską organizavo Tomas. Mudu ilgai kalbėjomės.

— Tarp judviejų kažkoks ypatingas ryšys, tiesa? Gaila, kad jis kunigas — ir dar arkivyskupas.

— Bet jis kunigas — taškas.

— Kaip sakiau — gaila.

Kiek patylėjęs, Tedas pridūrė:

— Daugiau šia tema tavęs nevarginsiu. Matau, kad tai tavo jautri vieta.

— Panašiai.

— Gerai, mergyte, išdėstyk man savo planą ir pranešinėk, kas naujo. Gausiu tau pinigų, o kai būsi pasirengusi skristi, paskambink. Užsakysiu bilietus per PŽT komandiruočių skyrių.

Atskridusi į Čikagos O’Haros oro uostą, Kotenė maršrutiniu autobusu nuvažiavo į Crowne Plaza viešbutį. Trečią valandą ji turėjo susitikti su daktaru Gariu Evansu, Ilinojaus universiteto Antropologijos fakulteto Andų studijų programos profesoriumi.

Be penkių minučių trys ji stovėjo prieš jo sekretorę.

— Aš esu Kotenė Stoun, atvykau pasimatyti su daktaru Evansu.

Dešinėje rankoje ji laikė nedidelį odinį portfelį užtrauktuku uždaromu viršumi.

— Atėjo panelė Stoun, — telefonu pranešė sekretorė. Ji kiek pasiklausė ir padėjo ragelį. — Daktaras Evansas jūsų laukia. Prašom užeiti.

Kotenė negarsiai pabeldė į duris ir įėjo į kabinetą.

— Laba diena, — tarė Evansas stodamasis ir ištiesdamas ranką virš rašomojo stalo.

Jis atrodė maždaug šešiasdešimt penkerių, pliką viršugalvį bandė slėpti iš šono užšukuotais riebaluotais plaukais. Vilkėjo prastai pasiūtą kostiumą, nešiojo akinius storais lęšiais ir kalbėjo su ryškiu Vidurio Vakarų akcentu. Kabinetas buvo mažas, ankštas: knygos, popieriai ir aplankai buvo sukrauti sienas juosiančiomis kolonomis.

— Ačiū, kad sutikote mane priimti, daktare Evansai.

— Sakėte, kad turite kipų, — smalsiai žiūrėdamas į portfelį atsakė šis. — Prašom sėstis.

Kotenė atsisėdo priešais Evansą.

— Po jūsų skambučio nekantravau pamatyti ką radote, — prisipažino profesorius. — Juolab kad sakėte, jog pirmas turėsiu galimybę juos pamatyti.

Kotenė pasidėjo portfelį ant kelių.

— Taip, jūs pirmas.

— Kaip gavote kipus? — paklausė Evansas. — Man susidarė įspūdis, kad telefonu nenorėjote leistis į smulkmenas.

Kotenė nurijo seiles prieš atsakydama.

— Reikalas pernelyg sudėtingas, kad būtų galima paaiškinti telefonu. Ir aš galbūt jus suklaidinau. Pačių kipų neturiu, tik jų nuotraukas.

Kotenė atsegė užtrauktuką ir ištraukė tris dvylikos centimetrų pločio ir aštuoniolikos ilgio nuotraukas, atspausdintas namie. Ji išskleidė jas ant Evanso stalo ir stebėjo jo veidą: traukdamas nuotraukas arčiau savęs jis tankiai sumirksėjo, jo antakiai išsirietė.

— Kas čia? — paklausė jis.

— Krištolo lentelė, rasta per archeologinius kasinėjimus nuošaliame Andų kampelyje Peru.

Evansas išsitraukė iš stalčiaus didelę lupą. Paėmęs pirmą iš trijų fotografijų kraipė ją įvairiais kampais įdėmiai apžiūrinėdamas pro didinamąjį stiklą. Paskui pakartojo tą patį su antra ir trečia nuotrauka.

— Ką manote? — paklausė Kotenė. — Atrodo, kad apatinėje lentelės dalyje pavaizduoti kipai, ar ne? Panašu, kad brūkšniai — tiesi virvelė, o taškai — mazgeliai. Taip iš tikrųjų gali būti, tiesa?

— Galbūt, — gūžtelėjo pečiais Evansas. — Nesuprantu, kas čia per lentelė. Tikėjausi, kad atnešite man tikro kipo pavyzdį.

Profesorius pakėlė akis.

— Nelabai išmanau, ką čia turite, panele Stoun, bet vargu ar galiu jums padėti. Man reikėtų pamatyti patį kipą. Kaip nuvyta virvelė, iš kokios spalvos pluošto — visa tai ne mažiau svarbu negu mazgeliai — ar šiuo atveju taškai.

— Nejaugi jūs negalite iš to, ką matote, nieko suprasti? Gal galite bent pabandyti iššifruoti tuos brūkšnius ir taškus?

Kotenė suvokė, kad jos balsas skamba neviltingai.

— Tokiam tyrimui reikia labai daug laiko, o aš turiu jo labai mažai. Ar jūs bent galite patvirtinti, kad šios nuotraukos tikros, ar pateikti įrodymų, kad jose vaizduojamas tikras dirbinys? Ką aš žinau — gal čia tik išbraižytas stiklas.

— Be reikalo abejojate. Patikėkite: nuotraukose krištolo lentelė, rasta per archeologinius kasinėjimus Peru. Pati ją fotografavau prieš tai, kai ji buvo sunaikinta. Nejaugi neskaitėte apie tą tragediją — kaip daktaras Karlas Edelmanas ir visa komanda...

— Apie tas skerdynes? Žinoma, skaičiau apie jas, bet neprisimenu, kad ten būtų minėta kokia nors krištolo lentelė.

— Todėl, kad ji buvo sunaikinta. Visi tie žmonės ir mirė dėl tos lentelės. Visi ją mačiusieji privalėjo mirti.

— Jūs matėte ją, panele Stoun, ir likote gyva.

Kotenė atsistojo ir kelis kartus bakstelėjo pirštu į kipus primenančius ženklus vienoje iš nuotraukų.

— Tame užraše, tame kipe, esama kažko taip svarbaus, kad...

— Atsiprašau jūsų, panele Stoun.

— Būkite malonus, — prašė Kotenė. — Apie jus taip gerai atsiliepiama. Tikėjausi, kad jūs...

Evansas surinko nuotraukas nuo stalo ir ištiesė jai.

Kotenė pasitraukė nuo stalo.

— Pažiūrėkite į jas dar kartą. Prašau jūsų, daktare Evansai. Kai neturėsite ką veikti ar apims smalsumas — žvilgtelėkite į jas. Mano pavardė ir telefono numeris užrašyti kitoje pusėje.

Kotenė apsisuko ir išėjo iš kabineto.

Lesteris Riplis atėjo per anksti. Kaip visada. Tris kartus apvažiavo kvartalą, tada išlipo iš automobilio ir tris sykius apėjo pastatą. Tos prakeiktos akys ašarojo lyg verkiančio kūdikio. Tas prakeiktas žvarbus vėjas mane užknis, pamanė jis.

— Trečias aukštas, — tarė jis balsu prisiminęs, kur jam liepta prisistatyti. Gal tai lemtingas ženklas. Trečias aukštas, trečias aukštas, trečias aukštas.

Pažiūrėjo į laikrodį. Vis dar anksti, bet vaikštinėti lauke nebegalėjo. Jis žinojo, kad skruostai nuo šalčio dega raudoniu, o tos prakeiktos akys... Dieve, pirma diena darbe, o jis nepanašus į žmogų. Ko gero, išmes nė nepradėjus dirbti. O šio darbo jam labai reikėjo, nors jis buvo ir ne Fizikos fakultete, į kurį iš pradžių prašėsi priimamas. Antropologijos fakultetui reikėjo matematiko. Ką čia, žmogau, suprasi... Jis bus tyrimų profesorius — turės sudaryti dotuojamų tyrimų programą ir ją vykdyti, rūpintis dotacijomis ir skelbti tyrimų rezultatus. Dėl pastarosios užduoties gali kilti keblumų, nes niekas nenori skelbti jo siūlo teorijos. O ji — pagrindų pagrindas. Jis nieku gyvu jos neišsižadės. Užtat jam nereikės dėstyti, ir tai jam patiko. Bet antropologija? Jis nekantravo sužinoti daugiau konkrečių smulkmenų apie tai, ko iš jo bus tikimasi.

Riplis įėjo į pastatą ir ėmė kopti laiptais. Nesvarbu, kad teks prastumti kažkiek laiko — jis bus punktualus. Čia niekas nepakęs vėluojančiųjų.

— Velnias, velnias, velnias! — nusikeikė jis neužlipęs nė iki pirmos laiptų aikštelės. Pažastys sudrėko, prakaito srovelė nubėgo lūpa. Nervai. Štai kas jam darosi — jis nervinasi. Prisiminė reklamą per televizorių: „Niekas neturi pamatyti, kad prakaituoji“.

— O, Dieve! — tada ištarė jis pajutęs, kad susuka vidurius. Reikia eiti į tualetą. Jis juk negali sėdėti priešais naują viršininką ir justi, kaip žarnas trauko mėšlungis — o kas, jeigu jį išpils prakaitas, oda pašiurps ir jis galop neištvėręs apsidirbs?

Riplis užbėgo laiptais ir pagaliau atsidūrė trečiame aukšte. Jis pustekinis nuėjo koridoriumi mintyse melsdamasis, kad šiame aukšte būtų tualetas. Ačiū Dievui: durys su žalvariniu žmogeliuku, žyminčiu vyrų tualetą.

Kabinoje sėdėdamas ant unitazo Lesteris išsitraukė iš kišenės pakelį imodiumo, praplėšė ir sukramtė dvi tabletes. Išgelbėtas! — pamanė.

Galop pasijutęs geriau išėjo iš kabinos ir nusimazgojo rankas. Popierinių rankšluosčių dalytuvą valdė įmontuotas judesio jutiklis. Koks gudrus išradimas! Riplis pamojavo prieš jį ranka, ir iš aparato iššliaužė popierinis rankšluostis. Nusišluostęs rankas, Riplis išmetė popierių į šiukšliadėžę.

Kažkas patraukė jo akį. Jis palinko virš dėžės svarstydamas, kaip nesusitepus rankų paimti tai, ką pamatė. Atsitiesė ir tris kartus pamojo delnais priešais dalytuvą. Atsiplėšęs popierinį rankšluostį uždėjo ant dešinės rankos delno, kad odos nepaliestų jo dėmesį patraukęs daiktas.

Lesteris Riplis įkišo ranką į šiukšliadėžę ir ištraukė tris nuotraukas.

PAGUNDA

Buvo apsiniaukę, kai popiežius vienas ėjo Vatikano sodų taku. Trumpai lepinusi rudens dienos šiluma vakarop pasitraukė, tad Šventasis Tėvas ant baltos sutanos buvo užsivilkęs vėjastriukę su gobtuvu. Neseniai jis privačioje koplytėlėje sielojosi dėl Tomo Vajato netekties. Tardamas „In nomine Patris et Filu et Spiritus Sancti“ jis persižegnojo, paskui meldė Dievo suteikti Tomo Vajato sielai amžiną atilsį. Dabar popiežius laikė atsivertęs dvidešimt trečią Psalmyno psalmę ir balsu perskaitė ketvirtą eilutę: „Nors einu per tamsiausią slėnį, nebijau jokio pavojaus.

— Tinkamai pasirinkta.

Popiežius stabtelėjo ir pažvelgė ten, iš kur pasigirdo balsas. Ant suolelio šalia tako sėdėjo vyras. Jo plaukai ir šilkiniai marškiniai buvo beveik tos pačios — pelenų — spalvos. Jis buvo pasistatęs juodo apsiausto apykaklę.

— Gal prisėsi prie manęs? — tarė Senis rankos mostu parodydamas į laisvą vietą ant suolelio.

— Ko tau reikia? — paklausė popiežius.

— Šiek tiek tavo laiko.

Jis nusišypsojo, tad jo žodžiai nuskambėjo manieringai ir ramiai.

Šventasis Tėvas sudvejojo. Kadangi Senis savo laikysena nerodė nė menkiausio grasinimo, jis akivaizdžiai siekė išmušti jį iš pusiausvyros.

— Mes neturime ką vienas kitam pasakyti.

— Dar ir kiek turime. Tiesą sakant, net daugiau, negu galėtume čia aptarti. Taigi mums galbūt reikia išsiaiškinti, kas svarbiausia.

Jis patapšnojo per suolelį šalia savęs.

— Bet pirma labai prašau atsisėsti ir atsipalaiduoti.

Popiežius iš lėto atsisėdo, pasidėjo ant kelių Bibliją ir užvertė.

— Aš apstulbęs, — tarė Senis. — Nerodai jokio nerimo, kai aš šalia. Pagirtina.

— O man reikėtų nerimauti?

Popiežius parodė ranka sodus aplink.

— Tu lankaisi mano valdose. Galbūt tau ir derėtų nerimauti.

Senis globėjiškai mirktelėjo, tada tarė:

— Vienas iš jūsų karių krito.

— Nieko nepadarysi — karas.

— Kitų laukia tas pats.

— Klausiau, ko nori, — priminė popiežius.

— Galų gale — kad jūs pasiduotumėte.

— Neįmanoma. Parodei nesugebąs pranašauti. Gal pažeminimo tūkstantmečiai nepraėjo be pėdsako ir atėmė iš tavęs protą?

— Daug kas kaltino mane blogesniais dalykais.

— Neturiu laiko šitoms kalboms.

— Turi jo rasti. Jei leisi Furmielio dukrai sužinoti paslaptį, tavo rankos netrukus bus suteptos daugybės krauju.

— Paaiškink, ką turi galvoje.

— Nesupranti? Nejau visai neįsivaizduoji, koks aš įskaudintas? Jaučiu ne pažeminimą, o didžiulį skausmą, netekties pojūtį ir įniršį. Jei iš tavęs atimtų rojų, rastum būdą atsiteisti. Tada elgtumeisi visai kaip aš.

— Gal reikėjo apie tai galvoti, kai apsiskelbei esąs lygus Kūrėjui. Kita vertus, aš visai ne toks kaip tu.

— Aš buvau Jam lygus. Visi buvome lygūs. Visi gražūs. Visi verti pagarbos. Jam nepatiko, kai mečiau Jam iššūkį. Dėl to ir kilo mūšis. Aš ir mane palaikiusieji kėlėme Jam grėsmę, kurios Jis negalėjo pakęsti. Ir neapgaudinėk savęs: tu toks pat kaip aš, nes tavo širdyje tūno neapykanta, nepasitikėjimas ir tamsa. Jų rasi kiekvieno žmogaus širdyje.

— Sakei, mano rankos bus suteptos...

— Laiko lieka vis mažiau. Tai moteriai nedaug trūksta, kol ras paskutinę lentelę. Neleisiu, kad tai įvyktų.

— Tai todėl jūs pasiėmėte Tomą Vajatą? Nes bijote Kotenės Stoun?

— Nekenčiu jos, nes ji vis griauna mūsų planus. Jeigu per ją mums teks greičiau baigti paskutinius pasirengimus, mes išsiduosime. Jau vien dėl to daug kas nusiteiks prieš mus.

— Klausiu dar kartą: ko tau reikia?

— Kad įsikištum.

— Ar tuomet bus išgelbėta gyvybė tų, kuriuos minėjai?

— Kodėl tau nepadarius to, kas geriausia mums visiems, ir neįtikinus jos liautis, nusukti akis, nuleisti rankas. Jeigu ji nesiliaus, patirs tik dar daugiau skausmo. Galų gale ji pakenks žmogui, kurį myli labiausiai.

— O jeigu pasielgsiu, kaip prašai, ką už tai gausiu?

— Galią, kuriai neprilygsta jokia kita.

— Galios jau turiu.

— Turtų, didesnių už visų kada nors gyvenusių karalių.

Šventasis Tėvas plačiu mostu parodė popiežiaus rūmų link.

— Apsidairyk. Kaip visa tai vadini?

— Mąstai ribotai. Neįsivaizduoji, ką galiu tau duoti. Tu nepajėgus to suvokti.

— Niekada nesidėjau esąs kažkas daugiau negu paprastas žmogus.

— Tuomet suteiksiu tau išminties ir intelekto, kad pranoktum didžiausius mūsų meto — ne, visų laikų — mąstytojus.

— Ar žinai paslaptį, kurią ji stengiasi įminti?

— Taip.

— Atskleisk ją man, ir aš padarysiu, kaip tu prašai.

Senis garsiai nusijuokė.

— Kas čia juokinga?

— Aš ne kvailys.

— Žinai, ką manau? — paklausė popiežius.

— Norėčiau išgirsti.

— Manau, kad tave apėmė neviltis. Bet žinok: nėra pagundos, prieš kurią neatsilaikyčiau.

— Antrą kartą to nesiūlysiu.

— Aš manau, kad Kotenė Stoun netrukus suduos jums tokį smūgį, kad jūs neatitoksite.

— Pasižiūrėk į savo rankas. Matai ant jų kraują? Ar jis leis tau gyventi?

Popiežius atsistojo ir atgręžė nugarą Seniui.

— Atstok nuo manęs, šėtone, — paliepė jis. Kai atsigręžė norėdamas pakartoti savo žodžius, ant suoliuko niekas nebesėdėjo.

HALKAS14

Lesteris Riplis nukraustė kortų stalelį priešais televizorių ir viską sudėjo į tris šūsnis koridoriuje, vedančiame į vienintelį miegamąjį. Jam reikėjo švarios erdvės darbui. Švarios erdvės ir aiškaus proto.

Jis atsisėdo ant sulankstomos kėdės ir išdėliojo tris nuotraukas ant kortų stalelių. Šalia pasistatė apšviečiamą didinamąjį stiklą.

Nuo tada, kai tualete rado nuotraukas, negalėjo sulaukti, kada grįš namo. Pirmą darbo dieną jis tikrai nenorėjo, kad kas pamatytų jį vagiliaujantį iš šiukšliadėžės tualete. Bet nuotraukos prikaustė jo dėmesį, vos tik metė į jas žvilgsnį. Tą dieną — ji visa buvo skirta supažindinti jį su darbu — daktaras Evansas, matyt, nusprendė, kad jis paskutinis kvailys, nes jo mintys vis krypo į fotografijas. Riplis galvojo vien apie tai, kaip dar kartą į jas pasižiūrėti. Jis prisiminė, kad dalis to, kas panėšėjo į stiklo plokštę, buvo išmarginta glifais ar piktogramomis, bet jį apstulbino apatinė dirbinio dalis.

Nejaugi ten iš tikro tai, kas atrodo?

Pasibaigus darbo dienai jis koridoriais iškėblino iš universiteto pastato tvarkingai įsidėjęs į portfelį tris nuotraukas. Dabar savo bute jis galėjo niekieno nestebimas jas apžiūrėti.

Riplis palinko virš pirmos nuotraukos ir paėmė didinamąjį stiklą. Žiūrėdamas pro jį braukė pirštu per taškų ir brūkšnių eiles. Jis pajuto, kaip spragteli gaidukas jo smegenyse, ir mintys greitai ima vyti viena kitą.

Skaičiai. Matematikos formulės. Skaičiai, ženklai ir žodžiai? Formulės ir lygtys. Atskiri gabalai. Nuotrupos. Taip, skaičiai, ženklai ir žodžiai. Jo smegenys lyg koks itin galingas kompiuteris viską sudėjo į daiktą ir ėmė doroti.

Staiga Riplis atsilošė ir išjungė didinamojo stiklo šviesą. Jis gaudė kvapą, tartum būtų užbėgęs laiptais į kažkelintą aukštą.

Halkas. Štai ko jam reikia. Jis nupieš fantastiškąjį Halką žaliu spalvikliu ir palauks, kol mintys tvarkingai išsirikiuos.

Lesteris Riplis čiupo nuo sofos galo naujausią The International Journal of Theoretical Physics numerį, pasiėmė iš stovinčio ant ruošos stalo kavos puodelio ploną žalią spalviklį ir grįžo prie kortų stalelio. Visus metus taupė žurnalo prenumeratai, kainuojančiai daugiau kaip tūkstantį aštuonis šimtus dolerių. Užtat žurnalas tarnavo dviem tikslams: Lesteris ne tik jį skaitydavo, bet ir jame braižinėdavo ir paišinėdavo.

Lesteris atsivertė žurnalo puslapį, kurio dar nebuvo primarginęs, ir ėmė piešti. Paraštėje įgavo pavidalą Halkas. Jo veidą buvo iškreipusi grimasa, tartum būtų bandęs pakelti per sunkų svorį.

Lesteris bemat pasijuto geriau. Netvarka jo smegenyse ėmė nykti, informacija ėmė rūšiuotis ir nuosekliai įgavo aiškią struktūrą. Jis niūniavo „Tu praradai tą meilės jausmą“. Tomas Kruzas su savo draugeliais lakūnais dainuojantis šią dainą „Oro gvardijoje“ Lesteriui buvo viena iš mėgstamiausių kada nors matytų filmų scenų. Gal dar kartą pasižiūrės šį filmą šįvakar. Iš jo DVD diskelių kolekcijos šis buvo bene dažniausiai žiūrimas.

Riplis spėjo nupiešti tik Halko galvą, veidą ir kairę kūno pusę, bet to pakako. Jei reikės, vėl padarys pertraukėlę ir nupieš dešinę pusę.

Jis iš naujo ėmė apžiūrinėti nuotraukas, o paskui rašyti pastabas ant juodraščio skiautės, nukritusios ant grindų nutuštinant stalelį. Netrukus popieriuje pritrūko vietos visiems jo skaičiavimams ir prielaidoms.

Riplis vėl nukėblino į virtuvę. Spintelėje po stalčiumi su stalo sidabru buvo sukrauta šūsnis geltono popieriaus bloknotų. Jų Lesteris sunaudodavo daugybę.

Čia dar stovėjo plastiko krepšelis su padrožtais minkštais pieštukais, kokius daugiausia naudodavo pradinių klasių mokiniai, ir žmogaus-šikšnosparnio galvos pavidalo drožtukas. Lesteris pasiėmė tris bloknotus, tris pieštukus, drožtuką ir grįžo prie stalelio.

Praėjus trims valandoms nuo tada, kai ėmė tirti nuotraukas, Lesteris Riplis atsistojo ir ėmė vaikštinėti aplink staliuką.

Kas galėjo tai parašyti? Kas tiksliai pakartojo jo siūlo teoriją? Tiesa, ši buvo išsamesnė negu jo, parašyta užkoduotų žodžių ir kvantų mechanikos lygčių deriniu. Atrodė, kad kai kurios dalys — tiesioginiai sakiniai, tik į juos buvo įterpta sudėtingų lygčių, parašytų trimačiu dvejetainiu kodu. Sudėtingiausia ją šifruojant buvo suprasti, kada užkoduotas buvo tekstas, o kada — matematikos lygtys. Liko klausimų dėl dalių, nematomų dėl blykstės atspindžio, be to, jam nepaprastai magėjo iškoduoti paskutines eilutes, bet jų irgi nebuvo galima įžiūrėti dėl tos pačios priežasties. Bet jis buvo įsitikinęs, kad tai, kas ten parašyta, dar labiau patvirtina jo teoriją.

Taigi ant kažkokios paslaptingos stiklo plokštės užrašyta jo teorija, įrodanti, kad esama daugybės pasaulių — lygiagrečių pasaulių, sukurtų minties energijos ir egzistuojančių vienu metu. Siūlo teorija teigė, kad kiekviena mintis yra atspindima pasaulyje, kuriame gyvename, negana to, dar ir visoje visatoje. Visos galimybės jau buvo sukurtos. Visos baigtys jau egzistuoja. Šiose nuotraukose kažkas, kaip ir Riplis, teigė, kad visa medžiaga, energija, siela ir dvasia yra tarpusavyje susiję, galima sakyti, suverta ant vieno siūlo. Ši teorija, identiška jo, aiškino tiltą tarp kvantų pasaulio su jo bangos-dalelės dualumu taisyklių ir klasikinės fizikos taisyklių. Kaip ir Riplis, ji atsakė į klausimą: „Jei elektronai vienu metu gali būti dviejose vietose, tai kodėl to negali žmogus?:?“ Kai leidi protui pažvelgti į tikrovės sąvoką kitomis akimis, atsakymas paprastas.

Riplis vėl atsisėdo ir dar kartą pažiūrėjo į savo užrašus ir nuotraukas. Tada apvertė pirmąją ir dar kartą perskaitė užrašytą pavardę ir telefono numerį.

Stipriu, drąsiu balsu jis tarė:

— Panele Kotene Stoun, čia daktaras Lesteris Riplis iš Ilinojaus universiteto Čikagoje Antropologijos fakulteto.

Eidamas prie telefono, kabančio ant virtuvės sienos, repetuodamas dar du kartus ištarė tuos žodžius.

— Evansas į jas net nežiūrėjo, Tedai, — kalbėjo Kotenė magnetine kortele atrakindama savo kambarį Crowne Plaza viešbutyje. — Palikau jas, bet abejoju, ar jis skirs joms bent sekundę savo laiko. Atleisk, kad per mane turėjote išlaidų.

— Ką darysi — kartais lieki tuščiomis, — guodė ją Tedas Kaselmanas. — Toks jau mūsų darbas. Ką dar judu su Vajatu buvote įtraukę į ekspertų sąrašą?

— Evansas teikė daugiausiai vilčių.

Kotenė padėjo tuščią portfelį lovos kojūgalyje.

— Ko gero, tik veltui švaistysiu pinigus ir gaišiu laiką skraidydama po visą šalį ir bandydama įkalbinti ką nors dar pažiūrėti nuotraukas.

Kotenė sudribo ant lovatiese uždengtos lovos.

— Be to, noriu eiti į Tomo laidotuves. Jaučiu poreikį jose būti.

— Nuo to niekas nepasikeis.

— Žinau, bet man derėtų taip pasielgti. Mes jau ėmėme vienas kitą neblogai pažinti. Neabejoju: jis būtų atėjęs su manim atsisveikinti, jei viskas būtų įvykę atvirkščiai. Iškart po laidotuvių vėl imsiuos šios temos, o kol kas turiu tuos reikalus atidėti į šalį.

— Gal tau reikia organizuoti kelionę, susitarti dėl viešbučių?

— Tedai, tu bjauresnis už tikrą tėvą. Aš jau suaugusi, žinau ką kada daryti.

— Aš tik stengiuosi tave apsaugoti, mažyte.

— Iki, — tarė ji ir išjungė mobilųjį telefoną.

Tiek laiko nuėjo šuniui ant uodegos per šitą kelionę! — pamanė ji nusispirdama batelius ir išsitiesdama aukštielninka. Nėra ko abejoti — iš kitų kipų ekspertų sulauks tokios pat reakcijos. Dabar ją išgelbėti gali tik didžiulis laimingas atsitiktinumas.

Suskambo jos mobilusis. Kotenė atidarė dangtelį ir pažiūrėjo į skambinančiojo langelį, tikėdamasi, kad perskambino Tedas. Bet numeris prasidėjo 312 — Čikagos kodu.

KRISTUPAS KOLUMBAS

Kotenė tarp Starbucks kavinės lankytojų dairėsi vyro su beisbolo kepuraite, ant kurios išsiuvinėtas animacinių filmukų herojus Kojotas. Lesteris Riplis sakė, jinai jį pažinsianti iš tos kepuraitės. Turėtų būti lengva pažinti, tada pamanė ji. Bet kepuraitės su Kojotu salėje nebuvo matyti.

Kažkas smarkiai sudavė jai per petį ir privertė atsisukti.

— Panelė Stoun? Aš Lesteris Riplis iš Ilinojaus universiteto Antropologijos fakulteto Andų studijų programos.

Jis kalbėjo, lyg būtų repetavęs. Lesteris sušnarpštė suraukdamas nosį paskui ištiesė ranką. Jis buvo kresnas turbūt kokių trisdešimties metų vyras ašarotomis akimis. Iš po kepuraitės su filmukų personažo atvaizdu kyšojo šviesūs plaukai. Prie šono vyrukas laikė apsitrynusį portfelį.

— Malonu susipažinti, Lesteri, — spausdama ranką tarė Kotenė. — Atsiprašau, bet aš ne visai supratau, ką sakėte telefonu.

Lesteris pakiknojo galvą.

— Aš... aš užėmiau ten vietas.

Riplis nusisuko ir nuėjo pirmas rodydamas kelią.

— Atsiprašau, — vis kartojo jis, nes atsitrenkė beveik į visus sutiktus žmones.

Tikras dramblys porceliano krautuvėje, eidama jam iš paskos pamanė Kotenė. Viename šone marškiniai buvo išsipešę, o verdamas diržą Lesteris praleido porą kilpų kelnių užpakalyje. Klasikinis išsiblaškiusio mokslininko pavyzdys.

— Prašom, — ištraukdamas jai kėdę tarė jis.

Nuo sėdynės ant grindų nusklendė popieriaus lapas. Kotenė pamatė, kad ant jo parašytas ir tris kartus pabrauktas žodis „Užimta“. Kitas lapelis, irgi su užrašu „Užimta“, gulėjo apskrito stalo viduryje, prispaustas nenugertu kavos puodeliu.

— Aš čia jau senokai, — paaiškino Lesteris. — Nenorėjau, kad kas nors užimtų mūsų staliuką, kol ėjau į tualetą.

Jis pakėlė lapą nuo grindų ir atsisėdęs prieš Kotenę tarė:

— Gerai — jūs girdėjote apie Kristupą Kolumbą, ar ne?

Jis pavartė akis.

— Žinoma — juk visi yra girdėję apie jį. Bet ar žinot, kad protas mato tik tai, ką tiki esant įmanomą?

Riplis spoksojo į ją akivaizdžiai laukdamas atsakymo.

— Atleiskit, bet aš nesuprantu, — papurtė galvą Kotenė.

Riplis prispaudė delnų viršų prie akių.

— Žinau, žinau. Man ašaroja akys.

Gal jai nereikėjo sutikti pasimatyti su šiuo vyruku. Jis buvo daugiau negu keistas — neabejotinai kuoktelėjęs.

— Ką gi, aiškinu, — tarė jis. — Aš studijuoju kvantų fiziką, kitaip sakant, tiriu pasaulį kvantų — dalelių, mažesnių už atomą, — lygmeniu. Tame pasaulyje negalioja šio pasaulio taisyklės, ir atvirkščiai. Kvantų pasaulyje susiduriame su reiškiniu, vadinamu superpozicija — tai reiškia, kad dalelės vienu metu gali būti dviejose ir daugiau vietų ar dviejų ir daugiau būsenų. Taip yra, nes, pavyzdžiui, atomai nėra daiktai, o tik tendencijos. Kvantų fizika skaičiuoja tik galimybes, o egzistuoja visos galimybės. Galimybė virsta tikrove tik tada, kai ją pasirenka sąmonė.

Jis ėmė kažką keverzoti ant servetėlės.

— Žiūrėkit.

Kotenė žiūrėjo į tai, ką rašė Riplis. Atrodą, kad ten daugiausia matematikos lygtys — skliaustai, skaičiai, ženklai — bet lygiai taip pat tai galėjo būti bepročio kliedesiai.

— Pone Ripli, jūs...

— Lesteri. Vadinkit mane Lesteriu.

— Lesteri, jei norit, kad suprasčiau, turit kalbėtis su manim paprastais žodžiais.

— Ar norit kavos — juodos, baltos, mokos ar dar kokios? — paklausė Riplis.

— Ačiū, ne. Gal vėliau.

— Aš irgi negeriu kavos, bet nusipirkau, kad galėčiau užimti mums stalelį. Užsisakiau be kofeino — jei kartais reikėtų gurkštelėti.

Riplis nusiėmė kepuraitę, sumaigė servetėlę į gumulą ir energingai pasitrynė juo pakaušį. Plaukų kuokštai pasišiaušė keistais kampais.

Daugiau negu keistas, pamanė Kotenė. Tik tą jo keistumą beveik užgožė kažkoks nuoširdumas ir genialumas.

Jis prisitraukė kitą servetėlę, kruopščiai nupiešė kubo kontūrą ir pastūmė priešais ją.

— Gerai į jį pažiūrėkit. Pasakykit, kokiu kampu į jį žiūrit: iš viršaus žemyn, iš apačios į viršų ar iš šono?

— Iš viršaus, — dirstelėdama į Riplį atsakė Kotenė.

— Ne, ne — žiūrėkit į kubą, ne į mane, — jis kalbėjo lyg dusdamas.

Kotenei buvo betrūkstanti kantrybė, bet ji įsižiūrėjo į piešinį. Netikėtai kampas pasikeitė. Ji pakėlė akis ir nusišypsojo.

— Dabar matau jį iš šono, — tarė ji.

— Supratot?

— Tai tik optinė apgaulė, — išprotavo Kotenė.

— Taip! — Riplis plojo delnais per stalą. — Aš niekaip nekeičiau piešinio — visos galimybės jau egzistavo. Regėjimo kampo — to, ką matot, — tikrovę apibrėžė jūsų sąmonė. Štai kas iš tikrųjų yra pasaulis: galimybės arba, kaip sakėt, optinės apgaulės. Tikrovė yra optinė apgaulė. Optinė apgaulė yra tikrovė, bet tik tada, kai ją suvoki ir tampi jos dalyviu.

Kotenė atsilošė ant kėdės. Ji numanė, ką jis turi galvoje, nors ir miglotai.

— Žinau, jums sunku tai suvokti ir tuo patikėti. Taigi grįžkime prie Kolumbo. Pasakojama, kad Kolumbo laivams prisiartinus prie Karibų jūros salų, čiabuviai jų nematė. Kodėl? Todėl, kad negalėjo jų įsivaizduoti, negalėjo suvokti tokio dalyko, kaip šimto tonų tristiebis laivas. Čiabuvių šamanas pažvelgė į jūrą ir pamatė vilnis, besiritančias nuo laivų pirmagalių, tad suprato, kad ten kažkas turi būti. Bet jo protas neįstengė pamatyti laivų. Jis ilgą laiką įdėmiai žvelgė į horizontą, ir pagaliau laivai įgavo pavidalą. Jis juos išvydo. O kai šamanas apibūdino juos kitiems čiabuviams, ir šie sutelkė dėmesį, jie irgi juos pamatė.

— Ši istorija pramanyta, — tarė Kotenė.

Riplis patraukė pečiais.

— Visi kvantų fizikai supranta šiuos principus, bet jų aiškinimui būdingas vienas nedidelis trūkumas. Jau sakiau, kad kvantų pasaulyje atomai vienu metu gali egzistuoti daugiau negu vienoje vietoje. Tai įrodyta daugybe dokumentų — ne taip kaip Kolumbo istorija. Šiaip ar taip, kvantų pasaulis ir tas, kurį matome plika akimi, abu yra teisingi žiūrint iš tam tikro taško, bet negali būti teisingi vienu metu. Kodėl šis stalelis negali vienu metu būti dviejose, trijose ar tūkstantyje vietų, kaip sugeba dalelės kvantų pasaulyje?

Riplis vėl nusišluostė pakaušį.

— Nenumanau, — prisipažino Kotenė kuo toliau, tuo labiau žavėdamasi.

— Aš sužinojau atsakymą. Jis paaiškintas mano siūlo teorijoje.

Riplis išsitraukė iš portfelio rudą voką ir išėmė iš jo tris nuotraukas.

— Tai parašyta ir ant to dirbinio, kurio fotografijas teigiate padariusi. Visi mano aiškinimai ir lygtys yra čia, šiame kode.

Jis parodė į vieną iš nuotraukų.

— Sakėt, jos darytos per archeologinius kasinėjimus Peru. Kaip tai galėjo nutikti?

— Nežinau, kaip tai galėjo nutikti, bet lentelė buvo rasta Peru. Buvau ten, kai ją atkasė.

Kotenė nutilo ir susidėjo rankas ant kelių.

— Lesteri, viskas, ką man sakėt, atrodo labai įdomu, bet nelabai tikiu, kad tai ir parašyta lentelėje. Turiu pagrindą manyti, kad užrašas — kur kas daugiau negu kažkokia Naujojo amžiaus fizika.

Riplis susiraukė, iš dešinės akies upeliu pasipylė ašaros.

— Bet joje iš tikrųjų taip parašyta. Labai sudėtingu trimačiu dvejetainiu kodu. Dalis — lygtys, kita — tekstas.

— Tuomet pasakykit man, kas parašyta toje dalyje, kur tekstas.

— Prašom, — atsakė Riplis. — Ten parašyta, kad visos galimybės jau egzistuoja ir panašiai.

— Ir viskas?

— Iš esmės taip. Paskutinių poros eilučių neįžiūriu per blykstės atspindį.

Vėl tuščiai sugaišau laiką, pamanė Kotenė.

— Neabejoju, kad koks nors mokslininkas jus išklausys, — tarė ji.

Riplis perbraukė delnu viršugalvį.

— Ar galiu pasilikti nuotraukas? — paklausė jis.

— Žinoma. Turiu kopijas. Ačiū, kad radot laiko, Lesteri. Turiu bėgti. Reikia išsiregistruoti iš viešbučio ir spėti į lėktuvą — skrendu į Vašingtoną.

— Turbūt vyriausybės užduotis? — atsakė jis. Kiekvienas veido raumenėlis bylojo apie nusivylimą.

— Laidotuvės, — atsakė Kotenė.

— Užjaučiu.

Kotenė atsistojo ketindama išeiti iš kavinės.

— O ką tikėjotės ten būsiant parašyta? — paklausė Riplis.

— Norėjau, kad ten būtų pasakyta, kaip man sukliudyti Armagedonui.

ZIGZAUERIS

Ričardas Hapsburgas vairavo išsinuomotą biuiką Masačiusetso prospektu Observatorijos žiedo kryptimi. Jis buvo per tris automobilius atsilikęs nuo savo taikinio — keleivio, sėdinčio ant užpakalinės pilko volvo S80 sėdynės. Ričardas irzo, nes jau neišnaudojo progos paleisti šūvį — dvejojo tas kelias sekundes, kurias taikinys buvo neuždengtas. Jeigu susimaus, Elis sumaigys jam kiaušius.

Ant keleivio sėdynės gulėjo zigzaueris P226. Ričardas nebuvo taiklus šaulys, bet šią užduotį jam įbruko prieš jo valią. Jis siūlė Eliui nusisamdyti žudiką, bet Elis nesutiko. Jis akivaizdžiai nenorėjo jokių pašaliečių, bijojo, kad informacija nutekės. Be to, Ričardas neabejojo, kad Elis ir vėl jį išbando.

Ričardas sekė paskui volvo, kol ji važiavo 14-ąja gatve ir išsuko į greitkelį US-1. Jis negalėjo privažiuoti volvo prie šono ir iššauti abiem mašinoms judant. Argi įmanoma paleisti taiklų šūvį, kai pats vairuoji automobilį?

Ričardas nesibaimino, kad kas nors įsidėmės mašinos numerį ir išsiaiškins, kad ją išsinuomojo jis. Nuomos punkte jis pateikė klastotą asmens liudijimą, o virš tikrų numerių buvo uždėjęs padirbtus. Taigi dėl to nėra ko jaudintis, kas kita — kaip taikliai iššauti.

Ričardas galvojo apie savo planą, kol važiavo autostrada 1-395 ir Džordžo Vašingtono keliu. Dar vieną progą jis turės Reigano oro uoste.

Jis padidino greitį, aplenkė du automobilius ir atsidūrė tiesiai už volvo. Pro galinį langą dabar matė taikinio galvą. Automobilius teskyrė keli metrai.

Volvo sustojo prie šaligatvio, kur atskridę keleiviai laukė maršrutinių autobusų ir taksi. Ričardas sustojo prie pat. Jis nuleido biuiko langą ir iškišo pro jį pusiau automatinį pistoletą, uždengęs jį laikraščiu Sports Illustrated.

Volvo vairuotojas išlipo, apėjo aplink automobilį ir atidarė užpakalines dureles.

Kai išlipo taikinys, Ričardas nuspaudė gaiduką.

Kotenė Stoun brovėsi pro sausakimšą Vašingtono Ronaldo Reigano nacionalinio oro uosto atvykimo salę su kelionmaišiu prie šono. Ji buvo baisiai išvargusi nuo skrydžio ir nuliūdinta kelionės į Čikagą — susitikimų su daktaru Evansu ir keistu, bet intriguojančiu Lesteriu Ripliu. Rengdamasi į Tomo laidotuves, viduje tebejuto skausmą, sukeltą jo mirties. Geriau negu kas kitas ji žinojo, kad puolę angelai šitaip siunčia jai žinią: traukis, pasiduok. Bet ji nė nemanė to daryti. Tomas nebūtų jai to leidęs. Ir ji neleis, kad jo mirtis būtų perniek.

Kotenė buvo užsisakiusi kambarį Georgetown Inn viešbutyje. Iškart po laidotuvių ji susisieks su Tedu ir vėl kibs į darbą. Ji nieku gyvu negali jo apvilti. Juk jis baisiai rizikavo grąžindamas ją į PŽT. Ant kortos pastatyta jų abiejų karjera.

Salės gale, kur minia praretėjo, Kotenė stabtelėjo ir ėmė dairytis monsinjoro Diušamo — jis pažadėjo parvežti ją iš oro uosto. Staiga jos žvilgsnį patraukė vyras, stovintis priešais už kelių žingsnių. Jis vilkėjo džinsais, juodu megztiniu aukšta apykakle ir sunkiu zomšos švarku. Jo šypsena tiesiog švietė pro minią. Kotenė akimirksniu pažino tas akis.

— Džonai! — sukuždėjo ji ir pribėgo prie jo. Paleidusi krepšius iš rankų, ji apsivijo jam aplink kaklą ir smarkiai prisiglaudė. — Negaliu patikėti, kad tu čia.

Džonas Taileris laikė ją apkabinęs. Kiti atskridę keleiviai juos apėjo.

Kotenė atsitraukė nuo jo.

— Atleisk. Kam nors gali susidaryti klaidingas įspūdis pamačius, kaip kariuosi ant kaklo arkivyskupui.

Kotenė pakėlė akis į lubas.

— Kodėl aš taip elgiuosi?

Džonas vėl ją apkabino ir sušnabždėjo:

— Sveika, Kotene Stoun.

— Sveikas, Džonai Taileri, — atsakė ji.

Kurį laiką juodu stovėjo apsikabinę. Kaip jauku jai buvo padėjus galvą jam aut peties... kai jis taip arti. Vos užuodžiamas losjono po skutimosi kvapas, sumišęs su jo odos kvapu, sukėlė galvoje prisiminimų laviną.

Galop Kotenė nuo jo atsitraukė.

— Labai džiaugiuosi, kad tu čia, — šluostydamasi ašaras tarė ji.

— Ir aš, — imdamas jos kelionmaišį ir nešiojamąjį kompiuterį tarė jis. — Eime. Manęs laukia automobilis.

Jis pirmas nuėjo prie lauko durų.

Lauke Džonas rankos mostu parodė į pilką volvo, stovinčią prie šaligatvio. Kai juodu prisiartino, Kotenė atpažino vyrą, stovintį prie automobilio.

— Labas, panele Stoun, — atidarydamas dureles pasakė monsinjoras Diušamas.

— Ilgą kelią sukorėte — net iš Naujosios Meksikos, — tarė Kotenė. — Malonu matyti jus vėl.

Kotenė atsisėdo ant užpakalinės sėdynės.

— Man irgi, — atsakė Diušamas. — Jūsų Ekscelencija, — linktelėjo jis šalia Kotenės įsitaisiusiam Džonui.

Kitą akimirką volvo išsuko į eismą.

Ričardas privažiavo prekybos centrą ir pastatė biuiką prisigrūdusios aikštelės viduryje. Širdis vis dar daužėsi — tiesiog aršiai, grasindama iššokti iš krūtinės. Jis nepataikė į Tailerį, bet nenumanė, kur galų gale nulėkė paklydusi kulka. Ričardas nematė, kad kas būtų parkritęs. Jis iššovė, bet pistoleto duslintuvas ir triukšmas oro uosto terminale visiškai nustelbė šūvio garsą. Niekas net nekrūptelėjo. Jis metė zigzauerį ir sporto žurnalą ant automobilio sėdynes, nuspaudė akceleratorių ir išlėkė iš oro uosto teritorijos.

Jis nepataikė.

Elis nepagirs.

Ričardas išlipo iš automobilio, nuėmė netikrus numerius ir išmetė į netoliese stovinčią šiukšliadėžę. Vėl atsisėdęs į automobilį, nuleido atlošą ir įsijungė radiją. Suradęs radijo stotį, transliuojančią klasikinę muziką, nustatė norimą garsą, atsilošė į atkaltę ir užsimerkė. Šitiems dalykams jis netinkamas.

Ričardui Hapsburgui plyšo kantrybė.

ENERGIJOS TINKLAS

Lesteris Riplis sumaigė į kamuolį visus netvarkingai išdėliotus ant kortų stalelio geltonus lapus iš bloknoto.

— Beprasmiška, — suniurnėjo jis mesdamas kamuolį ant grindų.

Jis nesuprato. Nors užmušk, nesuvokė, ką turėjo galvoje Kotenė Stoun sakydama, kaip ji turės užkirsti kelią Armagedonui. Ką, po galais, ji įsivaizduoja esant parašyta toje lentelėje — jei ten lentelė, o ne dar koks velnias? Ten su menkiausiomis smulkmenomis užkoduota jo teorija. O kuo čia dėta ta Stoun? Po paraliais — ji juk tik kvailoka televizijos žurnalistė.

Lesteris pažiūrėjo į tris nuotraukas ir nusišluostė nosį į dilbį. Išskyroms valyti nereikėjo nosinės — jis nebuvo susigriebęs peršalimo ar kokios infekcijos. Taigi snargliai buvo švarūs. Jam tik alergija. Lygiai taip pat jis nusivalytų traiškanas.

Jis prikišo didinamąjį stiklą prie kiekvienos nuotraukos dalies, kur tekstą slėpė blykstės atspindys.

— Armagedonas, — balsu tarė jis. Ką ji iš tikrųjų turėjo omenyje — paskutinį didįjį karą? O gal kokį asmeninį mūšį? Reikėjo išgauti iš jos daugiau. — Aš galiu sudėlioti viską į daiktą. Aš galiu išprotauti.

Lesteris Riplis įkvėpė pro nosį didžiulį oro gurkšnį ir jį išpūtė. Jis norėjo leisti savo protui pailsėti. Labiausiai neįtikėtinus atradimus jis padarydavo tokiomis akimirkomis — kai atsiverdavo visatai ir leisdavo visai jos energijai plūsti į jį. Šitaip jis išmąstė ir savo siūlo teorijos esmę. Jis vėl padarys, kad protas taptų švarutėlis, imlus. Bet pirma, kaip mokė senelė, jis privalo padėkoti Kūrėjui, kad davė išminties, kurios jis siekė. Jeigu jis darytų kitaip — melstų Jo išminties — jo smegenys, ko gero, pripažintų, kad jos neturėjo. Visada neprošal padėkoti Kūrėjui už tai, ką jau turi.

Gyvenk taip, tarsi tavo fantazija būtų tiesa, ir taip bus, mokydavo jį senelė. Matyk tai, ko nori, ir gausi.

Lesteris žinojo, kad visi atsakymai — jo galvoje. Raktas — reikiamai juos vaizduotis. Panašiai kaip su tuo nupieštu kubu, kurį jis rodė Kotenei Stoun. Svarbiausia — jo požiūris.

Kai šviesa suplūdo į jo vidų, Lesteris Riplis patyrė taikos pojūtį. Lenktynės, kuriose visuomet lėkdavo jo smegenys, sulėtėjo, paskui visai nutrūko. Kaip jis galėjo kam nors paaiškinti šį potyrį? Jis jautėsi, lyg būtų dalis energijos tinklo, jungiančio viską visatoje ir gal net už jos ribų.

Kai volvo pasuko prie Kotenės viešbučio, ji žiūrėjo pro automobilio langą.

— Iki laidotuvių vos spėsi atsigaivinti, — tarė Džonas. — Tikriausiai esi išsekusi.

— Protiškai, fiziškai, visaip kaip tik įmanoma. Bet už poros valandų, kai viskas bus baigta, grįšiu į viešbutį ir pailsėsiu.

Džonas paėmė Kotenės delną.

— Esi stipri moteris. Patikėk manim: Dievas niekada nepareikalaus iš tavęs daugiau, negu tu pajėgi.

Kotenė atsilošė į Džoną ir padėjo galvą jam ant peties.

— Nežinau, ką be tavęs daryčiau, — tarė.

Kurį laiką jie tylėjo. Paskui Džonas prašneko:

— Galvojau štai apie ką. Čonsis Vajatas, Tomo prosenis, pavogė lentelę iš Vatikano devyniolikto šimtmečio pradžioje. Žinom, kad jo paliktas raštelis — savotiškas raktas mįslės, kur jis paslėpė tą relikviją.

Kotenė pakėlė galvą.

— Tomas pasakojo man apie savo prosenelį ir raštelį, bet mes nieko nesusigaudėm. Mudu ketinom vykti į Jungtinę Karalystę ir rasti tolimų jo giminaičių.

— Panašiai mąsčiau ir aš, — prisipažino Tomas. — Todėl paprašiau Venatori filialo Londone darbuotojų paieškoti jo giminių. Jie rado jo protetę.

— Vadinasi, pas ją ir reikia vykti iškart po...

Diušamas staiga nuspaudė stabdžius, ir Kotenę su Džonu bloškė į priekį. Sucypė volvo padangos, ir automobilis sustojo, bet prieš tai pasigirdo garsus dunkstelėjimas ir kažkoks didelis daiktas atlėkęs variklio gaubtu su trenksmu vožėsi į priekinį stiklą.

— Po velnių, kas ten buvo?! — tarė Kotenė žiūrėdama pro sukruvintą stiklą.

GUNDYMAS

Policininkai rodė vairuotojams apvažiuoti avarijos vietą. Kotenė sėdėjo šalikelėje ant žolės. Ji nusprendė, jog pareigūnai čia taip ilgai todėl, kad būta aukų. Diušamas buvo pastebimai sukrėstas, ir Kotenė krimtosi negalėdama jo paguosti. Vos tik automobilis sustojo, Diušamas iššoko lauk, Džonas su Kotene — jam iš paskos. Vaizdas, kurį jie pamatė, dar ir dabar stovėjo jai prieš akis.

Ant asfalto gulėjo sumaitota, kruvina moteris. Tarsi to būtų maža, vos už poros žingsnių it koks mėsos gumulas tysojo jos kūdikis. Abu buvo negyvi.

Lavonai dabar buvo uždengti geltonu brezentu, ir Kotenė buvo už tai dėkinga. Ji dar kuo puikiausiai atsiminė motinos ir vaikučio veidus. Kotenė spoksojo į savo rankas. Nors nusišluostė jas į sijoną, o paskui dar ir į žolę, ant jų buvo likusios rausvos dėmės. Jos palaidinės priekyje švietė šlapi raudoni lopai, prie kaktos buvo pridžiūvęs kraujo brėžis. Skirtingai negu motina, kūdikis mirė ne iš karto; Kotenė bandė sustabdyti kraujavimą kūdikiui iš galvos, bet vaikelio išgelbėti nepavyko.

Jai reikia nustoti apie tai galvojus. Bet tuo metu Kotenė išgirdo Diušamą vis dar kalbantis su vienu iš pareigūnų.

— Nežinau, iš kur ji atsirado. Aš jos visai nemačiau, — aiškino jis. Tuos pačius žodžius jis kartojo visiems, kas tik netingėjo klausytis.

Kotenė žiūrėjo, kaip Džonas uždeda ranką Diušamui ant peties ir nusiveda į šalikelę prie jos. Kotenė atsistojo.

— Manau, policija turi visa, ko reikia tyrimui, — tarė Džonas.

Diušamo lūpos, skruostai, visas veidas buvo išblyškę.

— Tu nekaltas dėl to, kas įvyko, — tikino Kotenė.

Diušamas papurtė galvą.

— Jei būčiau vairavęs atidžiau, gal... Kaip aš jos nepamačiau... Jei būčiau laiku pasukęs vairą, gal nebūčiau kliudęs...

— Liaukis graužęsis, — patarė Džonas. — Ši avarija — dar viena iš tų savižudybių. Ta moteris iššoko priešais automobilį. Kitaip nepaaiškinsi. Vienas pareigūnas sakė, kad jie rado jos automobilį pastatytą asfaltuotame kelkraštyje netoliese. Rakteliai, rankinė, sauskelnių maišas — viskas buvo palikta jame. Ji nesirengė grįžti. Ji tyčia palindo po mašina.

— Bet kūdikis, Džonai! — priminė Kotenė. — Kam jai reikėjo žudyti ir mažylį?

— Tai jų strategija: kuo šiurpiau, tuo geriau, — paaiškino Džonas. — Ir nemanyki kad jų taikinys buvome ne mes. Jie stengiasi priversti tave nuleisti rankas. Dėl to ir Vajatas sulaukė tokio likimo.

Kotenė susikišo plaukų sruogą už ausies.

— Privalome juos sustabdyti. Reikia rasti paskutinę lentelę.

— Aš negrįšiu, — į savo mobilųjį telefoną pasakė Ričardas.

Maraja metė rankinę ant lovos. Ji jau buvo pasirengusi eiti pas Elį pietų, bet Ričardas kažko ėmė krėsti pokštus.

— Ką čia šneki?! Gal nepasirūpinai Taileriu?

— Mėginau, bet nepavyko. Daugiau negaliu. Ugnis manyje užgeso.

Maraja ėmė vaikštinėti aplink lovą su belaidžiu telefonu rankoje.

— Ričardai, paklausyk manęs. Tu esi pavargęs ir susinervinęs. Tokios būklės nieko spręsti negali. Dabar tu nesugebi blaiviai mąstyti. Sėsk į pirmą lėktuvą ir grįžk namo. Aš pasikalbėsiu su Eliu. Jis sugalvos kokį kitą būdą pašalinti Tailerį.

Ragelyje tvyrojo tyla. Maraja taip sukando apatinę lūpą, kad ištryško kraujas. Jei Ričardas žlugs, jos laukia tas pats, bet ji neleis, kad taip atsitiktų. Ji per toli nuėjo, kad pasuktų atgal.

— Girdi mane? — paklausė Ričardas.

— Taip.

— Myliu tave, Maraja. Palaikyk mane. Būsime drauge — kur nors išvyksime, į kurį tik nori pasaulio kampelį — kad tik toliau nuo Elio. Jei nori, gal turėsime vaikų.

— Ričardai, kas tau pasidarė? Ar pats girdi, ką kalbi? Tu nepanašus į tą žmogų, kuris buvo Naujojoje Meksikoje. Dabar esi tiesiog apgailėtinas.

— Naujojoje Meksikoje paskutinį kartą džiūgavau. Tokia galia manęs nebekeri. Ji man nieko neduoda. Nesuteikia jokio jaudulio. Be to, aš nustojau tikėti...

— Nemalk šūdo! Tu tam gimei. Tie dalykai tavo kraujyje. Mes visi laikysimės išvien ir nugalėsime. Tu negali staiga imti ir nuspręsti, kad nebenori dalyvauti žaidime. Niekas taip nedaro.

— Furmielis — Kotenės Stoun tėvas — padarė.

— Ir pažiūrėk, kas jam nutiko. Jį apėmė tokia neviltis, kad jis nusižudė.

— Maraja, ar atskrisi pas mane?

Ji nieko neatsakė ir išjungė telefoną. Jai liko trisdešimt penkios minutės nuvažiuoti pas Elį Ladingtoną, tad dabar reikėjo persirengti. Su kelnėmis ji atrodė nuostabiai, bet šįvakar ji turi vilkėti suknele.

— Jis susimovė, — pranešė Marajai Elis, sėdintis krikštasuolėje. Ponia Hapsburg sėdėjo jam iš dešinės. Juodu pietavo vieni.

Marajai ėmė svaigti galva. Jeigu Elis kalbėjosi su Ričardu — ji pasmerkta.

— Kalbėjai su Ričardu?

— Jis neatsako į skambučius mobiliuoju telefonu.

Gaunu trumpą atvangą, pamanė ji. Jeigu jai pavyks pakankamai ilgai sukliudyti jiedviem pasišnekėti ir sutramdyti Elio pyktį, galbūt ji dar prikalbins vyrą grįžti namo.

— Gal išsikrovė telefono baterija — kartais taip būna, — balsu spėjo ji.

— Ričardas turi du kroviklius — pritaikytą automobiliui ir paprastą. Tiesiog jis manęs vengia.

Maraja padėjo ant stalo sriubos šaukštą.

— Neabejoju, kad jis netrukus paskambins. Pastaruoju metu jis patiria didžiulį stresą. Leisk man su juo pasikalbėti, Eli. Neremk jo prie sienos. Patikėk Ričardą man — kaip visuomet. Neužmiršk: tai mano pareiga.

— Tavo vyras nėra laimingas.

Maraja susigūžė. Mainais už tai, ką laikė savo prisikėlimu iš mirusiųjų, Maraja turėjo prisiekti Eliui vienintelį dalyką: užtikrinti, kad Ričardas bus lojalus ir nedvejodamas vykdys savo pareigą.

— Dariau viską, ką galėjau. Tiesiog Ričardas labai uždaro būdo.

— Ar pasirūpinai, kad namie jis būtų patenkintas?

— Ką turi galvoje? — paklausė Maraja.

— Ar lovoje viskas gerai?

Maraja pastūmė nuo savęs lėkštės sriubą.

— Gerai. Juk žinai, ką man jaučia Ričardas. Ir jis labai pavyduliauja tau. Pirmas žingsnis. Ir ne be pagrindo. Tu toks galingas ir gražus vyras. Nėra moters, kurios tu netrauktum.

Rūstūs, pikti Elio bruožai suminkštėjo.

— Malonu, kai man pataikauji.

Maraja paglostė jam ranką.

— Nepataikauju, ir tu tai žinai.

Elis gurkštelėjo vyno.

— Tikėkimės, Ričardas netrukus paskambins ir turės priimtiną pasiteisinimą bei gerų naujienų.

Elis pietų paruošė šešis patiekalus. Marajai dingo apetitas, bet negalėjo išsiduoti — Elis būtų pastebėjęs, kad ji susirūpinusi.

— Niekados negalėčiau žavėtis Ričardu, kaip žaviuosi tavimi.

Ji nuleido akis apsimesdama besidrovinti to, ką tuoj prisipažins.

— Jeigu ne Ričardas...

Ji pažvelgė į Elį ir išspaudė iš akių ašaras.

— Aš nepalieku Ričardo tik todėl, kad tu to nori. Bet tu juk žinai, ko iš tikrųjų geidžiu, tiesa?

Elis ištuštino vyno taurę.

— Nieko panašaus anksčiau nesakei.

— Maniau, kad tai nepadoru. Bet aš tūkstantį kartų tai parodžiau prisiliesdama prie tavęs ir leisdama tau paliesti mane. Nejaugi niekada nepastebėjai, kaip į tave reaguoju? Gal tu visai aklas? Net Ričardas tai mato.

Elis prisipylė dar vieną stiklą vyno ir atsilošė ant kėdės. Atrodė, kad jis ją tiria.

Marajai taip susitraukė skrandis, kad jai net suskaudo. Reikia tikėtis, jis jos neperprato. Antras žingsnis. Maraja pakišo ranką po stalu ir uždėjo jam ant šlaunies. Iš pradžių nejudėdama žiūrėjo, kaip jis reaguos. Kai jis niekaip neparodė, kad jam nepatinka, ji švelniai paglostė jam koją.

— Mudu galėtume paimti visa, kas geriausia, iš abiejų pasaulių. Ričardui nebūtina tai žinoti. Aš ir toliau galiu tesėti pažadą tau — tarnauti daugiau negu vienu būdu.

Elis žvelgė į ją nieko nesakydamas. Maraja matė, kad jis apmąsto jos žodžius. Geras ženklas. Jos skrandis šiek tiek atsileido.

— Ar ne todėl pasikvietei mane čia pietų, kai Ričardas išvykęs? Nes nori būti su manim taip pat, kaip aš noriu būti su tavim?

Maraja atitraukė ranką, atsikėlė ir priėjusi atsistojo šalia Elio.

— Baik savo vyną, — tarė ji, paėmė laisvą jo ranką, pakišo sau po suknele ir prispaudė prie tarpkojo. — O nurijęs paskutinį gurkšnelį užlipk laiptais ir paragauk manęs. Tada sukuždėk man į ausį, kas gardžiau — jis ar aš.

Maraja žengtelėjo atgal, atsegė užtrauktuką suknelės užpakalyje atidengdama nugarą ir nuogą krūtį iš to šono, kur sėdėjo Elis. Trečias žingsnis. Jai einant iš kambario, suknelė nukrito ant grindų.

VIOLETA

— Venatori tikriausiai labai turtinga organizacija, jei gali apgyvendinti mus viešbučio Cadogan apartamentuose, — tarė Kotenė Džonui, kai šis įsikūręs atėjo į jos numerį. — Jie čia tikriausiai kainuoja krūvą pinigų.

Tomas ir ji atskrido į Londoną praėjus trims dienoms po Tomo Vajato laidotuvių.

— Kambarys patinka?

Kotenė apsisuko ratu.

— Kas čia galėtų nepatikti? Labai prašmatnu. Bet aš nesuprantu, kam taškyti tiek pinigų dėl manęs. Nenoriu įžeisti tavęs, bet kam juos leisti dėl tavęs, o ne dėl kokio Venatori šulo?

Džonas pažiūrėjo jai tiesiai į akis.

— Taip ir buvo padaryta.

— Ką nori pasakyti? — paklausė Kotenė, bet iškart susizgribo. — Na, gerai — turi pareigas ilgu pavadinimu, kažkoks Sakralinės archeologijos šulas, bet ne Venatori veikėjas.

— Tavo naivumas visuomet buvo vienas iš žavių tavo bruožų, — nusišypsojo jis. — Mano pareigos vadinosi Sakralinės archeologijos popiežiaus komisijos prelatas. Dabar jos veikiau priedanga.

— Priedanga?

Kotenė žengtelėjo atatupsta.

— Iš tavo žodžių galima pamanyti, kad vyksta kažkokia slapta...

— Taip turi būti. Ne paslaptis, kad Venatori egzistuoja, bet niekas neturi žinoti jos hierarchijos — kad piktadariai negalėtų išsirinkti aiškaus taikinio iš viršūnių. Aš atskaitingas tik popiežiui. Neturiu nei rango, nei titulo.

— Ar Tomas tai žinojo?

— Ne. Vietose dirbantys agentai nežino, kokia mano padėtis, nors Tomas galėjo numanyti dėl mano artimų ryšių su Šventuoju Tėvu. Mudu su Tomu dažnai kalbėdavomės, bet jis buvo pavaldus kitam žmogui, šis dar kitam.

— Panašu į CŽV, — atsakė Kotenė. — Vadinasi, kai tave paaukština — manau, šis žodis tinkamas — tampi Venatori galva?

— Taip, toks aiškinimas paprasčiausias. Venatori yra gerai žinoma visoms pasaulio saugos tarnyboms, bet joks pašalietis gerai nesupranta giluminių jos veiklos aspektų. Jie — vien mano ir popiežiaus sritis.

Džonas pamojo ranka į kėdes prie vieno iš daugybės prašmatniuose apartamentuose pristatytų ąžuolinių stalų. Kai abu atsisėdo, jis kalbėjo toliau:

— Mes rasime būdą sustabdyti tas savižudybes, Kotene, ir įminti lentelės mįslę. Vienintelis Venatori tikslas yra įveikti mūsų priešus — tavo priešus.

— Viskas rutuliojasi pernelyg sparčiai. Kyla begalė klausimų. Ar tai, kas vyksta aplinkui, yra Armagedono pradžia? Kam aš turiu sukliudyti? Nelabai suprantu, ko iš manęs tikimasi.

— Geriausia pradėti nuo pradžių. Šiuo atveju — nuo Tomo prosenio Čonsio Vajato.

Džonas išsitraukė iš švarko kišenės popieriaus lapą ir jį išlankstė.

— Mes jau atskridom į Londoną ir šitaip pradėjom paieškas. Kol lėktuve miegojai, sudariau sąrašą. Visų pirma, Venatori išsiaiškino, kad Tomas iš tikro turėjo tolimą giminaitę — Violetą Kračfild. Ji gyvena kaime netoli Londono. Pas ją pirmiausia ir užsuksim.

Antra, sužinojom porą dalykų, susijusių su rašteliu, kurį Čonsis Vajatas paliko, kai pavogė lentelę — ypač su jo užuomina į siūlo vėrimą. Biblijoje, Evangelijoje pagal Matą, sakoma, kad lengviau kupranugaris pralįs pro adatos ausį, negu turtuolis pateks į Dievo karalystę. Dar esama seno pasakojimo, neva Jeruzalėje būta vartų, vadinamų „Adatos ausimi“, nes tam, kad pro juos galėtų praeiti kupranugaris, jis turėjo pasilenkti ir nuo jo turėjo būti nuimti nešuliai. Manoma, tie vartai turėję reikšti, kad pas Dievą gali ateiti tik klūpomis ir be jokios naštos. Deja, nėra jokių archeologinių ar raštiškų įrodymų, kurie patvirtintų, kad tokių vartų būta. Bet jei čia nieko nerasime, gal reikėtų pamąstyti, ar netęsus ieškojimų ta kryptimi.

Kotenė pritariamai linktelėjo įsivaizduodama, kaip skrenda į Šventąją Žemę ieškoti mitinių miesto vartų.

— O štai tau dar kai kas apmąstyti, — tarė Džonas. — Yra toks dalykas, vadinamas siūlo vėrimu į adatą. Jis susijęs su mūsų rega ir stereovaizdu — priežastimi, dėl kurios Dievas mums davė ne vieną akį, o dvi.

Kotenė nusišypsojo.

— Darysime mokslinį eksperimentą, pone Burtininke?

— Atspėjai.

Džonas atsistojo.

— Pirma reikia rasti gabalą siūlo.

— Įsidėjau siuvimo rinkinį. Tiks?

— Puikiai. Paimk siūlų ritę.

Kotenė pasirausė savo lagamine ir ištraukė plastiko dėžutę.

— Šita bus gerai? — rodydama ritelę su juodu siūlu paklausė ji.

— Labai gerai.

Džonas paėmė ritelę, smakru prispaudė prie krūtinės siūlo galą, išvyniojo per ištiestą ranką ir nutraukė.

— Padaryk tą patį, — paduodamas ritelę tarė Kotenei.

Ši smalsiai į jį pažiūrėjo.

— Gerai.

Kotenė pasekė Džono pavyzdžiu.

— Žiūrėk tiesiai prieš save, — paliepė jis. — Kiek siūlų matai?

— Du.

— Bet žinai, kad tėra vienas, ar ne? O dabar užmerk kairę akį. Kiek siūlų dabar?

— Vienas.

— Užmerk dešinę.

— Vis tiek vienas.

— Taip yra todėl, kad turime dvi akis ir abiem matome ne plokščią, o stereovaizdą. Vėl pažiūrėk abiem akimis į kokį nors vieną siūlo tašką.

Kotenė padarė kaip liepta.

— Siūlai sueina į vieną, — tarė ji.

— Tai, ką dabar padarei, vadinama siūlo vėrimu į adatą.

Kotenei šmėstelėjo deja vu — prisiminimas, kaip ji žiūrėjo į Čikagos Starbucks kavinėje Riplio nupieštą kubo kontūrą.

— Džonai, — sušnabždėjo ji grįždama prie kėdės ir sėsdamasi. — Man rodos, imu šį tą suprasti, kas čia darosi. Ar tiki, kad vienu metu galime būti dviejose vietose, kaip tas siūlas — priklausomai nuo to, į kur sutelki mintis, kur nori būti?

Ta mintis atginė prisiminimą.

— Kai buvau Peru, mane išmokė vieno meditacijos būdo. Dar ir dabar bandau jį įvaldyti.

Džonas atsisėdo kitoje stalo pusėje.

— Tave to išmokė šamanas? Tas žmogus, apie kurį man pasakojai?

Kotenė vis dar stengėsi išrikiuoti pakrikas mintis.

— Kai paskutinį kartą įsileidau į vidų tai, ką Jačakas vadino skysta šviesa, jutau, tarsi būčiau dviejose vietose — mačiau save stovinčią dviejuose paplūdimiuose. Ir buvau įsitikinusi, kad iš vieno galiu pereiti į kitą.

Kotenė perbraukė pirštais plaukus.

— Vėliau Čikagoje susitikau su keistu žmogeliu. Jis matė mano darytas lentelės nuotraukas — buvau nunešusi jas į Ilinojaus universitetą. Jis fizikas ir man pasakė, kad užrašas ant lentelės susijęs su kvantų mechanika. Pasak jo, dvejetainiu kodu padarytas įrašas lentelėje sutampa su jo sukurta teorija. Ją jis vadino siūlo teorija ir bandė man išaiškinti, kad kvantų pasaulyje dalelės vienu metu gali egzistuoti keliose vietose. Jis, girdi, įrodęs, kad taip pat yra ir mus supančiame pasaulyje. Lesteris Riplis teigė, kad visos galimybės ir baigtys jau egzistuoja — daugmaž tą pat Peru aiškino man Jačakas. Esmė ta, kad esama daugybės takų ar siūlų. Gyveni ten, į kur sutelki savo mintis. Ar ką nors supranti?

— Be abejo. Tai mes vadiname laisva valia.

Kitą rytą po pusryčių Kotenė su Džonu sėdo į traukinį ir per valandą nuvažiavo iki Hanboro stotelės netoli Oksfordo.

Išlipę iš traukinio jie patraukė į Violetos Kračfild, Tomo Vajato protetės, sodybą. Iki jos buvo penkiolika minučių kelio pėsčiomis.

— Netoliese ilsisi Vinstono Čerčilio palaikai, — tarė Džonas, kai juodu praėjo rodyklę į Bleidono bažnyčią. — Papasakosiu tau įdomų dalykėlį. Kadaise savižudžius laidodavo po vieškeliu, bet prieš tai persmeigdavo kuolu.

— Kaip siaubinga! — dairydamasi per petį tarė Kotenė.

— Paskui devyniolikto amžiaus pradžioje kai kas nusprendė, kad šis paprotys barbariškas. Buvo priimtas įstatymas, leidžiantis savižudžius laidoti bažnyčių kiemuose, bet...

— Visada atsiranda koks „bet“.

— Bet... Juos buvo galima laidoti tik nuo devynių valandų vakaro iki vidurnakčio ir, aišku, be bažnytinių apeigų.

— Tu juk kalbi apie anglikonų bažnyčią, ne katalikų? Savižudžių katalikų kapinėse laidoti negalima, ar ne?

— Tu teisi.

— Žiūrėk! — Kotenė parodė į dviejų aukštų namą kitapus lauko. Prie vartų kabojo užrašas „Kračfildai“. — Tikriausiai čia.

— Tikriausiai, — pritarė Džonas.

Du kaminai kyšojo iš stogo iškriko namo, apsupto sodų, užžėlusių laukinėmis gėlėmis, piktžolėmis ir krūmais. Iš vieno kamino rangėsi dūmai.

— Kažkas yra namie, — balsu pagalvojo Kotenė.

Šaligatvio plokštėmis grįstu taku jie priėjo prie aptrešusių medinių durų. Džonas pabeldė pajuodusiu žalvariniu plaktuku.

— Ei, ar kas nors yra namie? — sušuko jis.

Palaukę kelias minutes jie pabeldė dar kartą. Netrukus durys girgždėdamos atsidarė.

— Laba diena, — tarė Džonas.

Tarpduryje stovėjo trapi senutė, kiek pakumpusi nuo metų naštos. Jos plaukai buvo tokie reti, kad pro juos prasišvietė rausvas kiaušas.

— Ponia Kračfild? — paklausė Kotenė. — Violeta?

Moteris spoksojo į Džoną pro nučiupinėtus dvižidinius lęšius.

— Čia tavo moteris? — paklausė senutė.

— Atleiskit, nesupratau? — tarė Džonas.

Ji pasitraukė į šalį ir lazdelės mostu paragino užeiti.

— Eikit į svetainę, ten šilta, — tarė. — Gal norit, kad susigriebčiau plaučių uždegimą?

Kotenė žvilgtelėjo į Džoną, ir juodu įžengė į seną namą.

— Dabar sėskitės čia ir sušilkite, — moteris pabarbeno lazdele į atgręžtos į židinį sofos atlošą.

Svečiai palaukė, kol senutė įsitaisė ant supamojo krėslo ir tik tada atsisėdo patys.

Svetainė buvo tikrove virtęs senienų pardavėjo sapnas. Kambarys buvo prigrūstas tamsių baldų; dažnas buvo uždengtas pledu. Ant kiekvieno stalo — begalės vazelių, arbatinukų, statulėlių, įrėmintų fotografijų ir lempų. Ant senovinio pianino šono kabojo gobelenas.

— Jūs — Violeta Kračfild? — paklausė Džonas.

Atrodė, kad šie žodžiai apstulbino senutę.

— Žinoma. Kas tau pasidarė, Alistarai?! Gal galvelė suminkštėjo?

Ji pamojo Kotenei.

— Virinimo puodas indaujoje.

— Indaujoje? — nesusigaudė Kotenė.

— Paimk virinimo puodą ir užkaisk virš krosnies. Šiandien turėsi išskalbti tik patalynę. Kibk į darbą.

Kotenė dirstelėjo į Džoną.

— Ponia Kračfild, aš ne Alistaras. Mano pavardė Džonas Taileris, o ji — Kotenė Stoun.

Kurį laiką Violeta užsimerkusi suposi. Paskui pažiūrėjo į Kotenę ir suniurnėjo:

— Kotenė. Hmmm. Argi toks vardas tinka gražiai merginai?

— Mes norime užduoti porą klausimų, — tarė Džonas.

— Turit atnešt daugiau malkų, — pareiškė Violeta. — Sudekit jas čia.

Ji lazdele lyg ginklu parodė į židinį.

— Be to, apleidai sodą.

Senutė kurį laiką tylėjo, paskui, tartum pirmą kartą juos matydama, paklausė:

— Kokia, sakei, tavo pavardė?

— Džonas Taileris.

Violeta vėl ėmė suptis.

— Malonėk įmesti dar vieną pliauską, kad man nereikėtų, Džonai Taileri. Seni mano kaulai greitai šąla.

— Mielai.

Džonas priėjo prie akmeninio židinio. Atrodė, kad jis vienintelis šilumos šaltinis name. Židinio žnyplėmis jis pakėlė ąžuolinę pliauską.

Staiga Džonas nustėro. Jis iš lėto įkišo pliauską į ugnį neatitraukdamas akių nuo išlietos iš ketaus užpakalinės židinio sienelės, saugančios plytas ir atspindinčios karštį į kambarį.

Pačiame sienelės viduryje buvo Venatori ženklas.

SĄRAŠAS

Kažkas trumpai pabeldė į namo duris, paskui Kotenė su Džonu išgirdo brakštelint spyną ir tuoj skausmingai sudejavo atidaromos durys.

— Labas, ponia Kračfild. Čia aš, Dorotė. Ką tik atsirakinau duris ir įėjau.

Į svetainę įėjo pusamžė moteris. Ji pasidėjo ant grindų didelį krepšį, tada nusivyniojo nuo kaklo šaliką.

— Turime svečių? — žiūrėdama į Kotenę ir Džoną paklausė ji.

Violeta Kračfild pažvelgė į du lankytojus. Iš jos sumišusios išraiškos Kotenė suprato, kad senutė neprisimena su jais kalbėjusis.

— Labas, — tarė Kotenė ir atsistojusi prisistatė. Džonas pasekė jos pavyzdžiu.

— Malonu susipažinti, — atsakė Dorotė. — Aš — ponios Kračfild namų šeimininkė. Prieš mane ja dirbo mano motina.

Ji nukreipė savo dėmesį į senutę ir garsiai tarė:

— Na, kaip laikomės šiandien, ponia Kračfild?

— Šąlu. Oras labai drėgnas, — atsakė Violeta. — Gal užmestum dar vieną pliauską, brangute?

Dorotė žvilgtelėjo į ugnį.

— Kiek vėliau. Reikia, kad liepsna sudegtų ir liktų karštų anglių. Tada jums bus šilta.

Ji čiupo pledą nuo artimiausios kėdės ir užklojo juo Violetai kojas.

— Jūs — ponios Kračfild draugai? — tada paklausė.

— Atleiskite, — atsakė Kotenė. — Mums derėjo paaiškinti. Aš esu reporterė. Mes rengiame reportažą apie britų gydytojus ir mediciną devyniolikto amžiaus pradžioje. Vienas ponios Kračfild giminaitis buvo Londono gydytojas Čonsis Vajatas. Mes tikimės rasti ko nors, kas papasakotų apie daktarą Vajatą: senų užrašų, dienoraščių, nuotraukų — to, kas leistų mums sužinoti, kaip tuo laikotarpiu gyveno ir dirbo gydytojai, su kokiomis kliūtimis susidurdavo.

— Tikrai? — tarė Dorotė. — Mūsų ponios Kračfild mergautinė pavardė — Vajat. Ji ištekėjo už Nevilio Kračfildo.

— Ji gyvena viena? — paklausė Kotenė.

Dorotė pasisuko nugara į Violetą, kad ši neišgirstų.

— Taip, nuo tada, kai prieš trisdešimt trejus metus žuvo ponas Kračfildas. Vaikų jie nesusilaukė, tad neturi kas ją prižiūrėtų. Brolius ir seseris ji taip pat pergyveno. Dažniausiai ji mažai ką prisimena. Bet kaip devyniasdešimt ketverių ji dar gerai laikosi.

Violeta pasisupo krėslu į priekį.

— Kas tie tavo draugai, Dorote? Nebūk nemandagi. Turi juos pristatyti.

— Matot, ką norėjau pasakyti? — Dorotė suraukė kaktą, paskui atsigręžė į Violetą. — Jie atėjo pas jus kai ko paklausti apie jūsų giminaitį, tokį daktarą Čonsį Vajatą. Ar šis vardas jums žinomas?

Violetos veidą nušvietė plati šypsena — tarsi prisiminimai būtų pralaužę užtvanką.

— Kažkur turiu jo ferotipiją15. Turbūt pastogėje. Šie namai buvo jo, kai išėjo į pensiją.

Violeta nusijuokė.

— Aišku, tada dar nebuvau gimusi. Jis čia mirė.

— Ko gero, ji neklysta, — tyliai tarė Dorotė. — Kartais ji stebėtinai aiškiai prisimena praeitį. Ir gerai žinau, kad šis namas priklausė daugybei jų šeimos kartų.

— Manot, ji turi tą ferotipiją ar dar kokių daktaro Vajato daiktų? — paklausė Džonas.

— Pastogėje senų daiktų apstu. Ji niekam neleidžia jos iškuopti. Girdi, tuomet jos artimieji būtų nušluoti lyg dulkės nuo lentynos.

— Švist, — matyt, nugirdusi tarė Violeta. — Jie tiesiog pranyktų, lyg niekados nė nebūtų gyvenę.

Dulkinoje pastogėje lakstė skersvėjai. Kotenė nusičiaudėjo ir pasistatė apykaklę. Iš židinio sklindanti šiluma čia neprasiskverbė.

— Jei būčiau vaiduoklių medžiotoja, pradėčiau ieškoti čia, — pajuokavo ji.

— Čia išties apima jausmas, lyg knibždėtų vaiduoklių, — patvirtino Dorotė. — Kažin ar sutikčiau pastogę kuopti, net jei ponia Kračfild paprašytų.

Dorotė susidėjo rankas ant klubų.

— Gaila, kad apšvietimas čia toks prastas. Jūs apsidairykit, o aš eisiu į virtuvę virti poniai Kračfild pietų. Ar galiu tikėtis, kad prisidėsite?

— Ačiū, bet mes turim labai mažai laiko, — atsakė Kotenė.

— Ar matei užpakalinę židinio sienelę? — išėjus namų šeimininkei paklausė Džonas. — Joje Venatori ženklas. Galiu kirsti lažybų, jis priklausė Čonsiui Vajatui.

— Turėsiu įdėmiau į jį pasižiūrėti prieš mums išeinant.

— Tu tik apsidairyk, — tarė Džonas žvilgsniu aprėpdamas viską, kas sukrauta pastogėje. — Turbūt čia sukrauta ne vienos kartos daiktų — jų tiek daug.

— Daugiau, negu turime laiko apžiūrėti.

Kitą valandą jie rausėsi skryniose, dokumentų spintose, rašomuosiuose staluose ir lentynose. Nemažai daiktų buvo susiję su Vajatais, bet ne su Čonsiu. Galop Kotenė atidarė apdulkėjusią medžio ir odos skrynią. Pačiame viršuje gulėjo buhalterinė knyga su Čonsio Vajato pavarde ant viršelio.

— Eureka, — vartydama radinio lapus tarė Kotenė. — Čia Čonsio pacientų ir vizitų užrašai.

Įdėmiau paskaitė atsiverstą puslapį.

— Kažkoks ligonis gydomas nuo kataro. Ar numanai, kas tai?

— Ne, — atsakė Džonas. Nutraukęs paieškas jis priėjo prie jos. — Pažiūrėkime, ko dar yra skrynioje.

Jis ištraukė medinę muzikos dėžutę su žalvario rankena, besibaigiančia porceliano bumbulu. Bandė pagroti, bet rankena buvo prišalusi.

Kotenė rado porą žvakidžių ir kvadratinį sidabrinį padėklą — kokių dvylikos centimetrų kraštinėmis, su bumbuliukais apačioje ir lenkta sidabrine rankena.

— Kas čia? — iškėlusi dirbinį paklausė ji. Padėkliuko viduryje labai reljefiškai buvo užrašyti inicialai ČHV.

— Manau, kad čia vizitinių kortelių laikiklis, — atsakė Džonas. — Atėję lankytojai palikdavo kortelę svetainėje, šitokiame stovelyje. Įdomu, koks buvo Čonsio antras vardas?

Jis išvalė kiek vietos ant grindų, viską išėmė iš skrynios ir išdėliojo taip, kad juodu matytų kiekvieną daiktą.

— Kažin kuo svarbus buvo šis laikraščio straipsnis? — paklausė Kotenė imdama pageltusį lapą. Ji ėmė skaityti sėdėdama ant išklerusios kėdės su atlošu iš verpsto pavidalo lazdelių, prisimerkusi, kad įžiūrėtų blausioje šviesoje, sklindančioje iš nuogos lemputės palubėje. — Paklausyk, Džonai. Čia rašoma, kad sklinda gandai, esą du geriausi Londono gydytojai karštligiškai bando rasti astmos gydymo būdą. Bet manoma, kad šie du gerbiami ponai ėmėsi dar įspūdingesnės užduoties.

— Kokios? — paklausė Džonas.

— Čia minimas interviu su daktaru Erazmu Vilsonu, kitu masonu, iš kurio aiškėja, kad jie kartu dirba kažkokį darbą, kuriuo didžiuosis visi londoniečiai — jie netrukus apie jį paskelbsią.

Džonas išsitraukė iš kišenės užrašų knygutę.

— Erazmas Vilsonas, — užsirašydamas pavardę balsu tarė. — Gerai, ką dar turime?

— Atrodo, vien seną šlamštą, — atsakė Kotenė, — išskyrus iškarpų albumą, dėžutę su paveiksliukais ir galbūt štai šitą.

Ji pakėlė padūlėjusio popieriaus lapą. Jo viršuje plačiu braižu buvo užrašytas pavadinimas: GALUTINIS TURINYS. Po juo buvo surašytas sąrašas, prasidedantis keturiais Biblijos egzemplioriais, su žodžiais „angliškai“, „prancūziškai“, „lotyniškai“ ir „itališkai“ šalia. Į sąrašą dar buvo įtrauktas Džozefo Vitikerio 1878 metų almanachas; karalienės Viktorijos paveikslas ir iš žurnalo Punch iškirpta karikatūra, vaizduojanti humoristinėmis dovanomis apsikeičiančius karalienę ir ministrą pirmininką Bendžaminą Dizraelį; slankioji svorių ir matų skalė; traukinių grafikas; keturios rankų darbo pypkės, dvi iš erikos šaknies ir dvi iš banginio kaulo; Londono žinynas; gatvių žemėlapis; ir vienas Daily Telegraph numeris.

— Po galais — kas čia per sąrašas? — glumo Džonas. — Ar kas nors ateina į galvą?

— Ne, bet apačioje yra prirašyta pastaba.

Džonas rankos mostu paragino perskaityti balsu.

— „Šią paslaptį saugo Dievo žodis.“

SAVIŽUDYBĖ

— Tedai, greičiau ateik!

Tedas Kaselmanas pakėlė akis nuo rašomojo stalo į moterį, stovinčią jo kabineto tarpduryje. Apsirikti negalėjai: jos veidas buvo iškreiptas siaubo.

— Kas nutiko? — paklausė jis.

— Vyrų tualete ką tik nusišovė vienas mūsų technikas, — atsakė ji.

— Tu rimtai?

Tedas greitai apėjo stalą ir nusekė paskui ją. Jie tekini pasileido Palydovinio žinių tinklo vaizdo montažo skyriaus koridoriumi.

Tualeto tarpdurį buvo užstojęs uniformuotas PŽT apsaugininkas. Pamatęs naujienų direkcijos vadovą, tarė:

— Prašom užeiti, pone Kaselmanai.

Tedas pro apsaugininką įėjo į tualetą. Tolimajame kampe ant grindų buvo susmukęs jaunas vyras, gyvybės ženklų nerodančioje rankoje laikantis automatinį pistoletą. Plytelių siena už jo buvo aptaškyta raudonai.

Tedas pribėgo prie jaunuolio ir pabandė kakle užčiuopti pulsą. Galvoje žiojėjo didžiulė žaizda, tad Tedas nenustebo, kai pirštai nieko nepajuto.

— Policija iškviesta? — paklausė jis apsaugininko.

— Taip, pone. Jau važiuoja.

Tedas pasitraukė atatupstas, atsirėmė į praustuvę ir papurtė galvą.

— Kas čia darosi?! — sušnabždėjo panosėje.

Tą rytą artimiausias kaimynas mirė — matyt, išgėręs per didelę dozę gydytojo išrašytų vaistų. Pakeliui į geležinkelio stotį matė dvi šiurpias avarijas, į abi pateko po vieną automobilį. Pirmas kaktomuša trenkėsi į apšvietimo stulpą, antras — į medį. Vienoje ir kitoje žuvo po kelis žmones. Geležinkelio stotyje moteris puolė ant bėgių priešais atvažiuojantį traukinį ir iškart žuvo. Važiuojant metro į Manheteną už dviejų vagonų nuo jo įvyko savižudybė. Ir štai ši savižudybė — PŽT darbuotojo.

Tedas išėjo iš tualeto į koridorių. Aplink susispietė gera dešimtis žmonių. Kai kurie verkė. Visi atrodė pamišę iš sielvarto. Jis turės tuoj pat iškviesti psichologą jiems padėti.

— Prašau visų grįžti į darbo vietas. Įvyko tragiškas atsitikimas, bet nė vienas mūsų nieko negalime padaryti. Stenkimės kuo geriau daryti tai, ką turime.

— Pranešama, kad savižudybių užfiksuota visame mieste, — tarė jaunas darbuotojas:

— Taip, tuos pranešimus girdėjau, — atsakė Tedas Kaselmanas. — Nežinau, kiek jie pagrįsti, bet dabar man bent aišku, ką mačiau šįryt važiuodamas į darbą. Sek tuos pranešimus ir parenk man medžiagos vidurdienio naujienoms. O kol kas visi drauge stenkimės ištverti šią nelaimę.

Tedas pasuko į savo kabinetą. Eidamas pro stiklines kabinas girdėjo darbuotojus nerimastingai kuždantis ir sielvartingai raudant. Kas čia per velniava? Nejaugi visas pasaulis kraustosi iš proto? Jis pasitrynė krūtinės vidurį, nes juto spaudžiant iš vidaus.

Tedas atsidarė stalčių ir pasiėmė aspirino buteliuką. Įsimetęs tabletę į burną užgėrė šalta kava iš plastiko puodelio su netoliese įsikūrusios spurginės ženklu. Jis gerdavo po tabletę aspirino per dieną ir dar cholesterolio kiekį mažinančius vaistus. Gydytojas jam patarė išgerti antrą aspirino tabletę, vos tik pajus maudžiant krūtinėje.

Koridoriuje priešais jo kabinetą kilo kažkoks sambrūzdis. Tedas pamatė PŽT apsaugininkus, vedančius policininkus ir greitosios medicinos pagalbos darbuotojus į savižudybės vietą. Kilo mintis stotis ir eiti iš paskos, bet žinojo niekuo negalįs padėti negyvam technikui. Be to, žinojo turįs vengti nereikalingų stresų, kai krūtinę šitaip spaudžia.

Į kabinetą įėjo padėjėja, žurnalistiką Niujorko universitete baigusi praktikantė.

— Pone Kaselmanai, vienas prodiuseris sakė, kad jums bus įdomu pamatyti.

Ji padėjo jam ant stalo laikraštį, išėjo ir uždarė duris.

Tedas pažiūrėjo į pirmą National Courier puslapį. Iš jo į jį žvelgė Kotenė Stoun, apsikabinusi Džoną Tailerį. „Kotenė Stoun, iš bėdų neišbrendanti reporterė, gauna tikėjimo pamoką iš arkivyskupo Džono Tailerio“, skelbė užrašas po nuotrauka. Kitoje nuotraukoje žemiau tame pačiame puslapyje Kotenė sėdėjo šalikelėje užsidengusi veidą delnais, o Džonas ją guodė. Po šia nuotrauka buvo parašyta: „Lėkdami kartu į savo viešbutį, Stoun su Taileriu pateko į avariją“.

Tedas paėmė laikraštį ir perbėgo straipsnį akimis.

— Na ir šūdas! — tarė balsu. — Kotenė įsius pamačiusi.

Dėdamas laikraštį ant stalo ir keldamas ragelį skambinti Kotenei, Tedas pamatė, kad pro jo kabinetą praeina daugiau policininkų. Po kelių sekundžių jis buvo sujungtas tarptautinio ryšio kanalais ir išgirdo jos balsą.

— Sveika, mergyte, — tarė Tedas. — Labai nemalonu pranešti tau blogą naujieną, bet...

EISMO ĮVYKIS

— Atleisk, kad visą kelią atgal miegojau, — tarė Kotenė, kai ji su Džonu išlipo iš metro Voreno gatvės stotyje — po paskutinio kelionės iš Hanboro etapo. — Tiesiog nebegalėjau nė minutės išbūti atsimerkusi.

— Tam ir yra draugo petys, — atsakė Džonas.

— Negaliu patikėti, kad Dorotė leido pasiskolinti iškarpų albumą ir visa kitą. Galėsime įdėmiau apžiūrėti grįžę į viešbutį. Tik gaila, galva neišneša, kam Čonsiui prireikė to sąrašo.

Džonas bandė sustabdyti taksi, bet kai mašina nestojo, juodu ėjo toliau viešbučio link.

Suskambo Kotenės mobilusis. Ji išsitraukė jį iš rankinės ir ekranėlyje pažiūrėjo, kas skambina.

— Tedas, — tarė ji.

Kotenė atidarė aparatėlį, o Džonas tuo metu nulipo nuo šaligatvio bandydamas stabdyti kitą taksi.

Tą akimirką už pusės kvartalo juoda BMW pajudėjo nuo šaligatvio kitapus gatvės ir dideliu greičiu atlėkė jų link.

— Sveika, mergyte, — tarė Tedas. — Labai nemalonu pranešti tau blogą naujieną, bet...

Besiartinanti BMW staiga pasuko, kirto dvi eismo juostas ir atlėkė tiesiai į Džoną.

Šis šoko atgal, bet pavėlavo.

Smūgis švystelėjo Džoną į orą ir bloškė prie Kotenės. Ji išgirdo šleikštulį keliantį dunktelėjimą ir dideliu greičiu nuvažiuojančios tolyn mašinos riaumojimą.

— Džonai! — suriko Kotenė jam pargriuvus ant šaligatvio. Ji puolė ant kelių. Jis tysojo kniūbsčias, užmerktomis akimis. Ji bemat nuspaudė pokalbio pabaigos mygtuką ir surinko 999 — policijos ir greitosios pagalbos numerį.

— Nežinau, — atsakė ji paklausta, kur jie. — Padėkit mums, — tarė ji įbrukdama mobilųjį vyrui, palinkusiam virš Džono. — Būkite geras, pasakykit, kur mes esam.

Nepažįstamasis paėmė telefoną ir nurodė operatorei adresą.

Džonas nejudėjo.

Kotenė išsitiesė ant šaligatvio šalia jo ir skruostu palietė betoną, kad matytų jo veidą. Juos apspito būrys žmonių. Jie kalbėjo prislopintais balsais, bet Kotenę pasiekė jų pokalbio nuotrupos.

— Jis negyvas? — paklausė kažkas.

— Žiūrėk, mamyte, — kraujas! — suskambo vaiko balselis.

Kotenė bandė kūnu užstoti Džoną nuo žioplių balsų, lyg kokiu kiautu atitverti juodu nuo viso pasaulio. Ji įdėmiai žiūrėjo Džonui į veidą, savo valios jėga stengdamasi priversti jį atsimerkti, kad ji vėl pamatytų akis, mėlynesnių už kurias nėra pasaulyje.

— Džonai, — šnabždėjo ji uždedama delną jam ant pakaušio, tarsi taip galėtų jį paguosti. — Grįžk pas mane!

Tedas išgirdo Kotenę sušunkant Džono vardą, bet tada ryšys staiga nutrūko. Jis sėdėjo priblokštas, spoksodamas į ragelį, tarsi pirmą kartą gyvenime matytų telefoną. Tedas buvo benuspaudžiąs mygtuką, kad telefonas dar kartą surinktų tą patį numerį, bet tuo metu atsidarė durys.

— Farai nori su jumis pasikalbėti, — tarė jaunoji praktikantė.

— Tuoj ateisiu, — dėdamas ragelį atsakė jis.

Staiga Tedas pasijuto sudirgęs, prislėgtas. Jis pasimasažavo sprandą, pasukiojo galvą. Ėmė graužti rėmuo. Galva svaigo tarsi prieš nualpstant. Po velnių — kokiai temperatūrai nustatytas termostatas?! — pamanė jis, nes krėtė drebulys. Tedas atsilošė ir užsimerkė. Už poros minučių tas blogumas praeis. Jis tiek šiek tiek pailsės, tada vėl gerai jausis. Tada pajuto, kad krūtinę suspaudžia smarkiau.

Po kelių minučių Tedas atsimerkė. Atsistojo, priėjo prie dviejų langų į koridorių, pasuko ilgus plastiko strypelius ir uždarė žaliuzes. Grįžo prie rašomojo stalo, atsisėdo ir atidarė apatinį stalčių. Ištraukė įkištą tarp aplankų pistoletą ir pasidėjo ant kelių.

NAKTIES SVEČIAS

— Šiandien Vatikanas paskelbė stulbinantį pranešimą: Katalikų bažnyčia mananti, kad visą pasaulį apėmusią savižudybių bangą sukėlė žmones apsėdusios šėtoniškos jėgos, — kalbėjo PŽT žinių vedėja.

Jai už nugaros pasirodė vaizdas: popiežius prieš daugybę mikrofonų skaitantis pranešimą. Kambarys buvo sausakimšas žurnalistų, aukštus postus užimančių dvasininkų ir įvairių užsienio šalių vyriausybių atstovų.

— Popiežius paragino visus katalikų kunigus pradėti senovines šėtono išvarymo apeigas visiems, spėjamai apsėstiems piktųjų dvasių ir linkusiems žudytis. Panikai apimant vis daugiau bendruomenių ir miestų visose Jungtinėse Valstijose, Europoje ir kitose pasaulio dalyse, tūkstančiai plūsta į bažnyčias, šventyklas, mečetes ir kitus maldos namus vildamiesi rasti atsakymą į klausimą, kodėl vyksta šis nesuvokiamas savižudybių protrūkis.

Popiežius susmuko ant kėdės šalia savo lovos. Sąmyšis, kilęs pranešus naujieną, pagaliau aprimo. Šventasis Tėvas buvo vienas; jis negalėjo mesti iš galvos minčių apie beprotystę, besiskverbiančią į kiekvieną jį supančio pasaulio kertelę.

Jautėsi senas ir silpnas. Pirmą kartą per popiežiavimą jam dingtelėjo, ar įstengs toliau eiti savo pareigas. Jų našta taip sunkiai slėgė pečius... ir protą. Viskas aplinkui byrėjo į šipulius. Bjaurastis, slenkanti virš pasaulio, darėsi nepakenčiama. Ką jam daryti?

— Galva neišneša, ar ne?

Popiežius pakėlė akis, kad pamatytų, kas ištarė šiuos žodžius.

Ant sofos kitoje miegamojo pusėje sėdėjo Senis, vos matomas šešėlyje.

— Ko tau reikia? — paklausė popiežius.

— Viskas krypsta į blogąją pusę. Ko gero, dabar būtų tinkamas metas iš naujo apgalvoti mano pasiūlymą ir padaryti tai, ko prašiau. Šiaip ar taip, pirmiausiai turėtum rūpintis savimi.

— Tu nelaimėjai.

— Taip, bet man visai nedaug tetrūksta.

— Galų gale būsite įveikti. Mes jus išvysime. Visame pasaulyje turiu per keturis šimtus tūkstančių kunigų. Įsakiau jiems tučtuojau pradėti egzorcizmo apeigas.

Senis nusijuokė.

— Tuščiai gaišti laiką. Mano karių — milijoną kartų daugiau. O kas atliks apeigas budistams, musulmonams, induistams ir judėjams? Šią akimirką jie irgi žudosi. Mielas senas drauge, ne viskas tavo ir tavo bažnyčios rankose. Mano kariai vienu metu gali pasiekti tūkstančius visų tikėjimų ir sektų sielų — ne taip kaip tavo niekinga kunigų armija.

Popiežius prisimerkė. Jo širdis virė neapykanta — šio jausmo jis kaip gyvas nebuvo patyręs.

— Bet mes vis dar turim prieš jus vieną ginklą.

Jis sužaibavo akimis į Senį.

— Kotenę Stoun.

ŠOKOLADO SKONIO GĖRIMAS

Lesteris Riplis atsimerkė ir pažvelgė į miegamojo lubas. Visas lubas jis buvo išklijavęs tamsoje šviečiančiomis žvaigždėmis ir planetomis, tad sutemus jos visuomet darydavo įspūdį, tarsi jis sklęstų saulės sistema. Spoksodamas į švelnius kremo spalvos dangaus kūnus jis suvokė, kad iš visų ligšiolinių bandymų susilieti su visatą apimančiu energijos tinklu šis, paskutinis, sukėlė jam didžiausią pasitenkinimą ir įkvėpimą.

Lesteris neretai įsivaizduodavo daugybę siūlų, vedančių į skirtingus takus. Kartais jis tyčia pasirinkdavo skirtingus takus vien tam, kad pajustų dėl to atsirandantį energijos antplūdį. Tačiau šįvakar ta energija kone svaigino. Jaudulys tekėte tekėjo juo, kai suvokė, kad nėra vienintelis žmogus pasaulyje, žinantis kvantų suvėrimo siūlu paslaptį. Kažkas anksčiau už jį tai suprato ir prieš tūkstančius metų užrašė Kotenės Stoun nuotraukose užfiksuotos relikvijos paviršiuje.

Bet ko jis nemato dėl fotoaparato blykstės atšvaito? Ką ta žurnalistė žūtbūt trokšta sužinoti? Ir ką tai turi bendra su sumanymu užkirsti kelią Armagedonui?

Staiga Lesteriui šovė į galvą mintis. Visus tris kartus buvo fotografuota šiek tiek kitokiu kampu. Kiekvienoje nuotraukoje buvo matyti nedidelė dalis blykstės nubalinto užrašo, bet sudėjęs visas tris visos žinios negalėjai perskaityti. Galbūt elektroniškai paryškinęs ženklus jis įstengs perskaityti tiek, kad ras Kotenei Stoun reikalingą atsakymą.

Lesteris atsistojo ir nuėjo į virtuvę. Uždegė šviesą ir atidarė šaldytuvą. Pasičiupęs skardinę Yoo-hoo, smarkiai pakratė ir atkimšo. Keliais dideliais gurkšniais išgėręs šokolado skonio gėrimą, priėjo prie kortų stalelio ir dar kartą pažiūrėjo į tris nuotraukas. Laikas nedideliam stebuklui, pamanė jis.

Paėmęs nuotraukas jis nuėjo prie savo kompiuterio, stovinčio ant rašomojo stalo šalia televizoriaus. Prie kompiuterio buvo padėtas skaitytuvas — juo Lesteris kartais nukopijuodavo mėgstamų komiksų viršelius. Lesteris įjungė kompiuterį į tinklą ir laukdamas, kol pasikraus, išsišnypštė nosį į popierinę nosinaitę. Kai kompiuteris pasikrovė, paleido Adobe PhotoShop programą. Įdėjęs pirmą nuotrauką į skaitytuvą liepė programai vaizdą nuskaityti ir perkelti į standųjį diską. Paskui pakartojo tas pačias operacijas su antra ir trečia nuotrauka.

Lesteris prisitraukė kėdę arčiau ekrano ir ėmė tyrinėti skaitmeninį pirmos nuotraukos variantą. Jis tris kartus spustelėjo nuorodą didinti. Vienas, du, trys. Pritraukęs blykstės nubalintą lentelės plotą, pabandė įžiūrėti kipą. Deja.

Tada jis spragtelėjo vaizdo meniu ir pasinaudojo būsenos komanda, kad nuskaitytą spalvotą vaizdą pakeistų pilkais tonais. Staiga blykstės nubalintame lopinėlyje pasirodė ligi tol nematyto kipo gabaliukas. Pirma linijos dalis buvo ne lygtis, o tekstas — tuo Lesteris nė kiek neabejojo. Tai, ką įstengė perskaityti, jis užrašė geltoname bloknote ir spragtelėjo lygio reguliavimą. Pakoregavus šviesių bei tamsių tonų, paskui ir pustonių kreives, jam pavyko išgauti dar keletą dvejetainio kodo gabalėlių. Užrašęs tai, kas pasidarė matoma, jis spragtelėjo antrą skaitmeninį vaizdą ir pritraukė žvilgantį plotą.

Šioje nuotraukoje lentelė buvo matoma kiek kitu kampu. Net nieko nedarydamas jis pamatė dalį linijų, kurios pirmoje nuotraukoje buvo neaiškios. Atlikęs tas pačias pavertimo į pilką vaizdą ir lygių korekcijos operacijas jis sugebėjo dar kai ką iššifruoti.

Lesteris vėl išsišnypštė nosį prieš pradėdamas dirbti su trečia nuotrauka. Ši apėmė didžiausią koduoto užrašo dalį. Dar kartą atlikęs ryškinimo operacijas jis sugebėjo įžiūrėti kiek daugiau pranešimo. Jis užsirašė ką iššifravo, tada paėmė geltoną bloknotą su nuotraukomis ir grįžo prie kortų stalelio. Numetęs nuotraukas ant jo, atsisėdo ir ėmė analizuoti savo užrašus. Kadangi buvo įpratęs mąstyti fizikos ir kvantų mechanikos teorijų kategorijomis, jam sunkiai sekėsi suprasti užšifruotą paprastą kalbą.

Sukeitus vietomis užrašų nuotrupas išaiškėjo lentelės žinia.

Lesteris Riplis sukikeno didžiuodamasis, kad sugebėjo išspręsti galvosūkį. Jis juk ir yra galvosūkių sprendėjas. Jis atsistojo, priėjo prie šaldytuvo ir pasiėmė paskutinę skardinę Yoo-hoo.

Pakėlė ją tarsi sakydamas tostą.

— Vadinasi, norite užkirsti kelią Armagedonui? — tarė jis balsu. — Ką gi, panele Stoun, jūsų laukia didžiulis netikėtumas.

GENAI

Sėdėdamas ant senoviškos kėdės plačia atkalte Elis Ladingtonas surinko numerį belaidžiame telefone. Atsiliepė Tempest Star.

— Manau, mums reikia keisti žaidimo planą, — gurkšnodamas konjaką Remy Martin Louis XIII tarė jis.

— Kam? Galit man dėkoti, kad Stoun pirmame puslapyje kariasi ant kaklo kunigui. Laikraštis guli prie kiekvienos prekybos centrų kasos. Žinot, kiek žmonių jį skaito? Net jeigu jo neperka, stovėdami eilėje perskaito užrašą po nuotrauka. Abiejų — Stoun ir Tailerio — dainelė sudainuota.

— Vienas jų išvestas iš rikiuotės.

Maraja įėjo į kambarį apsivilkusi Elio chalatą. Ji atsisėdo jam prie kojų ir atsirėmė nugara į blauzdas.

Elis įjungė telefono garsiakalbį, padėjo aparatą ant stalo šalia savęs ir praskėtė kelius, kad ji galėtų atsilošti, o jis kedenti jai plaukus.

— Kaip suprasti? — paklausė Star.

— Atrodo, arkivyskupą Tailerį Londone partrenkė mašina ir vairuotojas pabėgo iš įvykio vietos.

— Kokia nelaimė!

— Ko gero, jis sulauks šiek tiek užuojautos. Dabar manau, kad tai tik į gera. Žinau, Kotenei Stoun nedaug trūksta, kol ras lentelę. Mes jai kliudėme, ėmėmės įmantrių priemonių ją sukompromituoti — tavo reportažas buvo tikrai genialus — bet galų gale turime susitaikyti su faktu, kad relikviją ji ras. Mes padarėme bemaž viską, kad tai atitolintume. Jei akylai ją seksime, galbūt mums pavyks lentelę iš jos pavogti, kaip pavogėme kitas. Bet imu galvoti, ar mums nereikėtų keisti taktikos. Šįsyk turime būti šalia, kai ji ras lentelę. Tiesą sakant, mes turime leisti Stoun rasti relikviją.

Maraja grakščiai išrietė kaklą ir padėjo galvą Eliui tarp kojų.

— Eikš, — sukuždėjo ji apsisukdama ir atsiklaupdama. — Aš pridegiojau žvakių aplink visą vonią.

Ji paėmė jį už rankos ir patraukė prie savęs.

Elis nesileido traukiamas. Maraja atsiduso. Ji įkišo ranką į chalatą ir erzindama paglostė sau krūtį. Kita ranka ji glostinėjo sau pilvą, o paskui nuleido ją žemiau, į tarpkojį.

Elis kalbėdamas su Star žiūrėjo į Marają, ir jo balsas ėmė trūkčioti.

— Mes turime duoti Stoun veiksmų laisvę — panašiai kaip arkliui. Turime pririšti ją pakankamai ilgu pavadžiu, kad galėtų užkopti į uolos viršūnę, o tada ją nustumti. Ir turime užtikrinti, kad tai įvyktų viso pasaulio akivaizdoje. Tada pirštu prikišamai parodysime jai, kokios kruvinos jos rankos. Visi pamatys jos nesėkmę, o tada mums teliks pasiimti jų sielas.

Maraja atsistojo. Chalatas prasiskyrė, bet ji nė nemanė jo susijuosti.

— Turėsiu pradėti be tavęs, — pasilenkusi sukuždėjo ji Eliui į ausį ir išėjo iš kambario.

— Klausyk, Tempest, atsirado vienas reikalas, kuriuo turiu pasirūpinti. Paskambinsiu tau vėliau.

— Tikiuosi, nes nelabai suprantu, ko iš manęs norit.

Elis padėjo ragelį ir nusišypsojo sau pačiam. Maraja Hapsburg mano, kad minko jį kaip vašką. Ji nesupranta, kad suktas jos planas jam tik į naudą. Ji mano galinti kūdikiu parsivilioti Ričardą namo. Ričardas pamanys, kad negimęs vaikelis jo. Maraja nežino dar vieno dalyko. Jos vyras pabrukęs uodegą jau parėjo pas Elį. Kaip visada. Ir Elis davė Ričardui dar vieną užduotį — paskutinę — o tada su Rumdžaliu bus baigta. Mat Elis jau pradėjo stumti Ričardą iš jo pareigų savo armijoje, kad atlaisvintų jas žmogui, gerokai stipresniam už Hapsburgą. Tas žmogus turės Elio genų.

LAUKIAMASIS

Kotenė sėdėjo ligoninės chirurginio skyriaus laukiamajame. Šalia prie durų stovėjo Venatori agentas.

— Gal norėtumėte kavos? — paklausė slaugytoja.

— Ačiū, ne.

— Ar yra kokių naujienų apie mano sūnų? — paklausė slaugytojos moteris, sėdinti ant smėlio spalvos audeklu trauktos kėdės.

— Gydytojas ateis pas jus, vos tik baigsis operacija, — atsakė slaugytoja.

— Ar negalėtumėte sužinoti — gal yra kokių naujienų? — paklausė moteris. Jos balsas ir apatinė lūpa drebėjo. — Labai prašau.

— Mielai, — atsakė slaugytoja.

Jai išėjus, moteris paėmė popierinę nosinę iš dėžės, stovinčios šalia ant grindų. Ji atrodė pamišusi iš sielvarto. Jos plaukai kabojo it virvės, kiti buvo užkritę ant išraudusių, ištinusių akių.

— Jūsų sūnus operacinėje? — paklausė Kotenė.

Moteris linktelėjo.

— Jam tik dešimt.

— Užjaučiu, — tarė Kotenė. — Tikiuosi, jis pasveiks.

— Jis susilaužė kaklą, — paaiškino moteris. — Šoko nuo medžio. Be jokios priežasties. Tiesiog ėmė ir nušoko. Negali būti, kad jis tyčia norėjo susižeisti... ar ne? Dabar juk tiek savižudybių. Dedasi kažkas siaubinga. Girdėjote, kaip tai pavadino popiežius? Žmones apsėda piktosios dvasios. Ar galite patikėti?!

— Apačioje, skubiosios pagalbos kabinete, visi tik apie tai ir kalbėjo, — atsakė Kotenė.

Į laukiamąjį įėjo vyras su žalia chirurgo uniforma ir po smakru kabančia žydra kauke.

— Kas čia su arkivyskupu Taileriu?

— Aš, — atsistodama atsakė Kotenė.

Gydytojas pasisveikindamas ištiesė ranką.

— Turiu gerą naujieną. Arkivyskupas patyrė galvos traumą, jam sukrėstos smegenys, bet kaukolė nelūžo. Mes įdėmiai jį stebėsime — žiūrėsime, kad nepradėtų kraujuoti ir panašiai. Be to, jam atviras kairio stipinkaulio lūžis.

— Atviras?

— Lūžęs kaulo galas išlindo pro odą. Į tokius lūžius lengvai gali įsimesti užkratas, nes kaulo nesaugo minkštieji audiniai ar oda. Mums teko iš vidaus išvalyti lūžio vietą ir sutvirtinti kaulą. Jei prasidės infekcija, susidursime su daugybe naujų problemų, ir kaulas tada gali sunkiai gyti.

— Bet jis pasveiks? — paklausė Kotenė.

— Jis pabus čia keletą dienų, kad galėtume jį stebėti. Prijungsime lašinę, kad gautų pakankamai skysčių, ir duosime dideles antibiotikų dozes. Taip, jam labai skaudės, bet jis turėtų visai pasveikti. Išrašiau analgetiko — jeigu prireiks. Jis susimušė kelis šonkaulius ir kitas kūno vietas.

— Ačiū jums, — tarė Kotenė.

— Patikrinsiu jo būklę vėliau. Tikiuosi, šis įvykis nesugadino jums atostogų.

Kotenė nežinojo, ką atsakyti.

— Tiesą sakant, mes važiavome su reikalais.

Kaip dar ji galėjo tai pavadinti?

— Kada galėsiu jį pamatyti? — paklausė ji.

— Dabar jis pooperacinėje palatoje. Maždaug už valandos bus nuvežtas į palatą.

— Labai jums ačiū.

Gydytojui išėjus Kotenė pažvelgė į moterį, kurios sūnus buvo operacinėje.

— Tikiuosi, jūs irgi sulauksite gerų naujienų. Nė kiek neabejoju.

Kotenė išėjo iš laukiamojo ir pasuko į automobilių aikštelę — ten jos mobilųjį telefoną pasieks stipresnis signalas. Ji pakėlė telefono dangtelį, surado sąraše Tedo Kaselmano pavardę ir nuspaudė pokalbio pradžios mygtuką.

DU LONDONAI

Dangus — kai patiri vienatį su Dievu.

— KONFUCIJUS

Virš miesto leidosi prieblanda, kai Kotenė prisikišo mobilųjį telefoną prie ausies ir klausėsi, kaip skamba telefonas Tedo Kaselmano kabinete PŽT. Išėjus iš ligoninės vestibiulio buvo vėsu, tad ji atsisuko nugara į vėją. Gal Tedas pietauja, pamanė ji žiūrėdama į laikrodį ir skaičiuodama laiko skirtumą.

Kai jau manė, kad įsijungs jo balso pašto dėžutė, išgirdo nepažįstamą balsą.

— Tedo Kaselmano kabinetas.

— Labas. Čia Kotenė Stoun. Ar Tedas ten?

— Labas, panele Stoun. Ne, jis... ne, jo nėra.

Mergina mikčiojo.

— Kas čia kalba? — paklausė Kotenė.

— Aš esu pono Kaselmano padėjėja. Ponas Kaselmanas... eee... Atleiskite, viskas taip baisu.

— Kas ne taip? — paklausė Kotenė jusdama, kaip į vidurius staiga įslenka baimė. — Kažkas atsitiko?

— Taip, — lūžtančiu balsu atsakė mergina.

Kotenė sulaikė kvapą.

— Šįryt čia, PŽT, įvyko savižudybė. Mes visi priblokšti.

Kotenė apsisuko. Šaltas oras gėlė į skruostus ir akis.

— Tedas? — sukuždėjo ji.

— Oi, ne, ponas Kaselmanas gyvas ir sveikas. Jis koridoriuje kalbasi su detektyvu. Bet žinau, kad jis norėjo pasišnekėti... Luktelkit, štai jis ateina.

Tik dabar Kotenė įkvėpė oro. Tą akimirką, kai ji pamanė, kad Tedas mirė, nematomas mazgas užgniaužė jai gerklę.

— Kotene, bandžiau su tavim susisiekti, — tarė Tedas.

— Atleisk, kad taip nutraukiau pokalbį. Šiandien, kaip tik tuo metu, kai atsiliepiau į tavo skambutį, Džoną partrenkė mašina. Vairuotojas pabėgo iš įvykio vietos. Džonas smarkiai nukentėjo, bet pasveiks. Tačiau aš žinau, kad čia buvo ne šiaip sau avarija. Ji buvo tyčinė. Čia tas pats, kas nutiko Torntonui ir Vajatui. Jie nori prisikasti iki manęs.

— Labai užjaučiu, Kotene. Ar galiu kuo nors padėti Džonui? Tau? Atrodo, kad padėtis tampa nebevaldoma.

— Nemanau.

Kotenė standžiau susiveržė apykaklę.

— Tavo padėjėja sakė, kad PŽT nusižudė žmogus. Kas įvyko?

— Jaunas technikas nusišovė tualete.

— Tu teisus, pasaulis darosi nebevaldomas, — atsakė Kotenė. — Taigi tarsi man dar neužtektų blogų naujienų, kokią dar norėjai pranešti, kai skambinai?

— Dabar, pasikeitus aplinkybėms, tai nebeatrodo svarbu.

Tedas atsiduso.

— Tempest Star išspausdino tavo nuotrauką pirmame National Courier puslapyje. Tu ir Džonas apsikabinę oro uoste. Svarbu ne pačios nuotraukos, bet užrašai po jomis. Kitoje nuotraukoje tu verki atsisėdusi šalikelėje, o Džonas tave guodžia. Ji stengiasi sudaryti vaizdą, neva tarp judviejų romanas.

Kotenė papurtė galvą.

— Neįtikėtina. Matyt, jie papirko ir ją. Jie puola kaip tik išmano, Tedai. Baugina mane, verčia jaustis kalta, sukelia man širdgėlą, drabsto purvais. Nesibodi nieko.

— Kotene, turiu tau kai ką pasakyti, bet pirma noriu užduoti klausimą. Ar sutinki su tuo, kas kalbama apie visas tas savižudybes? Ar tikrai žmones, kaip sako Vatikanas, apsėda nelabieji?

Kotenė pridėjo telefoną prie kitos ausies ir nuėjo nuleidusi galvą.

— Nelabieji, apsėdimas... nežinau. Bet kai kas man aišku kaip dieną: tai gerai suderintos pastangos sėti sąmyšį, paniką ir žudyti sielas. Čia jų darbas, Tedai. Tuo aš įsitikinusi. Aš...

— Kotene, šiandien, netrukus po to, kai buvo aptiktas nusižudęs technikas, man kai kas nutiko. Atrodė, kad kažkas įlindo į mano mintis. Ne, joks balsas mano galvoje neliepė man nieko daryti — taip būna pamišėliams. Mintys buvo mano. Sunku paaiškinti. Aš net išsitraukiau iš stalčiaus pistoletą ir galvojau paleisti kulką į save.

— Dieve brangus, Tedai!

— Viskas buvo labai keista. Iš pradžių pajutau šleikštulį, ėmė svaigti galva, mintys tapo padrikos, atrodė, kad esu atsietas pats nuo savęs — ir net nuo visų aplinkinių. Pamaniau, kad dėl šitos savijautos kalta mano ligota širdis. Mane apniko tokia baisi neviltis, kad net apsiverkiau. Pasaulis atrodė kažkoks nesveikas, o ateitis visai beviltiška. Dėl techniko savižudybės kaltinau save. Kodėl nepastebėjau įspėjančių ženklų? Manęs neapleido mintis, kad esu atsakingas už darbuotojus. Vadinasi, nedovanotina, jog nepastebėjau tą jaunuolį slegiančio liūdesio. Už tai turėsiu sumokėti. Mąsčiau, kaip šitaip aplaidžiai pasielgęs kada nors galėsiu pažiūrėti į akis jo artimiesiems ir draugams — savo artimiesiems ir draugams. Nepajėgiau pakelti gėdos, negarbės, kaltės, beviltiškumo ir sąžinės graužimo. Galvojau, kad niekaip negalėsiu išpirkti kaltės. Ir, Kotene, suvokiau, kad net nežinojau mirusio vyro vardo. Ką tai sako apie Tedą Kaselmaną? Būtų gėda dar vieną akimirką šitaip gyventi. Tada kažkas mane ištraukė iš tos būsenos. Nežinau kas, bet prisiminiau žodžius, kuriuos kadaise pasakiau tau. Kad man pačiam niekad neateitų į galvą žudytis. Kad savižudybė — bailio žingsnis. Tuomet suvokiau turįs priešintis toms mane apnikusioms mintims — kad jos ne mano, o kažkieno kito, gyvo ar negyvo padaro. Aš koviausi su ta maišatimi galvoje, ir mano protas virto mūšio lauku. Aš tikrai grūmiausi, bet buvo nelengva.

— Tedai, nesakau, jog nesi stiprus ar nekovojai, bet turi suprasti: gaiduko nenuspaudei, nes jie paleido tave, kad galėtum papasakoti man, ką patyrei. Jie nori, kad aš žinočiau, kaip lengvai jie gali užvaldyti bet kurį žmogų — ir grąžinti gyvybę, jei tai atitinka jų tikslus. Jie nori, kad aš suprasčiau, jog jie gali prisikasti iki tavęs, iki Džono. Kitą kartą jie tavęs nepaleis — tu nebegrįši.

— Tai dar labiau mane įtikina, kad turiu leisti tave į eterį, — ne iš karto atsakė Tedas. — Parengsi specialų reportažą ir atskleisi, dėl ko iš tikrųjų vyksta tos savižudybės. Tegul visi supranta, kaip lengvai tai gali nutikti kiekvienam. Pasisakysi prieš blogį, dėl kurio dedasi visi tie dalykai. Tu geriausiai tam tinki, nes savo kailiu patyrei, su kuo mes susidūrėme.

— Bet aš neturiu jokių argumentų. Ar supranti, kaip visa tai atrodo daugumai žmonių? Nelabieji ir demonai — tai juk siaubo filmų ir sąmokslo romanų veikėjai. Aš juk negaliu atsistoti prieš televizijos kameras ir taip visus prigąsdinti, kad jie krautų į kelnes.

Kotenė dvejojo. Ji ne viską pasakė. Visą popietę ji galvojo apie pasikėsinimą į Džoną. O dabar jie vos neprivedė Tedo prie savižudybės.

— Nežinau, ar noriu to imtis. Per mane iškilo grėsmė tau ir Džonui. Jei aš nuleisiu rankas, atsitrauksiu, gal visos tos savižudybės baigsis, o judviem su Džonu nebegrės joks pavojus. Negalėčiau kovoti toliau, jei tau ar Džonui...

— Tos savižudybės nesiliaus, jei mes nieko nedarysime — jei tu nieko nedarysi. Pati tai žinai. Jei tu jiems nesukliudysi, jie laimės. Tu esi vienintelė. O mes neturime laiko laukti, — Tedas kalbėjo beveik piktai. — Tai, kas atsitiko šiandien man, kasdien nutinka šimtams ar net tūkstančiams niekuo nekaltų žmonių. Kažkas — man nė motais, kaip tai pavadinsi — užvaldė mano mąstymą, Kotene. Privalai tučtuojau kažko griebtis. Jei išgelbėsi bent vieną gyvybę, mūsų pastangos nebus nuėjusios perniek. Aš viską parengsiu. Ar gali grįžti į Niujorką po dviejų dienų?

Kotenė pasijuto apdujusi. Tedas teisus — ji turi padaryti galą šitam košmarui. Bet padariniai jai pačiai gali būti nepakeliami.

— Vargu ar galiu išvykti iš Londono taip greitai. Mudu su Džonu turime čia pabūti šiek tiek ilgiau. Be to, gydytojai sako, kad jis turi pagulėti ligoninėje dar porą dienų.

— Tada leisime tave į eterį iš kurios nors mūsų studijos Londone. Pradėk rengti reportažą. Smulkmenas pranešiu tau vėliau.

— Padarysiu visa, ką galėsiu, — prižadėjo Kotenė.

— Kotene?

— Ką, Tedai?

— Pagaliau aš pradedu suprasti.

— Palauksiu už durų, — tarė Venatori agentas Kotenei įėjus į Džono palatą. Jį apžiūrėjusi moteris priėjo prie lango ir pažvelgė į Londono centrą. Buvo vidurnaktis; pūtė vėjas, pro šalį ritosi žemi debesys, bet jie neužgožė Šv. Pauliaus katedros, Didžiojo Beno ir Vestminsterio abatijos smailių tolumoje.

Kotenei sunkiai sekėsi suprasti, kas darosi aplink. Net su žmonėmis, kuriuos pažįsta ir myli. O tie žodžiai apie angelo dukrą? Kas tai — jokios prasmės neturinti mįslinga tūkstantmečių senumo teksto ištrauka ar žodžiai apie ją? Kas, jei Edelmanas klaidingai interpretavo tuos sunkiai įžiūrimus glifus? Ar tas jos pasirodymas televizijoje padės išgelbėti gyvybes, ar pražudys dar daugiau žmonių?

Kotenė pažiūrėjo į kietai miegantį Džoną. Ji padarys viską, kad jį apgintų. Ir jie tai žino. Puolusieji dar kartą pabandė atimti jį iš jos. Iš pradžių jie mėgino sukompromituoti juos abu dvasininkijos ir pasaulio akyse Tempest Star nuotraukomis bulvariniame laikraštyje. Paskui bandė jį nužudyti, kad priverstų ją pasiduoti.

Kotenė atsisėdo prie Džono lovos ir neatitraukdama nuo jo akių palietė veidą. Jie nori, kad jinai bijotų jo netekti. Žiūrint į Džoną ir klausantis jo lengvo kvėpavimo jai dingtelėjo, kad, ko gero, viskas atvirkščiai. Kodėl jie nori šitaip ją įbauginti? Atsakymas atėjo akies mirksniu. Tai reiškia, kad ji gali juos sustabdyti. Jie bijo jos. Siaubas apėmęs juos, o ne ją. Matyt, jai nedaug trūksta, kad sužinotų tai, ką jie norėjo išlaikyti neatskleistą per amžius — paslaptį, kaip sukliudyti jiems, kaip užkirsti kelią Armagedonui. Šios naujos mintys įkvėpė jai jėgų.

Ligoninės darbuotojai anksčiau atnešė sulankstomąją lovą. Kotenė nusprendė, kad atėjo metas pamėginti pailsėti. Ji atsigulė, užsimerkė, ėmė rečiau kvėpuoti ir bandė mesti iš galvos visas mintis. Jautėsi išsekusi, bet ne mieguista. Užuot miegojusi, ji pamėgins pasitelkti į pagalbą tą skystą šviesą. Kotenė prisiminė viską, ko mokė Jačakas, ir ėmė kauptis. Gal susiliejusi su šviesa ji suvoks, ką turi daryti.

Kotenė leido šviesai atsklisti ir plūsti į jos vidų pro visą kūno paviršių. Moteris atsivėrė, kad šviesa pasiektų pačią jos esybę ir ten skriedama ratu taptų tyrutėlė. Įsivaizduodama savo viduje besisukančią šviesą Kotenė juto jos galią.

Nepaleisk tos šviesos, — prisiminė ji raminančiu balsu sakant Jačaką. — Išlaisvink protą — tegul jis be pastangų juda ir keliauja erdve bei laiku ramutėlis, nesustodamas ties jokia mintimi. Pajusk, kad egzistuoji tik šioje tobuloje akimirkoje.

Kotenė metė iš galvos visas mintis, dėmesį sutelkė vien į tyrąją šviesą.

Išgirdo už lango vėją ir koridoriuje ūžiantį liftą. Iš slaugytojų posto sklido kuždesys: du žmonės aptarė naujausius pranešimus apie masines savižudybes. Kažkur ligoninėje esančioje valgykloje nervingai skimbčiojo stiklinės, žvangėjo prikaistuviai. Gatvėje moteris prašė taksisto išvežti iš miesto. Jos balse buvo justi baimė.

Tuomet Kotenė išgirdo kraują tekant į šiltą vandenį — kažkur netoliese moteris atsisėdo į vonią ir persipjovė riešus; subildėjo kėdė — ją išspyrė vyras, nusprendęs pasikarti namo rūsyje už kvartalo nuo ligoninės. Nuo lavono svorio girgždėjo karšto vandens vamzdis, per kurį nelaimėlis permetė virvę.

Žmonės mirė visur. Priešmirtiniai jų garsai darėsi vis šaižesni ir priminė cypimą, atsirandantį mikrofone nuo pernelyg stipriai nustatytų garsiakalbių.

Kotenę ėmė purtyti baimė ir šaltis, išpylė prakaitas. Jai atrodė, kad maldaujantieji jos pagalbos tempia ją iš karto į tūkstantį pusių, ir ji tuoj neatlaikiusi suplyš. Jų riksmai skrodė palatos tamsą, jos mintis, baudėsi užgesinti skystą šviesą.

Kotenė iš paskutiniųjų stengėsi nepaleisti iš akių tos tyros šviesos, išsaugoti jos viziją, kaip ją mokė Jačakas. Juk toje šviesoje turi slypėti atsakymas. Daugiau nėra kur jo ieškoti.

Jeigu Riplis ir Jačakas teisūs — visos galimybės ir baigtys jau egzistuoja — tada ji gali pasirinkti kitą, geresnį, pasaulį ir jame gyventi.

Kotenė susikaupė, užsisklendė nuo visų tų garsų ir juos lydinčių minčių, atitolo nuo viso to, pati virto ta šviesa, virpančia su likusia visatos dalimi. Kotenė susijungė su visatos energija.

Staiga ji išvydo gausiai medžiais prisodintą parką prieš ligoninę, čia pat už slankių laukujų durų. Ne taip kaip ligoninės vestibiulyje parke buvo šviesu, malonu; daugybė žmonių po jį vaikštinėjo. Niekas nešaukė pagalbos, niekas nedejavo iš skausmo ir neklykė prieš mirtį. Buvo giedros dienos vidurys.

Durys šnypšdamos atsidarė, ir Kotenė išėjo į veją. Pūtė gaivus vėjelis, bet buvo šilta kaip visada vidurdienį. Kotenė dairėsi į žmones, einančius šaligatviais. Neatrodė, kad kas nors skubėtų ar nerimautų, liūdėtų ar nekantrautų. Kai kurie praeiviai jai einant pro šalį nusišypsodavo ar linktelėdavo galvą.

Kotenė suprato: kaip ir tada, kai savo bute Floridoje susiliejusi su skysta šviesa pamatė du paplūdimius, taip ir dabar mato du Londonus. Vienas buvo niūrus miestas, jį gyvą ėdė blogis ir mirtis, o šis buvo kupinas gyvenimo džiaugsmo, vilties ir šviesios ateities.

Kotenė suprato, kad skysta šviesa leido jai pamatyti kitokį taką, kitą esamą gyvenimą — kitą galimybę. Kotenė ją pamatė ir ja pasinaudojo, ji nusprendė savo akimis pamatyti šį gražų, taikingą pasaulį ir jame būti. Ji perėjo nuo vieno Lesterio Riplio siūlo prie kito, nuo vieno iš Jačako miško takų prie kito.

Daugybe būdų Jačakas ir Riplis jai išaiškino tą patį dalyką: visos galimybės egzistuoja vienu metu. Taką, kuriuo eiti, mes pasirenkame patys.

Kotenė stovėjo ant vejos ir kvėpė į plaučius gaivų orą. Jai magėjo tiesiog eiti tuo atviru lauku į gyvenimą, kuriame vyrauja tokia taika ir pasitenkinimas.

Bet staiga ji suvokė, kad esama vienos problemos, ir ji negali apsimesti jos nematanti. Šiame pasaulyje niekam nereikia jos pagalbos. O ji juk negali nusigręžti nuo tų, kuriems jos reikia.

Ji iš lėto apsisuko ir vėl įėjo į pastatą pro slankias duris.

KVANTŲ LYGMUO

Tylą palatoje nutraukdavo tik retkarčiais sušlamščiantis automatinis kraujospūdžio matavimo prietaisas — jis čia prisipūsdavo, čia vėl subliukšdavo Džonui ant rankos.

Kotenė prisitraukė kėdę arčiau lovos, prie pat apsauginio turėklo galo, ir padėjo galvą ant vėsių apklotų. Skysta šviesa išsunkė iš jos visą energiją, iki paskutinio lašelio. Jačakas jai sakė pratintis įsileisti į vidų skystą šviesą. Kuo toliau, tuo bus lengviau. Kotenė užsimerkė ir užmigo.

Kai atėjo slaugytoja pažiūrėti Džono, durys atsidarydamos sugirgždėjo, iš koridoriaus plūstelėjo šviesa ir pažadino Kotenę.

— Kaip jis? — paklausė ji slaugytojai padarius visa, kas reikalinga.

— Atrodo, viskas gerai.

Slaugytoja patylėjo, paskui paklausė:

— Jis jums labai svarbus, ar ne?

— Labai daug kuo, — nė kiek nedvejodama atsakė Kotenė. Slaugytojai išėjus Kotenė atsilošė ant kėdės ir pažiūrėjo į savo laikrodį. Buvo vidurnaktis — šešios valandos vakaro Čikagoje. Lesterio Riplio telefono numerį ji išsaugojo savo mobiliajame. Ji įdėmiai nesiklausė, ką tas keistas žmogiukas pasakojo jai Starbucks kavinėje, bet dabar jai aiškėjo, kad Riplis, ko gero, aiškino jai apie skystą šviesą.

Kotenė priėjo prie lango ir atvožė mobiliojo telefono dangtelį. Patikrino signalą ir įsitikino, kad jis neblogas. Suradusi Riplio numerį, nuspaudė pokalbio pradžios mygtuką. Buvo šeštadienis, tad galėjai tikėtis, kad jis bus namie, o ne universitete.

— Riplis klauso, — po trečio skambučio atsiliepė jis.

Atrodė, kad jis kalba pilna burna.

— Labas, Lesteri. Čia Kotenė Stoun. Prisimenat, mes buvom susitikę prieš keletą dienų — dėl tų nuotraukų? Sutrukdžiau vakarieniauti?

— Taip, taip, taip. Ne. Norėjau pasakyti, taip, prisimenu, bet ne, aš tik užkandžiavau. O, varge!

Kotenė įsivaizdavo jį knibinėjantį vienkartinę lėkštę, nebūtinai prikrautą to, ką mokslininkai laiko sveiku maistu.

— Man reikia vienos paslaugos. Ar galit dar kartą paaiškinti savo siūlo teoriją? Tik atminkit: aš visiška neišmanėlė, tad stenkitės kalbėti kuo paprasčiau.

Kotenė išgirdo, kaip Lesteris nugurkia kažkokio gėrimo ir paspringęs sukrenkščia.

— Ją labai sunku suprasti ir beveik neįmanoma paaiškinti. Suprantat, dalelių lygmeniu taisyklės keičiasi: dalelės elgiasi ne taip kaip didesni objektai. Tai pirmas dalykas, kurį turit suvokti. Dėsniai, su kuriais susiduriame kasdieniame gyvenime, kvantų pasauliui netaikytini.

Riplis kalbėjo kuo toliau, tuo greičiau.

— Gerai, Lesteri, man rodos, jus suprantu.

— Ar kada esat metusi akmenį į tvenkinį ir žiūrėjusi, kaip nubėga raibuliai? Taip sklinda ir šviesa — na, ne visai taip, bet panašiai — raibuliais, bangomis. Hmmmm. Lengviausiai suprastumėt, jei įsivaizduotumėt, kad metat į vandenį du akmenis — tą pačią akimirką, bet į skirtingas vietas. Raibuliai sklinda, kol galiausiai atsitrenkia vieni į kitus. Tada jie arba vieni kitus užgožia, arba sustiprina. Aišku?

— Aišku, — atsakė Kotenė.

— Praleidžiu visus sudėtingus mokslinius dalykus, tad turit manim pasitikėti. Aiškinu gan laisvai, kad suprastumėt.

— Gerai.

— Įsivaizduokit turinti kulkosvaidį. Priešais — siena su dviem skylėm, o už jos — antra, kad matytumėt, kur pataikė kiekviena kulka. Jei kurį laiką šaudytumėt pro tas skyles, o paskui apžiūrėtumėt antrą sieną — kaip manot, kokį dėsningumą pamatytumėt? Kur būtų pataikiusios dauguma kulkų?

— Manau, jos būtų susikoncentravusios dviejuose taškuose už skylių, pro kurias išlėkė.

— Taip, taip, taip, — atsakė Lesteris. Rodės, jis negali atsidžiaugti, kad Kotenė padarė teisingą išvadą. — Bet raibulių ar bangų atveju viskas būtų kitaip, ar ne? Jei pro tas skyles lyg raibuliai vandenyje prasiskverbtų šviesos bangos, jos judėtų į priekį, pasklistų ir vienos kitas gožtų. Taigi jei matytume, kurioje antros sienos vietoje jos atsidūrė, išvystume ne du koncentruotus taškus, kaip būtų šaudant kulkomis, bet pėdsakus, panašius į vienų kitoms trukdančių bangų. Teisingai?

— Man rodos, kol kas aš suprantu.

Lesteris atsikrenkštė.

— Tai gerai. Jums patiks, ką tuoj išgirsit. Sudiev, taisyklės. Taigi žinot, kad šviesa juda bangomis ir kokį pėdsaką ji paliktų, jei prasiskverbtų pro dvi skyles ar du plyšius sienoje. Bet jeigu šaudytume atskirais fotonais, po vieną iš karto, mes nesitikėtume išvysti pėdsako, panašaus į bangų — tikėtumės pamatyti tokį pat pėdsaką kaip paliktą kulkų.

— Logiška, — pritarė Kotenė trindamasi kaktą. Bet ji vis dar nesuprato, ką bendra Lesterio Riplio pasakojimas turi su jos klausimu.

— Tai štai. Mes tikėtumės, kad pavienis fotonas pralįstų pro vieną arbą antrą skylę — taip pat kaip kulka. Pro abi skyles pralįsti vienu metu jis negalėtų. Spėkit, kas toliau. Tiesiog neįtikėtinas dalykas. Jei iššovę pavieniui milijonus fotonų apžiūrėtume antrą sieną, pamatytume ne du koncentruotus taškus, kaip būtų šaudant kulkomis, o pėdsaką, panašų į vienų kitoms trukdančių bangų. Atrodytų, tartum vienas fotonas tuo pat metu pralėkė pro abi skyles. Taigi kiekvienas fotonas tuo pat metu buvo dviejose vietose. Ar pradedat suprasti?

Kotenė pajuto, kaip jai ima gniaužti kvapą. Būti dviejose vietose vienu metu. Tai ji tikrai suprato. Du Londonai. Du paplūdimiai.

— Taip, — atsakė ji. — Man rodos, suprantu.

— Čia dar ne viskas. Kas, jeigu mums pavyktų sukonstruoti prietaisą, kuris fiksuotų, pro katrą skylę išlėkė fotonas? Spėkit. Tuomet fotonai elgtųsi kaip kulkos. Jie lėktų tik pro vieną skylę, nieku gyvu pro abi, o antroje sienoje išsidėstytų koncentruotais taškais. Susidaro įspūdis, tarsi jie žino, kad juos stebi ir daro tai, ko iš jų tikiesi — lenda tik pro vieną skylę. Jeigu fotonus stebi, jie nelėks pro abi skyles. Visus stebina, kaip tai gali vykti kvantų lygmeniu, bet ne mūsų kasdieniame plačiajame pasaulyje. Bet aš išsiaiškinau, kaip dideli daiktai gali elgtis lyg kvantinės dalelės. Galiu įrodyti, kad dideli daiktai, tokie kaip kėglių rutuliai, kėdės, net žmonės, gali pereiti į kitus siūlus, kad tu gali judėti — gali pasirinkti, pro kurią skylę nori pralįsti, kuriame pasaulyje nori gyventi. Aš kalbu ne vien apie sąmonės žingsnį — kalbu apie visą žmogų.

— Palūkėkit, Lesteri.

Kotenė sunkiai alsavo atsišliejusi į lango stiklą. Riplis aiškino tuos dalykus moksliškai, ji — dvasiškai. Tai kas yra tikrovė? Kur ji egzistuoja? Ji tegali egzistuoti vienoje vietoje — tavo prote, kuriuo tu kurty stebi ir dalyvauji savo paties tikrovėje. Riplio aiškinti stebėjimai — vien sąmonės dalykai. Esmė čia kita — laisva valia, visai kaip sakė Džonas. Kai Džonas pabus, ji turės visa tai jam papasakoti. Ji neabejojo, kad čia ir yra krištolo lentelėje užrašyta paslaptis. Štai kodėl dalis žinios, parašytos lentelėje, buvo tekstas, o kita — lygtys. Fizikos formulės. Riplio siūlo teorija. Galvoje suskambo citata iš Biblijos, kurią vaikystėje išgirdo sekmadieninėje mokykloje: Dievo karalystė yra tavyje.

— Panele Stoun, jūs mane girdite? — paklausė Riplis.

— Taip, — tyliai atsakė Kotenė.

— Turit žinoti dar kai ką.

— Ką, Lesteri?

— Aš išsiaiškinau, kas parašyta lentelės dalyje, nematomoje dėl blykstės atšvaito.

Kotenė sulaikė kvapą.

— Jūs norėjote iš užrašo sužinoti, kaip užkirsti kelią Armagedonui. Jūs klaidingai supratote. Ten parašyta, kad Armagedonas turi įvykti.

POPIERINE FOTOGRAFIJA

Tą dieną, kai išrašė iš ligoninės Džoną — jo ranka vis dar buvo sugipsuota ir parišta — Kotenė sėdėjo priešais jį prie ąžuolinio stalo jos kambaryje Cadogan viešbutyje. Ant stalo buvo išdėlioti daiktai iš Violetos pastogės.

— Tu įsitikinęs, kad pajėgsi? — paklausė ji.

— Dar niekad taip gerai nesijaučiau, — šyptelėjęs atsakė jis. — Be to, laiko turime ne per daugiausiai.

— Jei pavargsi, — pasakyk, gerai?

— Klausau, daktare Stoun, — linktelėjęs galvą atsakė jis.

Kotenė paėmė Čonsio sąrašą ir perskaitė pastabą jo apačioje:

„Šią paslaptį saugo Dievo žodis“.

Ji pakėlė akis ir tarė:

— Gal čia raktas paslapties, kur jis paslėpė lentelę, o gal — visų šių sąrašo daiktų paskirtis. Atrodo, kad nėra jokio ryšio tarp kurių nors iš šių daiktų. Gal jis turėjo kokią kolekcionavimo maniją, ir šiuos sąrašo daiktus buvo numatęs įsigyti savo kolekcijai. Mums reikia sužinoti, kas vyko Londone 1878 metais.

— Bet pati sakei, kad tarp sąrašo daiktų nėra jokio ryšio, jų nesieja jokia bendra tema, — priminė Džonas. — Jeigu sąraše būtų vien Biblijos ar pypkės iš erikos šaknies, būtų labiau suprantama.

Jis dar kartą žvilgtelėjo į sąrašą, tada atsivertė apipelijusį iškarpų albumą.

— Jis tuoj subyrės į tūkstantį gabalėlių.

Kotenė žiūrėjo, kaip jis atsargiai atverčia viršelį. Sena nugarėlė sutreškėjo — ko gero, albumas buvo atverstas pirmą kartą per daugiau nei šimtą metų. Kotenė priėjusi atsistojo prie Džono ir jam per petį žiūrėjo, kaip jis verčia lapą po lapo. Juos dengė laiškai, užrašai, laikraščių iškarpos ir piešiniai. Dauguma pastarųjų buvo daryti rašalu ir vaizdavo įvairias žmogaus kūno dalis, tarp jų ir vidaus organus. Buvo ir vabzdžių, gėlių bei smulkių gyvūnų iliustracijų.

— Tikras menininkas, — pakomentavo Kotenė.

— Matyt, jis domėjosi daug kuo — ir botanikos, ir medicinos dalykais, — tarė Džonas. — Bet ką jis buvo sumanęs 1878 metais? Kam jam reikėjo visų tų daiktų iš sąrašo?

— O štai straipsnis apie Čonsį ir jo bičiulį Erazmą Vilsoną. Ar prisimeni kitą straipsnį, kurį radome pastogėje?

Jis buvo sulenktas perpus, tad Kotenė padėjo Džonui išskleisti baigiantį suplyšti laikraščio popierių, kad galėtų perskaityti tekstą.

— Londono dermatologas daktaras Erazmas Vilsonas ir plaučių ligų specialistas daktaras Čonsis Vajatas sukūrė naują vaistą, — balsu skaitė Džonas. — Jie teigia, kad vaistas palengvins simptomus astmos — sekinančios ligos, nuo kurios jie abu kenčia.

— Vadinasi, Čonsis buvo ir gydytojas, ir mokslininkas, — tarė Kotenė.

— Ir dar filantropas. Prisimeni tą paslaptingą sumanymą, minimą kitame straipsnyje? Tikriausiai štai ką jie turėjo galvoje: čia parašyta, kad juodu su Vilsonu paaukojo daugiau kaip dvidešimt tūkstančių svarų sterlingų senoviniam Egipto obeliskui atgabenti iš Aleksandrijos į Londoną.

— Smagu, kai turi pinigų, — atsakė Kotenė. Ji paėmė nuo stalo virvele perrištą nedidelę metalinė dėžutę ir atrišo mazgą. Atidariusi dangtelį atsargiai išėmė pluoštelį popierinių fotografijų, priklijuotų prie kieto pagrindo. Visų nuotraukų priekyje fotografas buvo užrašęs kokios profesinės informacijos, o paraštės buvo išmargintos pagražinimais. Kiekviena išblukusi sepijos atspalvio fotografija užfiksavo akimirką prieš daugiau kaip šimtą trisdešimt metų.

Pirmoje fotografijoje orus ponas ilga tamsia barzda, su akiniais apskritais metaliniais rėmeliais pozavo ant didelio pastato laiptų. Kotenė apvertė nuotrauką. Braižu, panašiu į sąrašo iš pastogės, buvo užrašyta: „Vestminsterio ligoninė, 1875 m.“.

— Tikriausiai čia Čonsis, — balsu svarstė Kotenė. Apžiūrėjusi nuotrauką padavė ją Džonui.

Kitoje fotografijoje tas pats vyras stovėjo tarp geros dešimties kūnų, gulinčių ant žemės ir uždengtų antklode. „Choleros epidemija“, skelbė užrašas kitoje pusėje.

Trečioje vyriškis stovėjo priešais kitą didelį pastatą su rusų vilkšuniu prie šono. Ant nuotraukos nugarėlės buvo užrašas: „Prie Kristaus ligoninės Njugeito gatvėje su Reksu“.

Paskutinė fotografija buvo ferotipija. Joje tas ponas stovėjo apsuptas didelio būrio frakais vilkinčių vyrų su cilindrais ant galvos ir prabangiomis ilgomis, gražiai krintančiomis sukniomis pasidabinusių moterų. Visą nuotraukos pusę užėmė palšis. Kotenė pažino raitelę — Anglijos karalienę Viktoriją.

— Įspūdinga, — išsprūdo Kotenei.

Nuotraukoje, matyt, buvo užfiksuotos kažkokios iškilmės. Už žmonių būrio dunksojo milžiniškas akmens paminklas.

— Tikriausiai čia tas Egipto obeliskas, kurio gabenimą finansavo Čonsis ir Vilsonas, — tarė Kotenė. — Panašu, kad nuotrauka daryta per jo atidengimą. Turbūt iškilmių būta didžiulių — dalyvavo pati karalienė Viktorija.

Kotenė buvo beperduodanti fotografiją Džonui, bet susigriebė nepažiūrėjusi, ar kitoje pusėje nėra kokio užrašo. Ten buvo priklijuotas raštelis. Kotenė perbėgo akimis jau gerai pažįstamą plačią rašyseną ir aiktelėjo.

— Kas yra? — pakėlęs akis nuo albumo paklausė Džonas.

Kotenė pažiūrėjo į jį išpūstomis akimis.

— Prisimeni, kas buvo parašyta Čonsio raštelyje, jo paliktame Vatikane?

— Taip. „Kad patektum į Dangaus karalystę, turi įverti siūlą į adatą“.

— Džonai, šioje nuotraukoje Čonsis Vajatas dalyvauja atidengiant „Kleopatros adatą“ 1878 metais.

DINGUSIOS CIVILIZACIJOS

Dievas neturi religijos.

— MOHANDAS GANDIS

— Lentelė — kapsulėje ateities kartoms, — tarė Kotenė skaitydama interneto puslapį savo nešiojamojo kompiuterio ekrane. — Tikriausiai Čonsis paslėpė ją kapsulėje su kitais sąrašo daiktais.

Google programoje ieškodama informacijos apie „Kleopatros adatą“ ji sužinojo, kad obeliskas buvo pastatytas 1878 metais Temzės upės krante. Po paminklo pamatais buvo užkasta kapsulė ateities kartoms su daiktais, surinktais projekto rėmėjų, Londono gydytojų Erazmo Vilsono ir Čonsio Vajato.

— Kapsulės turinys beveik tiksliai sutampa su Čonsio sąrašu, — tarė Džonas. Jis stovėjo už Kotenės ir skaitė informaciją jos kompiuterio ekrane.

— Lentelė nepaminėta, bet to ir reikėjo tikėtis, — kalbėjo Kotenė. — Juk Čonsis ją pavogė. Jo raštelyje pasakyta, kad norėdamas patekti į dangaus karalystę turi įverti siūlą į adatą. Taigi jis paliko aiškią nuorodą. Lentelė turi būti ten.

— Man rodos, mes įminėm mįslę, — pritarė Džonas.

Kotenė susimąsčiusi prispaudė pirštus prie lūpų.

— Ar tau neatrodo, kad mes visą tą laiką klydome manydami turį užkirsti kelią Armagedonui? Gal Lesteris Riplis teisus, ir lentelėje išties rašoma, kad Armagedonas turi įvykti? Gal tai paslapties dalis?

— Daug apie tai mąsčiau, — atsakė Džonas. — Manau, Riplis teisus. Apokalipsės nesustabdysi. Tam, kad Dievas išgelbėtų pasaulį nuo šėtono legionų, turi įvykti galutinis mūšis ir Jis turi laimėti. Kai apaštalai paprašė Jėzaus išmokyti juos melstis, jis išmokė juos Viešpaties maldos. Be kita ko, joje sakoma: „...teateinie Tavo karalystė, teesie Tavo valia kaip danguje, taip ir žemėje“. Žemė gali virsti dangiškąja karalyste tik tada, kai joje bus išnaikintas blogis, nes danguje blogio nėra.

— O kaip su galimybe kiekvienam iš mūsų susikurti savą pasaulį ar gyventi dviejose vietose vienu metu? Jeigu man gali būti du Londonai, vadinasi, jų gal yra milijonai, bet savo tikrovėje aš noriu taikaus Londono. Kad taip nutiktų, privalau gyventi taikingą gyvenimą, kaip jį mato Dievas — tada jis taps mano tikrove.

— Kotene, manau, kad turime reikalą su sudėtingesniais dalykais negu tik vienos religijos požiūris. Šis troškimas gyventi kaip nori sudaro dvasingumo pagrindą. Deja, religijos, tarp jų ir mano, linkusios skirstyti visus į grupes. Tačiau dvasingumo sąvoka yra tikėjimo sistema ir gyvensena, priimtina kiekvienam žmogui kiekviename pasaulio kampelyje.

Kotenė pritariamai linktelėjo.

— Šventasis Raštas mus moko, kad įvyks galutinis mūšis, kurį kai kas vadina Armagedonu. O prieš pat šį įvykį ateis vadinamieji išbandymų laikai. Dievas nenori, kad mums tektų išgyventi visus tuos vargus — vargus, tiesiogiai sukeltus šėtono. Ir nesvarbu, kaip vadini Dievą — Alachu, Šang-ti, Krišna, Theos, Šviesa, Om, Kūrėju ar dar kaip. Jis nori, kad mes žinotume, jog Jis davė mums laisvą valią ir šitaip suteikė mums galimybę pasirinkti kitokį kelią, kitokį gyvenimą. Jis pasakė Nojui, kaip išsigelbėti nuo tvano. Tai kodėl Jis negalėjo pasakyti mums, kaip išsigelbėti nuo pasaulio pabaigos?

— Tuomet darosi aišku, kas nutiko tautai, gyvenusiai užmirštame Peru mieste ar Naujosios Meksikos griuvėsiuose ir visoms toms senovės civilizacijoms, gavusioms lentelę, o paskui tarsi žaibiškai pranykusioms. Jos išsiaiškino paslaptį ir išsikėlė į kitą pasaulį.

— Kodėl gi ne? Kaip dar galima tai paaiškinti?

— Vadinasi, kai rasime lentelę, iš jos sužinosime, kad mes irgi galime gyventi kitokiame pasaulyje, jei tik juo tikėsime, jo trokšime ir egzistuosime jame. Norimą tikrovę mes pasirenkame patys. Taip teigia ir Riplio kvantų siūlo teorija. Šią paslaptį turime pranešti žmonijai. Tai Čonsis ir turėjo galvoje sakydamas, kad ji priklauso visam pasauliui.

Džonas suėmė Kotenės delną.

— Taip, ir tai padarysime vadovaujami angelo dukros.

Gaivus vėjas pūtė, nuo Temzės nešdamas po visą miestą aidintį sirenų kauksmą, kai greitosios pagalbos mašinos lėkė reaguodamos į vis gausėjančias savižudybes. Stovėdama šalia Džono Viktorijos krantinėje Kotenė susikišo rankas į apsiausto kišenes. Abu žvelgė į egiptietišką obeliską, vadinamą Kleopatros adata.

Pakyla, ant kurios stūksojo paminklas, stovėjo upės krante tarp Vestminsterio ir Vaterlo tiltų. Diena ėjo vakarop; krantinės šaligatviais vaikštinėjo vos vienas kitas londonietis.

— Obeliskų yra du, — atsivertęs Fodoro gidą po Londoną aiškino Džonas, — šis ir antras visai toks pat Niujorko Centriniame parke. Tikėkimės, kad šis — mums reikalingas.

— Tik šis susijęs su Čonsiu Vajatu, vadinasi, mes pataikėme.

Kotenė ėmė eiti aplink paminklą. Kiekviena iš keturių jo pagrindo pusių buvo papuošta didele bronzine paminkline lenta. Obelisko paviršius buvo išraižytas hieroglifais, apačioje buvo pavaizduoti sparnuoti Egipto dievai. Kotenė perskaitė visų lentų užrašus. Juose buvo pasakojama paminklo istorija nuo tada, kai jis ir jo „dvynys“ faraono Tutmozio III įsakymu buvo iškirsti maždaug 1500 metais prieš Kristų. Po dviejų šimtmečių abu obeliskai buvo perkelti ir pastatyti priešais Cezarijumo šventyklą Aleksandrijoje, Vilsono ir Vajato pastangomis 1878 metais „Kleopatros adata“ buvo atgabenta į Londoną ir padovanota britų tautai, o antras obeliskas, stovėjęs prieš tą pačią šventyklą finansuojant kitiems rėmėjams nukeliavo į Niujorką.

Apėjusi paminklo pagrindą Kotenė paklausė:

— Ar sužinojai ką nors daugiau iš savo turisto vadovo?

— Manau, tau bus įdomu išgirsti, — atsakė Džonas. — Viena iš priežasčių, kodėl obeliskas taip gerai išsilaikęs, yra ta, kad jis išgulėjo palaidotas po dykumos smėliu per šešis šimtus metų, mat nuvirto per žemės drebėjimą. Tiesą sakant, dėl to jį pavadino...

— Kaip? — žiūrėdama tiesiai į Džoną paklausė Kotenė.

— Nepatikėsi.

— Pažiūrėsim, — bemaž tikėdamasi kokio paiko atsakymo tarė ji.

— Jį pavadino „puolusiuoju“.

Kotenė nusprendė, kad tai pranašingas ženklas. Pakėlusi akis į smailėjantį paminklą ji dar kartą apėjo obeliską, braukdama pirštais per pjedestalą. Jos veide pasirodė nuostaba.

— Dabar tai jau tikrai nelieka abejonių, — tarė.

Patenkinta mina ji išsitraukė iš kišenės mobilųjį telefoną, išsirinko pašnekovą ir nuspaudė pokalbio pradžios mygtuką.

— Tedai, atrodo, mes ją radom. Tu pasirengęs vykdyti mūsų susitarimą?

TRANSLIACIJA

— Kol kas mes negavom leidimo atidaryti kapsulę, — pasakė į telefoną Kotenė. — Reikia atidėti transliaciją iki tada, kai turėsime lentelę. O be jos mano pasisakymui nepritars PŽT valdžia.

— Jai tik reikia žinoti, kad tu rengi reportažą apie visas tas savižudybes.

Kotenė atsiduso.

— Tedai, jei taip padarysi, tave gali išmesti iš darbo. Palaukim, kol turėsim krištolo lentelę savo rankose.

— Laukti negalim. Nevalia gaišti nė sekundės. Savižudybių tolydžio daugėja.

— Valdžiai tereikia poros dienų įveikti biurokratinėms kliūtims, kad galėtume atidengti paminklo pamatą ir išimti kapsulę.

— Žmonėms reikia bent šiaudelio, į kurį galėtų įsikibti, Kotene. O tu gali jį duoti. Papasakok jiems, kas vyksta, kad jie suprastų, — ir suteik jiems viltį. Kapsulės išėmimą nušviesime, kai ateis laikas — transliuosime tiesiogiai nuo „Kleopatros adatos“ obelisko.

— O jeigu lentelės ten nėra?

— Žinai, kad ji ten bus. Negali nebūti.

— Tedai, ne kas kitas, o tu visą laiką mane perspėdavai ne...

— Dabar padėtis kitokia. Pasaulio sukūrimo fosilija buvo pakišta siekiant tave sužlugdyti. Šis atvejis kitoks. Tave vedė Dievas. Viskas tavo rankose, mergyt. Tu esi vienintelė.

Kotenė laukė, kada transliacijos režisierius duos jai ženklą. Netrukus ją tiesiogiai rodys per PŽT. Tedui pavyko viską organizuoti vos per dvi dienas. Kotenė apsidairė po studiją. Čia dešimtys darbuotojų šalino paskutinius nesklandumus prieš išeinant į eterį. Džonas, sėdintis šešėlyje už kamerų tarp dviejų Venatori agentų, padrąsinamai iškėlė jai nykštį.

Transliacijos režisierius iškėlė penkis pirštus, paskui po vieną užlenkė ir parodė į Kotenę.

— Sveiki, žiūrintieji specialią Palydovinio žinių tinklo laidą apie visame pasaulyje gausėjančias savižudybes. Aš esu Kotenė Stoun.

— Grafiką! — paliepė PŽT Londono studijos vadovas. Šalia įsitaisęs technikas nuspaudė skaitmeninio skirstiklio mygtukus.

Už Kotenės peties fone pasirodė užrašas „Pasaulinė krizė: savižudybės“ raudonomis, labai panašiomis į kraują raidėmis.

— Ši transliacija vyksta iš Londono. Čia šiandien ministro pirmininko žmona pasitraukė iš gyvenimo išgerdama didelę analgetikų dozę.

— Paruoškit premjero žmoną, — tarė studijos vadovas. — Rodykit!

Jis parodė į trečią ekraną.

Už Kotenės pasirodė neseniai per mokyklos atidarymo iškilmes daryta ministro pirmininko žmonos nuotrauka. Ją pamažu pakeitė kita — grūdėta fotografija katafalko, stovinčio priešais ministro pirmininko rezidenciją.

— Šį vakarą parodysime jums išsamų reportažą apie neregėto masto savižudybių gausėjimą visoje Jungtinėje Karalystėje, Jungtinėse Amerikos Valstijose ir beveik kiekvienoje kitoje pasaulio šalyje.

— Statistika paruošta? — studijos vadovas spragtelėjo pirštais. — Rodykit!

Ekrane viena po kitos pasirodė elektroninės diagramos, vaizduojančios augantį savižudybių skaičių visame pasaulyje.

— Nors Tarptautinė psichiatrų asociacija ir kitos medicinos organizacijos neigia, kad savižudybių dažnėjimas gali būti susijęs su demoniškomis jėgomis, turime pripažinti, jog skaičiai nemeluoja.

Kotenė nutilo, o tuo metu ekrane pasirodė atskirų šalių statistiniai duomenys.

— Vatikanas pranešė įgaliojęs visus savo kunigus visame pasaulyje pradėti sunkią užduotį — atlikti egzorcizmą žmonėms, rodantiems polinkį žudytis. Apie tai paskelbė pats popiežius per spaudos konferenciją Vatikano valstybės rūmuose. Ten rimtai nerimaujama, kad mums, kaip civilizacijai, gresia baisus pavojus dėl visame pasaulyje siaučiančio blogio įtakos.

— Filmuota medžiaga B paruošta?

Vadovas spragtelėjo pirštais ir parodė į transliuojamo vaizdo ekraną.

— Leiskit!

Vietoj Kotenės ekrane pasirodė įvairiose šalyse filmuota medžiaga, rodanti medikus, bandančius gelbėti savižudžius.

— Šis nerimą keliantis reiškinys, — kalbėjo Kotenė, — atrodo, paliečia visus be išimties. Plačiai paplitusių savižudybių aukos — nuo itin turtingų ir garsių asmenybių, tokių kaip karalienė ir jos artimieji čia, Jungtinėje Karalystėje, iki benamių, skurstančių mūsų didmiesčiuose.

— Junkit medžiagą C — benamius Maskvoje.

Studijos vadovas mostelėjo į ekranų virtinę, ir technikas pakėlė pirštą virš mygtuko.

— Dabar!

Kambaryje netoli valdymo patalpos spragtelėjo elektroninė relė, ir televizorių ekranuose pasirodė vaizdai.

— Po mūsų žemę, mūsų miestus, mūsų pasaulį sėlina kažkokios piktos jėgos. Jos atima iš mūsų mylimus žmones ir draugus. Vagia iš jų gyvybę ir sielą.

Kotenė nutilo.

— Šį vakarą atėjau čia tam, kad papasakočiau jums apie tai, ką manau esant mūsų Kūrėjo žinia. Ji parašyta visagalio Dievo ranka. Tikiuosi, suteiksiu jums viltį, kad mus užgriuvę tamsūs laikai netrukus nugarmės į užmarštį.

— Kas čia per velniava?! — suglumo studijos vadovas. — Ką ji išdarinėja?!

Kitapus Atlanto, PŽT Niujorko pagrindiniame valdymo centre, transliacijų skyriaus direktoriaus pavaduotojas, sušuko:

— Kaselmanai, kas čia, po velnių, darosi?!

Žiūrėdamas į daugybę ekranų Tedas Kaselmanas pajuto, kad krūtinę vis labiau spaudžia. Jei dabar jo neištiks sunkus širdies priepuolis, vadinasi, jis negresia niekada.

— Nežinau, pone, — atsakė jis. — Neabejoju, kad ji vėl grįš prie suderinto teksto.

Tedas pasigailėjo palikęs nitroglicerino tabletes portfelyje.

— Nusprendžiau dabar pasakyti visiems žiūrintiems mūsų laidą, kad gali būti išeitis iš to, kas dabar vyksta aplink, — kalbėjo toliau Kotenė. — Aš esu įsitikinusi, kad kažkur šiame mieste yra paslėpta paskutinė iš dvylikos krištolo lentelių. Prieš daug tūkstantmečių jos buvo išdalytos didiems dvasiniams pasaulio vadovams.

— Viešpatie aukščiausiasis! — į vidaus ryšio sistemos mikrofoną sušnabždėjo garso technikas.

— Po perkūnais — ką ji čia tauškia?! — spoksodamas į tekstą telesufleryje siuto transliacijų skyriaus direktoriaus pavaduotojas Niujorke.

Kotenė žiūrėjo tiesiai į kameros objektyvą.

— Kiekvienos lentelės tikslas buvo perduoti Kūrėjo žinią. Jis ne tik perspėjo apie pirmą visuotinį nedorėlių valymą žemėje Nojaus laikais, bet dar ir kai ką pranešė tolimos ateities kartoms. Ta ateitis atėjo, o kartu ir pasaulio pabaiga. Aplink mus vyksta Armagedonas. Mes negalime jo sustabdyti, nes tuomet jie laimėtų. Mūsų pasaulyje siaučiantį blogį Dievas turi nušluoti savo ranka. Tam, kad gėris įveiktų blogį, paskutinis mūšis turi vykti. Blogio jėgos nori sukliudyti Armagedonui, nes tik taip jos gali laimėti. Manau, toje paskutinėje lentelėje parašyta paslaptis, leisianti išlikti per tą lemiamą mūšį, per antrąjį valymą, kaip Nojus išgyveno per tvaną.

— Užteks! — tarė PŽT Londono studijos vadovas. — Ruoškitės ją nutraukti. Parenkit pirmą reklamos bloką.

— Išjunkit, velniai griebtų, tą gyvatę! — suspiegė transliacijų skyriaus direktoriaus pavaduotojas Niujorke. — Rodykit reklamą!

— Luktelėkit! — neatitraukdamas akių nuo daugybės ekranų šūktelėjo Tedas Kaselmanas.

— Kaip suprasti — luktelėkit? — paklausė pavaduotojas. — Ji juk skrajoja padebesiais, mala šūdą apie kažkokį Armagedoną! Ar nesakiau, kad padarysim didžiulę klaidą vėl leisdami ją į eterį? Dabar manim tiki?

Kotenė skubėjo, nes žinojo, kad ją tuoj nutrauks ir todėl iki tol turi spėti viską pasakyti.

— Kiekvienoje lentelėje buvo atskleista paslaptis, kaip pamatyti ir pasirinkti gyvenimo kelią, nuvesiantį mus į geresnį pasaulį. Pasirinkti turime, kol dar neįvyko valymas, panašus į tą, kurį patyrė mūsų protėviai. Turiu galvoje tvaną, nušlavusį to meto pasaulio blogį. Aš įsitikinusi, kad ir mes galime išvengti to paskutinio valymo, išvengti siaubų tų paskutinių dienų, per kurias pasaulis atsikratys blogio. Ta krištolo lentelė paaiškins mums, kaip tai padaryti.

— Žiūrėkit! — tarė Kaselmanas rodydamas į televizijos stotis, prisijungiančias prie PŽT.

Transliacijų skyriaus direktoriaus pavaduotojas pasekė Tedo žvilgsnį.

— Dieve brangus — kas čia darosi?! — suriko jis žiūrėdamas į virtines ekranų, rodančių kitų šalių programas.

CNN, BBC, NBC, ABC, CBS, Fox, Kinijos, Brazilijos, Indijos, Pietų Afrikos ir geros dešimties kitų šalių televizijos viena po kitos nutraukusios savo laidas rodė tiesioginę PŽT transliaciją. Net Al Džazyra rodė Kotenę Stoun su arabiškais subtitrais ekrano apačioje.

— Jos visos persijungė mūsų laidą, — tarė Tedas.

— Lentelėje skelbiamą žinią suprato galingosios Atlantidos civilizacijos, Stounhedžą pastatę druidai, Velykų saloje moajus ištašę žmonės, vakarų Afrikos maliai, anasaziai — jie visi staiga dingo nepalikę jokio pėdsako. O dingo jie todėl, kad paklausė lentelėje užrašyto įspėjimo ir pasirinko kelią į naują gyvenimą. Mes irgi galime jį pasirinkti. Visa, ko mums reikia — tikėti. Nesvarbu, kas esi — induistas, judėjas, budistas, krikščionis ar musulmonas. Mes negalim ir toliau užsidarinėti į kameras organizuotų religinių grupių, kurios visą dėmesį nukreipia į žinios nešėją, o ne į jo žinią. Mes visi esame susiję vienas su kitu ir su visomis gyvomis būtybėmis. Mes sudarome vienatį ir privalome pasipriešinti mus supančiam blogiui.

Transliacijų skyriaus direktoriaus pavaduotojas Niujorke sudribo ant kėdės žiūrėdamas, kaip užsienio naujienų kanalai persijungia prie jo tinklo.

— Nieko panašaus kaip gyvas nesu matęs, — sukuždėjo jis.

PŽT Londono studijos vadovas pasakė į mikrofoną, sujungta su jo ausinėmis:

— Visas pasaulis žiūri mūsų laidą. Velniai rautų, pats išplėšiu širdį tam, kuris išdrįsit ką nors paliesti!

DVI KRANTINĖS

Dievo karalystė yra jumyse.

— EVANGELIJA PAGAL LUKĄ. 17, 21

Reakcija į PŽT laidą buvo neregėta, o pranešus, kad nuo obelisko vyks tiesioginė transliacija, tūkstančiai žmonių suplūdo į Londoną.

Kad išvengtų eismo kamščių ir saugumo sumetimais, Kotenė atplauks laivu — nedideliu kateriu, naudojamu turistų grupėms. Jis buvo išsinuomotas ir iki paskutinės akimirkos laikomas paslėptas. Nusileidus tamsai prie viešbučio Cadogan galinio įėjimo privažiavo Venatori agento vairuojamas automobilis. Šalutinėmis gatvelėmis jis nuvežė Kotenę su Džonu į prieplauką mažiau nei kilometras iki paminklo. Kai PŽT transliacijos grupė per siųstuvą pranešė jau esanti vietoje, Kotenė su Džonu įlipo į katerį. Jų laukė trumpa kelionė iki „Kleopatros adatos“.

Kai jie aplenkė Temzės vingį ir praplaukė po Vaterlo tiltu, Kotenė aiktelėjo. Obeliskas priešais ją žvilgėte žvilgėjo užlietas televizijų prožektorių šviesos. Jis priminė jai kosminį keltą, nušviestą prieš paleidžiant naktį. „Kleopatros adata“ lyg strėlė rodė tiesiai į dangų. Daugiau negu tinkama tokia proga, pamanė ji.

Tačiau Kotenei užgniaužė kvapą kitkas — minios žmonių, susibūrusių Viktorijos krantinėje. Džonas įspėjo: kai pasklis žinia, ji gali tikėtis daugybės žioplių. Bet čia jų buvo tūkstančiai. Jų veidai ir kūnai sudarė ištisinę sieną, kuri, rodės, driekiasi be galo visomis kryptimis. Savojos aikštė, Strando gatvė, Flitstritas, Vaitholas — visi buvo virtę sausakimšai susigrūdusių kūnų jūra. Dirstelėjusi per petį į Vaterlo tiltą pamatė, kad joks eismas juo nevyksta, nes jį užtvindžiusi minia. Persisvėrę per turėklus žmonės bandė bent akies krašteliu ją pamatyti. Net tolimesnis — Vestminsterio — tiltas buvo prisigrūdęs žmonių, todėl eismas mieste buvo paralyžiuotas. Žioplių minios spietėsi ir kitoje nuo obelisko upės pusėje — Jubiliejaus soduose ir abiem Temzės pakrantės kryptimis; netrūko stebėtojų ant pastatų už Viktorijos krantinės stogų ir prie jų langų. Visi laukė Kotenės Stoun.

Kateriui priplaukus prie laiptų, vedančių nuo upės prie „Kleopatros adatos“, daugybė kamerų prožektorių nukrypo į Kotenę, nugriaudėjo kurtinantis šauksmas.

Policininkai neleido žmonių ant betoninių laiptų, kad ji galėtų laisvai praeiti, be to, atitvėrė virvėmis plotelį aplink obeliską. Džono prilaikoma už rankos, kad neprarastų pusiausvyros ant šlapių laiptų, Kotenė užlipo ant „Adatos“ pjedestalo.

Pajutusi blyksnį iš viršaus Kotenė pakėlė akis. Tempest Star su Beniu pralindo pro užtvaros virves, kad galėtų iš arti ją nufotografuoti. Policininkas bemat nuginė juos šalin.

Kažkoks reporteris užlipęs ant pjedestalo įbruko Kotenei į ranką mikrofoną. Ji nudžiugo pamačiusi ant jo koto Palydovinių žinių tinklo emblemą.

— Labas, — tarė Kotenė prisikišusi mikrofoną prie lūpų.

Šiurpas perėjo jai kūnu: jos pačios balsas griaudėjo visomis kryptimis, aidėjo paupiu ir per visą miestą. Atrodė, kad kiekvienas, atėjęs į krantinę, turi nešiojamąjį radijo imtuvą ar mobilųjį telefoną, priimantį tiesioginę įvykio transliaciją.

Kotenė apstulbusi sulaikė kvapą, kai jos pačios ištartas žodis grįžo iš tūkstančių miniatiūrinių garsiakalbių, laikomų žmonių, susigrūdusių gatvėse, ant šaligatvių ir takų priešais Temzę.

Minios šūksmams nurimus, Kotenė tarė:

— Negaliu patikėti, kad tiek daug jūsų susirinkote čia.

Šį sykį minia vėl pratrūko ploti, bet Kotenė žinojo, kad ne iš džiaugsmo, o veikiau iš blogos nuojautos. Dauguma atėjo čia, nes prarado viltį. Šen ir ten girdėdama prašymus padėti ir maldas pasigailėti, ji pajuto jos pečius užgriūnant atsakomybės naštą.

— Žinau, kodėl atėjote čia šį vakarą ir kodėl kur kas daugiau kitur klausosi ir stebi, kas vyksta. Tikiuosi, kad šįvakar mums pavyks atsikratyti skausmo, tamsos ir tarp mūsų įsisukusio blogio.

Vėl pasigirdo audringi šūksmai, kai Kotenės balsas nuaidėjo krantinės gatvėmis ir aikštėmis.

Staiga apėmusi panika lyg elektra nukrėtė Kotenei rankas. O jeigu krištolo lentelės kapsulėje nėra? Kas ištiks visus šiuos žmones?

Edis Ladingtonas žiūrėjo PŽT transliaciją savo bibliotekoje, dideliame plazminiame ekrane. Maraja stovėjo šalia, uždėjusi ranką jam ant peties. Ji juto didžiulį pasitenkinimą ir būties pilnatvę. Elis pranešė jai, kad netrukus ji pajus savyje naujos gyvybės ženklus. Elis pasirinko ją pratęsti savo giminę; vaikas seks jo pėdomis. Net šią akimirką ji juto, kaip kūdikis auga jos įsčiose. Pasak Elio, ji esanti išrinktoji, ji palaiminta. Retai moteriai teko garbė tapti didžiųjų nefilimų giminės tęsėja. Pačiai Marajai neberūpėjo, grįš Ričardas ar ne. Ji apsigalvojo. Jos planą užtemdė didi Elio vizija. Maraja palietė savo pilvą. Vaikas — Elio, o todėl ji bus pilte apipilta įstabiomis privilegijomis.

— Ta įkyri musė susilauks tinkamo galo, — tarė Elis, kai kameros stambiu planu parodė Kotenę su kunigu prie šono sveikinančią minią. — Ji matys, kaip svarbiausias jai žmogus kris, o ji pati bus pažeminta. Šįvakar ji susiteps milijonų krauju, bet Džono Tailerio kraujo ji nenusiplaus nuo savo rankų per amžius. — Nieko nėra saldžiau už kerštą, — nusišypsojęs Marajai pridūrė jis.

Griausmingi plojimai sudrebino „Kleopatros adatos“ pjedestalą. Jiems nutilus Kotenė linktelėjo dviem Londono savivaldybės inžinieriams, atplaukusiems su jais kateriu. Vyrai užlipo stačiais laiptais ir atsistojo priešais vieną iš keturių didelių paminklinių lentų, pritvirtintų obelisko pagrinde. Dideliais veržliarakčiais jie atlaisvino bronzinius varžtus, laikančius keturis vienos lentos kampus, ir patraukė ją į šalį.

Nudengus plokštę atsivėrė kvadratinė kiaurymė. Prisiartino gera dešimtis reporterių. Inžinieriai kuo atsargiausiai iškėlė medinę skrynutę.

Ričardas Hapsburgas brovėsi pro minią, kol iki „Adatos“ liko keli metrai. Jis pamatė Kotenę Stoun, stovinčią šalia Džono Tailerio ir stebinčią, kaip inžinieriai ištraukia kapsulę ateities kartoms. Ričardą nupurtė šaltukas prisiminus patirtą gėdą: jis grįžo pas Elį ir paprašė duoti jam dar vieną galimybę išpirkti kaltę. Nors labai norėjo, neįstengė sukaupti tiek drąsos, kiek turėjo Kotenės tėvas Furmielis. Ričardas pajuto kišenėje zigzauerio svorį. Stengdamasis nepakliūti į ryškių prožektorių šviesą jis slinko į priekį, kol atsidūrė prie upės; tarp jo ir Džono Tailerio nebebuvo nieko.

Kotenė žiūrėjo į inžinierius, atsargiai nešančius skrynutę laiptais žemyn. Jai dingtelėjo, ką galvotų Čonsis Vajatas, jei būtų čia ir matytų, kaip baigiama vykdyti slapta jo užduotis. Šįvakar šioje vietoje ant Temzės kranto Vaiduoklių šešėlių misija pagaliau bus baigta. Čonsis gali ilsėtis ramybėje, pamanė ji.

Inžinieriai padėjo skrynutę jai prie kojų. Kotenė laukė, kol Džonas palaimino ją kryžiaus ženklu. Ji juto, kaip širdį užlieja jaudulys suvokus, kad šį vakarą šios nuo seno garsios upės krante ji įvykdo tai, ką jai skyrė lemtis. Ji apsidairė bandydama aprėpti viską, kad įsimintų šį stebuklingą įvykį. Kai žvilgsnis užkliuvo už tolimo upės vingio, visas jaudulys pranyko — jis užleido vietą baimei. Tolumoje virš vandens pasirodė rūkas. Jis slinko „Kleopatros adatos“ link.

— Dieve mano! — tarė ji ir tik tada susigriebė tebelaikanti prie lūpų mikrofoną.

— Kas? — atsigręžęs į ją paklausė Džonas.

Kotenė pažiūrėjo į priešingą krantinės pusę ir pamatė virš vandens šliaužiantį rūką. Jis artinosi prie jų iš abiejų pusių.

Ričardas įkišo ranką į vidinę švarko kišenę ir suspaudė pistoletą. Jis atrodė šaltas ir sunkus. Ričardas prisiminė, kokį nesmagų pojūtį ginklas jo rankoje kėlė, kai šovė iš automobilio Reigano oro uoste. Šįvakar turėtų būti lengviau. Galop jis nusileido, susitaikė su mintimi, kad nėra ko bandyti keisti savo gyvenimą. Kelias pastarąsias savaites jis elgėsi kaip silpnabūdis, svarstė, ar neprašyti Dievo atleidimo. Visai kaip Furmielis. Nedaug tetrūko, kad Ričardas būtų puolęs ant kelių — laimė, laiku atsitokėjo.

Juk argi jis vertas pasigailėjimo?

— Atidarykit skrynutę! — suriko Kotenė.

— Kas yra, Kotene? — paklausė Džonas.

— Jie ateina, — ji parodė į upę. — Mes neturim laiko.

Džonas žvilgtelėjo į Temzės pusę.

— Tai tik upės rūkas, — ramino ją vienas iš inžinierių. — Nėra ko nerimauti, panele. Jis nuolat pakyla.

— Atidarykit skrynutę, ir tiek! — sušuko ji lūžtančiu balsu.

Vienas iš inžinierių sulaužė užšovą ir pakėlė girgždantį dangtį surūdijusiais vyriais.

Kotenė pritūpė ir ėmė raustis. Popieriai, žemėlapiai, knygos, dokumentai, pypkės, paveikslai.

— Dieve brangus — kur jinai?

Jos čia nėra, pamanė. Kas, jeigu klydau — o juk mane dabar stebi visas pasaulis?

Kotenė per petį žvilgtelėjo į upę, vildamasi, kad rūkas jau bus išsisklaidęs. Bet jis tik slinko dar nuožmiau, tad net tiltų nebebuvo matyti. Kotenė nebeįžiūrėjo nė kito upės kranto. Besidairydama į abi puses pamatė, kaip žiūrovų minios pranyksta tirštėjančioje ūkanoje. Jai nepavyks nieko išgelbėti. Net jeigu ras lentelę ir joje išvys tai, ko tikisi, laiko nebeužteks. Kaip ji gali per kelias sekundes išaiškinti visiems šiems žmonėms apie skystą šviesą?

Lesteris Riplis gulėjo ant lovos ir spoksojo į tamsoje švytinčias plastiko žvaigždes ant lubų. Užmerkęs akis jis galvojo apie Kotenę — spėliojo, ką ji daro šį vakarą. Ar ji tikrai suprato, ką jis bandė jai išaiškinti? Atrodė, kad ji turi kažkokį savitą ryšį su ta visatos energijos sistema, netgi glaudesnį negu jo. Kažkuo Kotenė Stoun jį traukė. Ji buvo kitokia negu visos. Gal kada nors jie vėl susitiks Starbucks kavinėje ir išgers kavos su pienu. Jam pasirodė, kad visi tie moksliniai dalykai ją suintrigavo. Jinai turėjo galvosūkį, ir jis padėjo jį išspręsti. Taigi dabar ji bent jau galėtų išgerti su juo balintos kavos — nors šiaip jis kavos negeria. Nieko nuostabaus, kad jam pavyko išspręsti šį galvosūkį — čia juk jo aistra. Spręsti, spręsti, spręsti!

Kotenė ištraukė knygas, tarp jų ir keturias Biblijas. Savo raštelyje Čonsis rašė, kad lentelę saugo Dievo žodis. Kotenė buvo vėl belendanti į skrynutę, bet staiga vėl nukreipė dėmesį į Biblijas. Štai kur mįslės raktas! Paslaptį saugo Dievo žodis... — Biblija!

— Kuri, kuri... — niurnėjo ji atversdama pirmą paskui mesdama į šalį. Sugriebė didžiausią — oda rištą — Bibliją ir ištraukė ją iš kitų daiktų, išimtų iš skrynutės. Sunki, per daug sunki. Kotenė atkišo knygas į akinamai šviečiančius prožektorius.

Kaip tik tada išgirdo minią pradedant reaguoti į rūką. Prispaudusi didžiulę knygą prie krūtinės, Kotenė apsidairė po krantinę ir pamatė tai, ko labiausiai bijojo — ko meldėsi nepasirodysiant.

Lyg vakaro prieblandoje blyksinčios žvaigždės atskrido jonvabaliai.

Iš pradžių vos vienas kitas, paskui šimtai. Netrukus Viktorijos krantinė švytėjo nuo žibančių vabzdžių.

Jie išniro iš rūko ir sukosi ratu aplink obelisko smaigalį, išsklido po visą krantinę ir pasileido į susispietusius žmones.

Minią apėmė panika.

Nuojauta sakė Kotenei, kad jų būriai dūzgia ne vien abiejuose Temzės krantuose, bet ir visuose miestuose ir didmiesčiuose, kur jų klausosi ir į juos žiūri milijonai.

Ričardas sugniaužė pistoletą kišenėje. Pajuto drėgmę, atneštą nuo vandens šliaužiančio rūko. Išgirdo bimbiant besiartinančius brolius. O jeigu ta Stoun teisi? O kas, jei tai jo ir jo padermės galo pradžia? Jautėsi pavargęs, netgi išsekęs. Ką gali žinoti — gal jis tik apsidžiaugs, kai ateis galas. Tas aistringas tikėjimas išgaravo. Maraja jį paliko. Elis jo negerbia.

Ričardas pakėlė ginklą ir nusitaikė į kunigą. Niekas jo neužstojo, šūvis bus taiklus. Pirštas ant gaiduko įsitempė.

— Spausk, — sušnabždėjo jis.

Bet neprisivertė.

Pirmą kartą jis suvokė, kaip siaubingai nusidėjo prieš daugybę tūkstantmečių. Ir galbūt dabar suprato, ką reiškia būti prakeiktam per amžius.

Ričardas nusisuko į upę, riešo mostu švystelėjo pistoletą į tamsius, sūkuriuojančius Temzės vandenis ir puolė ant kelių.

Kotenė perplėšė plaušus virvės, kuria buvo surišta Biblija. Knyga atsivertė. Lapuose išpjautoje ertmėje buvo paslėpta krištolo lentelė.

Kotenė sugriebė ją abiem rankomis ir atsistojo.

Jonvabaliai jau ne dūzgė, o tiesiog riaumojo. Demonų skleidžiamas karštis svilino odą, lyg ji stovėtų priešais aukštakrosnę. Į šnerves tvoskė sieros tvaikas. Kotenė išgirdo neatlaikiusių antpuolio žmonių riksmus.

— Padėk man, Dieve!

Jos žodžiai nuaidėjo per visą krantinę ir virš upės jai už nugaros.

— Padėk man matyti ir girdėti.

Ji žinojo, kad liko nedaug laiko, kol demonai nusineš visų susirinkusiųjų sielas. Tikintieji atėjo pamatyti lentelės, savo akimis išvysti Dievo rašyseną. Laikydama lentelę rankoje, Kotenė pažiūrėjo į užrašą. Žodžiai buvo parašyti Enocho kalba — angelų, dangaus kalba.

Jos protėvių kalba.

Ji perbėgo žodžius akimis, kol rado vietą, kurioje buvo minimas paskutinis valymas.

— Kotene? — paragino ją Džonas.

Ji paskubomis išvertė žodžius mintyse.

— Riplis buvo teisus, — tarė ji sau ir atsigręžė į Džoną. — Čia parašyta, kad Armagedonas turi įvykti.

Skaitydama toliau ji suprato, kad Edelmanas klaidingai interpretavo senovinius glifus Peru rastoje lentelėje. Enocho kalba jai viskas tapo kuo aiškiausia. O lentelės apačioje, toje dalyje, kurios nesuprato niekas, buvo ženklai, skaičiai ir skliausteliai — Lesterio Riplio siūlo teorija, jo mokslinis įrodymas, kad Dievo karalystė yra jumyse. Staiga viskas įgavo prasmę. Bet ji neturėjo laiko išaiškinti to visiems, susirinkusiems aplink ją, ar milijonams, žiūrintiems transliaciją visame pasaulyje.

Kotenė pakėlė akis.

— Džonai, čia neparašyta, kad antram valymui vadovaus angelo dukra. Čia parašyta, kad angelo dukra juos nusives.

Ji suprato, kad net Čonsis apsiriko. Žinia lentelėje buvo skirta ne žmonijai, o jai. Paskutinė paslaptis buvo ne koks nors jos paminėjimas, o Dievo žinia jai.

Staiga ji suprato, kad turi galios įveikti demonus. Visada jos turėjo.

Jai viskas tapo aišku.

Ji neaiškins visiems apie skystą šviesą. Ji turi sukurti tikrovę — jos sąmonė egzistuos naujame pasaulyje ir aprėps visus čia esančius. Savo valia jie nuspręs, kurį pasaulį pasirinkti savo tikrove.

Ji nuves juos ten, kur nėra skausmo, kančios, tamsos.

Kotenė tvirtai sugniaužė lentelę ir iškėlė ją aukščiau. Žmonių minia atsakydama maldavo pagalbos.

Akinanti jonvabalių šviesa atsimušė nuo krištolo paviršiaus ir suspindo virš Viktorijos krantinės visų vaivorykštės spalvų ietimis. Atspindys taip galingai gožė jonvabalių žibėjimą, kad atrodė, jog akimirką sustabdė vabzdžių antpuolį.

Tą pačią akimirką Kotenė visiškai paniro į skystą šviesą. Ji užsidarė nuo demonų riaumojimo ir luošinančio karščio. Juslėmis aiškiai suvokė, kas laukia prieš akis, ir staiga mintyse išvydo dvi krantines. Pirmoje buvo prisigrūdę tūkstančiai nelaimėlių — apimti nevilties jie šaukėsi jos ir iš paskutiniųjų bandė ištverti tą paskutinę savo gyvenimo akimirką. Antroje tvyrojo neapsakoma ramybė ir tyla. Čia rudens nuspalvinti lapai pleveno gaivinančiame vėjelyje. Ir čia būriavosi minios žmonių, tik visi patenkintais, laimingais ir taikiais veidais. Raibuliai upės paviršiuje žėrėjo ryškioje saulės šviesoje it deimantai žydrame danguje. Oras buvo sklidinas malonių, gaivių kvapų. Miestas žvilgėjo. Šią tikrovę ji pasirinko sau ir į ją priims juos visus — visus, norinčius į ją eiti.

Ji privalo rodyti kelią ir vesti kartu tuos, kurie ja tiki. Suprasdama, kad gali tai padaryti tik šią akimirką arba niekada, Kotenė suspaudė krištolo lentelę ir žengė į tą antrą krantinę.

ALIGATORIŲ EŽERAS

Gyventi gali dvejopai: tartum niekas nebūtų stebuklas ir tartum viskas būtų stebuklas.

— ALBERTAS EINŠTEINAS

Kotenė pažvelgė pro langą į vandenį. Viešėdama Tomo Vajato vasarnamyje pajuto didžiulę ramybę. Nuolatos besimainantis gyvą padarą primenantis ežero paviršius ją kerėjo. Viskas čia ramino jos sielą.

Ideali vieta padaryti svarbiausią sprendimą savo gyvenime.

Ji išėjo į verandą ir gurkštelėjo šiltos arbatos iš sunkaus puodelio. Įsibrovusi žiema atnešė į šiuos atkampius Šiaurės Floridos miškus speigus, bet Kotenė dėl to nepyko. Gaivus šaltis gerai ją nuteikė.

Ji išgirdo padangas gurgždinant privažiavimo keliuko žvirgždą — iš pušyno važiavo automobilis. Kotenė priėjo prie verandos krašto ir žiūrėjo, kaip mersedesas sustoja po vienu iš daugybės milžiniškų ąžuolų, šen ir ten augančių šiame nuošaliame dvidešimties hektarų plote.

Monsinjoras Filipas Diušamas atidarė vairuotojo dureles ir išlipo. Draugiškai pamojo jai ranka ir patraukė šoninių durelių rankeną.

Iš automobilio išlipo Džonas Taileris. Jis irgi jai pamojo.

— Čia ir yra ta vieta? — paklausė jis, kai juodu priėjo prie verandos.

— Čia, — šypsodama atsakė Kotenė.

Kai jis užlipo į verandą, Kotenė jį apkabino. Prieš atsitraukdama pakštelėjo į skruostą.

— Taigi dabar jau Jo Šventenybė kardinolas Džonas Taileris?

Kotenė nusilenkė ir plačiai nusišypsojo.

— Aš tik visomis keturiomis ropščiuosi korporacijos laiptais, — pajuokavo Džonas.

— Ir monsinjoras, — pridūrė Kotenė. — Kaip visada malonu jus matyti.

Ji mostelėjo durų pusėn.

— Ponai, džiugu, kad jums pavyko atvažiuoti. Kuo galiu judu pavaišinti — karštu šokoladu ar žaliąja arbata?

— Norėčiau karšto šokolado, — paprašė Diušamas.

— Ir aš, — tarė Džonas.

Juodu su monsinjoru atsisėdo prie pietų staliuko.

Diušamas paėmė nuo staliuko laikraštį ir perskaitė antraštę: „Pasirašomos tarptautinės taikos sutartys“.

Jis nusišypsojo, paskui balsu skaitė toliau: „Visame pasaulyje sudaromi ir tvirtinami susitarimai — šalių vadovai pasirenka naujus kelius į taiką“.

Jis žvilgtelėjo į Kotenę, paskui į Džoną.

— Kas galėjo pamanyti, kad ši diena kada nors išauš?

— Jei kas nors abejojo, kad stebuklų būna, dabar tuo įsitikino, — pritarė Džonas.

Kotenė padėjo du garuojančius puodelius ant stalo ir įsitaisė prieš vyrus.

— Aš vis dar negaliu atsistebėti tuo, kas įvyko, Kotene, — prisipažino Diušamas.

— Niekada nemaniau, kad tam rengiausi nuo pat tos dienos, kai atvykau į Peru, iki tos akimirkos, kai atsistojau Viktorijos krantinėje, — gurkštelėjusi žaliosios arbatos atsakė ji. — Tą akimirką prisiminiau Jačako žodžius. Jis sakė, kad miške daugybė takelių veda į skirtingas vietas — taip ir mums kiekvieną dieną, kiekvieną minutę atviri visi gyvenimo takai. Mes tik pasirenkame, kuriuo eiti. Jis išmokė mane žiūrėti į pasaulį kitomis akimis. Stovėdama prie „Kleopatros adatos“ supratau, ką turiu daryti. Privalėjau pasirinkti naują kelią tiems, kurie jam pasirengę. Aš norėjau, kad jie būtų čia, mano tikrovėje.

— Panašiai kaip važiuojant autostrada, ar ne? — tarė Diušamas. — Persirikiuoji į kitą juostą, ir tavo pavyzdžiu paseka visi, važiavusieji įkandin.

— Būtent, — linktelėjo Kotenė. — Dabar visiems atsirado nauja galimybė pasirinkti naujas kryptis gyvenime, tik nebėra tos tiesioginės grėsmės blogio, mūsų akyse rijusio niekuo nekaltas sielas.

— Tai dar nereiškia, kad ateityje viskas eis kaip iš pypkės. Blogis vis dar egzistuoja, — priminė Džonas. — Bet nesvarbu, kaip tai vadinsime — ryžto galia, traukos dėsniu, skysta šviesa ar dar kuo — visi turime suprasti, kad visų galimybių jau esama, ir kad kiekvienas geba padaryti tai, ką padarė Kotenė. Pasirink teisingai, ženk doros keliais, ir galutinis atlygis tau bus Dangaus karalystė.

Diušamas padėjo laikraštį ant stalelio.

— Manau, svarbiausias klausimas — kas bus toliau?

— Todėl čia šiandien ir susirinkome, — atsakė Džonas.

— Ką turite galvoje? — paklausė Diušamas.

— Pasaulyje, kurį palikome, šėtonas ir jo armija turi tvirtas pozicijas, — atsakė Džonas. — Ten dar liko nemažai žmonių, kurie nusipelno nepakliūti jiems į nagus.

— O laiko tam turime ne per daugiausiai, — pridūrė Kotenė. — Dievo žinioje skelbiama, kad įvyks paskutinis valymas, amžiams nušluosiantis blogį.

Džonas padėjo puodelį ant kėdės parankės.

— Reikia atskleisti paslaptį ten likusiesiems, kol neatėjo pasaulio pabaiga.

Rodėsi, kad žiūrėdamas į Kotenę Diušamas staiga suprato.

— Tai liksite čia, kur taika galbūt tęsis tūkstantį metų, ar grįšite padėti tiems, kurių laukia neišvengiama pasaulio pabaiga?

Jis dvejojo ir akivaizdžiai susimąstęs barbeno pirštais per stalelį.

— Džonai, ar norėtum pasivaikščioti? — paklausė Kotenė.

— Mielai.

Jis atsistojo ir pažiūrėjo į monsinjorą.

— Galbūt mes ilgokai užtruksim.

Diušamas supratingai žvilgtelėjo į jį ir paėmė laikraštį nuo stalelio.

— Kiek reikės, tiek ir būkite, Jūsų Šventenybe.

Kotenė su Džonu išėjo iš verandos ir užlipo ant prieplaukos, nutiestos į ežerą priešais vasarnamį. Priėję jos galą jie stovėjo tylėdami, žiūrėdami į tolimąjį krantą. Juodas vanduo laižė polius, vėjelis sušiaušė bangeles, ir prie paskutinio polio pririšta valtis ant jų sūpavosi.

— Nusprendžiau grįžti, — prisipažino Kotenė.

— Žinojau, kad taip pasielgsi. Aš eisiu kartu.

— Ne, — atsakė ji atsigręždama į Džoną ir delnu paliesdama jo veidą. — Turi likti čia. Aš privalau grįžti, bet tau nėra reikalo. Čia tokiai daugybei žmonių reikia tavo tikėjimo, tavo patarimų, tavo išminties. Tu gali juos pamokyti.

— Suprantu, Kotene, bet tu ne vienintelė, su kuo kalbasi Dievas. Retkarčiais ir aš gaunu iš Jo vieną kitą žinutę. Žmonės šiame pasaulyje jau ima gaudytis. Pažiūrėk į šiandienos laikraščių antraštes, — patarė Džonas. — O šio pasaulio poreikiais gali pasirūpinti Diušamas.

— Žinau, kad gali. Bet jeigu tau kas nors atsitiktų per mane...

Vėjas bloškė Kotenei plaukus į veidą. Džonas juos nubraukė ir sukišo už ausų.

— Tikrai nori grįžti be manęs? — suspausdamas jos delną paklausė jis.

Ji nusišypsojo.

— Ne.

— Vadinasi, nuspręsta.

Kotenė nuleido akis ir įsmeigė jas į vandenį. Norėjo pasakyti jam dar kai ką, bet abejojo, ar užteks drąsos.

Nagi, ragino save mintyse. Pakelk akis ir pasakyk.

Bet jai nereikėjo kelti galvos: Džonas pakišo delną po smakru ir ją pakėlė.

— Kas negerai? — paklausė jis.

Kotenė prasižiojo, bet neįstengė prisiversti kalbėti.

Džonas pakreipė galvą — rodės, vėl klaus, kas negerai.

— Džonai... — tarė ji, bet iškart nutilo. Kiek patylėjusi pridūrė: — Kai tada Londone patekai į avariją, išsigandau, kad neteksiu tavęs amžinai. Šlykštėjausi savim ir ant savęs pykau.

— Tu buvai niekuo dėta.

— Man visuomet atrodys, kad buvau dėl jos kalta, bet aš kalbu ne apie tai. Šitaip jaučiausi dėl dar kai ko. Dėl to, ko nepadariau... ko nepasakiau.

Ji sudvejojo, bet galop išklojo:

— Noriu, kad žinotum: aš tave myliu.

Džonas ją apkabino.

— Žinau. Visada žinojau. O tu žinai, kad aš irgi myliu tave.

Juodu ilgai stovėjo apsikabinę. Galop paleido vienas kitą ir vėl pažvelgė į horizontą.

— Na tai kaip? — paklausė Kotenė.

— Keliaukime, — atsakė Džonas.

Ji užsimerkė, ir juodu ėmė nirti į skystą šviesą.

Sėdėdamas vasarnamyje Filipas Diušamas pakėlė akis nuo laikraščio. Vakarop sutemos virš ežero sutirštėjo, vis gilesni šešėliai paslėpė tolimąjį krantą. Monsinjoras vos įžiūrėjo pririštą valtelę, tingiai besisūpuojančią už tuščios prieplaukos. Diušamas kurį laiką žiūrėjo į šį ramybe dvelkiantį vaizdą, paskui ėmė skaityti laikraštį toliau.

Išnašos

Taip buvo vadinamas slaptas informacijos šaltinis Votergeito skandale (vert.).

Užuomina į Oberno universiteto „Tigrų“ komandas (vert.).

Kentukio universiteto komandų pavadinimas - „Vilpišiai“ (vert.).

Simbolinis, paprastai reljefiškai išraižytas piešinys ar ženklas (vert.).

Kotenė - Cotten, medvilnė - cotton (vert.).

Čia ji? (isp.).

Taip (isp.).

Panaši į ją (isp.).

Stokis (isp.).

Kekšė (isp.).

Eik (isp.).

Kiva - dažniausiai apskritas pueblo indėnų statinys vyrų apeigoms, pasitarimams, darbui ir pramogoms (vert.).

Vienintelė vieta JAV, kur susieina keturios valstijos - Arizona, Naujoji Meksika, Juta ir Koloradas (vert.).

Komiksų personažas. Branduolinės fizikos daktaras Robertas Brusas Baneris sprogus jo paties pagamintai gama bombai virsta šiurpia žalia pabaisa Halku (vert.).

Ant paprastos skardos padaryta nuotrauka (vert.).

Content

Шоулз Линн, et al Paskutinė paslaptis