Монро Люси

Lemtingas aukcionas

Lucy Monroe

Lemtingas aukcionas

Leidykla „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-444-9

Versta iš Lucy Monroe, The Shy Bride, 2010

© Lucy Monroe, 2010

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.”

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Neringa Milaknienė, vertimas iš anglų kalbos, 2011

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Shutterstock.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos”, 2012

Platina PRODIGITA, UAB

info@prodigita.com

Prologas

Sietlo uostas beveik niekuo nesiskyrė nuo šimtų kitų uostų, kuriuose Neo Stamosui teko lankytis nuo tada, kai jis tapo krovininio laivo Hera komandos nariu. Tada jam tebuvo keturiolika. Tačiau Neo šis uostas buvo nepaprastas, nes kaip tik jame pasikeitė jo gyvenimas. Šiame uoste jis kartą išlipo iš Heros ir niekada į ją negrįžo.

Neo ir jo draugas Zefyras Nikosas turėjo sumeluoti apie savo amžių, kad prieš šešerius metus jiems būtų leista prisidėti prie Heros komandos, tačiau tai buvo nedidelė kaina už tai, kad galėtų palikti gyvenimą Graikijoje. Neo ir Zefyras buvo Atėnų gatvių banditėliai, kuriuos siejo vienas troškimas – gyvenime pasiekti daugiau nei pakilti iki gaujos vadeivų.

Ir mes būtinai tai pasieksime, – mintyse prisiekė dvidešimtmetis Neo stebėdamas tekančią saulę.

– Pasirengęs kitam žingsniui? – angliškai paklausė Zefyras.

Neo linktelėjo galva, neatitraukdamas akių nuo artėjančio uosto.

– Daugiau niekada negyvensime gatvėse.

– Mums jau šešerius metus neteko taip gyventi.

– Tiesa. Tačiau mūsų gultų Heroje nepavadintum ypatingu gyvenimo sąlygų pagerinimu.

– Taigi.

Neo pritarė, tačiau nieko nepasakė. Zefyras tai žinojo ir sutiko su Neo. Beveik bet kas buvo geriau nei raustis atliekose, kad išgyventum, ir dar stengtis laikytis kitų primestų taisyklių.

– Tačiau mūsų laukia dar geresni dalykai.

– Taip. Užtrukome šešerius metus, bet dabar turime pinigų, kad žengtume dar vieną žingsnį į priekį.

Šešeri metai sunkaus darbo ir pasiaukojimo. Jie stengėsi neišleisti nė vienos savo uždarbio drachmos.

Dviem vyrams, užaugusiems našlaičių prieglaudoje ir vėliau pabėgusiems į gatvę, tai buvo didelis pasiekimas. Būdai, kuriais jie sugebėdavo gauti drabužių, knygų ir kitų būtinų dalykų, buvo įdomūs, bet ne visada teisėti.

Kai Neo ir Zefyras nedirbdavo ar nelošdavo, kad padidintų savo skurdų uždarbį, skaitydavo viską, kas tik papuldavo į jų rankas apie verslą ir nekilnojamojo turto plėtrą. Kiekvienas domėjosi skirtingais šios srities aspektais ir tapo atskirų sričių specialistais, taip sujungdami savo ypatingus gebėjimus ir neeikvodami pastangų tiems patiems dalykams.

Dabar jų rankose buvo išsamus planas, kaip padidinti turimą turtą, iš pradžių nuperkant ir parduodant vieną kitą namą, kol galiausiai galės įgyvendinti pelningus didelius nekilnojamojo turto projektus.

– Netrukus visi išgirs apie verslo magnatus Zefyrą Nikosą ir Neo Stamosą, – buvo įsitikinęs Zefyras.

Neo lūpas papuošė ypač retai pasirodanti šypsena.

– Prieš mums sukankant trisdešimt.

– Prieš mums sukankant trisdešimt, – Zefyro balse skambėjo toks pat pasiryžimas, kokį Neo jautė širdyje.

Jiems pasiseks.

Nesėkmė nebuvo įtraukta į jų planą.

Pirmas skyrius

– Tu turbūt juokauji? – Neo Stamosas įsistebeilijo į įmantrų sertižkatą su vietinės labdaros organizacijos logotipu.

Jo seniausias ir vienintelis tikras draugas, ką jau kalbėti apie tai, kad dar ir verslo partneris, Zefyras Nikosas tikrai nusiteikęs papokštauti. Juk jis, be abejo, juokauja. Negali būti, kad šis sertižkatas skirtas Neo. Tikriausiai Zefyras paėmė jį kam nors kitam ir dabar tik erzina Neo.

– Aš kuo rimčiausiai nusiteikęs. Sveikinu trisdešimt penktojo gimtadienio proga, filos mou.

Kitaip nei pirmaisiais draugystės metais, kai jie stengdavosi tarpusavyje kalbėtis tik angliškai, kad kuo geriau išmoktų, dabar jie kalbėdavosi graikiškai, kad nepamirštų savo gimtosios kalbos.

– Draugas suprastų, kad tokios dovanos man nereikia.

– Priešingai, tik draugas žinotų, kad ši maža dovanėlė tau labai tinka ir netgi yra būtina.

– Privačios fortepijono pamokos? – Visiems metams. Nieku gyvu. – Nemanau.

Zefyras atsirėmė į rankų darbo raudonmedžio stalą, kainavusį daugiau nei jo per pirmuosius darbo metus gautas darbo užmokestis.

– O aš manau. Tu prakišai lažybas.

Neo piktai pažvelgė į draugą žinodamas, kad, nors ir ką jis pasakys, atrodys kaip verkšlenimas, o ne racionalūs argumentai. Jie vienas kitam ne kartą turėjo progų priminti, kad lažybos yra lažybos. Ir jis turėjo geriau pagalvoti, prieš lažindamasis su savo sukčiumi draugu.

Zefyras neslėpė suprantąs, kad Neo svarsto, kaip išsisukti.

– Galvok apie tai kaip apie gydytojo rekomendaciją.

– Gydytojo rekomendaciją? Kaip iššvaistyti valandą kartą per savaitę? Neturiu nė pusvalandžio, ką jau kalbėti apie valandą.

Neo papurtė galvą. Jo madingus vardinius kostiumus ne veltui pirkdavo ir pagal jo asmeninius poreikius pritaikydavo privilegijuota vyrų aprangos įmonė. Ir ne todėl, kad Neo patikdavo viešinti visam pasauliui, jog jis milijardierius. Jis paprasčiausiai neturėjo laiko apsipirkinėti.

– Nebent žinai ką nors, ko nežinau aš. – Pavyzdžiui, kad atšauktas vienas jų pasaulinių nekilnojamojo turto plėtros projektų. – Mano tvarkaraštyje nėra vietos fortepijono pamokoms.

Ir nesvarbu, ar jis pralaimėjo lažybas, ar ne.

– Tikrai vyksta šis tas, apie ką tu nežinai, Neo. Tai vadinama gyvenimu ir jis vyksta aplink tave, bet tu toks užsiėmęs įmonės reikalais, kad jis lekia tau pro šalį.

– Stamos & Nikos Enterprises iš tikrųjų yra mano gyvenimas.

Zefyras su gailesčiu pažvelgė į draugą. Juk jis ir pats dirbo taip pat sunkiai, kad ankstesnis jų gyvenimas taptų tolima praeitimi.

– Įmonė turėjo būti mūsų raktas į naują gyvenimą, o ne vienintelis gyvenimo tikslas. Ar pamiršai, Neo? Mes ketinome tapti verslo magnatais, iki mums sukaks trisdešimt.

– Ir mums pavyko. – Jie uždirbo savo pirmąjį milijoną per trejus metus nuo tada, kai įžengė į Amerikos žemę. Po kelerių metų jau buvo multimilijonieriai ir, prieš Neo sukankant trisdešimt, jau valdė turtą, kurio vertė viršijo milijardą dolerių. Šiuo metu jis su Zefyru buvo pagrindiniai bendrovės, kuriai priklausė kelių milijardų dolerių vertės turtas, akcininkai. Stamos & Nikos Enterprises ne tik buvo pavadinta ir jo vardu; šiai bendrovei jis atidavė savo dienas ir naktis.

Ir Neo toks gyvenimas visiškai tiko.

– Atmeni, norėjai nusipirkti didelį namą, sukurti šeimą? – priekaištingai paklausė Zefyras.

– Kai kurie dalykai keičiasi. – Kai kurios svajonės tebuvo vaikiškos fantazijos, ir geriau apie jas pamiršti. – Man patinka maniškiai apartamentai.

Zefyras nepritariamai dėbtelėjo.

– Esmė ne ta, Neo.

– O kokia? Tu manai, kad man reikia išmokti skambinti fortepijonu?

– Taip, aš iš tikrųjų taip manau. Net jei tavo gydytojas nebūtų įspėjęs tavęs labiau rūpintis savimi per paskutinį sveikatos patikrinimą, vis tiek akivaizdu, kad laikas ką nors paaukoti. Įvertinus kasdienį stresą, nebūtina būti gydytoju, kad suprastum, jog tavęs už kampo tykoja širdies smūgis.

– Sportuoju šešias dienas per savaitę. Mano valgiaraštį sudarinėja geriausias mitybos specialistas. Mano namų šeimininkė ruošia valgius tiksliai pagal nurodymus ir aš maitinuosi tikrai kur kas reguliariau nei tu. Mano kūnas yra puikios žzinės būklės.

– Miegi mažiau nei po šešias valandas ir neturi jokio būdo, kaip atsikratyti kasdienės įtampos.

– Kaip manai, kam aš sportuoju?

– Tai tik dar vienas būdas patenkinti poreikį konkuruoti. Tu visada stengiesi išspausti iš savęs viską, ką gali.

Zefyras teisus. Juk jis petys į petį varžėsi kartu su Neo. Tik Zefyras jau prieš kelerius metus iš biuro išeidavo dažniau šeštą, o ne aštuntą valandą. Ir galbūt jis turėjo pomėgių, nesusijusių su nekilnojamojo turto plėtra ar investicijomis, tačiau tai nereiškė, kad jo gyvenimas buvo geresnis nei Neo. Jis paprasčiausiai buvo kitoks.

– Nieko blogo, kad mano platūs užmojai.

– Tiesa, – susiraukęs burbtelėjo Zefyras. – Kai žinai, kaip atkurti gyvenimo pusiausvyrą. O tu, mano drauge, neturi jokio gyvenimo.

– Mano gyvenimas – visavertis.

– Tu esi gabesnis už bet kurį mano sutiktą žmogų, tačiau tavo gyvenime nėra jokios jį įprasminančios atsvaros.

Juokiasi puodas, kad katilas juodas.

– Manai, kad fortepijono pamokos suteiks mano gyvenimui prasmės?

Gal Zefyrui pačiam reikia poilsio. Juk jis kliedi.

– Ne. Manau, kad jos suteiks tau galimybę kartą per savaitę pabūti Neo Stamosu, o ne Graikijos magnatu, kuris gali nevaržomas pirkti ir parduoti įmones, ką jau kalbėti apie žmones.

– Aš žmonėmis neprekiauju.

– Ne, mes perkame nekilnojamąjį turtą, jį plėtojame ir parduodame. Ir mums puikiai sekasi iš to uždirbti. Tavo planai įvairinti mūsų investicijas ankstyvajame etape atsipirko, bet kada ateis laikas sustoti?

– Aš patenkintas savo gyvenimu.

– Tačiau tau vis negana to, ką pasieki.

– Galima pamanyti, kad tu – kitoks.

Zefyras gūžtelėjo pečiais. Pagal užsakymą pasiūtas itališkas kostiuminis švarkas slystelėjo jo pečiais kaip antra oda.

– Mes kalbamės apie tave. – Jis sukryžiavo rankas ant krūtinės ir įsmeigė akis į Neo. – Kada paskutinį kartą mylėjaisi su moterimi?

– Tie laikai, kai mes pasakodavomės apie savo pergales, jau praėjo, Zy.

Draugas šyptelėjo.

– Man visai neįdomus tavo pergalių skaičius. Ir net jei man tai būtų įdomu, negalėtum įvardyti nė vienos, nes niekada to nedarei.

– Po velnių, ką čia šneki? Aš mėgaujuosi seksu, kada tik noriu.

– Taip, seksu. Tačiau tu niekada su niekuo nesimylėjai.

– Tarsi tai kuo nors skirtųsi.

– Tu vengi artumo.

– Ir kaip, po galais, mes nukrypome nuo fortepijono pamokų iki psichologinių vapaliojimų? Ir nuo kada tu ėmeisi postringauti apie šį šlamštą?

Zefyras įsižeidė.

– Aš paprasčiausiai atkreipiu tavo dėmesį į tai, kad tavo gyvenimo interesai labai siauri. Tau reikia plėsti savo akiratį, pažvelgti toliau už horizonto.

– Žinai, galėtum žlmuotis kelionių agentūros reklamoje. – Ir dar velniškai veidmainiškoje.

– Taip kalba draugas, kuris nenori, kad užverstum kojas nuo streso, nesulaukęs keturiasdešimtojo gimtadienio.

– Iš kur tiek genialių minčių?

– Ar kartais gydytojas neįspėjo tavęs apie tai po sveikatos patikrinimo? Praeitą mėnesį, kai kartu žaidėme golfą, Gregoris pasivedėjo mane į šalį ir įspėjo, kad tiek dirbdamas, nuvarysi save į kapus pirma laiko.

– Aš pasirūpinsiu, kad jam atimtų licenciją.

– Nieko panašaus tu nepadarysi. Jis – mūsų draugas.

– Jis – tavo draugas, o man jis – gydytojas.

– Kaip tik apie tai aš kalbu, Neo. Tavo gyvenime nėra jokios pusiausvyros. Viskas tau tik verslas ir darbas.

– Tai gal pakalbėkim apie tave? Jei visapusiškam gyvenimui tokie svarbūs santykiai, kodėl tu su niekuo jų neužmezgi?

– Aš susitikinėju su moterimis, Neo. Ir dar, prieš tau pasakant, kad ir tu vaikštai į pasimatymus, leisk priminti, kad susitikti su moterimi dėl vienintelio tikslo – sekso – ir niekada jos daugiau nepamatyti, nėra vadinama pasimatymu. Tai vadinama pakabinimu.

– Kokiam amžiuj tu gyveni?

– Šiame. Lygiai kaip ir tu, mano drauge. Todėl nebūk šiknius ir priimk mano dovaną.

– Taip paprastai?

– Tai tu mieliau nevykdysi lažybų susitarimo?

Neo nežinojo, ką atsakyti.

– Aš nenoriu mokytis skambinti fortepijonu.

– O kadaise apie tai svajojai.

– Apie ką? Kada?

– Kai mes buvome berniukai ir gyvenome Atėnų gatvėse.

– Tada aš turėjau daug svajonių, kurias išmokau paleisti.

Kad sukauptų tokį turtą, kurį valdo dabar, buvo būtina nuolat aukotis, ir Neo mielai paaukojo viską, ko reikėjo.

Taip jis nors kažko pasiekė. Tapo žmogumi, visiškai nepanašiu į veltėdį tėvą, kuris dingo iš Neo gyvenimo, kai šiam tebuvo dveji, ir motiną, jautusią didesnę meilę alkoholiui, nei savo kūdikiui.

– Ir taip kalba žmogus, nuėjęs kelią nuo Atėnų gatvių iki Volstrito.

– Aš gyvenu Sietle.

Zefyras gūžtelėjo pečiais.

– Fondų birža yra Volstrite, ir mes pretenduojame į didelę jų dalį.

Neo jautė, jog ima pasiduoti, bent jau dėl to, kad nenuviltų vienintelio žmogaus pasaulyje, kuris jam rūpėjo tiek, kad vis dėlto galėtų jam nusileisti.

– Gerai, pamėginsiu dvi savaites.

– Pusę metų.

– Vieną mėnesį.

– Penkis.

– Du, ir tai galutinis mano pasiūlymas.

– Nupirkau pamokas visiems metams, jei teiktumeis atkreipti į tai dėmesį.

– Ir jei pajusiu iš to naudą, lankysiu jas visus metus. – Nors jis buvo tikras, kad taip nebus.

– Sutarta.

§

Kasandra Beiker dar kartą pasitaisė savo puikios stambiais mėlynais ir baltais raštais puoštos Liz Claiborne suknelės apačią. Vien todėl, kad gyveno kaip kokia atsiskyrėlė urve, neturėjo taip ir atrodyti. Bent jau taip tikino save, internetu užsakinėdama naują pavasarinę aprangą iš savo mėgstamiausios parduotuvės.

Rengdamasi stilingais drabužiais, nors juos retai dėvėdavo kur nors kitur nei namuose, ji bent taip stengėsi pasijusti normali.

Tai, žinoma, pavykdavo ne visada. Bet ji stengėsi.

Reikėtų paskambinti fortepijonu. Tai padėdavo atsipalaiduoti.

Arba bent jau visi kiti primygtinai tai teigė, ir Kasandra kartais tuo patikėdavo. Tik dabar jos grakštūs pirštai nejudėdami gulėjo ant Fazioli fortepijono klavišų.

Neo Stamosas turėjo pasirodyti už mažiau nei penkių minučių.

Pasiūliusi labdaringam lėšų rinkimo aukcionui fortepijono pamokas visiems metams, kaip darydavo kasmet, Kasandra manė, kad gaus dar vieną fortepijono studentą. Kylančią žvaigždę, kuri norėtų dirbti su pripažinta talentinga, nors ir atsiskyrusia, pianiste bei Naujojo amžiaus muzikos kompozitore.

Kesė išsegė segtuką iš savo ilgų rudų plaukų, išlygino juos, suėmė ir vėl susegė ties sprandu. Rankos vėl nusileido ant klavišų, tačiau pirštai gulėjo nejudėdami.

Ji buvo tikra, kad, kaip ir ankstesniaisiais metais, aukcione laimės koks nors žmogus, su kuriuo ją sies meilė muzikai. Nekilo dvejonių, kad būsimasis mokinys gali ir nesižavėti fortepijonine muzika.

Neturėjo jokios priežasties net pagalvoti, kad visiškas naujokas muzikoje – ne kas kitas, o milijardierius magnatas – taps jos mokiniu visiems metams. Tai buvo blogiau nei neįtikėtina; tai asmeninis košmaras moteriai, kuriai sunku nepažįstamiesiems net atverti duris.

Stengdamasi kaip nors išsklaidyti nemalonų jausmą, Kasandra praleido daug laiko skaitydama straipsnius apie magnatą ir studijavo jo nuotraukas. Tačiau niekas nepadėjo.

Kesės nerimas dėl to, kad teks su juo susitikti, dar labiau padidėjo. Iš jo nuotraukų atrodė, kad jis retai, jeigu apskritai kada nors klausėsi kokios nors muzikos. Kam tokiam vyrui iš tikrųjų prisireikė išmokti skambinti fortepijonu?

Tačiau akivaizdu, kad jis ketino mokytis. Nes kai už jos pamokas aukciono dalyviai siūlė dar tik po kelias dešimtis tūkstančių dolerių, Zefyras Nikosas visus pribloškė šimto tūkstančių dolerių pasiūlymu. Buvo sunku tai įsivaizduoti – kažkas sumokėjo šimtą tūkstančių dolerių už Kesės vienos valandos pamoką kartą per savaitę. Nors pamokos truks visus metus, pasiūlyta kaina buvo daugiau nei ekstravagantiška.

Labdaringo lėšų rinkimo renginio organizatorė buvo ištikta ekstazės, ir ilgiau nei Kesei buvo įprasta kalbėti su nepažįstamais žmonėmis, kalbino ją telefonu. Ji liejo pagyras ponui Nikosui, kad šis nupirko pamokas savo geriausiam draugui ir verslo partneriui Neo Stamosui.

Ir iš tikrųjų – netrukus Kesei paskambino labai dalykiška ir gana šalta asmeninė pono Stamoso padėjėja, kad sutartų dėl pamokos laiko. Kesė bendravo su ja pakančiai, nes jos pamokų tvarkaraštis buvo gana lankstus, o visuomeninis gyvenimas… Jo beveik nebuvo.

Šiaip ar taip, pamoka antradienį, dešimtą valandą, nesukėlė Kesei jokių nepatogumų. Nors pono Stamoso padėjėjos tonas leido suprasti, kad toks sprendimas prilygo pono Stamoso pirmagimio paaukojimui.

Nesuprasdama, kodėl puikios išvaizdos, turintis aiškų tikslą ir itin užimtas verslininkas galėtų norėti mokytis pas ją skambinti, laukdama pirmojo susitikimo su nauju mokiniu, Kesė nerimavo labiau nei įprasta. Iš tikrųjų tokio nerimo nejuto nuo tada, kai paskutinį kartą skambino viešai.

Visą rytą bandė save įtikinti, kad elgiasi absurdiškai. Tačiau tai nepadėjo.

Suskambėjo durų skambutis, ir Kesė sustingo, nors žinojo, kad netrukus jį išgirs. Jos širdis smarkiai daužėsi, o kvėpavimas patankėjo ir tapo paviršutiniškas.

Ji pasisuko ant suolelio, tačiau neatsistojo.

Ji privalo. Turi atidaryti duris. Turi susitikti su savo naujuoju mokiniu.

Durų skambutis nuskambėjo antrą kartą. Nekantrus kvietimas, laimei, išvadavo ją iš sąstingio. Kesė pašoko ir nuskubėjo atidaryti durų, nors ją ir toliau kamavo įvairiausi klausimai, susiję su naujuoju mokiniu.

Ką ji ras už durų? Patį Neo Stamosą? O gal jo asmeninę padėjėją?

O gal asmens sargybinį arba vairuotoją? Ar milijardieriai kalbasi su savo fortepijono mokytojais, ar tam siunčia savo pavaldinius? Ar jai teks mokyti, kai kambaryje bus ir daugiau žmonių? Jei taip, ar jo asmens sargybiniai ir vairuotojas lauks per pamoką? Arba jo padėjėja?

Nuo minties apie tai, kad nepažįstami žmonės slampinės jos namuose, Kesei pritrūko oro. Vis tik galėjo savimi didžiuotis, nes žingsnis po žingsnio judėjo siauru koridoriumi link savo kuklaus namo paradinių durų.

Galbūt jis bus vienas. Tačiau jei vairavo automobilį, gal jis bus nepatenkintas, kad teks statyti savo brangų automobilį paprasto vakarų Sietlo gyvenamojo rajono gatvėje. Ar vertėtų pasiūlyti jam pasinaudoti savo tuščiu garažu?

Jai jau veriant duris, durų skambutis suskambėjo trečią kartą. Ponas Stamosas, kuris tikrovėje atrodė dar įspūdingiau nei nuotraukose, neatrodė sutrikęs dėl to, kad buvo pagautas nekantriai skambinantis į duris.

– Panelė Kasandra Beiker? – Į ją laukiamai žvelgė žalios, sodrios vasaros lapų spalvos akys, puošiančios nepaprastai patrauklų veidą.

Kasandra užvertė galvą, kad galėtų pažvelgti tamsiaplaukiam magnatui tiesiai į akis.

– Taip. – Tada prisivertė pasiūlyti, kaip ir bet kuriam kitam mokiniui. – Galite vadinti mane Kese.

– Jūs atrodote kaip Kasandra, ne kaip Kesė. – Jo balsas buvo gilus, ir Kasandros ausyse nuskambėjo kaip puikiai suderinta styga.

– Mano mokiniai vadina mane Kese. – Nors vadinti šį vyrą mokiniu, – pamanė Kasandra, – nelabai tiktų.

Vyro lūpų kamputis kilstelėjo. Tačiau net ir turėdamas lakią vaizduotę, to nebūtum galėjęs pavadinti šypsena.

– Aš vadinsiu jus Kasandra.

Kesė žiūrėjo į jį, nebūdama tikra, kaip reikėtų reaguoti į tokį arogantišką elgesį.

Jo veido išraiška leido suprasti, kad jis mano, jog pats gali nuspręsti, kokiu vardu jam labiausiai tinka ir patinka ją vadinti, nors Kese ją vadino tie nedaugelis žmonių, su kuriais ji nuolat bendravo.

– Manau, pradėti pamoką bus lengviau, jei įleisite mane į vidų, – vyro balse buvo girdėti nekantrumo gaidelė, tačiau veido išraiška nepasikeitė.

Vis dėl to ji pasijuto nekultūringa ir nemandagi.

– Žinoma, aš… Ar norėtumėte pasistatyti automobilį garaže?

Jis net nesivargino atsisukti ir pažvelgti per savo Armani švarku apgaubtus pečius į aptakų mersedesą, stovintį jos įvažiavime. Tik papurtė galvą ir tarė:

– Tai visiškai nebūtina.

– Puiku. Tai eime į vidų. – Kasandra pasisuko ir nuėjo į kambarį, kuriame vykdavo pamokos.

Kai namas buvo pastatytas antroje devynioliktojo amžiaus pusėje, šis kambarys tarnavo kaip svetainė. O dabar jame išsiteko beveik tik Fazioli. Be instrumento, kambaryje dar buvo vienas didžiulis karalienės Anos stiliaus krėslas, kuriuo naudodavosi retai pas ją apsilankantys svečiai, ir mažytis apskritas staliukas.

Kesė ranka parodė platų ir glotnų fortepijono suolelį, kurio apdaila buvo lygiai tokia pat kaip Fazioli.

– Prisėskit.

Neo taip ir padarė. Ir sėdėdamas prie fortepijono atrodė daug labiau atsipalaidavęs, nei ji būtų jo biure dangoraižio viršūnėje.

Beveik metro devyniasdešimties, jis buvo per aukštas suoleliui, tačiau dėl to nesijautė nepatogiai.

Vyro kūnas nebuvo lankstus ir grakštus ar, priešingai, nepasipuošęs gelbėjimosi ratu, būdingu vyrams pianistams, kuriuos Kasandra pažinojo, tačiau atrodė ištreniruotas ir labai raumeningas. Rankos buvo stiprios, pirštai ilgi, bet stambūs, o jų nuospaudos visiškai netiko pianistui arba, kaip ji įsivaizdavo, milijardieriui.

Vyro kostiumas labiau tiko valdybos posėdžių salei, o ne jos muzikos kambariui, tačiau ir dėl to jis nesijautė nesmagiai.

Galbūt neįtikėtinai turtingas Adonis sabalo spalvos plaukais neturėjo nepatogumo geno, kurį turi visi normalūs žmonės.

– Ar, prieš pradedant pamoką, galiu pasiūlyti jums ko nors atsigerti?

– Mes jau sugaišome kelias minutes valandos, skirtos šiai pamokai. Galbūt bus produktyviau, jei apsieisime be malonybių.

– Aš ne prieš, jeigu pamoka kiek užtruks, – tarė Kasandra jausdamasi kalta, bet ir visiškai tikra, kad neturi dėl ko taip jaustis.

– Bet aš prieš.

– Aišku. – Kad ir kaip būtų keista, šiurkštus jo elgesys šiek tiek numažino Kesės nerimą.

O gal ji paprasčiausiai mažiau nerimavo dėl to, kad jis neatsivežė savo palydos? Šiaip ar taip, ši situacija nebeatrodė tokia nepakeliama. Tad Kesė nusprendė būti paslaugi.

Ką gi, jokių malonybių.

– Galbūt kitą savaitę neskambinkite prie durų, o tiesiog užeikite į vidų, – pasiūlė ji.

Jis pažvelgė prikaustančiomis žaliomis akimis.

– Jūs nerakinate durų? – Neo nelaukė jos atsakymo ir tęsė toliau: – Uždaręs duris, aš jas užrakinau.

Nekilo jokių dvejonių, kad jo padėties žmogui užrakinti duris dvigubu užraktu buvo įprasta.

– Stebiuosi, kad neatsivedėte asmens sargybinių, kurie patikrintų namą.

Kesė nuoširdžiai tuo stebėjosi.

§

– Aš turiu apsaugą, bet negyvenu kaip kokiame humoristiniame detektyviniame seriale. Jus kruopščiai patikrino, dar prieš mano padėjėjai paskambinant susitarti dėl pamokų. – Taip taręs, Neo nužvelgė jos liauną kūną. – Vargu, ar jūs keltumėte man kokį nors pavojų.

– Suprantu. – Kesė pasijuto nepatogiai, kad ją šnipinėja nepažįstami žmonės.

– Tai nebuvo asmeniška.

– Tik būtina. – Kaip ir duomenų apie jį paieška internete.

Bet Kasandra numanė, kad jos biogražja patikrinta kur kas išsamiau. Buvo aišku, kad jis žino jos gyvenimo istoriją ir tai, ką jos vadybininkas vadina jos savitumu. Tačiau dėl to jis nesielgia su ja kaip su pamišėle.

– Taigi. – Jis pabrėžtinai pažvelgė į savo laikrodį. Ne Rolex.

Kesei tai pasirodė keista, bet ji nutylėjo.

Jis aiškiai parodė, kad čia atvyko mokytis skambinti fortepijonu, o ne pasikalbėti. Ir dabar jo stačiokiškas elgesys Kesę nuteikė netikėtai gerai.

Likusi valandos dalis prabėgo stebėtinai greitai.

Nepaisant visiškai kitokios įtampos, kurią Kesei sukėlė šis magnatas.

§

Neo niekaip nesuprato to pasitenkinimo jausmo, kai prabudęs antradienio rytą prisiminė, kad šiandien jo laukia antroji fortepijono pamoka.

Tikrovėje Kasandra Beiker buvo tokia, kokia ir pavaizduota tyrimo ataskaitoje. Gana tyli, nepatogiai besijaučianti tada, kai šalia yra nepažįstamų žmonių, tačiau ir žavinga. Neo darbotvarkėje šiandien buvo ir daug svarbesnių reikalų, tačiau antrasis susitikimas su pasaulinio garso pianiste, atsisakiusia viešų pasirodymų, buvo pats pirmasis dalykas, šovęs jam į galvą.

Neo negalėjo patikėti, kad su Kasandra Beiker praleistas laikas teikė jam tiek malonumo.

Jos – rusvaplaukės, šiek tiek strazdanotu veidu ir liaunu kūnu – nebūtum galėjęs pavadinti gražuole, ir ji tikrai nepanėšėjo į tas moteris, su kuriomis jis paprastai smagiai leisdavo laiką. Ją labiau būtum galėjęs pavadinti paprasta mergaite iš gretimo namo, ir Neo būtų atvirai pripažinęs, kad šiandieniniame jo gyvenime tokių mergaičių tikrai nebuvo daug. O ir Kasandros nebūtų sutikęs be Zefyro įsikišimo.

Zy taip pat buvo tas žmogus, kuris pirmasis supažindino Neo su Kasandros muzika. Jo partneris padovanojo jos kompaktinius diskus gimimo dienos proga ir per Kalėdas. Iš pradžių jis klausėsi Kasandros muzikos sportuodamas, vėliau paleisdavo įrašus dirbdamas prie kompiuterio. Galiausiai Kasandros muzika jo namuose jau beveik nenutildavo.

Neo neatkreipė dėmesio į tai, kas atliko kūrinius, paprasčiausiai klausėsi muzikos per savo MP3 grotuvą. Jis net neatpažino jos vardo, užrašyto ant dovanų sertižkato. Tai jis suvokė tik tada, kai gavo preliminarią tyrimo ataskaitą. Tik tada jis pirmą kartą suprato, kad ji yra sukūrusi didžiąją dalį muzikos, kurios jis su tokiu malonumu klausydavosi.

Ir jis nebuvo vienintelis, kuriam Kasandros muzika teikė malonumo. Kasandra Beiker buvo viena perkamiausių Naujojo amžiaus muzikos atlikėjų ir kompozitorių. Neo niekada nebūtų patikėjęs, kad tokia populiari muzikantė galėtų būti tokia nepretenzinga. Tačiau ji nė karto nepabandė užsiminti apie savo neginčijamą talentą arba žinomumą, todėl dar labiau priminė mergaitę iš gretimo namo.

Nors Kasandros išvaizda buvo tikrai vidutinė, jos gintaro spalvos akys buvo stulbinamai gražios, o jų atviras ir nuoširdus žvilgsnis traukė ir žavėjo Neo. Jos akių spalva buvo neginčijamai unikali, o nenatūralių gražuolių, kurias jis kabindavo – Zefyras privertė Neo taip galvoti, – akys su spalvotais glaustiniais lęšiais nė iš tolo joms neprilygo.

Nors ir ne gražuolė, Kasandra labai jį intrigavo ir atrodė labai pažeidžiama. Ši atsiskyrėlė pianistė kažkuo buvo be galo patraukli. Galbūt tai lėmė žinojimas, kad ji sukūrė muziką, kurios jis taip mėgdavo klausytis.

Kad ir kokia būtų priežastis, Neo nekantravo susipažinti su ja artimiau. Ir kada paskutinį kartą jis leido sau tokią asmeninę prabangą, nesusijusią su seksu?

Kai po keturių valandų atvyko prie Kasandros namų, durys buvo neužrakintos, kaip ji ir sakė. Toks atsainumas dėl saugumo jam nepatiko, tačiau dar didesnį susirūpinimą kėlė koridoriumi sklindantys muzikos garsai. Juk taip ji niekaip neišgirs, kad jis jau viduje.

Suraukęs antakius Neo nuėjo link kambario, į kurį Kesė jį pirmą kartą palydėjo prieš savaitę.

Ji pakėlė akis nuo fortepijono, o pirštai ir toliau nesustodami bėgiojo klavišais.

– Labas rytas, Neo.

– Jūsų durys buvo neužrakintos.

– Aš jums sakiau, kad jos bus atrakintos.

– Tai nesaugu.

– Maniau, jums bus malonu be trukdžių pradėti pamoką.

Nelaukdamas, kol ji pasiūlys atsisėsti, Neo prisėdo prie jos ant fortepijono suolelio.

– Jūs negirdėjote, kada aš atėjau.

– Man ir nereikėjo. Žinojote kur eiti.

– Esmė ne ta.

– Argi? – Kesė pažiūrėjo į jį taip, tarsi tikrai nesuprastų, kur jis mato problemą.

– Ne.

– Gerai. Siūlau pradėti nuo tos vietos, kur baigėme praeitą savaitę.

Neo nebuvo pratęs, kad jo būtų nepaisoma. Tačiau, užuot supykęs, jis negalėjo nesižavėti, kaip ši drovi moteris taip mitriai nukreipė dėmesį į tai, dėl ko jis čia atvyko.

O apsilankymo tikslas tikrai nebuvo paskaita apie tai, kad nereikia palikti neužrakintų durų, – priminė sau Neo.

Jam patiko švelnus Kasandros balsas. Jos aistra savo profesijai sklido iš kiekvieno ištarto žodžio ir to, kaip ji lietė fortepijono klavišus. Ne vienas vyras norėtų, kad jo mylimoji liestų jį su tokiu dideliu atsidavimu ir aistra.

Tokiomis mintimis Neo stengėsi pateisinti sunkiai paaiškinamą erotinį susijaudinimą, kurį patirdavo per tokį nekaltą dalyką kaip fortepijono pamokos.

Antras skyrius

Kasandra žiovaudama prisidengė burną. Jau trečią kartą per dešimt minučių. Kiekviena naktis prieš Neo pamokas jai būdavo bemiegė. Tai tęsėsi nuo pat pirmos jo pamokos prieš penkias savaites. Iš pradžių ją veikė įprastinis nerimas dėl to, kad į savo gyvenimą teks įsileisti naują žmogų, kad ir vienai valandai per savaitę.

Tačiau netrukus nerimą lėtai ir keistai pakeitė malonus laukimas.

Ir Kesė nesuprato kodėl. Neo nepasikeitė, nesistengė būti itin draugiškas. Jis ir toliau elgėsi kaip užkietėjęs verslininkas, tačiau kuo toliau, tuo labiau ji mėgavosi jo draugija. Neo į pamokas žiūrėjo labai rimtai, nors buvo akivaizdu, kad jis neatlieka namų darbų.

Neo dažniausiai elgėsi atžariai, ne ką rečiau – arogantiškai. Tačiau, keista, Kesė su juo jautėsi taip ramiai, kaip niekada nesijautė su niekuo kitu. Ji bandė tai suprasti, tačiau nerado jokios priežasties, dėl ko jo draugija buvo tokia maloni.

Neo vis mažiau dėmesio kreipė į savo paties nustatytą taisyklę jokių malonybių. Jis nesiskųsdavo, kai Kesė nukrypdavo nuo temos ir imdavo kalbėti savo mėgstamiausia tema – apie muziką. Neo net sugebėdavo užduoti tokių klausimų, kurie rodė, kad jis domisi šia sritimi ir ją supranta.

Todėl Kesė visiškai drąsiai uždavė klausimą, kuris jai rūpėjo nuo pat pirmojo jų susitikimo.

– Jūs vairuojate mersedesą?

– Taip. – Toks atsakymas aiškiai ragino tęsti, o jis toliau skambino akordus, kuriuos Kesė jam ką tik buvo parodžiusi.

– Na, jūs nesegite Rolex laikrodžio, bet dėvite dizainerio pagal užsakymą pasiūtą kostiumą

– Jūs pastabi, – tarė Neo šyptelėdamas vienu lūpų kampučiu; tai Kasandrai labai patikdavo.

– Tarkime.

– Tačiau nesuprantu, ką norite tuo pasakyti. – Jis klausiamai pažvelgė į Kesę, o pirštai nustojo judėti fortepijono klavišais.

– Maniau, kad vairuosite Ferrari ar ką panašaus.

– Ak, dabar man aišku. – Jis nusišypsojo.

Iš tikrųjų nusišypsojo.

Ir širdis Kesės krūtinėje persivertė.

Ji pasijuto gavusi smūgį į saulės rezginį. Tai nežadėjo nieko gero. Kesės dar niekada taip nebuvo paveikęs joks mokinys, tiksliau, joks žmogus. Prieš jam nusišypsant, turėtų būti pateikiamas įspėjimas, pavyzdžiui, Vienas žvilgsnis gali būti mirtinas!

– Retas kuris leidžia sau atvirai pripažinti pastebėjęs tam tikrus prieštaringus turtingo žmogaus dalykus.

– Gudravimas nėra mano stiprioji pusė. – Kesė ir taip nemėgo visuomeninių susibūrimų, o apgavystės tokiose situacijose ją tiesiog baugindavo.

Jo šypsena net akino.

– Smagu tai žinoti.

– Tikrai? – Jei manė, kad prieš tai jai grėsė pavojus, dabar situacija pasiekė armagedono lygį.

– Taip. Grįžkime prie jūsų klausimo. Tai juk buvo klausimas, ar ne? – Neo žodžius švelniai spalvino graikiškas akcentas, kuris glostė Kesės klausą.

Jai reikėjo dažniau išeiti į žmones. Taip. Tikrai. Jau dabar matė, kaip tai vyktų. Kesė sulaikė atodūsį. Ne. Taip nebus, ir, kad ir kaip jai patinka jo akcentas, tai neturi jokios reikšmės.

Iš pradžių Kesė stebėjosi, tačiau vėliau nusprendė, kad to buvo galima tikėtis. Internete ji buvo radusi informacijos, kad Neo išvyko iš Graikijos, dar būdamas paauglys. Tačiau viename straipsnyje moteris perskaitė, kad jis kalbėjosi graikiškai su savo verslo partneriu ir per visą laiką nuo išvykimo yra įgyvendinęs kelis nekilnojamojo turto plėtros projektus savo gimtojoje šalyje.

– Klausimas šiek tiek įžūlus, bet tai klausimas, – pagaliau sugebėjo atsakyti Kesė.

– Man nekliūva toks smalsumas, koks yra jūsiškis. Tačiau paparacai, reikalaujantys mano naujausios draugės vardo ir matmenų, – visiškai kas kita.

Kesė skaisčiai nuraudo.

– Na, patikinu, kad tokio tipo klausimų neuždavinėsiu.

– Ne, jūsų smalsumas yra visiškai nekaltas. – Tai, regis, jam malonu. Keista.

Kesei jos nekaltumas anaiptol nebuvo malonus.

– Atsakysiu į jūsų klausimą. Žmogus negalėtų sukaupti didelio turto per vieną gyvenimą, jei lengvabūdiškai švaistytų savo pinigus. Tokie mano drabužiai būtini, kad mūsų investuotojai ir pirkėjai matytų tam tikrą fasadą. Mano laikrodis techniškai yra toks tikslus ir tvirtas kaip Rolex, tačiau jis kainuoja kelis šimtus, o ne kelis tūkstančius. Mano automobilis yra pakankamai brangus, kad darytų įspūdį, tačiau kainavo ne taip absurdiškai brangiai, nes yra tik priemonė nusigauti iš taško A į tašką B.

– Kitaip nei daugeliui vyrų, automobilis jums nėra vienas iš jūsų žaisliukų.

– Su žaislais nustojau žaisti, dar gerokai prieš palikdamas našlaičių prieglaudą, kurios niekada nevadinau namais.

Kesė skaitė, kad, prieš išvykdamas iš Atėnų, Neo gyveno našlaičių prieglaudoje. Tačiau pro jo viešųjų ryšių personalą beveik neprasprūdo informacijos apie tą laikotarpį, kai jis iš vaiko tapo vyru. Viskas buvo apgaubta paslaptimi.

Tai Kesė galėjo nesunkiai suprasti. Nors ožcialiai skelbiamoje biogražjoje buvo nurodyta, kad abu jos tėvai mirę, ten nieko nebuvo rašoma apie užsitęsusią jos motinos ligą. Nebuvo nieko ir apie metų metus, praleistus namuose, kuriuose tvyrojo tyla ir kurie buvo persunkti baimės prarasti žmogų, kurį ji ir jos tėvas mylėjo labiau už viską pasaulyje.

Žinia apie staigią tėvo mirtį dėl stipraus širdies smūgio tuo metu mirgėjo pirmuosiuose spaudos puslapiuose. Labiausiai dėl to, kad tai reiškė tuo metu kylančios žvaigždės Kasandros Beiker viešų pasirodymų pabaigą. Apie jos atsiskyrimą rašė daugiau nei apie gero, nors kartais klydusio žmogaus mirtį.

– Kai kurie vyrai stengiasi kompensuoti prarastą vaikystę, bandydami susikurti sau antrą.

– Aš per daug užsiėmęs.

– Taip, tikrai.

– Jūs ir pati neturėjote vaikystės, – ramiai pasakė Neo.

Tarsi tai būtų visiškai nesvarbu. O ar ji pati nebuvo seniai nusprendusi, kad tai tikrai nesvarbu? Praeities negalima pakeisti.

– Tai kodėl pasirinkote fortepijono pamokas? – paklausė ji Neo, norėdama nukreipti kalbą nuo savo slogios vaikystės.

– Pralaimėjau lažybas.

– Savo verslo partneriui? – Ši versija buvo daug logiškesnė nei tos, kurias Kesė buvo susikūrusi.

Išgirdęs, kaip ji apibūdino Zefyrą Nikosą, Neo kilstelėjo antakius.

– Taip.

– Jei tai, ką sakote, yra tiesa, stebiuosi, kad jis yra vertinamas kaip ir jūs.

– Ką norite tuo pasakyti?

– Jis išleido šimtą tūkstančių dolerių fortepijono pamokoms, kurių jūs nenorite. Man tai atrodytų kaip pinigų švaistymas labai lengva ranka.

– Aš iš tikrųjų noriu mokytis skambinti. – Neo pakėlė akis, tarsi pats būtų nustebęs dėl tokio savo pareiškimo.

– Tai stebina.

– Kai buvau paauglys, norėjau išmokti skambinti pianinu. Tada tokios galimybės nebuvo. Dabar aš turiu dar mažiau laiko, nei tada turėjau pinigų.

– Tačiau randate laiko šioms pamokoms. – Kesė nebūtų galėjusi įsivaizduoti savo vaikystės be fortepijono, kuriuo skambindama nors trumpam apmalšindavo skausmą.

– Zefyras nelaiko šios investicijos švaistymu. Jis mano, kad man reikia užsiimti kuo nors kitu nei tik dirbti.

– Bent jau vieną valandą per savaitę. – Nors šešiasdešimt minučių per savaitę Kesei neatrodė kaip itin atpalaiduojanti pramoga.

– Taigi.

– Bet jis galėjo gauti jums mokytoją, kuris iš to užsidirba gyvenimui ir dar už gerokai mažesnę kainą.

– Mudu visada darbui samdome tik geriausius. Jūs esate profesionali ir labai talentinga pianistė.

– Esu girdėjusi taip sakant. – Begales kartų nuo to laiko, kai, būdama trejų, buvo pripažinta muzikos vunderkindu.

– Dabar jūsų eilė atsakyti į mano klausimą.

– Jei norite. – Ir jei ji galės atsakyti. Ji pasiruošė išgirsti klausimą, kurį užduodavo daugelis žmonių ir į kurį ji neturėjo aiškaus atsakymo.

– Kodėl jūs kiekvienais metais dovanojate labdaros aukcionui savo pamokų ciklą, nors iš tikrųjų esate profesionali kompozitorė ir pianistė, o ne mokytoja?

Mirksnį Kesė buvo tokia nustebusi, kad jis nepaklausė to paties, kaip ir visi kiti – kodėl ji daugiau nebeskambina viešai, – jog nežinojo, ką atsakyti. Galiausiai ji susivokė ir pasistengė patenkinti jo smalsumą.

– Daug perspektyvių pianistų nori mokytis pas mane. Tai vienintelė galimybė jiems tai padaryti.

– Tai kodėl iš viso suteikiate jiems tokią galimybę?

– Todėl, kad nors man daug labiau patinka ramus gyvenimas, kai jame nėra naujų veidų, jis gali tapti gana vienišas. O aš nenoriu tokia būti. Nenoriu tapti atsiskyrėle.

Nors daugeliu atžvilgiu kaip tik toks jos gyvenimas ir yra.

– Ar nusivylėte, kai sužinojote, jog jūsų pamokas įsigijo visiškas naujokas?

– Ne, sakyčiau, buvau labiau susirūpinusi. Jei rimtai, tai siaubingai išsigandau. – Kesė šyptelėjo. – Nerimas buvo toks didelis, kad maldavau savo vadybininko išvaduoti mane nuo šio įsipareigojimo.

– Jis nesikreipė nei į Zefyrą, nei į mane, kad atšauktų pamokas.

– Ne.

Neo prisimerkė, tačiau Kesė nebuvo tikra, dėl ko jis atrodo toks nepatenkintas.

– Kodėl taip baiminotės? Juk tai jums ne pirmas kartas.

– Su klestinčiu milijardieriumi – pirmas.

– Aš niekuo nesiskiriu nuo kitų žmonių.

Kesė taip pat suraukė kaktą, nepatenkinta jo akivaizdžiai melagingu pareiškimu.

– Kaip žmogus, kuriam patinka teisybė, meluojate nerausdamas. Nieku gyvu nepatikėsiu, kad manotės esąs toks kaip visi.

Jis mįslingai nusišypsojo.

– Jūs esate dar pastabesnė nei maniau.

– Nesate linkęs savęs apgaudinėti ir nesate panašus į jokį kitą žmogų, todėl negalite tuo tikėti.

Neo gūžtelėjo pečiais.

– Nedaug žmonių yra linkę taip ryžtingai veikti viena kryptimi, kad pasiektų tai, ko pasiekėme mudu su Zefyru.

– Ir dabar Zefyras nerimauja dėl to, kad jūs einate tik ta vienintele kryptimi?

– Padariau klaidą, papasakodamas apie kelis nerimą keliančius dalykus, apie kuriuos mano gydytojas užsiminė per paskutinį sveikatos patikrinimą. Gregoris, kuris yra Zefyro draugas ir mano gydytojas, juos jam priminė.

– Tie dalykai… jus sukrėtė? – paklausė Kesė, tikra, kad žino atsakymą, ir šiek tiek nustebusi, kad taip lengvai bendrauja su beveik nepažįstamu žmogumi.

– Iš kur žinote?

– Man jūs atrodote kaip žmogus, kuris palaiko kuo geriausią žzinę būklę, būtiną pasiekus tokios sėkmės. Tai, kad kažką praleidote, turėjo jus priblokšti.

– Maniau, esate pianistė, ne psichiatrė.

– Žmones lengviau stebėti, nei su jais bendrauti. Natūralu, kad tokia smalsi asmenybė kaip aš galiausiai bandys išsiaiškinti, kuo jie gyvena ir kas jiems svarbu.

– Jūs stebėtinai taikli.

– Ačiū, kad tai pripažįstate. Sąžiningumas man taip pat patinka.

– Tai šis tas svarbaus, ką mes turime bendro.

Kesė šiek tiek pakeitė savo padėtį ant suolelio, kad pasislinktų nuo jo, stengdamasi nekreipti dėmesio į netikėtą reakciją į jo artumą, kuri nuo pat pirmos pamokos vis stiprėjo.

– Taip. O kitas mus siejantis dalykas yra tas, kad mes abu norime, jog jūs išmoktumėte skambinti fortepijonu. Grįžkime prie pamokos.

Kesė nesuprato, kodėl taip reaguoja į Neo.

Kaip tik todėl ji, būdama dvidešimt devynerių, miegamajame buvo visiškai nepatyrusi. Dalyvaudama koncertiniuose turuose, o į juos vykdavo nuo pat vaikystės, ji neturėjo laiko pasimatymams. Kai nutraukė savo koncertinę veiklą, stengėsi nepatekti į tokias situacijas, kur galėtų susitikti su potencialiais gerbėjais. Dėl to dvidešimt devynerių mergina net negalėjo pasigirti nors kartą buvusi pabučiuota romantiškais ketinimais.

Ir tikrai Kesė dar niekada – nė karto iki jos susitikimo su Neo Stamosu – nebuvo jautusi tokios įtampos papilvėje. Buvo skaičiusi apie susijaudinimą, tačiau nė karto nebuvo jo patyrusi. Ir dėl to, kaip pati suprato, beveik viso pasaulio akyse atrodė tikra keistuolė. Bet Kesė buvo ne tik nepatyrusi, ji buvo visiškai skaisti ir nebuvo tikra, ar kada nors norėtų rizikuoti ir tai pakeisti.

Kiekvieną kartą, kai sėdėdavo kartu su Neo ant suolelio prie fortepijono, jos speneliai beveik skausmingai įsitempdavo, ir ji dažnai turėdavo prikąsti lūpą, kad neprasiveržtų aimana. Toks pojūtis kartais ją aplankydavo, jam net nesant šalia. Mintys apie vieną jų per savaitę kartu praleidžiamą valandą vis atgaivindavo prisiminimus apie pirmąjį su juo patirtą žzinės aistros skonį.

Nepažintas jaudulys sruvo gyslomis, versdamas virpėti šlaunis ir plakti širdį dar stipriau, nei pirmą kartą sutikus nepažįstamą žmogų.

Tai turi liautis. Ji privalo susivaldyti, kol dar visiškai neapsikvailino. Tačiau tokia mintis nė kiek nepadėjo sumažinti šios… aistros, kurią jautė savo mokiniui.

Kesė bandė daryti tai, ką darydavo visada, kai jos gyvenime trūkdavo ramybės, – susitelkti į savo muziką. Tai pavykdavo ne visada. Tačiau uždėjusi pirštus ant klavišų, Kesė prisivertė parodyti Neo naujausią derinį.

– Garsai, kuriuos išgaunate, skambindama šiuo instrumentu, yra fenomenalūs.

Gilus ir palankus Neo balsas tik dar labiau sustiprino kibirkščiuojančią Kesės reakciją.

Ji vos suvaldė nuvilnijusį šiurpuliuką.

– Turėtumėte išgirsti, kaip iš tikrųjų atliekama ši melodija.

– Galbūt vieną dieną taip ir bus.

– Galbūt. – Nors jos kvietimas pasėdėti vieninteliame krėsle kambaryje ir paklausyti, kaip ji skambina, nuskambėdavo labai retai, net jos įžūlus vadybininkas daugiau nebeprašydavo jos padaryti kam nors išimtį. – O dabar jūs pabandykite paskambinti.

Iš pradžių jo pirštai vis kliuvo, kol ji uždėjo ant jų savuosius ir padėjo skambinti melodiją. Tai dar labiau sutrikdė Kesę, tačiau buvo puiki priemonė mokyti teisingai laikyti pirštus. Dar prieš suskambant Neo laikrodžio priminimui, jam sekėsi gana pakenčiamai, o Kesė jautėsi kaip virpantis nervų kamuoliukas, besislepiantis už profesionalios pianistės kaukės.

Visa tai priminė savijautą tomis dienomis, kai ji koncertuodavo.

– Kad pirštai taptų lankstesni, galite daryti tam tikrus pratimus, – nepakeldama akių tarė Kesė. – Bet turbūt tik gaiščiau laiką, siūlydama pasimokyti skambinti ir namuose.

Neo gūžtelėjo pečiais.

– Mokytis skambinti man patinka labiau nei tikėjausi.

– Džiaugiuosi. – Kesė nusišypsojo. – Muzika – sielos vaistai.

– Taip, tikriausiai.

Jie abu trumpam nutilo.

Neo pakilo nuo suolelio ir žvilgterėjo į savo laikrodį.

– Nieko nežadėsiu dėl to, kiek mokysiuos namuose, tačiau užsakysiu, kad į mano apartamentus pristatytų fortepijoną. Mano asmeninė padėjėja jums paskambins, kad rekomenduotumėte geriausią.

§

Neo padėjėja paskambino, tačiau ne dėl Kasandros rekomendacijų pirkiniui. Ji paskambino pranešti, kad Neo neateis į kitą pamoką. Kitą savaitę jis bus išvykęs iš Sietlo.

– Prašau niekam to neminėti. Pono Stamoso buvimo vieta galėtų sukelti nepageidaujamų spėlionių, kurios gali padaryti neigiamą įtaką dabartinėms verslo deryboms.

Moters balso tonas aiškiai sakė, kad jei tai būtų palikta jos valiai, ji būtų atšaukusi susitikimą be papildomų paaiškinimų.

Tačiau buvo akivaizdu, kad Neo manė kitaip. Kesė nusišypsojo, nors telefonu mandagiai pažadėjo būti diskretiška.

Jos nelaimei, tai, kad Neo išvykęs iš miesto, neatkreipė žiniasklaidos dėmesio, tačiau jo kassavaitiniai apsilankymai Kesės namuose sukėlė jos susidomėjimą.

Antradienio rytą ji nubudo nuo trankomų automobilių durelių garso ir prie jos namų garsiai kalbančių žmonių balsų. Ji nuskubėjo į miegamąjį, kurio langai žvelgė į gatvės pusę, ir vogčiomis dirstelėjo pro užuolaidėlę.

Priešais namą stovėjo trys žiniasklaidos furgonai. Jai žiūrint, kažkas paskambino į duris.

Kažkas be perstojo spaudė durų skambutį. Kesė puolė į savo miegamąjį apsirengti. Ji paprasčiausiai nekreips į juos dėmesio. Neprivalo atidaryti durų. Ji jau nebe viešas asmuo. Žiniasklaida nepretendavo į jos laiką ar asmenį.

Vis dėlto ji nesimaudė po dušu, kaip darydavo kiekvieną rytą, tik paskubomis apsirengė. Kažkas staiga ėmė trankyti į dvivėres stiklines duris, iš lauko verandos vedančias į jos miegamąjį. Kesė sukliko. Protas sakė, kad tai tik per uolus reporteris, bet kūną ėmė kaustyti gerai pažįstama panika.

Nuo naktinio stalelio ji čiupo telefoną ir paskambino savo vadybininkui. Kai dusdama Bobui išbėrė, kas vyksta, šis paliepė nusiraminti. Toks žiniasklaidos dėmesys teigiamai veikia kompaktinių diskų pardavimus.

Kesė net nebandė su juo ginčytis. Ji stengėsi nepasiduoti stresui. Padėjusi ragelį surinko Neo biuro numerį, o kiekvienas primygtinis smūgis į stiklines duris, vedančias į jos kambarį, buvo tarsi smūgis jai pačiai.

Niekas neatsiliepė, įsijungė balso paštas, ir Kesė neatminė, kokią žinutę paliko, tik žinojo, kad kažką pasakė.

Ji nubėgo į vonios kambarį, užsidarė duris, užsirakino ir meldėsi, kad žurnalistai dingtų.

§

Kesė tupėjo susirietusi į kamuoliuką tarp senovinės vonios su letenos formos kojelėmis ir sienos, kai kažkas pabeldė į pačias vonios duris.

– Kasandra! Ar tu ten? Atidaryk duris, pethi mou. Čia Neo.

Juk jis išvykęs iš miesto. Taip sakė jo padėjėja. Kesė papurtė galvą žiūrėdama į duris, o jos šaltą ir drėgną odą išpylė dar viena prakaito banga.

Girgžtelėjo pasukama durų rankena.

– Kasandra, atidaryk duris.

Balsas buvo panašus į Neo, bet ji negalėjo patikėti, kad tai jis. Nekentė tokios būsenos. Nenorėjo, kad dar kas nors sužinotų, kaip jai būna sunku, tačiau protas liepė atidaryti duris.

Beldimas tapo beveik negirdimas, kaip ir Neo balsas.

– Prašau, mažyle, atidaryk duris.

Kesė privertė dirbti sustingusius raumenis ir atsistojo.

– Aš… aš ateinu, – išspaudė.

Jis kažką tarstelėjo graikiškai, o tada tęsė:

– Gerai. Ačiū. Atidaryk duris.

Ji siektelėjo ranka, atrakino duris ir jas atidarė.

Už jų stovintis vyras neatrodė kaip visuomet šaltakraujiškas Neo. Jis buvo be jam būdingo kostiumo, o veido išraiška – nuožmi.

Kesė atbula ranka nusibraukė prakaitą nuo veido.

– Aš… jie… kažkas pranešė apie tavo antradienines pamokas žiniasklaidai.

– Taip.

– Maniau, kad jie pateks į vidų.

– Gerai, kad jiems nepavyko.

Ji linktelėjo.

– Tau nepakenktų karštas dušas. O aš paruošiu arbatos.

– Aš… taip, tai gera mintis. – Ji apsižvalgė po vonios kambarį, tada pažvelgė į Neo. Paskui nužvelgė sieną, ant kurios kabojo veidrodis, ir nustėro pamačiusi savo atvaizdą.

Atrodė baisiai. Plaukai susitaršę, nes atsikėlusi nespėjo susišukuoti, akys keistai spindėjo, oda buvo balta kaip vaiduoklio, o ant palaidinės matyti prakaito dėmės. Jai reikėjo ne vien tik dušo. Būtina visiškai pasikeisti.

Bet kol kas teks tenkintis dideliais karšto vandens kiekiais ir pažadu gauti arbatos.

– Ar nieko, jei paliksiu tave vieną? – paklausė Neo.

– Žinoma. – Baisiai susigėdusi dėl tokio savo elgesio ji nebūtų prašiusi jo pasilikti, net jei dėl to tektų atsisveikinti su savo fortepijonu.

Tik dvidešimt minučių praleidus po karštu dušu Kesei kilo klausimas, kaip Neo pateko į namą. Mąstydama apie tai ji rankšluosčiu nusisausino plaukus. Kol nenulips žemyn, atsakymo nesužinos, todėl persirengė ir nuėjo į virtuvę.

Neo laukė jos.

Parodė į ant stalo pastatytą puodelį garuojančios arbatos.

– Gerk.

Kesė atsisėdo, gurkštelėjo ir vos neužspringo nepaprastai saldžiu gėrimu.

– Kiek cukraus tu įdėjai?

– Pakankamai.

– Galbūt cukraholikui.

– Saldi arbata mažina šoką.

– Kalbi kaip tikras žinovas.

– Aš paskambinau savo padėjėjai, paprašiau jos pasidomėti.

Kesė nusijuokė. Negalėjo susivaldyti.

– Galiu lažintis, kad tai jai patiko.

Neo gūžtelėjo pečiais.

– Kaip patekai į mano namą? – paklausė ji.

– Mane įleido Bobas.

– Jis turi raktą.

– Akivaizdu.

– Atmenu, jis buvo atėjęs, – pripažino Kesė. Ji neatidarė Bobui vonios kambario durų, kai šis beldė, būdama tikra, kad jis bandys įtikinti ją duoti interviu.

– Kai atvažiavau, buvo likęs tik vienas žiniasklaidos furgonas.

– Ką tu čia darai?

– Tu palikai pranešimą mano balso pašto dėžutėje.

– Maniau, esi išvykęs iš miesto.

– Buvau.

Jis sugrįžo. Kad padėtų jai? Kesei buvo sunku tuo patikėti, tačiau ji vis tiek džiaugėsi, kad jis čia. Žvilgtelėjusi į mikrobangų krosnelės laikrodį pamatė, kad jau ankstyvas vakaras.

Savo vonios kambaryje ji praleido daugiau nei aštuonias valandas. Nieko keisto, kad raumenys sustingę į akmenį.

– Jaučiuosi kaip visiška kvailė.

– Ne.

– Ne?

– Jokia tu kvailė.

Ji nepritardama suniurzgėjo ir gurkštelėjo labai saldžios arbatos.

Neo atsisėdo priešais.

– Tau sekinamo nerimo sindromas, susijęs su viešais pasirodymais.

– Taip, bet manęs šiandien niekas ir neprašė viešai pasirodyti.

– Argi? Ar ne tai daro paparacai kiekvieną kartą, kai kišasi į mūsų gyvenimus? Jie reikalauja pasirodyti jiems ir jų auditorijai, gašliai trokšdami paskleisti naujausius gandus.

– Ar manai, kad informaciją apie tavo pamokas žiniasklaidai nutekino Bobas? – Nors Kasandra net negalėjo įsivaizduoti, kad jos galėtų sukelti tokį didelį susidomėjimą.

Neo nuo stalviršio čiupo bulvarinį laikraštį ir padėjo priešais Kesę ant stalo. Jame buvo į jos namą įeinančio Neo nuotrauka.

– Jie mano, kad tu esi šis tas daugiau, nei mano fortepijono mokytoja. Jie įsitikinę, kad esi mano naujausia meilužė.

Kesė sudrebėjo. Ne nuo minties, kad galėtų būtų jo meilužė, bet kad žiniasklaida dėl šio klaidingo įspūdžio gali pradėti ją persekioti.

– Tai, kad slėpiau mūsų bendravimą, sukėlė audringų kalbų, o nustačius tavo tapatybę, susidomėjimas dar labiau padidėjo.

– Turbūt gerai, kad atšaukei šiandienos pamoką, arba būtum įkritęs tiesiai į šią košę.

Neo papurtė galvą.

– Atsiprašau dėl to, kas įvyko. Mano viešųjų ryšių atstovas pateikė ožcialią informaciją apie pamokas, tačiau bijau, kad dabar paskleista per daug spėlionių, kad susidomėjimas greitai išblėstų.

– Nieko baisaus. Aš per jautriai sureagavau.

– Daugeliui žmonių gauja paparacų prie jų namų durų būtų sukėlę nerimą.

– Ir mano užpakalinėje verandoje.

– Ką turi omenyje?

– Kažkas užlipo į mano verandą ir bandė priversti mane atidaryti stiklines duris į miegamąjį.

Neo įsiuto.

– Tai visiškai nepriimtina.

– Sutinku. Buvo tikrai baisu. – Bet blogiausia buvo tai, kad Kesė jau nebegalėjo atskirti paprastos baimės nuo patologinės, kurią jai sukeldavo minios ir vieši pasirodymai.

– Tai suprantama.

– Turbūt nenori pasimokyti, kad jau atvažiavai?

Neo nusišypsojo.

– Galbūt, kai tu pavalgysi.

Išgirdus tokį pasiūlymą, jos pilvas suurzgė primindamas, kad ji nieko nevalgė nuo vakar vakaro.

– Paruošiu kelis skrebučius.

Bet tai Neo netiko. Jis primygtinai pareikalavo, kad vienas iš jo asmens sargybinių pristatytų maisto pagal užsakymą. Kai maistas galiausiai buvo pristatytas, Kesė nustebo, kad grįžo apetitas.

– Tavo vadybininkas norėjo likti ir pasikalbėti su tavimi, tačiau aš pareikalavau, kad jis išvyktų, – jiems baigiant valgyti tarė Neo.

– Ačiū. Jis turbūt norėjo, kad aš duočiau interviu.

– Ir man susidarė toks įspūdis. – Matyti, kad Neo tai nepatiko.

– Jis man pasakė, kad viešumas padės parduoti mano įrašus.

– Kada?

– Aš susisiekiau su juo, prieš paskambindama į tavo biurą. – Kesė gurkštelėjo vyno, kurį pristatė su maistu. – Nežinau, kodėl taip padariau. Tuo metu mąsčiau ne visai racionaliai.

– Džiaugiuosi, kad paskambinai. Akivaizdu, kad ši problema kilo dėl manęs. Todėl turiu sugalvoti, kaip ją išspręsti.

– Neo Stamosai, aš manau, kad esi geras žmogus.

Jis atrodė priblokštas jos pareiškimo, tačiau savo reakciją nuslėpė.

– Priimsiu tai kaip komplimentą.

– Tai ir turėjo būti komplimentas.

Tą vakarą Kesė nemokė Neo skambinti, bet jis liko jos namuose iki devintos valandos, kai vynas ir bebaigiantis išgaruoti adrenalinas pagaliau įveikė Kesę, ir ji ėmė nepaliaujamai žiovauti.

– Tau reikia pailsėti.

– Tikrai. – Ji tyliai nusijuokė. – Jaučiuosi visiškai išsekusi, nors neturėčiau tokia būti.

– Žinoma, kad esi pavargusi. Eik miegoti.

– Taip ir padarysiu.

Išlydėdama Neo pro paradines duris Kesė pamanė, kad jis pabučiuos ją, tačiau vyras tik spustelėjo jai petį ir dar kartą pakartojo, kad jai reikia pailsėti.

Kesė stebėjosi savo kvailumu. Kodėl toks vyras kaip Neo Stamosas galėtų norėti ją pabučiuoti? Kesė – ne jo lygio moteris. Be to, nereikėtų pamiršti ir jos problemų.

Ji netūnodavo visą laiką namuose. Galėjo pati išeiti apsipirkti ir tai darydama jausdavosi pakankamai ramiai, jei eidavo į vietinę krautuvėlę, kurioje lankydavosi vaikystėje.

Nors didžiąją dalį savo pirkinių ji užsisakydavo internetu, galėjo eiti ir į gerai žinomus prekybos centrus, jei nebūdavo kitos išeities. Kesė įveikė beveik visas savo baimes, susijusias su įrašais studijoje, svarbiausia, kad nesikeistų įrašų technikai ir muzikos prodiuseris. O jos vadybininkas niekam neleisdavo stebėti, kaip ji skambina.

Bobas to pradėjo reikalauti po paskutinio karto, kai ji paprasčiausiai atsisakė skambinti ir išėjo namo.

Tačiau ši diena įrodė, kad Kesė dar nevisiškai įveikė savo baimę. Jos agorafobija paprastai pasireikšdavo tik per viešus pasirodymus, tačiau mintis, kad jos namuose, jos tvirtovėje, gali pasirodyti nepažįstamų žmonių, visada sukeldavo didelį nerimą. Žiniasklaidos antpuolis prie jos namų sukėlė sekinamus prisiminimus.

Neturėjo supratimo, kiek dar būtų išbuvusi vonios kambaryje, jei nebūtų pasirodęs Neo. Žinoma, tai, kad Bobas atsirado anksčiau, nerimą tik padidino. Kesė žinojo, kad Bobas būtų norėjęs išspausti naudos iš susidariusios situacijos.

Ji negalėjo suprasti, kodėl Neo artumas taip smarkiai viską keitė, bet buvo neapsakomai už tai dėkinga.

Trečias skyrius

Kitą rytą Kesė dirbo prie kūrinio, kurį ketino išleisti savo kitame kompaktiniame diske. Staiga suskambėjo durų skambutis.

Ji nepaisė jo. Šįryt prie namų nebuvo matyti nė vieno žiniasklaidos furgono, o Neo viešai paskelbė pranešimą, kuris turėjo nuraminti net smarkiausiai malančius liežuvius. Tačiau tai nereiškė, kad koks nors landus reporteris nebandys grįžti ir gauti patvirtinimo iš atsiskyrėlės pianistės.

Net ir kai išaiškėjo visa tiesa, galėjo atsirasti kas nors, kas primygtinai tvirtintų, kad milijardierių ir Kesę sieja kokie nors ryšiai. Juk tai padėtų parduoti daug daugiau egzempliorių nei tas faktas, kad Neo mokosi skambinti fortepijonu.

Be to, nepaisant ženklo virš skambučio, kad prekybos agentai nepageidaujami, retkarčiais į duris paskambindavo keliaujantys prekybininkai.

Kesė nejautė sąžinės graužimo dėl to, kad ignoruoja lankytojus, kurie aiškiai nepaiso jos norų. Ir tikrai nenorėjo kalbėtis su reporteriais, kad ir kaip to trokštų jos vadybininkas. Šiandien ji jautėsi daug ramesnė nei būtų galėjusi tikėtis, bet Neo draugija praėjusį vakarą padėjo įveikti nerimą. Net Kesės tėvas nesugebėdavo taip jos nuraminti po pasirodymų.

Kai Neo būdavo šalia, ji jautėsi saugi ir buvo tikra, jog jis padarys viską, kad sutvarkytų visą šią žiniasklaidos sukeltą sumaištį.

Kažkas dar kartą paskambino į duris, tačiau jos draugai ir verslo partneriai žinojo, kad pirmiausia turi paskambinti telefonu, taigi Kesė ir toliau nekreipė dėmesio.

Tada suskambėjo jos telefonas.

Kesė susierzinusi atsiduso, tačiau pakilo atsiliepti. Niekaip nepabaigs kūrinio, jei jai nuolat kas nors trukdys. Ji čiupo telefoną ir atsiliepė:

– Klausau.

– Panelė Beiker?

– Taip. – Ko iš manęs prisireikė Neo asmeninei padėjėjai? Ak, žinoma… – Skambinate dėl rekomendacijos fortepijonui.

– Iš tikrųjų skambinu dėl ko kito.

– Tikrai? – Kesę užliejo nusivylimo banga. – Ar ponas Stamosas nori atšaukti ir kitos savaitės pamoką? – Gal jis iš viso nebenori mokytis skambinti? Po vakar dienos ji tikrai jo nekaltintų.

– Ne.

– Ak. – Gal vertėtų palaukti, kol padėjėja pati pasakys, dėl ko skambina. Mįslės erzina, jei negali iš karto sužinoti atsakymo. O atsakymai, kuriuos ji galėjo sugalvoti, kol kas visiškai nepatiko.

Taigi Kesė laukė, kol asmeninė Neo padėjėja pasakys, koks yra jos skambučio tikslas.

Moteris kitame laido gale kostelėjo.

– Ponas Stamosas manęs paprašė, kad suplanuočiau spynų meistro vizitą pas jus. Jis turėtų sutvarkyti jūsų paradinių durų rankeną ir įdėti papildomą spyną dvivėrėms stiklinėms durims antrame aukšte. Meistras jau pas jus, tačiau tikriausiai neveikia jūsų durų skambutis.

– Jis veikia kuo puikiausiai.

– Meistras skambino. Du kartus.

– Aš neatidarau durų, jei nelaukiu svečių. – Kesė nesivargino paaiškinti išsamiau. Jau seniai suprato, kad bandydama paaiškinti savo savitumą, ji tik dar labiau viską apsunkina. Ypač bendraujant su tokiais šaltais žmonėmis kaip Neo Stamos asmeninė padėjėja.

– Jei neatidarysite durų, meistras negalės sutvarkyti jūsų durų rankenos.

– O kuo ji bloga? – Kiek Kesė žinojo, jos durų rankena nei strigo, nei šiaip buvo sugedusi, nors galėjo būti ir taip, kad, būdamas čia, Neo pastebėjo tai, į ką ji neatkreipė dėmesio.

– Ponas Stamosas paliko nurodymus, kad ji būtų pakeista automatiškai užsirakinančiu modeliu.

– Ponas Stamosas paliko jums nurodymus dėl mano durų? – apstulbusi paklausė Kesė. – Nepranešęs apie tai man?

Ji žinojo, kad Neo nepatinka jos įprotis palikti neužrakintas duris tada, kai laukia svečių. Tai buvo jos pasirengimo lankytojams dalis – taip sau primindavo, kad turi būti atvira kitiems žmonėms, bent kiek įmanoma.

Neo dėl to bambėdavo kiekvieną savaitę, bet negi jis tikrai manė, kad ji dėl to pakeis užraktą? Juk net jis galėjo suprasti, kad dabar, kai paparacai yra per daug susidomėję, koks ryšys juodu sieja, ji nė už ką nepaliktų neužrakintų durų.

– Aš tikrai negaliu pasakyti, ar jis informavo jus, ar ne. Žinau tik man duotus nurodymus.

– Jūs tikitės, kad aš į namus įsileisiu visiškai nepažįstamą žmogų, kuris pakeis mano durų spyną, vien tik dėl to, kad tai pasakė jūsų viršininkas? Aš ne tik kad neprašiau, bet net ir nepalaiminau tokio atnaujinimo. – Kesė nesugalvojo, kaip geriau tai įvardyti. Iš tylos ragelyje ji suprato, kad padėjėja tikėjosi kaip tik to.

Kesė vylėsi, kad Neo suprato. Bent jau iš dalies.

Akivaizdu, kad klydo.

– Ne.

– Ne? Bet ponas Stamosas…

Nutraukdama įkyrią moterį, Kesė nejautė jokio sąžinės graužimo.

– Prašau paskambinti savo spynų meistrui ir atšaukti užsakymą. Tuojau pat.

– Aš negaliu. Ponui Stamosui…

– …šie namai nepriklauso. Ir aš, jų savininkė, – pridūrė Kesė, jausdama kylantį nerimą, – neketinu keisti savo puikiai veikiančio užrakto.

– Ponui Stamosui tai nepatiks, – niūriai perspėjo padėjėja.

– Esu tikra, kad ponas Stamosas turi daug svarbesnių reikalų.

– Be abejo, bet jis paliko nurodymus.

Reikėjo pripažinti, kad Neo darbuotojai jam buvo lojalūs ir atsidavę.

– Šiuos nurodymus jis pirmiausia turėjo suderinti su manimi, – atrėžė Kesė. Ji nėra Neo darbuotoja. Ir jei jis būtų pasivarginęs paklausti jos pačios, ji būtų patikinusi, kad artimiausioje ateityje ji nepalikinės neužrakintų durų.

– Ponas Stamosas nėra pratęs klausti kitų nuomonės.

– Tikrai? Niekada nebūčiau pagalvojusi. – Kesės atsakyme nuskambėjo sarkazmo gaidelės. Staiga ji pasijuto nepatenkinta savo elgesiu.

Žinojo, kad Neo stengiasi, kad būtų geriau. Paprasčiausiai tai daro ne pačiu tinkamiausiu būdu. Nes, kad ir kaip ji to norėtų, jis nesuprato esmės.

– Praneškite meistrui, kad jo paslaugų neprireiks.

Padėjėja irzliai atsiduso.

– Pranešiu meistrui, kad kol kas jo paslaugų neprisireiks, o poną Stamosą informuosiu, kad viskas atidedama jūsų reikalavimu. – Nuo šalto asmeninės padėjėjos tono telefonas mirksniu apledėjo.

– Taip ir padarykite. Taip pat galite informuoti savo viršininką, kad jei mano kūrybinį darbą sutrukdys spynų meistras ar bet koks kitas jo darbuotojas, kitą savo pamoką jis pats praleis klausydamas, kaip aš kuriu savo muziką, o ne mokydamasis skambinti.

Ragelyje buvo tylu, ir Kesė šyptelėjo. Tai buvo tuščias grasinimas, tačiau jausmas buvo malonus. Ar Neo supras tai kaip pokštą?

– Aš perduosiu jūsų žinutę pažodžiui, – galiausiai atsakė padėjėja.

– Ačiū.

§

Neo siuto ant savęs. Turėjo pats paskambinti Kasandrai ir perspėti ją dėl spynų meistro, net priversti tą jos įkyrų vadybininką būti vietoje ir stebėti, kaip keičiamos spynos. Bet jis paliko nurodymus savo padėjėjai, kaip darydavo visada, ir štai kuo viskas baigėsi.

Tačiau Kasandros grasinimas sukėlė jam šypseną. Išgirsti jam asmeniškai skambinant talentingą pianistę vargu ar būtų sunkus išbandymas. Vis dėlto jis jautėsi blogai. Ir tai buvo labai neįprasta reakcija. Kaip ir pripažinimas, kad privirė košės. Šie dalykai buvo priežastis, dėl kurios jis paskambino Kasandrai iš savo asmeninio mobiliojo telefono, pertraukęs konferencinį verslo skambutį su projekto komanda Honkonge.

Jis pritildė garsą ausinėse ir viena ausimi klausėsi, rinkdamas Kasandros numerį, kol išgirdo kvietimo signalą.

– Klausau, – atsiliepė ji po trečio signalo. Atrodė, kad yra kažkuo nepatenkinta.

Ir kodėl Neo tai pasirodė žavinga ir nė kiek nesuerzino?

– Tu išsiuntei mano spynų meistrą namo.

– Iš tikrųjų tai padarė tavo asmeninė padėjėja. Aš neatidariau durų.

– Kodėl?

– Pamaniau, kad tai dar vienas reporteris.

Neo vos sulaikė atodūsį dėl savo kvailumo. Turėjo tai numatyti.

– Norėjau pasakyti, kodėl nepasinaudojai jo paslaugomis?

– O kodėl tu nepaklausei, ar aš noriu, kad man pakeistų spyną?

– Tai reikia padaryti. Tu pamiršti užsirakinti duris.

– Aš nepamirštu; aš palieku jas atrakintas, kai žinau, kad kas nors ateis.

– Tai skamba ne ką geriau.

– Artimiausiu laiku neketinu jų palikti atrakintų, jei dėl to pasijusi nors kiek geriau. Nenoriu, kad nepageidaujami reporteriai užkluptų mane nepasiruošusią.

– Kai kurie nesivaržydami tai padarytų, nepaisydami žemės valdos įstatymų.

– Taip, žmogus, kuris užlipo į mano verandą, tikrai nesirūpino, kad įžengė į svetimas valdas.

– Palyginti su tavo nenoru bendrauti su nepažįstamaisiais, tu pernelyg atsainiai žiūri į savo saugumą. Pakeisti spynas tebūtų laikina priemonė. Tau reikia konsultacijos dėl viso spektro apsaugos priemonių.

– To nebus, – nukirto Kesė.

Neo buvo tekę susidurti su daug kietesniais derybininkais nei žymi pianistė.

– Laikykime tai dovana už tai, kad atvėrei man savo namus.

– Nori pasakyti, kad tai darai dėl savo saugumo?

– Ar priimtum pasiūlymą, jei taip būtų?

– Kaip sąžiningas žmogus, tu puikiai manipuliuoji kitais.

– Ačiū.

– Neketinu įsileisti nepažįstamųjų į savo namus.

– Kai įsileidai mane pirmajai pamokai, aš taip pat buvau nepažįstamasis.

Tačiau dabar puikiai suprato, kad gerokai apsiriko, atsiųsdamas į Kasandros namus svetimą spynų meistrą.

Zy buvo kelis kartus įspėjęs Neo, kad jo nekantrumas gali sukelti problemų, ir tai nebuvo pirmas kartas, kai jis buvo teisus.

– Ne visai. Pirma, aš nusiteikiau priimti naują mokinį. Antra, aš pasidomėjau ir pasistengiau sužinoti apie tave kuo daugiau, dar prieš tau atvykstant. Ir, trečia, mano vadybininkas pasakė, kad jei nesiimsiu tavęs mokytis, jis man daugiau neatstovaus.

– Tu pripratai prie manęs, todėl gali susitvarkyti ir su apsaugos žrmos konsultantu.

– Ne.

– Kasandra, tu elgiesi neracionaliai.

Ji nusijuokė – ir irzliai, ir smagiai.

– Aš elgiuosi neracionaliai?

– Taip. Tai užtruks daugių daugiausia pusvalandį.

– Kalbame ne tik apie laiką, bet ir į tai reikia atsižvelgti.

– Apsaugos specialistas gali prisitaikyti prie tavo darbo gražko.

– Aš nenoriu su juo susitikti. – Kesė kalbėjo ryžtingai.

– Kasandra, elkis protingai.

Tyla ragelyje Neo kėlė nerimą.

– Jei tu taip dėl to susirūpinęs, – galiausiai tarė ji, – mes turbūt galėtume suorganizuoti, kad tavo pamokos vyktų mano įrašų studijoje. – Kasandra vėl nutilo, svarstydama savo pasiūlymą. – Taip, tai įmanoma.

– Nenoriu, kad mano pamokos vyktų studijoje.

– O aš nenoriu nepažįstamųjų savo namuose. – Jos balse vis labiau juntamas susijaudinimas kėlė Neo dar didesnį susirūpinimą. Jis nenorėjo, kad drovioji jo mokytoja nusimintų.

– Jei su saugumo konsultantu būčiau ir aš, tu sutiktum? – Neo ir pats nustebo, kad to paklausė. Jo asmeninės padėjėjos išraiška bylojo, kad ji suglumusi ne ką mažiau.

Juk Kasandra vakar dėl jo išėjo iš savo susikurto kalėjimo vonioje, bet atsisakė tai padaryti dėl savo vadybininko. Neo buvo įprasta, kad jo darbuotojai ir partneriai juo pasitiki. Nors ir neturėjo jaustis ypatingas dėl to, kad Kasandra, kaip ir daugelis kitų iki jos, pasitikėjo juo, bet kažkodėl toks jautėsi.

– Ką? Tu būtum čia? Ne. Tu per daug užimtas. Tai nebūtina. – Girdėti, kaip Kasandra giliai įkvepia. – Klausyk, aš… Aš paprašysiu savo vadybininko. Jis ateis ir susitiks su apsaugos specialistu. Jis mano, kad šios pamokos naudingos mano karjerai, nors iki vakarykščio žasko su žiniasklaida nesupratau kodėl. Bobas tai padarys.

Neo kažkodėl labai nudžiugo. Pagaliau jis palaužė jos mąstymą. Ir savąjį, nes nuoširdžiai nenorėjo, kad Bobas padėtų jai su tuo tvarkytis, nors ši idėja vos prieš penkiolika minučių kilo ir jam.

– Tu visiškai nenori būti per susitikimą su saugos konsultantu? Kaip sakei mano padėjėjai, tai tavo namai.

– Na, taip… Ar tu tikras, kad nenori susitikti studijoje? – paklausė Kesė, o jos balsas buvo per daug viltingas kaip moters, didžiąją dalį savo laiko praleisdavusios savo namuose.

Nepaisydamas dar kartą pateikto pasiūlymo, Neo telefone išsikėlė savo darbotvarkę. Jis pažymėjo du susitikimus, kad padėjėja juos perkeltų, ir tarė:

– Aš būsiu pas tave kartu su konsultantu rytoj ryte, dešimtą valandą.

– Tu neprivalai. Aš sakiau…

– Jei tavo vadybininkui būtų užtekę sugebėjimų įtikinti tave įdiegti geresnę saugos sistemą, jis tai jau būtų padaręs.

– Iki šiol man nebuvo tekę mokyti milijardierių.

– Vis dėlto tam žmogui akivaizdžiai trūksta kompetencijos užtikrinti tavo nuolatinį saugumą.

– Esu tikra, kad asmeninė apsauga būtina tau, tačiau aš nesu itin populiari muzikantė. Aš net nerengiu koncertinių turų.

– Tu esi talentinga muzikantė, turinti daug gerbėjų, net jei ir nekoncertuoji viešai. Tau jau labai seniai reikėjo įdiegti papildomą saugumo sistemą namuose.

– Suprantu tokį požiūrį, bet jis šiek tiek iškreiptas tavo gyvenimo būdo. – Kesės balse skambėjo neviltis, tačiau Neo negalėjo suprasti kodėl. – Bent tiek turėtum sugebėti įžvelgti.

– Aš mieliau negaiščiau laiko bereikalingiems ginčams.

– Gerai.

– Susitiksime rytoj ryte.

Kesė iš nuostabos žioptelėjo, kai taip taręs jis baigė pokalbį.

§

Ji piktai pažvelgė į telefoną ir surinko paskutiniojo skambinusiojo numerį.

Neo atsiliepė po pirmo signalo.

– Jei toliau ginčysies, tai mane tik suerzins.

– Kaip įdomu. – Neo turbūt kiekvieną rytą su kava išgerdavo po gerą porciją arogancijos. – Prieš padedant ragelį, įprasta atsisveikinti. Prašau ateityje to nepamiršti.

– Pastabą supratau. Viso gero.

– Viso gero.

Kesė išgirdo kikenimą, prieš Neo dar kartą baigiant pokalbį.

Nežinia dėl ko šypsodama, ypač turint omenyje tai, ką ji ką tik sutiko padaryti, Kesė grįžo prie savo kūrinio. Kai pora žalių akių neprašyta įsiveržė į jos mintis, o pirštai patys pradėjo skambinti itin aistringą Vivaldžio koncerto ištrauką, Kesė suprato, kad pakliuvo į bėdą.

§

Kaip ir žadėjo, Neo kitą rytą lygiai dešimtą valandą atvyko pas Kesę. Ji buvo susisukusi plaukus į kriauklelę ir apsirengusi Džekės Onasi stiliaus ryškiai rožinę suknelę su tokios pat spalvos švarkeliu. Kesė laukė jo muzikos kambaryje, tačiau vis tiek išgirdo švelniai burzgiantį Neo mersedeso variklį, kai jis įsuko į jos įvažiuojamąjį keliuką.

Ji net negalėjo apsimesti skambinanti, kad galėtų nurimti.

Su Neo atvyksta ir nepažįstamasis, ketinantis pakeisti jos namus. Su šiais pokyčiais ji turbūt neapsipras, kai pasibaigs jo metus trukusios pamokos.

Neo paskambino į duris, tačiau pabandė atidaryti duris, nuspausdamas rankeną. To Kesė ir tikėjosi. Ji išgirdo, kaip atsidaro durys ir artėja žingsniai. Uždaromos durys. Ryžtingi Neo žingsniai ir tylesnė, tačiau ne mažiau pasitikinčio savimi žmogaus eisena.

Netrukus Neo į jos muzikos kambarį įvedė už jį žemesnį šviesiaplaukį vyriškį.

– Kasandra. – Magnatas priekaištingai pažvelgė į ją. – Tu palikai duris neužrakintas. Sakei, kad jas rakinsi.

– Atrakinau jas tik prieš kelias minutes. Žinojau, kad atvyksi laiku.

Suraukęs kaktą jis papurtė galvą.

– O jei spūstys būtų sutrukdę mums atvažiuoti sutartu laiku?

– Taip tikrai nebūtų nutikę.

Jis nepaklausė, kodėl ji paprasčiausiai nepalaukė, kol jie atvažiuos. Kesė dėl to buvo dėkinga. Apsaugos specialisto apsilankymas – toks paprastas dalykas, kuris nesukeltų jokių rūpesčių normaliems žmonėms, tačiau Kesė tokia nėra. Ji tai suprato daug anksčiau nei išsiaiškino, ką jos savitumai reikš jos gyvenime.

Susikaupusi ir stengdamasi įveikti nesuvokiamą baimę, ji pasisuko į šviesiaplaukį vyrą.

– Aš – Kasandra Beiker. Sveiki atvykę į mano namus.

Saugos konsultantas ištiesė ranką pasisveikinti.

– Koulas Gyris. Man didelė garbė su jumis susipažinti, panele Beiker. Aš esu aistringas jūsų gerbėjas. Turiu visus jūsų išleistus kompaktinius diskus.

Kesė paspaudė ranką ir nusišypsojo ožcialia šypsena.

– Pone Gyri, malonu su jumis susipažinti. Džiaugiuosi, kad jums patinka mano muzika. Ji – mano gyvenimo džiaugsmas.

– Tai nesunku atspėti, turiu omenyje iš to, kaip jūs skambinate.

Neo kostelėjo ir perliejo juos tokiu žvilgsniu, kuris reiškė: Žmonės, mes gaištame brangų laiką.

Koulas akimirksniu iš gerbėjo virto profesionaliu konsultantu.

– Ponas Stamosas išreiškė savo susirūpinimą dėl kai kurių apsaugos aspektų jūsų namuose. Ar galėčiau apžiūrėti patalpas, prieš pateikdamas preliminarius pasiūlymus?

Tinkamas atsakymas šiuo atveju būtų: Žinoma, prašom.

Tačiau Kesė nenorėjo, kad Koulas Gyris šmirinėtų jos namuose. Kad ir koks aistringas jos gerbėjas jis būtų ar koks malonus atrodytų.

– Nenoriu ant savo langų grotų, – leptelėjo ji, užuot atsakiusi. Ji ir taip taikstėsi su daugybe apribojimų, kuriuos sukėlė jos pačios kartais net sekinantis drovumas.

– Kaip ir minėjau…

– Gerai, – tarė Neo, pertraukdamas konsultantą. Jis uždėjo ranką Kesei ant liemens. – Aprodykime Koului likusią namo dalį.

Kesė pažvelgė į jį maldaudama suprasti jos viduje verdančias emocijas, jausmus, kurie kamavo ir priversdavo drovėtis dar vaikystėje. Vienintelis gydytojas, psichologas, pas kurį mergaitė lankėsi jos tėvo reikalavimu, mažai ką padarė, kad padėtų įveikti nerimą. Tačiau jis padėjo išmokti kelis būtinus pratimus, kaip susidoroti su patiriamais sunkumais.

Kartą jis paaiškino, kad jos patirtis augant namuose su ligotu žmogumi ir spaudimas pasirodyti viešai, esant labai jauno amžiaus, išryškino tai, kas šiaip tebūtų labai drovios asmenybės atvejis. Tokia buvo jo teorija.

Kesė žinojo, kad šiuo metu ji kenčia nuo švelnios agorafobijos, kurią skatino sociofobija, formos. Ar tai tik švelni agorafobija, ji kartais sudvejodavo, ypač tada, kai toks paprastas dalykas kaip, pavyzdžiui, susitikimas su apsaugos konsultantu ir jos namų aprodymas visiškai išmušdavo iš vėžių.

– Verčiau jus būtų sutikęs Bobas, – tyliai pasakė Kasandra, nebūdama tikra, ar jis išgirs.

– Pasitikėk manimi, Kasandra. – Neo į ją sutelkė visą savo dėmesį, akimirkai visiškai nepaisydamas šalia esančio kito vyro. – Mes visa tai padarysime kartu.

– Mano elgesys – absurdiškas. – Kesei nepatikdavo taip save menkinti, nors žinojo, kad tai tiesa.

Ji tiesiog pavargo kartoti nemalonią tiesą apie savo reakciją į tam tikrus dalykus, ypač kai jausdavosi esanti bejėgė ką nors pakeisti. Tai buvo viena priežasčių, dėl kurios ji vengdavo suartėti su kitais žmonėmis. Užmezgus naujus ryšius, būtų tekę iš naujo pripažinti trūkumus, su kuriais ji ir jos gyvenime esantys žmonės turėdavo išmokti susigyventi.

Neo ryžtingai papurtė galvą.

– Toks pasaulis, kuriame tu gyveni. Jei pasitikėsi manimi, pamatysi, kad nėra dėl ko jaudintis.

– Mano tėvas irgi taip sakydavo. – Prieš priversdamas eiti ją į sceną, kur ji turėjo pasirinkimą pasinerti į muziką arba išprotėti. Arba tik tokį pasirinkimą ji tada matė.

Kesė atminė koncertus, bilietai į kuriuos dėl nepaprastų mažosios pianistės gebėjimų visada būdavo išgraibstyti, ir minią žmonių, žvelgiančių į ją iš salės. Nuo šių prisiminimų ją vis dar išpildavo šaltas prakaitas. Kiek ji atminė, muzika jai visada buvo labai asmeniškas dalykas. Ji padėdavo pasislėpti nuo mamos ligos ir erzinančio tėvo bejėgiškumo, nes šis negalėjo niekuo padėti.

Kesė nekentė to jausmo, kad turi dalytis savo muzika su nepažįstamaisiais, o daugelis po dvasiškai alinamo koncerto norėdavo dar ir susipažinti su jaunąja pianiste.

Žalių Neo akių išraiška pasikeitė.

– Galėsi papasakoti man apie tai vėliau, bet turi suvokti, kad aš nesu tavo tėvas.

– Ne. – Jausmai, kuriuos jautė, kai Neo būdavo šalia, toli gražu nepanėšėjo į jausmus šeimos nariui. Be to, jis nebandė įtikinti jos skambinti pilnai salei gerbėjų. Kesė giliai įkvėpė ir iškvėpė. – Gerai. Galime aprodyti jam namą.

– Taip ir padarykime, – Neo kreipėsi į Koulą.

Apsaugos darbuotojas paprasčiausiai linktelėjo ir nė neketino kaip nors keistai žvilgterėti į Kesę, nors ji dažnai sulaukdavo tokių žvilgsnių, kai jos saviti trūkumai, kaip ji juos suprato, trukdydavo normaliai bendrauti su žmonėmis.

Kesė dėkinga nusišypsojo Koului.

O tada, nors Neo, be muzikos kambario ir koridoriaus, niekur, išskyrus vakarykščius įvykius, name nebuvo lankęsis, ėmėsi nepriekaištingai vykdyti gido po jos namus pareigas. Tai buvo keista. Jis nė karto neatidarė sieninės spintos durų, tikėdamasis rasti ten kambarį, ir nepraleido nė vienų į lauką vedančių durų. Nors jos namas buvo nedidelis, jame buvo ketverios lauko durys – paradinės, virtuvės ir stiklinės dvivėrės durys jos miegamajame ir valgomajame. Miegamojo durys atsivėrė į atvirą verandą, o valgomojo – į vidaus kiemą po ja.

– Būtų idealiausia, jei galėtume pakeisti šias duris pagamintomis iš sustiprinto metalo ir grūdinto stiklo, – tarė Koulas, šnairuodamas į stiklines dvivėres duris.

Kesė spustelėjo Neo švarko skverną.

– Neo, – maldavo ji, – ar tai tikrai būtina?

– Kai name bus vykdomi atnaujinimo darbai, tu praleisi dieną su manimi.

Ji to neprašė, ir tai neturėjo priversti jos pasijusti geriau. Juk galiausiai Neo iš tikrųjų buvo tik jos mokinys, ne draugas ar gynėjas, tačiau su juo Kesė jautėsi saugi.

Ši mintis truputį trikdė. Mažiau nei po metų baigsis Neo pamokos, ir jo Kesės gyvenime nebeliks, tačiau ji neišvengiamai pasikeis.

Ir galbūt tai tik į gera.

Jau seniai buvo įsileidusi ką nors į širdį, bet net jei vėliau reikės kentėti, visa tai verta.

– Esu tikra, kad tavo asmeninė padėjėja krykštaus iš džiaugsmo. Aš jai nepatinku, – tarė Kesė, kad Neo nepastebėtų, kaip jai palengvėjo.

Ji neįsivaizdavo, kad galėtų visą dieną sekioti paskui energingąjį milijardierių. Tačiau pirmą kartą po daugelio metų ji neatsisakė pabandyti to, ko negalėjo įsivaizduoti.

– Panelė Park? Ji – labai kvaližkuota padėjėja. Aš jai moku ne už tai, kad ji mėgtų ar nemėgtų kitų žmonių.

– Vien todėl, kad už tai nemoki, nereiškia, kad to negausi. – Ar jis tikrai mano, kad žmones galima taip valdyti?

– Mano elgesys su tavimi ją turėjo nustebinti.

– Tikrai? – Kesė paleido jo švarko skverną ir išlygino prabangų audinį. – Na, manęs tai nestebina. Net ir aš supratau, kad pasiūlymas ateiti šįryt nėra tau įprastas elgesys.

– Ne, bet vis tiek esu čia.

– Kodėl? – paklausė ji. Ar galėjo taip būti, kad, kaip ir ji, jis jautė tokį pat ypatingą ryšį? Ir ką ji darys, jei taip?

Toks žmogus kaip Neo Stamosas tikrai neleistų, kad santykiai su tokia moterimi suvaržytų jo gyvenimo būdą.

– Tikiu, kad pirmą kartą per daugelį metų, nei norėčiau įvardyti, radau naują draugą.

– Ak.

Žinoma, jis nejaučia to paties nuostabaus potraukio.

Neo supo begalės žavingų ir visuomenėje įpratusių suktis moterų. Kesės signalas net nebūtų užžksuotas jo moterų radare, tačiau draugystė – labai svarbus dalykas. Ypač jai. Kesė neturėjo tiek draugų, kad galėtų arba norėtų atsisakyti tokio pasiūlymo.

– Man didelė garbė.

– Kaip ir man, ypač užsitarnauti tavo pasitikėjimą.

– Aš tavimi tikrai pasitikiu.

– Pastebėjau.

Koulas kostelėjo.

– Pamačiau pakankamai, kad galėčiau parengti preliminarią ataskaitą.

Neo šyptelėjo Kesei, kad ši suvoktų, jog jis, kaip ir ji, pamiršo, kad be jų namuose yra dar vienas žmogus.

– Puiku. Tikiuosi ją gauti iki rytojaus popietės.

– Už tokią kainą, kurią mokate, tai tikrai nebus sudėtinga.

Koulas nusišypsojo. Jis sutiko, kad turtingi klientai leistų didelius pinigus problemoms spręsti, ypač kai tas sprendėjas – jis pats.

Kesei toks požiūris patiko. Ypač jei tikiesi ir toliau dirbti minėtiems turtingiems klientams.

– Aš taip pat norėsiu pamatyti ataskaitą, – pasakė ji.

Koulas nusišypsojo dar nuoširdžiau, kai pasisuko į ją.

– Žinoma.

– Suprantama, – tarė Neo.

O tada Neo Stamosas kartu su savo saugos konsultantu dingo kaip staigus vėjo gūsis, tarsi jųdviejų čia nė nebūtų buvę.

Ketvirtas skyrius

Kesė skaitė saugos ataskaitą, o jos širdis vis labiau nerimo.

Viso šito niekaip nepavyks padaryti per vieną dieną, net per dvi. Nors visi pasiūlyti su saugumu susiję pokyčiai buvo nekrintantys į akis ir netrukdė jos dabartiniam gyvenimo būdui, jie buvo per dideli, kad juos būtų galima įgyvendinti per vieną dieną. Skaitydama ataskaitą Kesė mintyse matė, kaip po jos namus pirmyn atgal vaikšto darbininkai, kaip jie užplūsta visus jos tvirtovės kambarius, ir kad tai truks ne mažiau nei savaitę.

Ji labai vertino Koulo pastangas, kad pokyčiai būtų beveik nepastebimi. Kesė taip pat buvo dėkinga, kad jis pats asmeniškai pristatė ataskaitą, o ne atsiuntė pasiuntinuką, kaip kad sakė nusiuntęs Neo ataskaitos egzempliorių.

Tačiau šie pokyčiai vis tiek Kesei kėlė nerimą.

Vienas jų buvo moderniausia signalizacijos sistema, kuri valdytų visus jos namų langus ir duris.

Jei ji netyčia ją įjungtų, daugiau nei šimto decibelų garsas apkurtintų ne tik ją, bet ir jos kaimynus.

Ir ne tik tai. Sistema būtų susieta su privačia saugos bendrove, kuri stebėtų jos namus dvidešimt keturias valandas per parą.

Toje bendrovėje būtų saugomas antras jos namų lauko durų raktų komplektas. Nors Koulas sakė, kad tai standartinė sistema gyvenamiesiems namams, Kesės manymu, ji per daug sudėtinga.

Koulas patarė sumontuoti saugesnius langų ir durų modelius. Jis taip pat norėjo įdiegti biometrinius užraktus. Kesė žinojo, kad biometrinės spynos atrakinamos naudojant akių tinklainės arba piršto atspaudų skaitytuvus. Tai šiek tiek priminė mokslinės fantastikos sritį, tačiau ir savaip intrigavo. Tokia naujovė gal net visai patiktų.

Tačiau patys blogiausi ir mažiausiai paaiškinti pasiūlymo elementai, kurie buvo rekomendacijos, skirtos namų išorei. Koulas siūlė nukarpyti alyvų krūmus, kuriuos jos mama pasodino tais metais, kai Kesės tėvai įsikėlė į namą. Ir tai buvo tik maža pokyčių, kuriuos jis norėjo įgyvendinti išorėje, dalelė.

Kitos išeities nėra. Jei šie pokyčiai tam, kad būtų užtikrintas Neo privatumas ir saugumas, jam paprasčiausiai teks mokytis studijoje. Kaip tik taip Kesė jam ir pasakė, kai paskambino, perskaičiusi ataskaitą.

– Mes jau aptarėme šį variantą, ir man jis neatrodo priimtinas.

– Tada teks mokytis tavo apartamentuose. – Ir kodėl ji nepagalvojo apie tai anksčiau? – Juk vis tiek ketini įsigyti fortepijoną. Būtų naudinga mokytis skambinti tuo instrumentu, kuriuo skambinsi ir vėliau.

– O kas negerai? – Kesė nustebo, kad Neo balse nepasigirdo jokių susierzinimo gaidelių. – Aš perskaičiau ataskaitą. Manau, kad Koulas Gyris padarė viską, kad naujų saugumo priemonių poveikis būtų minimalus.

Kesė užvertė akis, nors jis to, žinoma, negalėjo matyti.

– Galbūt tokiam kaip tu.

– Tokiam kaip aš reikėtų ginkluoto apsaugininko visą parą.

– Nenorėčiau būti tavimi, – leptelėjo Kesė, tačiau iš tikrųjų taip manė. Kiekviena savo kūno ląstele. Negalėjo įsivaizduoti, kad visą dieną reikėtų būti stebimai.

Neo prunkštelėjo.

– Turiu pripažinti, kad tai pirmas kartas mano kaip suaugusio žmogaus gyvenime, kai girdžiu tokią man skirtą frazę. Dar labiau stebina, kad iš tavo balso girdžiu, jog kalbi nuoširdžiai.

– Žinomo verslininko gyvenimas – ne man, – atsakė Kesė. Smagus kikenimas po truputį ėmė tirpdyti nerimą.

– Gerai, kad tu tik mano draugė, o ne verslo partnerė. – Atrodė, kad Neo šypsosi, o gal net atvirai juokiasi.

– Esu tikra, kad Zefyras Nikosas taip pat tuo džiaugiasi, – atkirto Kesė.

– Nežinau. Kartais galiu per daug spustelėti, bet, kita vertus, gali ir jis.

Kesę stebino, kaip kukliai save vertina šis verslo magnatas. Tačiau ji negalėjo sau leisti, kad žavėjimasis tuo žmogumi atitrauktų nuo pagrindinio dalyko, kurį jie aptarinėjo.

– Nesu įžūli, bet nesu ir pastumdėlė.

– Niekada taip nemaniau. Ne kiekvienam užtektų ryžto atsisakyti pelningo koncertinio muzikanto gyvenimo.

– Mano vadybininkas tai įvardija kaip asilišką užsispyrimą.

– Suprantama, kuo daugiau uždirbi tu, tuo daugiau uždirba ir jis.

– Tai tik viena medalio pusė.

– Manai, kad ją mato tik jis?

– Nežinau. Kai mirė mano tėvas, laikiausi įsikibusi Bobo, nes jį pažinojau. Maniau, kad jis rūpinasi mano gerove, daugeliu atvejų taip ir buvo.

– Tačiau jį, kaip ir daugelį mūsų, veikti skatina žnansinės sėkmės troškimas.

– Ak, nemanau, kad tave motyvuoja tik pinigai. Man atrodo, tau patinka būti turtingam, bet būti galingam tau patinka dar labiau.

– Taip manai?

– Taip. Tu visiškai patogiai jautiesi su valdovo mantija.

– Tai tiesa, bet kodėl taip sakai?

Kesė nusikvatojo. Negalėjo susivaldyti. Kai pagaliau susikaupė, išgirdo, kad ragelyje įsivyravo tyla.

– Ar tu dar čia?

– Taip. O tu jau baigei juoktis?

– Eee… Manau, kad taip.

– Tai man dar vienas pirmas kartas.

– Kas?

– Kad iš manęs kažkas juokiasi. Net ir Zefyras neišdrįstų.

– Eik jau. Užkliūtum ir išsitiestum ant žemės, o tavo geriausias draugas nesijuoktų?

– Aš niekada neužkliūvu ir negriūnu.

– Turbūt ir restorane niekada neapsipili padažu.

– Ne.

– Hm… Niekada nesi apsipažinęs taip, kad būtum apsigėdinęs ir prajuokinęs savo draugus?

– Aš neklystu.

– Atrodo, kad ir pats tuo tiki.

– Sakau tik tai, ką galvoju iš tikrųjų.

Oho, kokia arogancija.

– Net ir tada, kai deriesi dėl nekilnojamojo turto sandorio?

– Aš niekada neapgaudinėju.

– Ak. – Tokie atsakymai kažkodėl šiek tiek nervino. – Ar turėčiau atsiprašyti dėl to, kad pamaniau, jog esi juokingas?

– Nebūtinai, bet būtų malonu sužinoti, iš ko juokiesi.

– Iš tavęs.

– Iš manęs? – paklausė Neo keistu balsu.

– Na… taip.

– Paaiškink.

– Neo, nuo pat tos minutės, kai mes susitikome, nuolat bandai man vadovauti. Tai, kad tu mėgsti viską kontroliuoti, vargu ar yra didžiulė paslaptis.

– Neturiu problemų dėl kontrolės, – įsižeidęs atsakė Neo.

Kesė vėl vos susilaikė nenusijuokusi, bet įstengė susivaldyti prikandusi apatinę lūpą. Skaudėjo, bet pavyko.

– Ne, tu tik primygtinai reikalauji, kad visi tavęs klausytų.

– Aš perleidžiu kontrolę kitiems, kai tai būtina.

– O tai, esu įsitikinusi, būna labai retai.

– Tiesa, bet tai nieko blogo. – Neo balse suskambėjo gynybos gaidelės.

Kesė nesusilaikė nenusišypsojusi, tačiau pasistengė, kad jis to nepajustų.

– Taip, jei gali susitvarkyti su stresu, susijusiu su tokia didele atsakomybe. Tačiau tai, jog primygtinai reikalauji pakeisti mano namus taip, kad jie atitiktų tavo įnorius, yra šiek tiek per daug.

– Mes tai jau ne kartą aptarėme. Susirūpinimą dėl tavo saugumo vargu ar galima pavadinti įgeidžiu.

– Maniau, kad šie pokyčiai reikalingi dėl tavo saugumo.

– Vakarykštė diena mums abiem sukėlė daug nerimo. O aš turiu savo asmens sargybinius.

– Aišku. – Kesė apie tai buvo pagalvojusi, bet kai jis taip primygtinai reikalavo, ji nesuprato, kad jis taip elgėsi ne dėl savęs, o dėl jos pačios. – Man nereikia keisti savo namų dėl savęs.

Ji visiškai nenorėjo jų keisti, o ypač, jei to priežastis būtų visiškai nebūtinas jos asmeninio saugumo padidinimas. Šiame name ji gyveno visą savo gyvenimą, ir viskas buvo gerai. Net ir tada, kai liko viena po tėvo mirties.

– Įsivaizduok, jei tas įžūlus reporteris, kuris įslinko į tavo verandą, būtų išdaužęs tavo miegamojo durų stiklą. O tai galėjo padaryti labai nesunkiai. Jis galėjo patekti į vidų. Net jei neketino pakenkti žziškai, toks veiksmas galėjo sukelti tau didelį stresą.

– Nėra jokios priežasties manyti, kad vakarykštis incidentas greitai ar apskritai pasikartos.

– Tu – įžymybė. Gal esi drovi ir nesiverži į rampos šviesas, tačiau parduodant vis daugiau tavo naujojo albumo įrašų, gerbėjų ratas vis plėsis. Toks incidentas tikrai gali pasikartoti ir gana greitai.

Kesė suvirpėjo, nuo tokios minties ją supykino.

Bet ji jau seniai nutraukė savo viešus pasirodymus.

– Nors mano muziką lydį pakankamai didelė sėkmė, vargu ar man gresia tokia rizika, su kuria susiduria popmuzikos žvaigždės.

– Bet rizika vis tiek yra.

– Kodėl tu toks užsispyręs? – nusiminusi paklausė Kesė.

– Tai tau tik į gera. Aš esu pripratęs daryti gera žmonėms, kurie manimi pasikliauja.

– Nesu viena iš tavo darbuotojų.

– Tai nesvarbu. – Neo irzliai atsiduso. – Aš jau sutvarkiau apmokėjimo reikalus, jei tai tau kelia rūpesčių.

– Tu žinai, kad taip nėra.

– Kasandra…

– Susitiksime kitą savaitę. Pranešk, ar nori susitikti studijoje, ar savo apartamentuose. Viso geriausio. – Ir baigė pokalbį netarusi daugiau nė žodžio.

§

Kesė nenustebo, kai kitą rytą, dar nespėjus išgerti pirmojo puodelio kavos, suskambėjo durų skambutis. Nė kiek nenustebino ir tai, kad pažvelgusi pro miegamojo langą į savo keliuką, ten pamatė stovintį Neo mersedesą.

Jis nebuvo toks žmogus, kuris leistų nustatinėti sąlygas kam nors kitam. Be to, nesvarbu, kokia būtų jos nuomonė, Neo buvo įsitikinęs, kad jai būtina modernizuoti namo apsaugą.

Kesei besileidžiant laiptais, durų skambutis suskambėjo dar kartą. Nekantrusis Neo nelaukė prie durų slenksčio svarstydamas, ar ne per anksti ją trukdo, kaip kad būtų dariusi ji. Neo nesulaikytų uždarytos durys. Be to, nors Kesei konfliktai nepatiko, jei tai būdavo neišvengiama, ji nevengdavo jų. Ir šįkart būtina priversti Neo suprasti, kad ji neketina pakeisti savo namų dėl jo įgeidžio.

Visos mintys išgaravo, kai ji atidarė duris ir akis į akį susidūrė su Neo. Šiandien su ožcialiu kostiumu jis atrodė puikiai, tamsūs plaukai idealiai sušukuoti, o žalių akių žvilgsnis įsmeigtas į ją kaip lazerinis ginklas.

Kesę išpylė karštis. Atrodė, kad akimirksniui pritrūko oro. Regis, ji nebeįstengia valdytis.

Kodėl Neo ją taip veikia?

Tai panėšėjo į nerimą, kurį jausdavo, būdama minioje nepažįstamų žmonių. Bet šis naujas jausmas buvo malonus, ir jai patiko. Kaip ir Neo.

Net ir tada, kai bandė jai vadovauti.

Neo prasižiojo, ketindamas kažką sakyti, bet pamatęs ją apsigalvojo.

– Kuo tu vilki? – paklausė jis kiek patylėjęs.

Nebūdama tikra, kas jį taip suglumino, Kesė nužvelgė save. Taip, ji prisiminė apsirengusi chalatą. Žalsvai mėlynos spalvos šilkinis apdaras dengė ją nuo galvos iki kojų ir toli gražu nebuvo nekuklus. Buvo basa, bet juk tai ne nusikaltimas, ypač savo namuose.

Kesė kilstelėjo galvą ir susidūrė su įdėmiu ir pernelyg skvarbiu žalių akių žvilgsniu.

– Spoksoti nemandagu. – Ypač kai žvilgsnis veikė kaip prisilietimas. Taip žiūrėti nedera. – Aš dar net negavau savo rytinės kofeino dozės, – suniurnėjo Kesė.

Neatrodė, kad tai Neo padarė įspūdį.

– Aš atsikėliau prieš dvi valandas.

– Šaunu. – Oho, jis atsikėlė pusę šešių? Tikras mazochistas. – Paprastai normalūs žmonės nesilanko kitų namuose anksčiau aštuonių, kartais net devynių ryto, ypač jei prieš tai nepaskambina.

Neo kilstelėjo antakį.

– Mes jau sutarėme, kad nesu standartinis vyras.

– Ypatingumas nesuteikia teisės elgtis storžieviškai. – Nors Kesė turėjo pripažinti, kad šiam vyrui leistų daug daugiau, nei bet kuriam kitam žmogui.

O tai nebuvo geras ženklas artėjančio ginčo baigčiai.

– Taip kalba moteris, kuri vakar numetė ragelį.

– Aš atsisveikinau.

– Tu atsisakei aptarti Koulo pasiūlymą, o tavo pateiktos priežastys anaiptol nebuvo racionalios.

– Gal aš ir nesu racionali, bet, kita vertus, gyvenu viena ir nesu kam nors įsipareigojusi. Galiu primygtinai reikalauti, kad mano namai liktų tokie kaip yra, nes tiesiog taip noriu.

– Ar ketini pasiūlyti man kavos? – Tai buvo aiškus taktinis Neo manevras pakeisti temą, bet Kesė neužkibo.

Šis vyras nežino, ką reiškia pasiduoti. Jo prigimtis to neleidžia.

Kesę persmelkė bloga nuojauta, ir ji nieko nesakiusi staigiai nusisuko. Gali sau sekti paskui ją į virtuvę, o gali ir nesekti. Tegu renkasi pats.

Neo nusekė. Iš aštuntai valandai automatiškai nustatyto kavinuko Kesė įpylė du didelius puodelius kavos.

– Grietinėlės, cukraus? – paklausė ji.

– Ne.

Ji padavė Neo puodelį juodos kavos, o savąją pasigardino grietinėle ir dviem šaukšteliais cukraus.

Pakėlusi akis pamatė, kad jis susiraukęs ją stebi.

– Neprivalau įrodinėti savo vyriškumo, gerdama juodą kavą.

– Tai puiku, nes tu tikrai labai moteriška. – Raukšlės jo kaktoje pagilėjo. – Ar tu visada atidarinėji duris apsirengusi tik šilkinį chalatą, pabrėžiantį kiekvieną tavo linkį?

Kesė apstulbusi kokią minutę tiesiog žiūrėjo į jį, bandydama susikaupti ir ką nors atsakyti.

– Pirma, po chalatu aš vilkiu pižamą.

Neo prunkštelėjo.

– Taip ir yra, – nenusileido Kesė. Ji atrišo chalatą, kurio spalva priminė mėlynai žalią vandenyno Havajuose gelmę, kad tai įrodytų. – Matai?

Ji visa tai nusipirko, kai suprato, kad galbūt niekada nepamatys šių šiltų bangų. Juk neturėjo su kuo ten keliauti, o vienai tai daryti jai nepatiko. Su muzika susijusios kelionės jau buvo praeityje.

Žalios Neo akys pavojingai prisimerkė, kai švystelėjo trumpučiai tokios pat spalvos marškinėliai su petnešėlėmis ir šortukai.

Tada ji vėl susirišo chalatą ir piktai dėbtelėjo.

– Antra, neturiu tiek daug linkių, kad vertėtų nerimauti. Trečia, aš atidariau duris tik tada, kai iš antro aukšto pažvelgiau pro langą ir pamačiau tavo automobilį.

– Kasandra, skubu pranešti, jeigu dar nesupratai: aš esu vyras.

– Vargu, ar tai kam nors paslaptis. – Kesė nesuprato, kodėl jis taip jaudinasi, bet dabar neturėjo nei pakankamai energijos, nei noro tai išsiaiškinti. Ji ir taip gerokai pavargo, kad nuslėptų savo reakciją į jo artumą… – Esmė ta, kad aš niekada neatidarau durų nepažįstamiesiems.

– Ar ir savo vadybininką pasitinki, vilkėdama chalatą?

Kokie čia klausimai?

– Žinoma, ne. Bobas prieš ateidamas visada iš anksto man praneša ir niekada neužklumpa manęs nepasiruošusios ir neišgėrusios rytinės kavos ar neatlikusios savo rytinių procedūrų.

– Gerai.

Kesė vos susivaldė neužvertusi akių.

– Smagu. O dabar kelias minutes tyliai pasimėgauk kava ir leisk man prabusti, kad galėčiau su tavimi ginčytis.

– O mes ginčysimės?

– Ar ketini toliau spausti mane dėl pokyčių?

– Taip.

Jis bent sąžiningas.

Kesė pasuko link durų.

– Kadangi akivaizdu, jog tu man neleisi ramiai išgerti kavos, einu po dušu ir persirengti. Nusileisiu, kai jausiuos labiau pasirengusi su tavimi bendrauti.

– Paskubėk. Mes išvykstame į mano biurą greičiau nei po pusvalandžio.

– Gali važiuoti kada tik tau patinka, bet aš neketinu skubinti savo maudynių ir kitų rytinių procedūrų.

– O aš neketinu čia sėdėti tris valandas ir laukti, kol būsi deramai pasiruošusi.

– Ar moterims tavo gyvenime tikrai reikia tiek daug laiko, kad ryte išsiruoštų? – Nieko keisto, kad jis toks nepatenkintas. Ją taip pat erzintų toks laiko gaišinimas.

– Nori pasakyti, kad tau nereikia?

– Mano makiažo lobyne yra du dalykai – blakstienų tušas ir lūpų balzamai su atspalviu. Manai, tam reikia trijų valandų? – Kesei patiko stilingi drabužiai, bet juos apsirengti užtrukdavo ne ilgiau nei užsitempti džinsus ir marškinėlius. O jei skubėdavo, plaukus susipindavo į prancūzišką pynę, net jei jie būdavo dar drėgni.

– Manau, kad dabar turi penkiomis minutėmis mažiau pasirengti negu turėjai prieš tai.

– Neo, aš nevažiuosiu į tavo biurą. – Kesė neketino sutikti su jo pasiūlymu.

– Meistrai atvažiuos čia pusė devynių. Gali likti ir prižiūrėti juos arba važiuoti su manimi.

Ji ryžtingai priėjo ir bedė pirštu Neo į krūtinę. Kaip vyras, kurį šią minutę norėjosi pasmaugti, jis atrodė per gardus. Žinoma, tik perkeltine prasme…

– Jokiems rangovams neleisiu griauti mano namų, Neo. Net nesvajok. Jei kuris nors bent bandys prisiliesti prie alyvų krūmų, aš iškviesiu policiją. – O tada paskambinsiu savo vadybininkui ir atleisiu jį už tai, kad užvirė šią košę. Prieš tai jis dar turės atvažiuoti ir išvaryti nepažįstamus žmones iš mano namų. Daugiau niekada nedovanosiu savo pamokų labdaros aukcionui.

Turbūt Kesė nepajutusi sumurmėjo tai garsiai, nes Neo pažvelgė į ją šypsodamas, tačiau ir kiek susierzinęs.

– Mes aptarsime tai racionaliai. – Jis paėmė jai už rankos, o visos jos galvoje buvusios protingos mintys išskrido pro langą. – Paskui.

– Paskui?

– Kai išsimaudysi po dušu ir apsirengsi.

Jis tikriausiai supykęs.

Nes Kesė jautėsi kaip tik taip.

Bet Neo atrodė visiškai ramus ir net žaismingas.

Derėtų jį gerai išplūsti už tai, kad manosi galįs šeimininkauti jos namuose, tačiau Kesės gerklė išdžiūvo, o lūpos nepajėgė išspausti nė žodžio. Tačiau ji geidė bučinių. Jo bučinių. Nuo šios minties po kojomis sulingavo žemė. Kas jai darosi?

Kesė jautėsi labai sutrikusi. Ji tikrai troško, kad Neo ją pabučiuotų, ir dėl to buvo tokia apstulbusi, jog nežinojo, kaip elgtis. Staiga kilęs potraukis buvo nepaaiškinamas, bet labai stiprus.

Neo buvo taip arti. Kesė norėjo, kad jis būtų dar arčiau. Jų lūpas skyrė tik keli centimetrai. Kiek jų?

– Dvidešimt penki centimetrai, – ištarė ji.

– Ką?

– Kaip toli… – leptelėjo ji.

– Kas toli? – suglumęs paklausė Neo, nors kibirkštėlės jo akyse sakė, kad jis numano, apie ką Kesė galvoja.

– Nesvarbu. – Kesė norėjo nusisukti, bet neįstengė prisiversti.

Ji ne kartą apgailestavo, kad yra vieniša, kad galbūt niekada neturės savo šeimos. Tačiau kadangi jos niekada iki šiol nebuvo kamavęs didžiulis noras pabučiuoti ar paliesti kitą vyrą, ji taip pat susitaikė su tuo, kad nėra apdovanota geidulingumu.

Dabar jai dingtelėjo, kad galbūt ji paprasčiausiai nebuvo sutikusi tinkamo vyro. Ji niekada nebuvo sutikusi Neo.

– Iki ko dvidešimt penki centimetrai? – švelniai, bet reikliai pakartojo Neo.

Ir Kesei išsprūdo:

– Atstumas tarp mūsų lūpų.

Jis nepaklausė, kodėl tai svarbu, nenusijuokė ir nepažiūrėjo į ją kaip į pamišėlę. Jis nepadarė nieko panašaus.

Paprasčiausiai pasilenkė prie Kesės, lėtai mažindamas tą dvidešimt penkių centimetrų atstumą, kol galiausiai jo lūpos prisilietė prie jos lūpų.

Kesė pasijuto lyg trenkta žaibo. Ji sustingo.

Neo Stamosas ją bučiuoja. Ir tas jausmas nuostabus. Daugiau nei nuostabus; tai stulbinantis, pasakiškas, svaiginantis pojūtis.

Pirmasis jos bučinys.

Kesę kaip šiltos atogrąžų vandenų bangos užliejo tyro malonumo pojūtis. Neo lūpos buvo ryžtingos, o bučinys – vyriškas ir reiklus.

Ji užuodė jo losjono po skutimosi kvapą. Nuo brangaus muskuso aromato ėmė linkti keliai. O gal taip veikė jo liežuvis, bandantis prasiveržti pro jos lūpas, net reikalaujantis įsileisti giliau.

Kesė sudejavo, mėgaudamasi tuo nepažintu jausmu, kai vyro liežuvis glamonėja jai lūpas. Kai Neo apglėbė ją abiem rankomis, sušiugždėjo jo švarkas, o Kesės kūnu ėmė srūti nauja geismo upė. Tokį garsą Kesei retai tekdavo išgirsti, ir niekada – tokioje situacijoje, ir tikrai ji nesitikėjo to patirti su Neo. Tai labiau padėjo grįžti į tikrovę nei jo bučinys.

Jo lūpos buvo pernelyg gardžios. Keliančios per daug virpesių. Per daug nuostabios. Ir viršijo visus Kesės lūkesčius ir fantazijas.

Tačiau audinių šiugždesys buvo žemiškesnis, jį buvo lengviau suprasti ir įsitikinti, kad jis tikrai laikė ją apglėbęs. Neo Stamosas. Pats žavingiausias iš Kesės kada nors sutiktų ar net matytų vyrų. Jo kelnių audinio prisilietimas prie šilku pridengtų jos kojų kėlė vis kitokius jausmus.

Neo rankos per ploną ir slidų chalato audinį klajojo jos kūnu, glamonėjo nugarą ir klubus. Kai jis dideliais tvirtais delnais suėmė jos užpakaliuką, Kesė sudejavo ir galiausiai prasižiojo.

Jis tuo pasinaudojo ir pagilino bučinį. Patyrusios lūpos tarsi savinosi ją. Jei jis taip bučiuodavo visas savo moteris, nieko keista, kad kiekvieną vakarą jį lydėdavo vis kita gražuolė.

Tačiau ši mintis nė kiek nenuslopino jos aistros. Kesė dar niekada nebuvo pajutusi tokio stipraus potraukio, apėmusio ją nuo kojų pirštų iki plaukų galiukų. Jis atrodė toks gardus, kad būtų galėjusi jį praryti. Norėjo, kad ir jis skanautų jos. Troško visko, ko dar nebuvo turėjusi ir apie ką anksčiau nebuvo net pagalvojusi.

O įgudusios lūpos kėlė ją į malonumo viršūnę, rankos pasitikėdamos glamonėjo jos užpakaliuką, švelniai slydo tarp kojų ir glostė jos šlaunis. Kesė sudejavo.

Nuogas kūnas. Taip… Reikėtų nusirengti.

Tik ji neįstengė nutraukti bučinio, kad galėtų tai ištarti. O nedidelė vis dar veikianti jos proto kruopelytė buvo už tai dėkinga.

Tačiau kai Neo nutraukė bučinį, ji nusivylė.

– Ne, nesiliauk, – maldavo ji.

Neo paleido Kesę, šiek tiek atsitraukė, o jo veide buvo matyti tokia įtampa, kad moteris suvirpėjo visu kūnu.

Penktas skyrius

Neo suraukė antakius. Jis atrodė labai nepatenkintas. – Neturėjau to daryti.

– Kodėl? – Kesei tai patiko, bet gal jam – ne? Bet jis tikrai tuo mėgavosi arba puikiai apsimetė.

Kiek buvo skaičiusi, taip vyrai paprastai nesielgdavo. Neapsimetinėdavo. Žinoma, ir moterys neturėtų taip daryti. Bet jai to nereikėtų. Jei jie mylėtųsi. Kesė buvo tikra, nors šioje srityje neturėjo jokios patirties.

Tikrą meistrą ji būtų atpažinusi bet kur, o šis vyras buvo glamonių meistras. Ir bučiavimosi profesionalas.

Neo giliai atsiduso.

– Mes – draugai.

– Draugai nesibučiuoja? – paklausė Kesė net nejausdama, kaip šie žodžiai jai išsprūdo, bet vis dėlto labai sutriko.

– Nežinau. Niekada nesu turėjęs moters draugės.

– Galime steigti bendraminčių klubą.

– Ir tu niekada neturėjai draugės? – Neo tonas išdavė, kad jis netiki.

– Niekada neturėjau draugo milijardieriaus. Rezultatas lygus.

Na, galbūt nevisiškai.

Turėjo jis moterų draugių ar ne, bet šis vyras apie moteris žino daug daugiau, nei ji apie vyrus.

– Taigi, draugai negali bučiuotis? – vėl paklausė Kesė, grįždama prie labiausiai ją dominusios temos.

– Ne.

– Kodėl?

– Mano seksualinis ryšys su moterimis paprastai trunka ne ilgiau nei vieną naktį, ar daugiausia kelias naktis. Norėčiau, kad mūsų draugystė nebūtų tokia trumpalaikė. – Taip kalbėdamas, jis atrodė beveik pažeidžiamas.

– Mes juk tik bučiavomės, ne daugiau.

O gal tai jau buvo glamonės, tik ji paprasčiausiai nesuprato, ką pajuto? Tikrai nebūtų atsisakiusi, jei jis būtų pasiūlęs daugiau. Juk norėjo, kad juodu būtų nuogi.

O Dieve maloningas, ji troško, kad juodu būtų nuogi.

– Tu tokia nekalta.

– O tu – priešingai. Man tai atrodo geras derinys.

– Tik tavo neeiliniam protui.

– Elgiesi globėjiškai.

– Aš tik stengiuosi neatitrūkti nuo tikrovės.

– Spontaniškas tu man patinki labiau.

– Puiku. – Bet jo žvilgsnis sakė ką kita.

– Puiku?

– Kas gali būti spontaniškesnio, nei kartu praleista diena?

– Vėl grįžtame prie tos pačios temos?

Neo pritariamai šyptelėjo.

– Tau reikia po dušu. O kol apsirengsi, aš paruošiu pusryčius.

– Tu moki gaminti?

– Aš negimiau magnatas.

– Taigi.

– Kokie pusryčiai tau labiau patinka, karšti ar šalti? – paklausė Neo, nutaisęs nuolankaus liokajaus povyzą.

– Tiktų skrudintas riestainis su žemės riešutų sviestu.

Išeidama pro duris dar pasičiups obuolį ir to pakaks.

O tai reiškė, kad jau svarsto išeiti iš namų su juo.

Ne tik kad svarsto – ji jau susitaikė su ta mintimi. Gal net ne susitaikė, gal net nori. Štai kaip viską pakeitė vienas bučinys. Ak, ji tikrai prisivirė košės.

Gal Neo nesibučiavimo taisyklė vis tik buvo gera mintis.

– Jei jie nuplėš bent lapelį nuo mano krūmų, aš niekada tau neatleisiu, – tarė Kesė išeidama iš kambario ir tikėdamasi, kad jis suvokia, jog tai rimtas įspėjimas.

§

Neo pasijuto taip, tarsi būtų gavęs smūgį į krūtinę.

Tokio jausmo, kurį patyrė bučiuodamas Kasandrą, jau seniai nebuvo jautęs. O gal ir niekada. Nesinorėjo liautis, negalėjo susivaldyti. Ši sukrečianti mintis labiau nei kas kitas – labiau nei suvokimas, kad netrukus atvyks Gyrio komanda, labiau nei perkrauta darbotvarkė – pastūmėjo jį nutraukti jųdviejų bučinį.

Neo niekada nesijautė bejėgis. Dar nė karto nepasitaikė progos. Ir neketino daryti to dabar. Ne ką mažiau kėlė nerimą mintis, kad jis negalėjo prisiminti, kada paskutinį kartą taip nesuvaldė geidulių ar kokių kitų troškimų, ir dar per tokį trumpą laiką.

Kai ją bučiavo, pasijuto taip, tarsi tuoj patirs orgazmą, o to dar niekada nebuvo atsitikę, net paauglystėje.

Ir tai tik nuo bučinio. Neo net neprisilietė prie nedidukių, bet gundančių Kasandros krūtų, ką jau kalbėti apie kokį nuogo kūno lopinėlį. Tačiau troško to. Labiau nei norėjo spėti į rytinį susitikimą. Po velnių.

Kesė taip pat jo nepalietė, bet atsakė į jo bučinį. Jos reakcija buvo natūrali – nekaltai jausminga, bet beprotiškai ir saldžiai aistringa. Jei instinktai jo neapgavo, o paprastai jie nemeluodavo, ji – skaisti.

Ir tai užtektinai gera priežastis vengti suartėti. Tai neturėjo nieko bendra su tokia netikėta Neo reakcija. Jis nieko nebijojo, bet intymius santykius užmegzdavo tik su patyrusiomis moterimis, kurios nepainiojo žzinio potraukio su trumpalaikėmis emocijomis.

Neo sekso partnerės paprastai į santykius žiūrėjo taip pat kaip ir jis. Po sekso jie neleisdavo kartu laiko, net lovoje. Prakeikimas, net pats sau atrodė šovinistas.

Tačiau Neo niekada nebuvo užmezgęs draugiškų ryšių su dailiosios lyties atstove. Jis iš viso retai su kuo nors susidraugaudavo. Tai su pasimėgavimu jam priminė Zefyras.

Neo nebūtų galėjęs pasakyti, kas jį traukė prie Kasandros. Žinojo tik tiek, kad kelias pastarąsias savaites jis fortepijono pamokų ir susitikimo su ja laukė labiau nei būtų tikėjęsis. Neneigė, kad Kasandra jam patiko kaip asmenybė. Kad ir kupina keistenybių, ji vis tiek žavinga.

Neo patiko, kad ji priartėjo prie jo tiek kiek artimas buvo tik Zefyras. Kasandra žinojo, ką reiškia neturėti vaikystės. Suprato, kas yra netektis, baimė ir alkis, nors jai tai buvo meilės, o ne maisto alkis.

Kasandros draugystė Neo buvo labai svarbi. Neketino jos sugriauti dėl tokio laikino dalyko kaip seksualinis potraukis.

Kad ir koks stiprus jis būtų.

Jis rado riestainius ir ėmėsi juos skrudinti.

Kol riestainiai skrudo, jis paskambino Koului.

– Geary Security.

– Ji sutiko dėl esminių konstrukcinių namo pakeitimų, tačiau nori, kad želdiniai būtų palikti.

– Tai manęs visiškai nestebina.

– Nestebina? – Neo apstulbo. Jei kitame laido gale būtų jis pats, reakcija būtų priešinga.

– Kai pristačiau pasiūlymus, pasidomėjau namo istorija. Jos tėvai nusipirko šį namą dar tada, kai ji nebuvo gimusi, – pasakojo Koulas. – Sprendžiant iš daugelio krūmų dydžio, sakyčiau, kad jie buvo pasodinti netrukus po jos tėvų atsikraustymo. Jei man reikėtų spėti, sakyčiau, kad tai padarė jos mama.

– Taigi, tai susiję su sentimentais? – Neo šioje srityje nebuvo itin patyręs. Nors dabar jį supo prabanga, pasiduoti jausmams jis negalėjo.

– Spėju, kad taip. Bet jie tikrai yra per gera priedanga vagims ar persekiotojams.

Neo atminė Kasandros veido išraišką, prieš jai išeinant iš virtuvės.

– Toks argumentas jos nuomonės nepakeis.

– Jūs įtikinote ją pakeisti duris ir langus. Galite įtikinti ir dėl želdinių. Aš pakoreguosiu susitikimo su sodininku laiką, kai tai padarysite.

Neo nesijautė dėl to tikras. Pirmą kartą per daugelį metų žinojo sutikęs tokį pat užsispyrusį žmogų. Tiesą sakant, paskutinį kartą toks sutiktas žmogus tapo jo draugu, o vėliau – verslo partneriu.

§

Kai Kasandra nusileido laiptais apsirengusi tamsiai mėlynos spalvos kelnių kostiumėliu, ją buvo galima apibūdinti tik vienu žodžiu.

Ekscentriška.

Ji atsisėdo prie stalo ir burbtelėjusi ačiū ėmėsi dideliais kąsniais valgyti nelemtą riestainį, prieš tai į jį žvilgtelėjusi.

– Gražiai atrodai, – pagyrė Neo. – Man patinka ryškiai rožiniai akcentai.

Dauguma jo pažįstamų moterų mėgdavo tiesmukus komplimentus.

Ir jam tikrai patiko rožinis šalikėlis ir bateliai, kurie puikiai tiko prie paprastos baltos palaidinės ir tamsaus kostiumėlio. Netikėtas, bet žavus akcentas buvo ir didelis rožinės ir baltos spalvos auskarai.

Kasandra net nenusišypsojo, tik dar kartą burbtelėjo ačiū.

– Stebiuosi, kad tau patinka ryškios spalvos.

Ji įtariai jį nužvelgė.

– Kodėl?

– Maniau, kad tu vengi atkreipti į save dėmesį. – Sąvoka ypač drovi, Neo manymu, visiškai neatitiko ryškaus aprangos stiliaus, bet, kita vertus, jis juk ne psichologas.

– Gal manai, kad turėčiau rengtis tik pilkų atspalvių drabužius ir plaukus sukti į kuodelį?

– Ne. – Tačiau žinodamas apie jos atsiskyrėlišką gyvenimo būdą nebūtų nustebęs, jei ji taip ir elgtųsi.

– Man nepatinka bendrauti su nepažįstamais žmonėmis.

Galima pasakyti taip. Dar tai galima pavadinti agorafobija, bet Neo nutylėjo.

– Tai nereiškia, kad noriu atrodyti pigiai. – Kesė įsižeidusi susiraukė. – Man svarbu neatrodyti kaip kaliausei. Nemėgstu skambinti viešai, bet galiu išeiti iš namų. Susitikimai su nepažįstamais žmonėmis mane glumina, bet neprivalau rengtis kaip atsiskyrėlė, neturinti jokio supratimo apie madą. Mano gyvenime ir taip pakanka apribojimų, ir aš suteikiu sau malonumo taip kaip galiu. Taip jau yra, kad man patinka ryškios spalvos.

– Prisiminsiu tai.

– Neįsivaizduoju, kodėl tau tai turėtų būti svarbu.

Gerai pagalvojus, jis ir pats nežinojo. Ji nebuvo viena jo sugulovių, kurioms jis vietoj dėmesio dovanodavo brangias dovanas. Po velnių, ką jis apgaudinėja? Šiandien Kasandrai jis ketino atiduoti daugiau savęs, nei kuriam nors kitam žmogui buvo kada nors davęs. Jis ketino jai skirti savo laiko.

Vis dėlto…

– O dabar tu ginčijiesi tik dėl principo.

– Taip manai? – paklausė Kesė be galo saldžiu balseliu.

Neo tai nustebino, bet ir prajuokino, nors jis buvo per daug protingas, kad tai parodytų. Jis turėtų suirzti. Atšaukė visus susitikimus, išskyrus neatidėliotinus, ir savo darbotvarkėje rado laisvo laiko. To jau nebuvo daręs metų metus. Šiandien dar spės kai ką padaryti, bet planavo užimti Kasandrą. Juk galiausiai dėl jo kaltės ši moteris visai dienai iškeldinama iš savo namų.

Kai jai taip pasakė, piktas Kesės žvilgsnis šiek tiek sušvelnėjo, tačiau vis tiek nebuvo labai draugiškas.

– Turbūt tikiesi, kad būsiu dėkinga.

– Ar dėkingumas netrukus bus įtrauktas į valgiaraštį?

– Ne.

Kesės tiesmukumas buvo malonus. Nustojusi vertinti Neo kaip nepažįstamąjį, ji nebesibaimino jo. To nebūtum galėjęs pasakyti apie kitus jo aplinkos žmones. Neo vėl vos pavyko susiturėti nenusišypsojus.

– Na, tada man užteks to, kad tu būsi laiminga.

– Kurių galų tau rūpi, laiminga aš ar ne?

– Nežinau, bet man rūpi. Nurašykime tai draugystei.

Kesė atsiduso. Atrodė labiau suirzusi, nei supykusi.

– Reikalas tas, Neo, kad ir aš turiu įsipareigojimų. Kūriniai mano kitam albumui patys nesusikurs. Bėda ta, kad aš negaliu kurti, kai svetimi žmonės griauna mano namus.

– Na, mes padarysime nenumatytą pertrauką. Ką reiškia viena diena? – Nė vienas Neo pažįstantis žmogus nebūtų patikėjęs savo ausimis, jei būtų tai išgirdęs.

Kesė nieko nesakė, tik mąsliai žiūrėjo į jį.

– Kada tu paskutinį kartą turėjai laisvo laiko?

Į šį klausimą nebuvo sunku atsakyti.

– Per mano pirmąją fortepijono pamoką.

– O iki tol? – atidžiai žiūrėdama į jį paklausė Kesė, ir tai jam sukėlė nerimą, nors nežinojo kodėl.

– Aš nepoilsiauju.

Taigi, dabar ji tikriausiai tuo pasinaudos ir pasakys, kad ir jai nereikia laisvos dienos.

Tačiau Kesė jį nustebino:

– Niekada?

– Niekada.

– Tau tikrai reikia laisvalaikio.

Tą patį sakė ir Zefyras su Gregoriu.

– Jei kūrinių, kuriuos sukūrei per pastaruosius metus, skaičius yra rodiklis, jo reikia ir tau.

Kesė atrodė apstulbusi.

– Muzika – mano gyvenimas.

– Anot mano gydytojo ir verslo partnerio, toks požiūris – nesveikas.

– Aš sportuoju.

Neo atminė matęs Kesės treniruoklių salę, kai vedžiojo Koulą Gyrį po jos namus.

– Aš irgi.

– Aš tinkamai maitinuosi.

– Aš taip pat.

– Tai kodėl jie taip dėl tavęs rūpinasi?

Neo gūžtelėjo pečiais.

– Pričiupai mane. Bet jei man nesveika nuolat galvoti ir rūpintis Stamos & Nikos Enterprises, logiška, kad kryptingas tavo atsidėjimas muzikai taip pat turi turėti ribas.

– Nenoriu visą dieną praleisti su mane tyrinėjančiais nepažįstamais žmonėmis.

– To nebus.

– Kodėl?

– Jie negalės atitraukti pasigėrėjimo kupinų žvilgsnių nuo manęs.

Kesė nesusilaikiusi nusijuokė, Neo to ir siekė.

– Keistai jaučiuosi žinodama, kad mano namai bus niokojami.

– Niekas jų neniokos. Koulas prižadėjo, kad tu beveik nieko nepastebėsi.

– Kaip tai įmanoma? Mačiau sąrašą. Jie nieku gyvu to nepadarys per vieną dieną.

– Iš tikrųjų jiems ir reikia tik vienos dienos.

– Pinigai kalba visomis kalbomis?

– Taip, jie moka jų daugiau nei aš.

Kesė šyptelėjo.

– Aš laisvai kalbu literatūrine kinų kalba, itališkai ir vokiškai.

– Moki daug kalbų. – Neo, žinoma, mokėjo graikų ir anglų kalbas, bet be jų dar gerai kalbėjo japoniškai ir ispaniškai. – Įvertinus tavo aistrą kurti kūrinius fortepijonui, suprantu, kodėl mokeisi vokiečių ir italų kalbą, bet kam tau kinų kalba?

– Man patinka jos rašmenys.

– Tu moki rašyti kandži?

– Taip, nors vis dar mokausi. Turiu susirašinėjimo draugą iš Hunano provincijos, jis mane moko. Pats yra mokslininkas ir gyvena šiek tiek atsiskyręs.

– O apie ką tu jam rašai?

– Apie muziką, apie ką daugiau? Jis skambina kiniška citra ir kuria jai kūrinius. Šis instrumentas šiek tiek panašus ir į cinį. Kitaip nei senesnis ir tradiciškesniu laikomas cinis, kuris turi tik septynias stygas ir jokių ramstukų, jis turi nuo šešiolikos iki dvidešimt penkių stygų su kilnojamais ramstukais. Jis jam gali sukurti labai sudėtingas ir labai gražias melodijas.

Kesė jautė, kad per daug plepa. Vis dar jaudinosi dėl to, kad teks išeiti su Neo ir leisti apsaugos bendrovei dirbti savo darbą. Tačiau ji apsisprendė ir tai padarys. Jis didžiuojasi ja.

– O kaip jūs pasidalijate savo kūriniais?

– Mes abu turime interneto kameras. – Kesė nusijuokė, bet neatrodė, kad jai iš tikrųjų būtų linksma. – Skamba apgailėtinai, tačiau su juo ir kitais draugais internete matausi daug dažniau nei su kitais žmonėmis tikrovėje.

Neo tai neatrodė apgailėtina, bet panašiau į netinkamai susiklosčiusias aplinkybes. Vieną dieną jis padės jai šiuos dalykus atskirti.

– Ar kada nors norėjai asmeniškai su juo susitikti?

– Taip.

– Ir, žinoma, pas jį nenuvykai.

– Kada nors tikriausiai nuvykčiau. Nors tai padaryti nėra labai lengva, bet aš galiu keliauti anonimiškai, tačiau neturiu su kuo.

– Taigi, tau kelia nerimą ne tik tai, kad turi išvykti iš savo namų?

Kesė gūžtelėjo pečiais ir nieko neatsakiusi toliau valgė.

Tačiau Neo norėjo tęsti pokalbį.

– Tau nepatinka, kai tave atpažįsta kaip Kasandrą Beiker, žinomą pianistę ir Naujojo amžiaus muzikos kompozitorę.

– Panašiai.

– Bet tu neatidarai durų net spynų meistrui.

– Ne.

– Kodėl?

– Mano tėvas sakydavo, kad aš esu patologiškai drovi.

Sprendžiant iš jos tono Neo spėjo, kad jos tėvas laikė tai kliuviniu jo ypač talentingos dukros karjeros planams.

– Ar tu visada buvai drovi?

– Mano mama sakydavo, kad, dar būdama maža, labai mėgau draugiją. Taip jie sužinojo apie mano ypatingus muzikinius gabumus. Aš visada stengiausi juos kaip nors pralinksminti ir trejų metukų jau skambinau fortepijonu. Grodavau muziką, kurią kur nors išgirsdavau, iš atminties.

– Tai nuostabu.

– Taip sakė ir mano mokytojai.

– Pradėjai lankyti pamokas, būdama trejų? – pasibaisėjęs paklausė Neo.

– Mama susirgo ir turbūt mano tėvai pasitelkė pamokas, kad nukreiptų mano mintis ir iš mamos nereikalaučiau per daug dėmesio.

– Tai turėtų reikšti, kad tu kasdien daug laiko praleisdavai prie instrumento.

– Taip.

– Kiek tiksliai laiko?

– Neprisimenu, – atsakė Kesė, nors matyti, kad ji pamelavo.

– Bent apytikriai.

– Po kelias valandas kiekvieną rytą ir vakare prieš miegą.

– Neįmanoma.

– Visiškai įmanoma. Ir tai neskaičiuojant laiko, kai grodavau savarankiškai.

– Tu turbūt apsirinki. – Vaikai dažnai apsirikdavo skaičiuodami laiką, kurį jie praleisdavo ką nors darydami, ar bent jau taip buvo girdėjęs Neo.

– Anksčiau ir aš manydavau, kad gal apsirinku. Tačiau po tėvo mirties dokumentų dėžutėje radau savo pamokų įrašus, ir ten tai buvo parašyta juodu ant balto.

– Kas?

– Įrodymas, kad mano tėvai nenorėjo, jog būčiau šalia.

– Tai žiaurus įvertinimas.

– O kaip tu atsidūrei našlaičių prieglaudoje? – metė iššūkį Kesė.

– Abu mano tėvai iš gyvenimo norėjo kai ko kito, o ne būti tėvais.

– Žiaurus įvertinimas ar tikrovė?

– Taškas tavo naudai.

– Daug kartų galvojau, kad verčiau būčiau neradusi tų įrašų. Man labiau patiko gražesnė iliuzija, kad aš apsirikau dėl laiko, praleisto skambindama dar tada, kai buvau net ne mokyklinio amžiaus. – Kesė prikando lūpą ir nusisuko, o liūdesys dėl praeities apgaubė ją kaip mantija. – Atsikračiusi tėvų daiktų, teoriškai turėjau apsivalyti.

– Kas tau tai pasakė?

– Mano vadybininkas.

– Ir kaip, ar pavyko?

Ji vėl liūdnai nusijuokė.

– Žiūrint, kaip suprantame žodį apsivalymas. Tai privertė mane suvokti savo netektį, pripažinti, kad jų nebėra ir jie niekada negrįš. Tai tam tikra prasme buvo naudinga. – Kesė vėl pažvelgė į Neo, o jos gintarinėse akyse spindėjo skausmas. – Bet buvo skaudu. Be galo.

– Man labai gaila.

– Ačiū.

– Padidinus tavo saugumą, jie neišnyks.

– Žinau.

– Tačiau pokyčiai sužadina tuos skausmingus jaus mus?

Kesė linktelėjo galva, bet prisivertė pralinksmėti.

– Kaip verslo magnatas, esi gana įžvalgus.

– Žinojimas, kuo gyvena žmonės, versle yra pusė darbo.

– Ir galiu lažintis, kad tau puikiai sekasi viską sužinoti.

– Šioje srityje esu geriausias.

Ji nusijuokė, ir šįkart jos juokas buvo daug džiaugsmingesnis.

– Sergantis didybės manija?

Neo atsakydamas nusišypsojo. Jam patiko, kad pavyko ją pralinksminti.

– Sąžiningai save vertinantis. Pavyzdžiui, bus negerai, jei pavėluosiu į telekonferenciją.

– Ar negali prisijungti savo mobiliuoju telefonu, važiuodamas automobiliu?

– Taip, bet kol priešais mane nebus kompiuterio su visa reikiama informacija, mano indėlis man pačiam atrodys ne toks geras, koks galėtų būti.

– Galiu lažintis, kad didžiąją dalį informacijos turi galvoje. – Tačiau Kesė pakilo nuo stalo ir ėmėsi rinkti indus.

– Nemėgstu klysti.

– Galėčiau lažintis ir dėl to, kad tai labai švelniai pasakyta. – Kalbėdama ji sudėjo indus į kriauklę. – Kad parodyčiau, kaip paisau tavo darbotvarkės, pasiliksiu juos vėlesniam laikui.

Neo pasistengė nereaguoti į pašaipą. Jis gerbė jos planus, tik norėjo juos šiek tiek pakeisti bent vieną dieną.

– Nusprendžiau daugiau nebedalyvauti lažybose, kai paskutinį kartą atsainiai susilažinęs ir pralaimėjęs turėjau pradėti mokytis skambinti fortepijonu.

– Ar turėčiau įsižeisti?

– Ne. Nesigailiu, kad buvau priverstas priimti dovaną. Taip suradau naują draugą.

Ji papurtė galvą, tačiau vis tiek šyptelėjo.

– Nieko sau gimtadienio dovanėlė.

– Manau, Zefyras tikrai mano trisdešimt penktajam gimtadieniui norėjo padovanoti ypatingą dovaną.

– Jis tikrai manė, kad norėsi mokytis skambinti fortepijonu?

– Aš norėjau to išmokti, kai buvome maži, bet jau seniai buvau pamiršęs, kad tada puoselėjau tokią nepasiekiamą svajonę.

– Dabar ji pasiekiama.

– Taip. Bet čia slypi daug daugiau. Aš esu aistringas tavo gerbėjas. Nors to nežinojau.

– Nežinojai? Būtinai turi man apie tai papasakoti, bet tik ne dabar, nes pavėluosi.

§

Po valandos, vis dar sujaudinta minties, kad Neo yra jos slaptas gerbėjas ir dabar laiko ją savo drauge, Kesė klausėsi jos pačios daryto įrašo per MP3 grotuvą ir užsirašinėjo pastabas apie kompozicijos trūkumus. Ji nemelavo, kai sakė, jog turi darbo, tačiau jos užuomina, kad tai gali daryti tik namuose, iš tikrųjų nebuvo tiesa.

Kesė nenorėjo laiko leisti tik ant fortepijono suolelio, todėl jau seniai pradėjo dirbti su savo pačios darytais įrašais. Jai patiko lankstumas, kurį suteikdavo mažytis MP3 grotuvas.

Ji klausydavosi įrašų sportuodama, gamindama valgį ar tobulindama kandži rašyseną. Arba sėdėdama prie stalo tuščioje konferencijų salėje Stamos & Nikos Enterprises pastate Sietlo centre.

Pirmąjį grotuvą Kesė nusipirko patarta kito pažįstamo muzikanto, o vėliau jį keitė naujesniais ir tobulesniais modeliais.

Staiga kažkas patapšnojo Kesei per petį.

Ji iš ausų išsitraukė ausines ir pakėlė akis.

– Ką?

– Ponas Stamosas norėjo, kad aš įsitikinčiau, jog turite viską, kad jaustumėtės patogiai. – Panelės Parks, asmeninės Neo padėjėjos, įvaizdis puikiai atitiko balso toną ir aroganciją, kuri liejosi bendraujant su ja telefonu.

Šviesiaplaukė, 40–45 metų amžiaus moteris susisukusi plaukus į žvilgantį kuodą ir apsirengusi moterišką dalykinį Chanel kostiumėlį, tačiau jis tikrai buvo iš praėjusių metų kolekcijos. Nes šiais metais dizainerio kolekciją gaubė mįslingumo aura, drabužiai buvo puošti raukinukais ir nėriniais, kurie verslininkei netiktų. Panelei Parks taip pat netiko ir mandagus jos klausimas.

Ji akivaizdžiai manė, kad siūlyti užkandžių ir gaiviųjų gėrimų savo darbdavio fortepijono mokytojai yra žemiau jos lygio.

Tačiau ši moteris niekaip nebūtų laimėjusi prieš Kesę kategorijoje labai susierzinusi. Kol Kesė sėdėjo svetimoje konferencijų salėje dideliame biurų pastate, sausakimšame nepažįstamųjų, kiti svetimi žmonės griovė jos namus.

Ji net nebandė nuslėpti savo prastos savijautos, tad šviesiaplaukei padėjėjai trumpai ir atžariai tarstelėjo:

– Vanduo puikiai tiks.

Apsieis be arbatos. Ji gali padėti nusiraminti, o to ji kaip tik vengė.

Netarusi daugiau nė žodžio surūgėlei panelei Parks, Kesė vėl įsikišo ausines ir ėmėsi darbo. Netrukus kažkas ant stalo ties jos alkūne pastatė butelį vandens ir stiklinę su griežinėliu citrinos.

Nors ir blogai nusiteikusi, Kesė nepamiršo gero elgesio taisyklių ir pakėlė akis, norėdama mandagiai padėkoti, ir akis į akį susidūrė su vyru, tokiu pat įspūdingu kaip Neo.

Net jei būtų nepažinusi jo iš nuotraukų, būtų nesuabejojusi, kad tai ne kas kitas, o Neo verslo partneris Zefyras Nikosas.

Šeštas skyrius

Žavingasis graikas nusišypsojo.

– Nėra už ką.

Kesė trūktelėjusi išsitraukė ausines.

– Hm…

– Džiaugiuosi turėdamas galimybę asmeniškai su jumis susipažinti. – Zefyro šypsena būtų pražudžiusi ją vietoje, jei tą rytą Kesė nebūtų paskiepyta Neo Stamoso bučiniu. – Neo – ne vienintelis jūsų gerbėjas.

Kesė ištiesė ranką pasisveikinti.

– Ačiū, kad įsigijote fortepijono pamokas aukcione, pone Nikosai, ir, žinoma, džiaugiuosi, kad jums patinka mano muzika.

– Prašau, vadinkite mane Zefyru. Dėkoti dar anksti, Neo pas jus lankėsi dar tik kelis kartus. – Kalbėdamas jis atsirėmė į tvirtą medinį konferencijų stalą. – Prisiekusieji dar nenusprendė, koks iš jo bus mokinys, bet jaučiu, kad jei Neo sugebės lankyti pamokas visus metus, jūsų darbas bus vertas kiekvieno iš šimto tūkstančių dolerių, kuriuos paaukojau labdarai jo vardu.

Kesė ironiškai šyptelėjo.

– Sėdžiu ir dirbu čia su savo MP3 grotuvu, o ne su fortepijonu, nes šią minutę statybininkų ir saugos darbuotojų komanda griauna mano namus. Neturiu jokių iliuzijų, kad jis – lengvas mokinys. – Tiesą sakant, būti jo drauge taip pat neturėtų būti lengva.

– Jie tik pakeis kelerias duris ir langus. Vargu ar tai galima pavadinti namų griovimu, – Kesei už nugaros burbtelėjo Neo.

Ji atstūmė kėdę ir žvilgtelėjo į jį per petį.

– Ar tavo susitikimas jau baigėsi?

– Taip. – Kilstelėjęs vieną tamsų antakį, jis pažvelgė į Zefyrą. – Maniau, kad tavo darbotvarkėje šįryt nėra laisvo laiko, Zy.

Žavingasis graikas gūžtelėjo plačiais pečiais.

– Turėjau laisvą minutę ir nutariau susipažinti su atsiskyrėle Kasandra Beiker.

– Vargu ar tai viešas pasirodymas, – šiek tiek susierzinęs mestelėjo Neo. – Ji maloniai sutiko praleisti dieną su manimi, kol jos namuose bus atlikti būtini saugos darbai. Ji atvyko čia ne tavęs linksminti.

Kesė ne itin maloniai sutiko su Neo pasiūlymu, bet buvo dėkinga, kad jis pamelavo jos naudai.

– Nesijaudink, aš nepaprašiau, kad į konferencijų salę B pristatytų fortepijoną ir man būtų surengtas improvizuotas koncertas, – atkirto Zefyras. Jį akivaizdžiai smagino Neo nusistatymas žūtbūt apsaugoti Kesę.

– Jei būtumėt taip padaręs, gal būčiau ir aš padariusi daugiau, – pajuokavo Kasandra. – Su įrašais galiu atlikti tik dalį darbo.

– Gali sau leisti šiek tiek atsikvėpti nuo darbo, – rimtai tarė Neo.

Zefyras nusijuokė ir atrodė apstulbęs.

– Išgirsti tai iš tavęs tas pat, kaip klausytis komiko.

– Šiandien atšaukiau kelis susitikimus.

– Žinau. – Zefyras keistai pažvelgė į Kesę. – Tai viena priežasčių, kodėl norėjau susipažinti su šia nuostabiai talentinga moterimi. Žinojau, kad ji savo srities meistrė, bet nenumaniau, kad be to dar moka daryti ir stebuklus.

– Labiau moku verkšlenti, – suniurnėjo Kesė. – Neo niekaip nebūtų išviliojęs manęs iš namų, jei nebūtų ištraukęs manęs už pakarpos.

Ji nepaminėjo, kad įkalbėti padėjo ir jo bučinys, kuris galėjo ištirpdyti pačios protingiausios moters smegenis.

– Tu nesi tokia. – Neo priėjo prie Zefyro, o jo veido išraiška buvo gana rūsti. – Tu turi su agorafobija susijusių problemų, kurias reikia spręsti rimtai ir atsargiai.

– Skamba kaip ištrauka iš vadovėlio agorafobijos tema, – tarė Kesė. Ir staiga kai ką suprato. –Tu ieškojai informacijos apie mano būklę.

– Tai padarė vienas geriausių mano žmonių.

– Oho. Į savo, kaip mokinio, vaidmenį žiūri daug rimčiau, nei bet kuris kitas mano mokinys.

Neo gūžtelėjo pečiais, bet Zefyras sureagavo ne taip abejingai. Jis žiūrėjo į savo verslo partnerį akivaizdžiai apstulbęs.

Staiga jo veido išraiška pasikeitė, ir jis beveik su gailesčiu pažvelgė į Kesę.

– Būkite atsargi. Kai Neo nusitveria kaulą, jo nepaleidžia.

– Manote, nepastebėjau šio jo būdo bruožo? – savo ruožtu linksmai paklausė ji.

Neo sukryžiavo rankas ant krūtinės ir susiraukęs dėbtelėjo į Zefyrą.

– Manau, kad turi nuveikti daug svarbesnių dalykų, nei skleisti ir klausytis plepalų, partneri.

– Ketini paneigti, kad jau kurpi gydymo planą panelei Beiker ir jos agorafobijai? – paklausė Zefyras, nepaisydamas užuominos.

– Mano tyrime šis etapas dar nepasiektas.

Kesei suspurdėjo širdis. Žodelis dar kėlė nerimą.

– Vien dėl to, kad įkalbėjai mane modernizuoti namų apsaugos sistemą, nedrįsk nė minutėlei pagalvoti, kad įtikinsi iškentėti vieną iš tų antifobijos seminarų. To nebus.

Ji jau buvo tai dariusi ir galėjo papasakoti apie gilius pėdsakus, likusius po jų.

– Tu jau tai bandei? – su būdinga įžvalga paklausė Neo.

Kesė linktelėjo.

– Ir tai nedavė jokios naudos? – toliau kamantinėjo Neo.

– Aš vis dar laikau duris užvertas nepažįstamiesiems, ar ne?

– Tai – tik išmintingas atsargumas, – pritardamas tarstelėjo Zefyras.

Kesė dėkinga jam nusišypsojo. Labai nedaug žmonių dėjo pastangų, kad ji jaustųsi visavertiškesnė. Dauguma žmonių jos gyvenime visaip stengėsi užkelti ją atgal ant scenos, o tai reiškė, kad buvo būtina priversti ją suprasti, kaip ji skiriasi nuo kitų. Skiriasi buvo vienas švelniausių jos girdėtų pasakymų.

Palūžusi, kvaila, silpna ir neatsakinga.

– Man reikės informacijos apie ankstesnius bandymus įveikti šiuos sunkumus.

– Tu turbūt juokauji.

– Galiu visiškai rimtai patikinti, kad ne.

– Neo prastas humoro jausmas. – Zefyras papurtė galvą, tarsi jam būtų gaila kito salėje esančio vyro.

Ir Kesė pastebėjo, kad Neo sukando dantis ir nelabai patenkintas atsisuko į savo draugą.

Zefyras iškėlė rankas lyg pasiduodamas.

– Aš tik sakau tiesą.

Neo neatrodė linkęs nusileisti.

– Nepraeis nė minutė, ir aš tau parodysiu, koks iš tikrųjų varganas yra mano humoro jausmas.

Zefyras atsistūmė nuo stalo ir pasuko durų link.

– Ak, nusileidome iki grasinimų. Mano darbas čia atliktas. – Jis pažvelgė į Kesę. – Buvo malonu su jumis susipažinti, panele Beiker.

– Prašau, vadinkite mane Kese.

Zefyras plačiai nusišypsojo.

– Malonu susipažinti, Kese.

– Man taip pat.

– Linksmai praleisk savo laisvą dieną. – Zefyras pamerkė Neo. Šis parodė draugui nepadorų gestą.

Kesė aiktelėjo ir nusijuokė.

– Atsiprašau. Neturėjau to daryti, tau čia esant.

Kesė vis dar šypsojosi ir žiūrėdama į Neo papurtė galvą.

– Nejaugi nematyti, kad man linksma ir aš neįsižeidžiau. Man patiko stebėti, kaip jūs bendraujate.

– Kodėl?

– Pamačiau tą tavo pusę, kurią vargu ar rodai kur kitur.

– Ir ką pamatei?

– Akis už akį. Tu nori sužinoti kai ką apie mane, kuo paprastai nesidaliju su nepažįstamaisiais, iš tikrųjų – su niekuo, ir jau įdėjai pastangų, kad tokią informaciją gautum.

– Taigi manai, kad taip pat turėtum sužinoti asmeninių dalykų apie mane?

– Taigi.

– Per daug prašai, Kasandra.

– Privalau tai padaryti. Privalau priversti tave atitrūkti nuo darbo, nors iki šiol tokių ketinimų neturėjau.

– Taip. Ir, beje, likusioji mano ryto dalis – neužimta.

– Planuoji parūpinti man pramogų?

– Taip.

– Tai nėra būtina. Aš juk turiu savo grotuvą ir užrašų knygelę pastaboms, – pripažino Kesė, šiek tiek susigėdusi dėl to, kad anksčiau jam parodė savo nepasitenkinimą. – O ši salė… čia jauku ir tylu, niekas netrukdo… Na, išskyrus tavo verslo partnerį.

– Jis man nupirko pirmuosius tavo muzikinius įrašus. Iš tikrųjų, laikui bėgant, jis man nupirko visus tavo įrašus. Gėda pripažinti, kad aš niekada nepažiūrėjau, kas yra tas menininkas, kad galėčiau nusipirkti juos pats, nors tavo muzikos klausausi kasdien.

– Tai paaiškina, kaip gali būti gerbėjas, to net nežinodamas.

– Taip.

Kesė papurtė galvą.

– Juk žinai, aš myliu muziką. Neįsivaizduoju, kaip galėčiau nebandyti sužinoti, kas ją sukūrė ir atliko.

Neo gūžtelėjo pečiais, tačiau buvo akivaizdu, kad jam nesmagu.

Kesė spustelėjo jam dilbį.

– Ei, aš neturiu supratimo, kas suprojektavo ir pastatė mano namą, bet galiu lažintis, kad tu žinai.

– Tai buvo saugos ataskaitos dalis.

– Aš ją tik peržvelgiau.

– Ar nori priversti mane pasijusti ne tokiu dideliu idiotu?

– Žinoma, tave net kvailiu vargu ar galėtum pavadinti. Kaip man sekasi?

– Puikiai.

– Taigi, tavo rytas laisvas. – Kesė buvo apstulbusi, bet nusprendė, kad ir Neo reikia pertraukos, kurią jis taip stengėsi įpiršti jai.

Ji neketino atsisakyti tokios progos ir leisti savo baimei sutrukdyti šiam planui.

Jis pritardamas linktelėjo.

– Pamaniau, kad galėčiau pasinaudoti tuo, kad esi neužimta, ir mes galėtume keliauti nupirkti man fortepijoną.

– Aišku. – Kesė prikando lūpą svarstydama, ar sugebėtų nusiteikti tokiam reikalui.

Jei nori ištraukti jį iš biuro, privalės tai padaryti. Vargu, ar toks rytas jai bus malonus, bet jei jie nepaklius į prekybos centrus, kur daugybė žmonių, turėtų pavykti suvaldyti savo nerimą.

Be to, su Neo Kesė jautėsi saugi. Būdama su juo, galėjo veikti tai, ką paprastai daryti jai būdavo nejauku.

– Internete.

– Ką?

– Mes galime važiuoti į mano apartamentus ir paieškoti fortepijono internete, – paaiškino Neo.

– Tikrai? Tu neprieštarautum? Bet, prieš pirkdamas fortepijoną, visada turi jį išbandyti.

– Ar manai, kad jei pavesčiau savo darbuotojui nupirkti instrumentą, prieš pirkdamas, dar važiuočiau jį išbandyti?

– Nevažiuotum? Tačiau dabar tu mano valioje, turėtum vykti kartu. Tačiau mes galime susiaurinti prekybos vietų sąrašą apsilankydami internete ir paskambinę į kelias vietas.

Neo kažkodėl atrodė labai patenkintas.

– Skamba puikiai.

Kesė atsistojo.

– Rodyk kelią.

Neo net nespėjo atidaryti durų, kai jos atsivėrė, ir tarpduryje pasirodė jo asmeninė padėjėja.

– Pone Stamosai, jums skambina Džulianas iš Paryžiaus.

– Pakalbėk su juo.

– Bet, pone Stamosai…

– Aš juk sakiau, kad šįryt nebūsiu darbe.

Išgirdusi tokį atsakymą, rūsčioji blondinė piktai pažiūrėjo į Kesę, o pamačiusi ant stalo stovintį nepaliestą butelį vandens, jei būtų galėjusi, žvilgsniu būtų nužudžiusi.

Kesė čiupo butelį.

– Pasiimsiu su savimi.

– Mano apartamentuose yra vandens, – suglumęs tarė Neo.

– Reikia taupyti vandens išteklius. – Panelė Parks ir taip buvo pakankamai supykusi, kad teko jį atnešti.

Nors vandenį jai atnešė Zefyras, Kesė jau buvo užsitraukusi padėjėjos nemalonę ir nenorėjo aštrinti situacijos.

Neo ištiesė ranką mostu parodydamas, kad Kesė turėtų eiti pirma.

– Kaip tau geriau.

Padėjėja stebėjo juos akmenine veido išraiška.

– Panele Parks, neverskite Džuliano laukti.

Ji linktelėjo ir išėjo, netarusi nė žodžio.

– Savo padėjėją vadini panele Parks? – paklausė Kesė.

– Tokia jos pavardė.

– Mane stebina, kad kalbėdamiesi jūs kreipiatės vienas į kitą pavarde.

– Ji pas mane dirba jau šešerius metus ir visą laiką toks kreipimosi būdas jai tiko labiausiai, – atsakė Neo atsainiai.

– Ar visi tavo darbuotojai vadina tave ponu Stamosu?

Neo suraukė kaktą.

– Taip, tikriausiai. Kodėl klausi?

– Ar Zefyro asmeninė padėjėja vadina jį ponu Nikosu?

– Ne. Kodėl tau ir tai įdomu?

– Tu laikaisi nuošaliau nuo kitų žmonių nei jis.

– Jei Zefyras mano, jog nesu linkęs su kitais bičiuliautis, nereiškia, kad taip yra iš tikrųjų. Juk su tavimi susidraugavau.

Jei spaudimas padaryti esminius pakeitimus savo namuose yra draugiškumo ženklas. Bet juk jis ne visada toks buvo.

– Taip.

– Girdžiu abejonę. Man pasirodė, kad mes jau sutarėme dėl to, kad pamažu tampame draugais.

– Taip ir yra.

– Bet?..

– Tu gana kategoriškas.

– Būdamas pastumdėliu, vargu ar pasieksi tai, ką pasiekiau aš.

– Taip, tikriausiai.

– Tai nereiškia, kad viskas turi būti tik taip kaip noriu. Juk aš mokausi skambinti fortepijonu, ar ne?

– Taip. – Ir dar jis susiorganizavo laisvą rytmetį, ko paprastai niekada nedarydavo, kad tik ji jaustųsi patogiai. Kategoriškas ar ne, Neo galėjo tapti geru draugu.

– Kur tavo apartamentai?

– Pačiame šio pastato viršuje. Mudu su Zefyru dalijamės viršutiniu aukštu.

– Atsižvelgus į šio pastato dydį, tavo apartamentai turėtų būti didžiuliai.

– Dalį viršutinio aukšto užima baseinas ir treniruočių salė.

– Tu turi baseiną?

– Naudojuosi juo kartu su Zefyru.

– Oho. Galvojau įsirengti baseiną savo vidiniame kieme, bet tada ten neliktų vietos. Be to, juo galėčiau naudotis tik kelis mėnesius per metus.

– Sietlo klimatas nėra palankus būti atvirame ore visus metus, – pritarė Neo.

– Visai kitaip nei Graikijoje.

– Gyvenimas čia turi savo privalumų.

– Džiaugiuosi, kad tau čia patinka.

– Tikrai?

– Taip, antraip nebūčiau susiradusi naujo draugo.

Neo patenkintas nusišypsojo.

– Tikra tiesa.

– Bet aš vis tiek tau pavydžiu baseino.

Jis šiltai nusijuokė.

– Pagaliau yra šis tas, dėl ko ir tu norėtum būti milijardiere.

– Aplinkui pakankamai žmonių, norinčių būti tavo vietoje.

– Nori pasakyti, kad man nereikia dar vienos gerbėjos?

– Ak, aš tavo gerbėja, be abejonės. – Ypač jo bučinių gerbėja, bet Kesė nebuvo tokia akiplėša, kad tai pasakytų.

– Esu tuo tikras.

– Sakau tiesą. Tu esi puikus žmogus.

Jis vėl nusikvatojo, nors Kesė nematė čia nieko juokingo.

– Negali net įsivaizduoti, kokios įdomios man tavo pažiūros.

– Turbūt tai komplimentas?

– Tikrai taip. O dėl baseino, gali bet kada juo naudotis. Pasirūpinsiu, kad gautum kortelę įeiti į mūsų aukštą.

Neo net nebūtų galėjęs įsivaizduoti, koks viliojamas buvo šis pasiūlymas. Kesė labai mėgo plaukioti, bet jai buvo baugu lankytis viešuosiuose baseinuose. O gal jis iš tikrųjų, žinant, kad tyrinėjo jos būklę, tai numanė.

Vis dėlto tai buvo labai dosnus pasiūlymas, ir Kesė neketino jo atsisakyti.

– Ačiū.

– Nėra už ką. Juk tam ir yra draugai, ar ne?

Sekdama paskui Neo link privataus lifto, kuris aptarnavo jo ir Zefyro biurus bei viršutinį aukštą, Kesė šypsojosi.

§

Rasti fortepijoną buvo daug lengviau, nei Kesė tikėjosi. Jai pasisekė paskambinus pirmu telefono numeriu. Kesė susisiekė su savo tiekėju mažai tikėdamasi, kad jie turės ką nors vietoje. Tačiau jie ką tik pardavimui, mainais iš kito Beinbridžo saloje gyvenančio profesionalaus pianisto, kuriam reikėjo didesnio Irmler fortepijono, gavo Steinway.

– Tai nepigus instrumentas, bet siūloma kaina ir tai, kad jį galima pasiimti iš karto – didelis privalumas, – tarė Kesė. – Be to, jis puikiai tiktų tavo svetainėje.

Neo apartamentai buvo didžiuliai ir, nors jų apstatymu rūpinosi profesionalas, viskas buvo labai kuklu.

– Pirkti pianiną būtų daug pigiau.

– Taip, bet jis neprilygtų nei tonu, nei garso kokybe. Juk tai standartas, pagal kurį tu vertini išlaidas, ar ne?

– Taip, daugiau ar mažiau.

– Jei tikrai nori išmokti skambinti, nepakenktų tai daryti puikios kokybės instrumentu.

– Šis kilmingas fortepijonas traukia tave kaip musę medus.

– Galbūt. Steinway nevertėtų atsisakyti, o šis pasiūlymas tikrai labai patrauklus.

– Tu labai pagyvėjai. Man patinka matyti tave tokią.

Kesė pajuto, kad rausta.

Neo papurtė galvą, bet nusišypsojo.

– Ar jį galima išbandyti?

– Mes galime nuvykti į jų saloną ir šiandien bet kuriuo metu išbandyti fortepijoną.

Jis pažiūrėjo į laikrodį.

– Kur jie yra?

Kesė pasakė jam adresą vakarinėje Sietlo dalyje, kuri, reikia pripažinti, buvo arčiau jos namų nei jo apartamentų senamiestyje.

Neo linktelėjo.

– Jei važiuosime dabar, spėtume grįžti laiku.

– Maniau, kad tu laisvas beveik visą dieną.

– Taip, tik vėliau po pietų turiu vieną susitikimą.

– Ilgai neužtruksime.

– Taip ir pamaniau.

– Tai dėl ko mes turime spėti grįžti?

– Pietų. Jie bus paruošti pusę dvylikos.

– Ar ne per anksti?

– Aš pusryčiauju pusę septynių, o tu valgei tik valandą vėliau.

– Stebiuosi, kad tavo mitybos specialistas neliepia tau užkąsti priešpiečių, o pietus valgyti vėliau.

– Paprastai taip ir yra, bet šiandien – ypatinga diena.

Nes tai jo laisvadienis?

– Iš kur sužinojai, kad naudojuosi dietologo paslaugomis? – paklausė Neo. – Neatmenu, kad būčiau tai minėjęs.

Kesė gūžtelėjo pečiais ir įsidėjo savo mobilųjį telefoną į rankinę.

– Atspėjau. Palaikyti gerą formą turėtų būti vienas iš tavo prioritetų, o tai, ko tu neturi laiko padaryti pats, nusiperki.

– Negali tvarkyti verslo reikalų, jei blogai jautiesi.

– Ak, esu įsitikinusi, kad tu gali. Be to, esu tikra, kad jau esi tai daręs.

– Ne taip veiksmingai, kaip norėtųsi. O apie tai sužinojęs Zefyras pradeda su manimi elgtis kaip graikų patriarchas.

– Galiu lažintis, kad ir tu su juo taip elgiesi.

– Savaime suprantama. Aš galiu viskuo pasirūpinti, bet Zy užsispyręs atsisako tai suprasti ir tinkamai pailsėti.

– O kai sergi tu, jis mano lygiai tą patį.

Neo tik gūžtelėjo pečiais.

Kesė nusišypsojo.

– Abu labu tokiu.

– Mes paprasčiausiai žinome, kuo galima pasitikėti.

– Vienas kitu.

– Taip.

– Daugiau niekuo?

Neo neatsakė į jos klausimą, bet ir nereikėjo. Atsakymas buvo akivaizdus. Tai buvo du žmonės, kurie jau seniai išmoko nepasitikėti kitais. Dėl to tai, kad Neo laikė ją savo drauge ir net pasiūlė savo pastato viršutinio aukšto raktą, stebino dar labiau.

Kesė neatminė, kada paskutinį kartą jautėsi kažkieno dalimi. To nebuvo net su tėvais. Ypač su tėvais.

§

Neo niekada nėra buvęs tokioje parduotuvėje.

Ji buvo įsikūrusi rekonstruotame karalienės Viktorijos laikų pastate. Visas apatinis aukštas buvo perdarytas į saloną pučiamiesiems instrumentams ir pianinams bei fortepijonams. Interjero dizaineris puikiai pasidarbavo, kurdamas aplinką, kurioje buvo tinkamai pademonstruoti kiekvieno instrumento privalumai. O pastato akustika buvo pagerinta sumaniai sukonstravus lubų plokštes, kad kuo geriau atsiskleistų instrumentų garsų kokybė.

Neo tuo įsitikino, kai Kesė paėmė fleitą ir nuvaliusi pūstuką audinio atraiža, kurią padavė pardavėjas, užgrojo kerinčią melodiją. Išgirdęs užburiančius garsus, Neo apmirė.

Kai Kesė baigė groti ir padėjo fleitą į vietą, jis kostelėjo ir tarė:

– Maniau, kad tau nepatinka groti viešai.

Kesė nuraudo ir apsižvalgė po beveik tuščią parduotuvę.

– Tai nebuvo pasirodymas. Aš tik išbandžiau fleitą.

– Buvo nuostabu.

– Ačiū, bet aš tik pažaidžiau.

Įdomu.

– Maniau, kad groji tik fortepijonu.

– Aš tik šiek tiek domėjausi fleita. Norėjau išmokti skambinti gitara, bet tėvai mane atkalbėjo. – Kalbėdama ji ranka perbraukė per fleitą. – Jie manė, kad turiu sutelkti dėmesį į vieną instrumentą.

– Jei tai tik pomėgis, įdomu, ko būtum su ja pasiekusi, jei būtum mažiau dėmesio skyrusi fortepijonui.

Kesės veidą nušvietė nuostabi šypsena.

– Ačiū. Man patinka fleitos skleidžiami garsai.

– Manau, kad tavo rankose puikiai skambėtų bet kuris instrumentas.

Ji papurtė galvą.

– Meilikautojas.

– Nieko panašaus.

– Aš dievinu muziką.

– Tai galima pajusti iš tavo kūrinių.

– Tu tikrai klausaisi mano įrašų?

– Turiu juos visus ir klausausi visų. Neprašyk manęs, kad įvardyčiau mėgstamiausią, nes nesvarbu, kiek kartų klausyčiausi, kiekvieną dieną man patinka vis kitas kūrinys.

Kesė nuraudo ir pasisuko link įstiklinto garsui nepralaidaus kambario, kuriame stovėjo juos dominantis fortepijonas.

Neo nusekė iš paskos.

– Tu tikriausiai dažnai girdi tokius komplimentus ir esi prie jų pripratusi.

– Tiesą sakant, ne. Kadangi nebekoncertuoju viešai, mažai bendrauju su savo gerbėjais. O kai koncertuodavau, mano tėvas ir vadybininkas stengdavosi, kad bendraučiau su turtingais muzikos entuziastais, o ne paprastais normaliais žmonėmis, kurie klausydavosi mano muzikos, kad pasikeltų nuotaiką.

– Mes jau sutarėme, kad sąvoka normalus man netinka.

– Bet tu taip pat neturi nieko bendro su mecenatais, su kuriais man buvo liepta palaikyti ryšius.

– Ne, nė vienas jų netapo tavo draugu.

Kesė papurtė galvą.

– Į draugus gavau graikų milijardierių. Kas būtų galėjęs pamanyti?

– Svarbiausia tik tai, kad man kilo tokia mintis.

– Taigi. – Kesė plačiai nusišypsojo.

– Bet juk tu gauni laiškų, – spėjo Neo. Jie užlipo ant platformos, kur stovėjo fortepijonas.

Kasandra atsisėdo ant fortepijono suolelio ir paglostė instrumentą, tarsi tai būtų brangus draugas, su kuriuo susitinka pirmą kartą.

– Taip. Gerbėjai gali rašyti tik mano įrašų bendrovei, kurios adresas nurodytas ant kompaktinių diskų. Ten dirbantys žmonės atsako į gerbėjų žinutes ir perduoda man laiškus kelis kartus per metus.

– Sakyčiau, kad tavo muzikos paklausa kalba pati už save. – Ir aš taip manau.

– Ar tau to trūksta?

Kesė žvilgtelėjo į Neo. Jos gintarinis žvilgsnis užgniaužė jam kvapą.

– Ko?

Neo kostelėjo ir pasistengė suvaldyti trikdančią reakciją.

Juk ji – jo draugė.

– Koncertų.

– Ne. – Kesė pasibjaurėjusi nusipurtė.

– Tau tai visiškai nepatiko?

– Nekenčiau to. Neišprotėjau tik todėl, kad turėjau savo muziką.

– Bet…

– Aš norėjau būti namuose su savo mama, o ne gastroliuoti su tėvu ar, tai būdavo dar dažniau, leisti laiką su aukle. Žinojau, kad mama serga, ir kiekvieną kartą išvykstant į kelionę mintis, kad galiu jos daugiau nebepamatyti, varė man siaubą.

– Žinojai, kad ji miršta? Būdama tokia maža?

– Taip. – Tas vienas trumpas žodelis buvo persmelktas skausmo. – Kaip bet kuris kitas vaikas, vadovavausi savo vaikiška logika, kad, jei būsiu namuose, ji nemirs. Aš klydau. – Kasandra suvirpėjo. – Skambinau minioms nepažįstamų žmonių. Jiems po koncertų būdavo leidžiama gerintis nepaprastai gabiam vaikui, sakyti tai, ko jie nebūtų drįsę pasakyti suaugusiam muzikantui. Niekada nepamiršiu, kaip to nekęsdavau. Net kai mirė mama, o tėtis keliaudavo su manimi į visus koncertus, mano ankstesni jausmai veikė šią patirtį.

– Jis vertė tave ir toliau koncertuoti.

– Net ir tada, kai mama jautėsi labai blogai. Įvyko tai, ko bijojau labiausiai. Ji mirė, kai aš buvau gastrolėse Europoje. Man buvo septyniolika. Jie man apie tai pasakė tik praėjus dviem dienoms, – kai bandydavau paskambinti mamai, tėvas visaip mane atkalbėdavo. Ji buvo labai nusilpusi, todėl kai kiekvieną kartą man paskambinus tėvas pasakydavo, kad ji ilsisi, aš patikėdavau. Jaučiausi savanaudė, kad prašau jos man atskambinti, nes maniau, jog tai iš jos atims dar daugiau ir taip senkančių jėgų.

Septintas skyrius

– Tai žvėriška! – Neo norėjosi kur nors smarkiai trinktelėti ir gerokai supurtyti tuos, kurie sugebėjo taip baisiai pasielgti. Tačiau tų žmonių šalia nebuvo. – Kodėl jie taip elgėsi?

– Jie nenorėjo sugadinti paskutiniųjų turo pasirodymų. Mano tėvas ir Bobas sakė, kad visiems savo gerbėjams esu skolinga geriausia, ką galiu.

Neo šiurkščiai nusikeikė graikiškai.

Kasandra šyptelėjo.

– Tiksliai pasakyta. Mano tėvas nukreipė savo sielvartą į mano karjerą.

– O į ką tu nukreipei savąjį?

– Į muziką.

– Bet juk nekentei to.

– Ne muzikos, tik koncertų.

– Todėl, kai jis mirė, tu lioveisi kankintis.

– Taip ir aš įsivaizdavau. Mano vadybininkas tam nepritaria.

– Kaipgi kitaip.

– Bobas manė, kad aš nepripažįstu savo tėvų mirties, gyvendama tarp jų daiktų.

– Ar tik ne jis įtikino tave jų atsikratyti? – Ir kodėl, po velnių, tas šmikis tebedirba jos vadybininku?

– Taip, nors dėl to mano noras vykti į gastroles nė kiek nepadidėjo.

– Neįvyko katarsis, kurio jis tikėjosi.

– Žinau tik tiek, kad nuo minties pakilti į sceną žmonių sausakimšoje koncertų salėje mane pykina.

– Nesijaudink. Niekada neprašysiu tavęs man skambinti ir pasirūpinsiu, kad ir Zefyras to nepadarytų.

Kesės nuotaika akimirksniu pasikeitė. Jos mielose gintarinėse akyse švietė pasitenkinimas.

– Aš būčiau nieko prieš skambinti tau.

Ar nuo jos pasiūlymo sukelto šoko, ar nuo Kesės veide šviečiančios laimės Neo sulinko keliai. Stengdamasis neparodyti silpnumo, jis atsisėdo prie jos ant Steinway suolelio.

– Tu man skambintum?

– Juk tam ir reikalingi draugai, ar ne? – paklausė ji primindama Neo jo paties žodžius ir priversdama jį nusišypsoti.

– Labai to norėčiau.

– Tai sutarta. – Kesė plačiai nusišypsojo ir tą minutę jos akių netemdė jokie praeities šešėliai. Ji pakreipė galvą ir droviai pažvelgė į Neo. – Nebuvau tikra, ar norėčiau, bet dabar esu įsitikinusi. Net laukiu to momento. Man labai patikdavo skambinti savo tėvams.

Bet daugiau niekam kitam.

– Jaučiuosi pagerbtas. Nekantrauju išgirsti tave, skambinančią gyvai.

Šypsodama Kasandra sutelkė dėmesį į instrumentą. Pažiūrėjusi, ar garsui nepralaidaus kambario durys yra uždarytos, ji paskambino trumpą kūrinį. Jo Neo nepažino, tai buvo tik keli akordų deriniai. Kesė skambino pakreipusi galvą, tarsi klausytųsi to, ko jis net nežinojo turįs klausytis.

Jam atrodė, kad instrumentas skamba gerai. Daugiau nei gerai.

– Na? – paklausė jis. Nutilus muzikos garsams, Kesė tylėjo.

– Pabandyk juo paskambinti savo gamas.

Neo paskambino kelis derinius, kurių Kesė buvo išmokiusi per pirmąją pamoką.

– O dabar pabandyk kelias gamas, kurias jau moki.

Jis taip ir padarė.

– O ką manai tu? – pasiteiravo ji.

– Skamba gerai?.. – dvejodamas paklausė Neo.

– Ar klavišai limpa? Neatrodo per daug griozdiški?

Neo pasvarstė ir linktelėjo.

– Malonus jausmas.

– Fortepijono klavišai iš tikrųjų yra patogesni skambinti nei pianino, bet niekas negali prilygti koncertiniam fortepijonui, kokį turiu aš. Aš esu išlepinta, bet šis instrumentas yra tikrai geras. – Kesė švelniai patapšnojo Steinway.

– Nori pasakyti, kad jis vis tik nėra toks geras kaip taviškis.

– Naujokui pirkti Fazioli būtų bereikalingas išlaidavimas, o tu esi man sakęs, kad pinigų veltui nešvaistai. Be to, jo reikėtų ilgai laukti, norinčiųjų jį įsigyti sąrašas – netrumpas.

– O pirkti Steinway nebūtų išlaidavimas? – paklausė Neo. Jo lūpose žaidė šypsena.

– Už tą kainą, kurią siūlo jie – ne.

– Taigi, mes tikrai gauname gerą pasiūlymą? – pasitikslino jis neslėpdamas, kad ši mintis jam maloni.

– Juk sakiau, kad pasiūlymas – geras. Net labai. – Kesė pasakė Neo, kiek pinigų jis sutaupys, įsigydamas šį fortepijoną, ir net jam tai padarė įspūdį.

– Žinojau, kad pasiimdamas tave, turėsiu naudos.

Kesė nusijuokė ir papurtė galvą, tada paskambino paprastą vaikišką dainelę, tarsi jos pirštai negalėtų būti ramiai, kol priešais stovi toks puikiai suderintas instrumentas.

Neo pagavo pardavėjo žvilgsnį per stiklą ir pamojo jam.

Įėjus pardavėjui, Neo padavė jam juodą American Express banko kortelę.

– Mes jį imsime. Dėl pristatymo galite susitarti su mano asmenine padėjėja. Štai mano vizitinė kortelė. Paskambinkite šiuo numeriu, ir jus tiesiogiai sujungs su ja.

– Puiku, pone Stamosai. Su vežėjais atvažiuos ir instrumento derintojas, kad iš karto po pristatymo galėtumėte juo naudotis.

Kasandra pritardama linktelėjo, ir Neo atsakė:

– Gerai.

Pardavėjas išėjo su kortelėmis, tačiau nei Neo, nei Kasandra dar neketino pakilti nuo suolelio.

Moteris pirštais perbraukė klavišus.

– Jau senokai buvau pirkusi naują instrumentą.

– Kyla noras įsigyti?

– Pakeisti savo Fazioli? Niekada. Tačiau mane gal ir įtikintų nusipirkti fleitą.

– Taigi nusprendei, kad gali sau leisti groti dar vienu instrumentu.

– Kaip jau sakiau, tai tik pomėgis, bet kodėl ne? Jei galiu mokytis užsienio kalbų ir rasti laiko taiči, kodėl negaliu turėti dar vieno pomėgio ir groti antru instrumentu?

– Zefyras sako, kad aš neturiu pomėgių.

– Nesirūpink. – Ji guosdama paplekšnojo Neo nugarą. – Vieną jau turi. Skambinti fortepijonu.

– Taip.

– Padirbėkime su gamomis.

– Čia?

Ji apsižvalgė po garsui nepralaidų kambarį ir už jo sienų esantį beveik tuščią parduotuvės saloną.

– Kodėl ne?

– O ar tai ne tas pat, kaip koncertuoti viešai?

– Čia mūsų niekas negirdi.

– Tau atsirado stipri priklausomybė. Aš teisus, ar ne? Pasiilgai savo fortepijono?

– Susitarkime: tu išmoksti dvi gamas, o aš tau paskambinsiu trumpą ištrauką iš savo naujausios partitūros.

– Čia? – stačiokiškai vėl paklausė Neo.

– O kur dar? Kambarys nepralaidus aplinkos garsui, o kad mums niekas netrukdytų, galime užtraukti užuolaidą. Juk į mano namus grįžti negalime.

– Galėtume, bet aš mieliau palaukčiau, nei vežčiau tave į nusikaltimo vietą, kol dar ten nepašalinti visi įkalčiai.

– Nusikaltimo vieta – labai tikslus apibūdinimas.

– Nustok verkšlenti ir parodyk man gamą.

Neo negalėjo patikėti tuo, kad taip smagu mokytis skambinti gamas. Niekas jiems netrukdė. Net pardavėjas, kuris tyliai įėjo tik tam, kad paliktų Neo pirkinio kvitą ir dokumentus ant fortepijono, ir taip pat tyliai pasišalino.

– Gerai, manau, kad supratau, – kelis kartus gerai paskambinęs gamas, tarė Neo. – Dabar tavo eilė.

– Žinoma. – Kesė pakilo nuo suolelio ir užtraukė užuolaidą, tada patikrino duris, kad įsitikintų, jog jos gerai uždarytos.

Tai padariusi, vėl atsisėdo ant fortepijono suolelio. Nepaprašė, kad Neo atsistotų, o šis to tikėjosi ir pats nepasisiūlė pasitraukti.

Kesė pradėjo skambinti kūrinį, kuris, kaip Neo prisiminė, buvo įtrauktas į vieną iš pirmųjų albumų. Tai buvo vienas mėgstamiausių jo kūrinių. Neo tyliai sėdėjo ir klausėsi melodijos, kurią ji skambino tik jam. Tai nebuvo ilgas ar sudėtingas kūrinys, todėl baigėsi greičiau nei to norėjosi, tačiau Neo žinojo, kad šio improvizuoto divertismento neužmirš ilgai.

Kesė pasisuko ir pažvelgė į jį.

– Tai buvo tik apšilimas.

Ji tikrai ketino paskambinti naują kūrinį. Ir jis bus skirtas tik jam. Kesės pirštai bėgiojo klavišais, iš Steinway viliodami nuostabius garsus. Neo buvo tikras, kad jos naujausias albumas bus ir pats geriausias iš visų.

Pabaigusi kūrinį Kesė pažiūrėjo į jį ir nusišypsojo.

– Geras, ar ne?

Neo nežinojo, ar ji kalba apie fortepijoną, ar apie kūrinį, todėl atsakė į abu klausimus:

– Taip. Ačiū tau.

Jis pažvelgė į ją ir iš paskutiniųjų stengėsi prie padėkos nepridėti ir bučinio.

Kesė kilstelėjo galvą ir įdėmiai pažvelgė į jį. Jos gintaro spalvos akys švytėjo muzikos sukeltu džiaugsmu ir kitu neįspėjamu jausmu.

– Nėra už ką. Tai buvo pirmas kartas, kai skambinau viešoje vietoje, ir man tai patiko.

Salono nebūtum galėjęs pavadinti koncertų sale, bet jis didžiavosi ja.

– Džiaugiuosi, galėdamas pasitarnauti.

– Su tavimi jaučiuosi saugi.

Neo neteko žado.

Kesė nuraudo ir nuleido galvą.

– Ar mums ne laikas grįžti pietų?

– Turbūt pats laikas. – Neo pirštais kilstelėjo Kesės smakrą, kad ši pažvelgtų jam į akis.

Ši akimirka buvo per daug įspūdinga.

– Esu tau dėkingas.

– Aš…

– Esu labai pagerbtas, kad dovanoji man savo pasitikėjimą, – tarė Neo, o jo galva savaime linktelėjo link jos.

Kesė švelniai atsiduso.

– Ar ir vėl ketini mane pabučiuoti?

– Ne pati geriausia mintis.

– Kodėl?

– Mes esame draugai.

– O draugai bučiuotis negali. – Ji nusišypsojo ir pasitraukė, kad jo pirštai paleistų jos smakrą, bandydama sumažinti ore tvyrančią įtampą.

Neo atsakė:

– Aš niekada nesibučiavau su Zefyru.

– Melagis.

Neo išpūtė akis.

– Aš niekada nesibučiavau su vyru.

– O tie bučkiai į skruostuką, kurie nesvetimi jums, graikų vyrams? Kaip juos pavadintum?

– Ak. – Jos paminėtus skruostus užliejo raudonis. – Tai ne tas pats. – Visiškai ne tas pats.

– Taip, bet vis tiek tai bučiniai.

– Eini pavojingu keliu, pethi mou.

– Pethi mou?

– Mažute. – Jo mažutė, tačiau jis nutylėjo.

– Nesu tokia maža.

– Palyginti su manimi?

– Tu didžiulis.

– Aš maniau, kad tai mano ego.

– Ak, tai turėjo sukelti rūpesčių vienai ar dviem tavo draugėms.

– Niekada neturėjau draugės, bet, taip, daugiau nei viena sugulovė yra sakiusi, kad mano ego yra gana didelis.

– Net neabejoju.

– Pasakysiu tai, ką sakau joms – tai pelnyta.

– O ar jos tau pritaria?

– Suprantama.

Kesė prikando lūpą ir nukreipė žvilgsnį į šalį. Prie tos žavingos veido išraiškos jis galėtų lengvai priprasti. Neo patiko drovioji Kasandra Beiker. Svarstė, ar turėtų jai tai pasakyti.

Ne visi manė, kad jos vieši pasirodymai yra tokie svarbūs.

– Aš taip pat niekada neturėjau draugo, – sušnabždėjo Kesė, nutraukdama jo apmąstymus.

– Niekada? – Tai neturėjo šokiruoti Neo, bet kažkodėl sukrėtė.

Neo numanė, kad Kesė – skaisti, bet nenujautė, kad ji visiškai nieko neišmano apie vyrų ir moterų žaidimus. Net negalėjo to įsivaizduoti.

– Hm… ne.

– Kiek tau metų?

– Dvidešimt devyneri. Aš tikra keistuolė, ar ne?

– Ką? – Neo čiupo ją už pečių, pasuko į save ir privertė pažvelgti į akis. Kai jos gintarinių akių žvilgsnis susidūrė su jo žalių akių žvilgsniu, jis tarė: – Tu esi nuostabi, bet ar nori pasakyti, kad šįryt tai buvo tavo pirmasis bučinys?

– Na, iš tikrųjų, hm… taip.

Po velnių, jo vyriškumas augo kaip ant mielių.

– Gaila, kad nežinojau.

– Kodėl?

– Būčiau pasistengęs, kad jis būtų ypatingas.

– Man jis pasirodė pakankamai ypatingas.

– Galėjo būti ir geriau.

– Kaip?

– Negaliu to paaiškinti žodžiais.

– Romanistai puikiai tai daro.

– Aš verslininkas, ne rašytojas. Turėsiu tau parodyti.

– Čia? – cyptelėjo Kesė.

– Taip. – Jis prigludo lūpomis prie jos lūpų, kad sustabdytų klausimų laviną.

Švelniai. Atsargiau nei buvo kada nors bučiavęs moterį. Net ir pirmą kartą. Bet, po velnių, žinojimas, kad joks kitas vyras to nedarė, tirpdė jo savitvardą, kuria taip didžiavosi. Tačiau neketino pasiduoti ir laikėsi, kad nepultų bučiuoti jos taip aistringai, kaip geidė.

Kesės lūpų skonis buvo toks pat nepakartojamas, kaip ir tą rytą, tačiau jos atrodė dar saldesnės, nes niekas kitas nėra jų bučiavęs. Tokio skonio Neo dar niekada nebuvo ragavęs.

Nepaisydamos jo valios pastangų, Neo rankos apkabino Kasandrą ir prisitraukė taip arti, kad jų kūnai prigludo. Jo glėbyje Kesė jautėsi puikiai. Per daug gerai. Tarsi jų kūnai būtų dvi tinkamos dėlionės detalės.

Jis stengėsi negalvoti apie tai, kaip gera laikyti Kesę savo glėbyje. Jis mėgavosi šia minute ir neįprastu potyriu.

Neo liežuvis nėrė gilyn, tarsi pareikšdamas išimtines teises į Kesę, o kūnas šaukte šaukė apie tai, kaip dar norėtų ją pamaloninti.

Laimei, jie buvo gana viešoje vietoje. Antraip Neo būtų neužtekę jėgų susivaldyti.

Draugauti su šia moterimi buvo daug sunkiau nei jis įsivaizdavo.

Jos grakštūs pirštai naršė vyro plaukus ir išvaikė visas racionalias mintis. Kasandra nevaržomai ir geidulingai atsakė į jo bučinį, ir Neo žinojo, kad lovoje ji būtų dar geidulingesnė. Kesė dar niekada nebučiavo jokio vyro, bet jos lūpos noriai bučinį priėmė. Moteriški instinktai veikė puikiai, nes jų liežuviai iš karto susipynė į erotišką šokį, o jos geidulingos dejonės varė Neo iš proto.

Velnias. Velnias. Velnias.

Neo jau pradėjo rimtai svarstyti galimybę nusitempti ją po fortepijonu, toliau nuo smalsių akių, bet šalia išgirdo šūksnį.

Jis pakėlė galvą ir pamatė, kad garsui nepralaidaus kambario durys atidarytos. Pardavėjas turbūt ketino su jais pasikalbėti, bet pravėręs duris pamatė tai, ko nesitikėjo.

Pro atidarytas duris Neo matė, kaip mažas berniukas pučia klarnetą. Tai jis kėlė tą siaubingą garsą. Vaiko mama spoksojo į Neo ir Kasandrą tokiu jausmingu žvilgsniu, kad Neo net pašoko nuo fortepijono suolelio.

Moters akys sakyte sakė: Romantika… Argi tai ne žavinga? Bet romantika buvo ne jam. Net ir dėl Kasandros.

Neo ištiesė ranką.

– Eime. Pavėluosime pietų.

– Nepamiršk dokumentų, – tarė Kesė, nors jos akys bylojo ką kita.

§

Pietums buvo paruošta Viduržemio jūros patiekalų puota. Pirmasis patiekalas buvo fasolada, pupelių sriuba, kuri Kesei visada siejosi su Graikija. Paskui buvo patiektos salotos, paruoštos iš lapinių daržovių, kedro riešutų, trupinto fetos sūrio ir pagardintos tokiu padažu, kokio Kesė dar niekada nebuvo ragavusi.

– Skonis nuostabus, – tarė Kesė, nurijusi paskutinį pagrindinio patiekalo, špinatų spanakopita, kąsnį. – Netikiu, kad visada valgai tokį maistą.

– Žinoma, ne. Bet šiandien aš turiu viešnią. Mano namų šeimininkė netvėrė džiaugsmu, kai pasakiau jai nepaisyti dietologo nurodymų ir tau paruošti tradicinius graikiškus pietus. Ji kilusi iš senosios šalies dalies, ir būtų per švelniai pasakyta, kad nepritaria mano mitybos specialistui.

Neatrodė, kad Neo tai kelia rūpesčių, atvirkščiai, regis, jam toks požiūris patinka. Kesė būtų galėjusi lažintis iš savo naujosios fleitos, kad namų šeimininkė buvo vyresnio amžiaus moteris ir tai, kuo maitino Neo, nebuvo vienintelis dalykas, dėl kurio ji jaudinosi.

Neo surado būdą, kaip turėti motiną, neužmezgus artimo ryšio.

Kesė šakute parodė į maistu nukrautą stalą.

– Tai tikra puota.

– Džiaugiuosi, kad tau patinka.

– Pamėgau graikų virtuvę dar tada, kai koncertavau Atėnuose.

– Esi koncertavusi Atėnuose?

– Taip, kai man buvo dvylika. Nuostabus miestas.

– Sutinku, bet kai buvau jaunesnis, nekantravau kuo greičiau iš jo pasprukti.

– Esu tikra, kad dabar šis miestas tau atrodo kitaip nei tada, kai buvai jį paliekantis našlaitis berniukas.

– Taip ir yra.

– Ar judu su Zefyru dažnai grįžtate į Graikiją?

– Bent kartą per metus, nors visada – verslo reikalais. Niekada nevykome ten atostogauti.

Tai nieko nereiškė.

– Tu ir taip visiškai neatostogauji, – švelniai papriekaištavo Kesė.

– Kaip ir Zefyras.

– Taigi, jūs abu esate darboholikai.

– O kas tu? Kompozitoraholikė?

– Daraisi naujadarų kūrėju?

– Kodėl ne? Mokslininkai tai daro visą laiką.

Kesė nesusilaikiusi nusijuokė.

– Zefyras sakė, kad tu neturi humoro jausmo, bet aš manau, kad jis klysta.

– Tai tik dėl to, kad už dalykus, kurie juokingi jam, gali uždaryti į beprotnamį.

– Jums pasisekė, kad turite vienas kitą.

– Jis – mano sielos brolis.

Kesė kurį laiką tylėdama žvelgė į Neo.

– Keista girdėti tave taip kalbant.

– Kodėl?

– Nežinau. Gal dėl to, kad tai skamba sentimentaliai.

– Tiesa nėra sentimentalumas, – atsakė Neo tokiu tonu, kad buvo galima aiškiai suprasti, jog įsižeidė.

Kesė stengėsi atrodyti rimta.

– Na, džiaugiuosi, kad tokia tiesa egzistuoja tavo gyvenime.

– O tavajame ne?

– Ką nori pasakyti? – Tačiau Neo atsakymą ji ir taip žinojo. Paprasčiausiai apie tai nemėgdavo galvoti.

– Tu turėjai tėvus, bet dar iki jų mirties juos praradai. Mamą – dėl jos ligos, o tėvą – dėl jo paties pasirinkimų.

Ji negalėjo to paneigti, tačiau pritarti būtų buvę per daug skausminga, todėl Kesė tylėjo.

– O dabar neturi nieko, ką galėtum pavadinti savo šeima.

Tikra tiesa. Internetiniai draugai užpildydavo jos laisvalaikį, tačiau tai nebuvo artimi santykiai. Juos užmegzti trukdė agorafobija. Na taip, buvo žmonių, su kuriais susidraugaudavo, bent jau dažniau nei Neo.

Bet galiausiai visi tie, kuriuos vadindavo draugais, pavargdavo nuo Kesės keistenybių ir arba prapuldavo iš jos gyvenimo, arba tapdavo tais, kuriuos ji vadindavo draugais kankiniais. Tai buvo tie žmonės, kurie likdavo dėl to, kad ji turėjo problemų, bet jos draugija jiems buvo akivaizdžiai nemaloni.

Kesė troško mėgautis kiekviena draugystės su Neo akimirka.

Bet priminimas, koks vienišas yra jos gyvenimas, buvo skaudus. Ji prisivertė apsimestinai abejingai gūžtelėti.

– Aš turiu draugų.

– Bet nė vieno, kuriuo galėtum pasitikėti taip, kaip aš Zefyru.

– Aš net savo tėvais taip nepasitikėjau, kaip tu pasitiki Zefyru. Manau, kad net jei būčiau turėjusi brolių ar seserų, tarp mūsų nebūtų tokio pasitikėjimo.

Galbūt. Nuo tokios minties anksčiau ji pasijusdavo geriau.

– Negali to žinoti.

Kesė turėjo nuspėti, kad Neo bandys jai įrodyti priešingai.

– Žinoma, tu teisus. Iš tikrųjų, tik nesijuok. Vaikystėje labiausiai mėgdavau fantazuoti apie tai, kad turiu brolių ir seserų, kurie mane myli tokią, kokia esu, o ne dėl to, kad moku puikiai skambinti fortepijonu.

– Čia nėra nieko juokinga. – Neo siektelėjo per stalą ir ranka palietė jai skruostą. – Noriu, kad žinotum – mūsų draugystė neturi nieko bendra su tavo skambinimu.

Ir nors ji buvo jo fortepijono mokytoja, o jis – jos muzikos gerbėjas, Kesė patikėjo.

– Ačiū.

– Iki susitikimo dar turime dvi valandas. Ar yra kas nors, ką norėtum nuveikti?

– Ar mėgsti žiūrėti žlmus?

– Prisipažįstu, tai vienas mano pomėgių.

Kesė nusišypsojo ir pasistengė nuvyti liūdnas mintis, kurias sukėlė jų pokalbis.

– Tai pažiūrėkime žlmą.

Neo parodė jai didžiulę žlmų kolekciją ir atskleidė savo slaptą silpnybę seniems klasikiniams žlmams. Jie pasirinko žlmą, kuriame vaidino Spenseris Treisis ir Katerina Hepburn ir žiūrėdami kvatodavo tose pat vietose.

Kai žlmas baigėsi, Neo jau buvo laikas grįžti į biurą susitikimui.

– Gali likti čia, jei nori.

– Ačiū, norėčiau. – Kesė atsiduso. – Gaila, kad nežinojau, jog turi baseiną. Būčiau pasiėmusi maudymosi kostiumėlį.

– Persirengimo kambaryje laikome nemažai maudymosi kostiumėlių, kad mūsų viešnios prisireikus galėtų jais pasinaudoti. Esu tikras, kad ten rastum ir tinkamą sau.

– Tu rimtai?

– Taip. Kiekvieną pavasarį pakeičiame juos modeliais iš naujų kolekcijų.

– Turbūt tokiems plevėsoms tokios išlaidos tikrai atsiperka.

– Kelis kartus pravertė, – net nerausdamas prisipažino Neo.

– Net neabejoju. – Kesė ne iš karto suprato, kad jausmas, kuris ją persmelkė, buvo labai panašus į pavydą. Tačiau ji pasistengė šią mintį nuvyti. Neturėjo jokių pretenzijų į Neo, nors jis ir pabučiavo ją. Du kartus.

– Į baseiną gali patekti pro tas duris. Turėsi paremti jas kėde, nes užsidariusios jos automatiškai užsirakina. Užsakysiu tau raktą, kad galėtum patekti į šį aukštą, tik juo neatsirakins nei mano, nei Zefyro apartamentai.

Taigi, jo pasitikėjimas ja irgi sąlyginis. Nieko keista.

Stulbino tai, kad jis bent kiek ja pasitikėjo. Kesė papurtė galvą.

– Tu tikrai esi pamišęs dėl užrakintų durų, ar ne?

– Saugumas – pirmoje vietoje.

Kesė neišlaikiusi nusikvatojo.

Išeidamas Neo vis dar šypsojosi.

Maudymosi kostiumėlių kolekcijoje Kesė rado oranžinį bikinį, kuris idealiai jai tiko. Jei seksualus modelis sugundys Neo dar kartą ją pabučiuoti, argi ji priešinsis? Ką ji apgaudinėja? Neo tikrai nesusigundys jos ne itin moteriška žgūra.

Bet maudymosi kostiumėlis vis tiek labai gražus. Nors ir nebuvo fatališkos moters tipo, Kesė su juo jautėsi seksuali. Be to, mintis, kad Neo pamatys ją taip apsirengusią, jos visiškai negąsdino. Galbūt taip jo nesugundys pabučiuoti jos dar kartą, bet verta pabandyti.

Baseino vandens temperatūra buvo ideali, ir Kesė kelis kartus perplaukė visą baseiną, mėgaudamasi tokiu netikėtu malonumu.

Kai Neo grįžo, ji sėdėjo ant baseino krašto įmerkusi kojas ir gurkšnojo vandenį iš butelio, kurį rado baseino baro šaldytuve.

Jis atrodė susierzinęs.

– Sunkus susitikimas? – paklausė ji.

– Gailiuosi, kad pasirinkau šiuos rangovus.

– Esu tikra, kad tave retai aplanko toks jausmas.

– Tu teisi. Aš kruopščiai apsvarstau visus galimus variantus ir šįkart maniausi taip pat viską įvertinęs.

– Kas atsitiko?

– Anksčiau mano užsakymu jis vykdė porą mažesnių projektų, bet, nepaisant jo tvirtinimo, dabar jau akivaizdu, kad jis nebeturi išteklių.

– Gaila, kad taip atsitiko.

– Jis gailėsis dar labiau, jei man reikės ten skristi.

– O kur yra ta vieta?

– Dubajuje.

– Tikrai? Visada norėjau ten nuvykti.

– Susitarkime: jei aš skrisiu, pasiimsiu tave kartu.

Kesė užvertė akis.

– Taip. Ačiū.

– Ar bijai skristi?

– Skristi? Ne. Bet minios žmonių oro uoste ir lėktuve man prilygsta košmarui. – Nors šią baimę ji galėtų įveikti, jei labai reikėtų. Galbūt.

– O jei skristum privačiu lėktuvu?

– Niekada neteko taip skristi.

– Aš keliauju tik taip. Taip ir greičiau, ir saugiau.

Oho. Kesė atsilošė ir nusišypsojo jam.

– Savaime aišku, tu turi nuosavą lėktuvą.

– Tai kaip?

– Kas tai kaip? – Kesė nesuprato klausimo.

– Ar norėtum skristi su manimi į Dubajų mano privačiu lėktuvu, jei projektui prireiktų mano asmeninio vadovavimo?

– Aš… – Jis kalba rimtai? Regis, taip. – Tu…

Pasiūlymas atrodė labai patrauklus. Kesei be galo trūko kelionių, o Neo būtų idealus partneris. Niekas kitas nebūtų jos privertęs pasijusti taip ramiai, kad ši mintis būtų tokia viliojama. – Manau, kad taip.

– Nuostabu. – Atrodė, kad Neo tikrai taip mano ir didžiuojasi ja.

Kesė prikando lūpą, kad nepravirktų. Šis žmogus ypatingas. O mintis apie kelionę buvo tiesiog puiki. Tačiau geriausia buvo tai, kad ji keliaus su Neo. Tai viliojo labiau nei pati išvyka.

– Niekada nepagalvojau, kad galėčiau skristi privačiu reisu.

Juk galėjo išsinuomoti privatų greitaeigį lėktuvą bent kelionėms šalyje, bet tokia mintis niekada nebuvo šovusi jai į galvą, nors kartais juokaudama apgailestaudavo, kad šiais laikais negalima įsigyti privačių vagonų keleiviniuose traukiniuose.

– Išbandysime tai prieš Dubajų. Skrisime kur nors nelabai toli. Pavyzdžiui, į Napos slėnį.

– Juokauji?

– Pamiršai, kad aš neturiu humoro jausmo?

– Žinau, kad tai netiesa.

– Kalbu visiškai rimtai.

Aštuntas skyrius

– Bet tau iš to jokios naudos. – Ir ar dėl tokios kelionės jam neprireiktų ilgesniam laikui atidėti darbų? – Kesei sukosi galva, o širdis šokinėjo kaip pašėlusi.

– Padėti savo draugei įgyvendinti jos troškimą pakeliauti man šį tą reiškia.

– Tu išprotėjai.

– Manau, kad ne.

Kesė nusijuokė. Jau seniai jautėsi tokia laiminga.

– Be to, man patinka Kalifornijos vynai. Aš mielai pasinaudočiau proga aplankyti kai kuriuos geriausius vynuogynus ir įsigyti rinktinės jų produkcijos.

– Hm…

– Mėgsti vyną?

– Aš nevartoju alkoholio.

– Dėl religinių priežasčių?

– Ne. Paprasčiausiai… mano per menkas svoris.

– Koks?

– Pakanka pauostyti butelio kamštį ir aš apgirstu.

– Norėčiau pamatyti.

– Norėtum išgirsti ir kaip pradedu kurti tekstus savo instrumentinėms kompozicijoms? Nekoks vaizdas.

– Norėčiau išgirsti, kaip tu dainuoji.

– Ne, tikrai nenorėtum. Patikėk manim. Kitaip nei skambinimas fortepijonu, dainavimas nėra mano stiprioji pusė.

– Taip tu tik sustiprini mano norą tai išgirsti.

– Gal tu mazochistas? Niekada nebūčiau pamaniusi.

– O jei ir būtum pamaniusi, būtum neteisi, tačiau man patiktų pamatyti tave netobulą.

Ką tai reiškia? Kad jis mano, jog šiaip ji yra tobula?

O tai tikrai negalėjo būti įmanoma. Turėdama tokių problemų, Kesė tikrai nebuvo ideali. Net nepriartėjo prie tobulumo.

– Kad galėtum iš manęs pasijuokti? – paerzino Kesė.

– Juoktis kartu su tavimi yra nepaprastai smagu.

Ji prisiminė žlmą ir linktelėjo.

– Taip, tikrai.

– Tai padainuosi man?

– Jei mes vyksime į Napos slėnį ir jei įtikinsi mane paragauti rinktinio vyno, kurio ketini įsigyti, gali ir sulaukti tokio malonumo.

– Aš tau tai priminsiu.

– Jei neišgirdai, sakinyje buvo daug jeigu ir galbūt, – perspėjo Kesė.

Neo gūžtelėjo pečiais, tarsi vieninteliai žodžiai, kuriuos jis girdėjo, buvo taip, galiu ir padarysiu.

– Ar jau prisiplaukiojai?

– Mielai dar paplaukiočiau.

– Tai ir aš prie tavęs prisidėsiu.

– Puiku. – Tik to ir trūko. Kad pats žavingiausias iš jos kada nors sutiktų vyrų lakstytų aplinkui tik su glaudėmis.

Du šiandieniniai bučiniai pažadino Kesės kūną iš snaudulio. Norėjosi čiupti Neo, nuversti ant prie baseino esančio gulto ir bučiuoti tol, kol ims skaudėti, bet jis sakė, kad draugai bučiuotis negali. O Neo norėjo būti jos draugu.

Jis jau parodė, kad tai jam svarbu.

Draugystė. Neo palaikė Kesę, kai jai to reikėjo, ir nė karto nebarė jos dėl parodyto silpnumo. Šiandien jis skyrė jai savo laiko ir Kesė suprato, kad tai ypatinga dovana.

Neo Stamosas yra svajonių vyras. O kad jos trūkumai nebūtų tokie košmariški…

Kesė neketino daryti ko nors, kas sugriautų šį ryšį, dar prieš jam savaime išsisemiant, kaip atsitiko su visomis kitomis draugystėmis.

Kesės reakcija į Neo su glaudėmis buvo daug stipresnė, nei ji galėjo tikėtis.

Jis akivaizdžiai nesigėdijo savo kūno. Kaip tikras europietis, dėvėjo trikampes maudymosi kelnaites iš elastano, kurios, kitaip nei kalifornietiški maudymosi šortai, neslėpė stangraus pilvo ir šlaunų. To pakako, kad jausmai, apie kuriuos buvo tik skaičiusi, imtų kibirkščiuoti jos kūnu ir ji nevalingai aiktelėjo.

– Ką nors sakei?

Kesė kostelėjo, kad galėtų aiškiai kalbėti.

– Ak, nieko. Gražios glaudės.

– Plaukiojant jos kiek įmanoma sumažina vandens pasipriešinimą.

– Taip, žinoma, – burbtelėjo Kesė, o pati pamanė, kad jis nusipirko jas tik tam, kad galėtų vilioti naivias skaisčias pianistes. Na, gal ji kiek ir perlenkė.

Jie kelis kartus kartu perplaukė baseiną, net šiek tiek palenktyniavo. Neo laimėjo.

– Tai tik todėl, kad aš pavargau plaukiodama, dar iki tau ateinant. – Nepadėjo ir tai, kad Kesė turėjo itin susikaupti ir nepamiršti plaukimo judesių, nes blaškė mintys apie tai, koks būtų jausmas, jei Neo stipriai suspaustų ją glėbyje taip, kaip muzikos salone.

Tačiau šįkart jis būtų tik su glaudėmis. Žinoma, neketino to sakyti garsiai. Visu kūnu perbėgęs virpulys galėjo išduoti, kas sukasi jos galvoje.

– Ak, – rimtai tarė Neo, – tai turbūt visiškai nesusiję su tuo, kad esu daugiau nei penkiolika centimetrų už tave aukštesnis, o mano kojų raumenys daug stipresni?

– Nereikia čia velti tavo kojų raumenų. – Kesė suraukė nosį. – Įtaisysi man kompleksą.

– Mergužėle, tavo paukštelio kojelės yra visai gražios.

– Paukštelio kojelės?! – suspiegė Kesė. Ar jis tikrai ką tik pavadino jos kojas paukštiškomis? – O kokios jos? Liesos ir oranžinės? – Oi, kažkam tuoj rimtai klius. Kesė staiga paniro ir nuplaukė link jo kulkšnių.

Gal dėl to, kad Neo to nesitikėjo, gal kad Kesė puikiai nutaikė laiką, jai pavyko apglėbti jo kulkšnis ir truktelėti taip, kad jis taip pat panirtų. Kadangi nebuvo kvaila, tučtuojau paleido Neo kojas ir metėsi į kitą baseino pusę taip greitai, kaip tik galėjo. Ji jau buvo beveik išlipusi iš baseino, kai didelės rankos sugniaužė jos liemenį ir iškėlė.

Kesė nuskriejo ir tekštelėjo į baseino vidurį. Prieš nukrisdama dar spėjo įkvėpti, bet vis tiek išniro spjaudydama vandenį.

Ir pasirengusi atsilyginti, tačiau pamatė, kad Neo, šypsodamas velniška šypsena, jos jau laukia.

Buvo taip smagu. Iš tikrųjų. Kesė nebuvo taip žaidusi… niekada. Tik per penkias savaites Neo suteikė jai tiek daug. Jos širdis buvo kupina tiek gerų dalykų, kad, rodės, tuoj viskas išsiverš per kraštus.

Paskutinę akimirką Kesė nusprendė vadovautis instinktu ir nebekartoti pirmojo bandymo. Ji pastebėjo, kad Neo tvirtai stovi, jo galva ir didžioji pečių dalis kyšo virš baseino krašto, o ji, kad išsilaikytų, turėjo dirbti rankomis ir kojomis.

– Manai, kad laimėjai? – paklausė Kesė, sunkiai gaudydama kvapą.

– Manau, kad dabar – lygiosios, – atsakė Neo, pridėdamas taškų jos naudai.

Ji juokaudama suurzgė ant Neo, kad šis ją erzina.

– Turbūt protinga moteris viską taip ir paliktų.

– Lygiosios yra geriau nei pralaimėjimas, – pripažino Neo.

Kesė dar kartą griežtai į jį pažvelgė ir stipriu rankos mostu sukėlė vandens bangą. – Esi tikras, kad aš pralaimėčiau?

Beveik nemirktelėjęs, nors Kesės sukelta banga aptaškė jam veidą, Neo nusibraukė likusius vandens lašus ir gūžtelėjo pečiais. Buvo akivaizdu, kad jo pasitikėjimas savimi – nesugriaunamas.

Ir, deja, visiškai pagrįstas.

– Tu gal ir didesnis, bet gal aš klastingesnė, – pareiškė Kesė.

– Drįsčiau tuo abejoti. – Neo išsiviepė. – Aš – nekilnojamojo turto plėtros ekspertas. Kova su suktais žmonėmis – mano kasdienybė.

– Pričiupai. – Nors muzikos pramonė kartais būdavo žiauri, Kesė pati kiek galima mažiau kišdavosi į jos verslo reikalus.

– Ar galiu pasaldinti lygiąsias, pasiūlydamas atsigaivinti ir užkąsti? – paklausė Neo.

Kodėl žodis lygiosios jo lūpose skambėjo kaip pralaimėjimas?

– Kas valgiaraštyje? – šiek tiek atlyžusi paklausė Kesė.

– Bandelės su makadamijos riešutais ir baklava. Mano namų šeimininkė labai nudžiugo, kai pasakiau, kad atšaukti kasdieniai apribojimai.

Kesės burnoje ėmė kauptis seilės, ir visos mintys, kaip atkeršyti šiam milžinui, kaipmat išgaravo.

– Įkalbėjai.

– Susitiksime viduje.

Jei tik jai pavyks išlipti iš baseino gyvai, nes Neo einant link vienos iš dušo kabinų, jos žvilgsnis užkliuvo už jo raumeningo užpakaliuko, ir mergina pamiršo, kad vandenyje reikia plaukti, jei nenori nuskęsti.

§

Neo užkaitė vandenį arbatai, kurią ketino patiekti prie saldumynų, ir stengėsi priminti sau visas priežastis, kodėl neturėtų permiegoti su seksualia moterimi, kuri šiuo metu džiovinasi plaukus jo svečių kambaryje.

Po velnių, jis vos susilaikė nepamylėjęs jos baseine.

O tada ant baseino krašto, kai ji išlipo iš vandens.

Be reikalo atsisuko, prieš uždarydamas dušo kabinos duris. Jos akys buvo patamsėjusios ir blizgėjo, o tai tikrai nesusiję su plaukiojimu.

Prakeikimas, bet ji labai žavingai atrodė su tuo kostiumėliu. Net supermodeliai pavydėtų tokio stangraus kūno. Laimė, Kasandra nebuvo tokia liesa, kaip anoreksikės iš madų pasaulio.

Nors Kasandra – smulkutė, jos žgūrytė – daili ir moteriška. Nedidelės, bet tobulos krūtys ir standus užpakaliukas, kurį taip traukė paliesti ir išbučiuoti. Neo įsigeidė palikti žymę ant dailaus jos kūno.

Panardinusi jį po vandeniu, Kesė planavo dar vieną antpuolį. Kai Neo ją pakėlė, kad numestų į baseiną, vos susilaikė jos nepriglaudęs ir išbučiavęs.

Velnias. Ką jis sau manė, pasiūlydamas jai naudotis baseinu?

Kad ji apsirengs vienu kuklesnių vientisų maudymosi kostiumėlių, kurių buvo galima rasti persirengimo kambaryje. Štai ką jis manė.

Neo net nešovė mintis, kad plaukioti baseine Kesė pasirinks trijų mažyčių trikampėlių bikinį, kuris atskleidė daugiau nei slėpė. Prakeikta apatinė jo dalis buvo beveik siūlelis. O Kasandros užpakaliukas buvo tobulas.

Gundantis. Apvalus, bet standus, nes… Po velnių. Tobulų tobuliausias. Taip, tai buvo vieninteliai žodžiai jam apibūdinti. O tolygus įdegis rodė, kad ir degindamasi ji dėvėdavo ne ką uždaresnį kostiumėlį.

Ši mintis varė Neo iš proto. Jo nekaltoji draugė – per daug seksuali, ir tai pavojinga jiems abiem.

Plaukų džiovintuvo ūžesys tik dar labiau kurstė įsiveržti į svečių kambarį ir pasisiūlyti padėti jai išdžiovinti tuos pasakiškus šilkinius plaukus. Ar daug šiandien moterų, kurios kaip Kasandra galėtų didžiuotis plaukais iki juosmens?

Ar ji nežino, kad šiuolaikinės moterys yra per daug užsiėmusios, kad galėtų skirti laiko jiems prižiūrėti?

Neo mintyse pats iš savęs nusijuokė.

Vyras nežinojo, kokie ilgi yra Kesės plaukai, kol pamatė kaip ji, sėdėdama ant baseino krašto, pinasi kasą. Supinti plaukai siekė nugaros vidurį, o galiukas gundomai judėjo ties užpakaliuku. Neo įsivaizdavo, kaip šis rudas šilkas atrodytų paskleistas ant jo pagalvės arba suptų jos veidą, jai aistringai apsivijus jį kojomis.

Jis užsimerkė, nes susijaudinimas tapo skausmingai nebepakeliamas. Jis vos susilaikė graikiškai nenusikeikęs.

Čiupo telefoną ir surinko numerį.

Zefyras pakėlė ragelį po antro signalo.

– Kas yra? – paklausė jis graikiškai.

– Primink man, kodėl mintis pasimylėti su savo drauge yra netikusi.

– Ar aš taip sakiau? – Ar tik Zefyras nekikena?

– Ne. Taip sakiau aš, bet man reikia, kad kas nors tai primintų.

– Apie kokią draugę mes kalbame? Naująją fortepijono mokytoją? – Taip, Zefyras tikrai smaginasi.

Neo suurzgė.

– Taip.

– Tu mane stebini.

– Kad geidžiu jos? – Neo visada manė, kad Zefyras supratingesnis.

– Ne, kad jau vadini ją savo drauge.

– Ji ypatinga.

– Aišku. – Zefyras surimtėjo.

Pagaliau draugas įsiklausė į jo žodžius.

– Gerai, nes man neaišku. Pasakyk, kad nelįsčiau prie jos.

– Ar tu kada nors manęs paklausei?

– Po velnių, Zy…

– O tu tikrai įklimpai, ar ne?

– Man patinka būti jos draugu. Nenoriu sugadinti mūsų draugystės.

– Ir jei jūs pasimylėtumėte, taip ir atsitiktų?

– Žinoma. Ar ne?

– Tai nuo daug ko priklauso.

– Nuo ko?

– Kokie yra jos su seksu susiję lūkesčiai. Kai du žmonės žaidžia pagal tas pačias taisykles, intymūs dviejų draugų santykiai gali būti puikūs ir daug geresni nei vienkartinis nuotykis.

Neo nebuvo toks tikras, kad jis ir Kasandra galėtų žaisti vienoje lygoje.

– Ji nekalta, – Neo nusprendė būti atviras. – Skaisti.

– Tokio amžiaus?

– Taip, ir tai dar viena priežastis, kodėl neturėčiau jos vilioti į savo lovą.

– Nebent jai atsibodo būti nepatyrusiai. Ar esi tikras, kad ji skaisti dėl to, kad toks buvo jos pasirinkimas? – Zefyras paklausė tokiu tonu, kuris leido suprasti, kad jam pačiam teko atsidurti tokioje situacijoje.

– Ką nori pasakyti?

– Pats pagalvok. Visą savo gyvenimą Kesė gyveno dėl sergančios motinos ir savo muzikos. Abejoju, ar tėvas leido jai susitikinėti su vaikinais, kai ji buvo jaunesnė, o dabar trukdo agorafobija. Ir kada ji būtų galėjusi sutikti vyrą, su kuriuo jai būtų malonu mylėtis?

– Esmė ne ta.

– Ne?

– Ne. Aš negaliu būti tas vyras.

Štai kur problema.

– Kodėl?

– Nes galiausiai ją įskaudinsiu. Ji visiškai nepanaši į mano…

– Kitas vienkartines draugužes? Gal jau metas pakilti laipteliu aukštyn?

– Man nereikia pastovių santykių. Neturiu tam laiko.

– Visi turi laiko draugams, Neo.

– Ne, ne visi.

– Pabandysiu pasakyti kitaip. Visi turėtų rasti laiko, kad susirastų draugų. Koks tikslas stovėti piramidės viršūnėje, jei neturi su kuo pasigrožėti vaizdu?

– Aš turiu tave.

– Savo verslo partnerį ir vienintelį draugą. Po velnių, Neo, pusę laiko mudu esame skirtingose pasaulio kraštuose ir tvarkome savo verslo reikalus.

– Ir ką?

– O tą, kad negali viso savo laiko skirti tik darbui.

– Zy, keisk plokštelę.

– Tikrai? O gal pagaliau imsi suprasti?

– Nevaidink šventeivos.

– Dabar mes kalbame ne apie mane.

– Tau pasisekė.

– Taigi. Ar Kesė geidžia tavęs?

– Manau, kad taip. – O jei jis klydo, geriau tada kas nors jam tuojau pat paleistų kulką į kaktą, nes bus praradęs intuiciją.

– Tai supažindink ją su taisyklėmis ir leisk apsispręsti.

– Sprendimas gali būti ne pats naudingiausias jai pačiai.

– Neo, ji – suaugusi moteris. Tai jos pasirinkimas.

– Tau viskas atrodo labai paprasta.

– O tu viską per daug apsunkini.

Neo nereikėjo, kad Zefyras patvirtintų, jog seksas su Kasandra neprilygtų jokiam vienkartiniam nuotykiui. Jo kūnas tai sakė nuo pat tos akimirkos, kai ji pirmą kartą atidarė savo namų duris. Jam apskritai nereikėjo Zy patarimo.

Neo žinojo, ko nori, ir tikrai žinojo, kaip tai pasiekti. Gal Kesė ir ne jo skonio, bet ir ne vidutiniokė, kokia ją iš pradžių palaikė. Kasandra nėra supermodelis.

Po velnių, ji geresnė už bet kurią gražuolę.

Gal ji ir mėgo madingus ryškiaspalvius drabužius, bet neturėjo nė lašo pasipūtimo. Nekaltas Kesės jausmingumas provokavo tūkstančius kartų labiau, nei bet kurios kitos patyrusios moters gundymo menas, o jo nuolatinė erekcija buvo dar vienas to įrodymas.

Neo niekada neatsisakydavo gero sekso. Sutikęs patinkančią moterį, trokštančią to paties, sušokdavo kelis horizontalios mambos taktus, ir tuo viskas baigdavosi. Jis geidė Kasandros ir buvo visiškai tikras, kad ji nori jo, tačiau tai buvo pirmas kartas, kai reikėjo įvertinti ir kitus dalykus.

Pagaliau plaukų džiovintuvas nutilo. Neo sugniaužė kumščius, bandydamas įveikti minčių chaosą. Vienas dalykas aiškus – Kasandra Beiker praleido savo dvidešimt devynerius metus be to, ką kiti žmonės laiko savaime suprantamu dalyku. Pirmiausia taip nutiko dėl aplinkybių jos vaikystėje, o vėliau trukdė jos liga.

Jis galėtų jai leisti pajusti aistros skonį. Dar daugiau – patiektų visą švedišką stalą. Galbūt draugystė neturėtų trukdyti intymiai bendrauti. Jei abu to nori.

O Neo tikrai norėjo. Kaip ir Kasandra.

§

Kesė įėjo į virtuvę, tikėdamasi rasti ten arbatą ruošiantį Neo. Tai buvo labai jauku ir patrauklu.

Ji nesitikėjo pamatyti laukinio žvilgsnio jo žaliose akyse ir įsitempusio kūno.

– Neo, ar tau viskas gerai? – paklausė Kesė svarstydama, kad galbūt reikėjo užsivilkti dalykinio kostiumėlio švarką. Nebuvo tikra, kodėl ši mintis šovė jai į galvą.

Gal dėl to, kaip jis į ją žiūrėjo. Tarsi jos balta šilkinė palaidinė ir nėriniuota liemenėlė po ja būtų peršviečiamos.

– Tu palikai juos palaidus.

Kesė apsidairė, tačiau nei ant švara tviskančio stalviršio, nei ant nedidelio baro tipo stalo, ant kurio išdėlioti skanumynai ir arbatos reikmenys, nepamatė nieko, apie ką jis būtų galėjęs kalbėti.

– Eee… Ką gi. Ar nori, kad išpilstyčiau arbatą?

Neo nieko neatsakė, o jo kumščiai buvo sugniaužti taip, tarsi jis stengtųsi susilaikyti ko nors nepalietęs.

– Ei, Neo. Tu pradedi mane gąsdinti.

– Ar tai pasirinkimas, ar galimybės nebuvimas? – paklausė jis gomuriniu balsu.

– Nesu tikra, kad suprantu, apie ką šneki.

– Apie tavo nekaltybę.

– Mano nek… – cyptelėjo Kesė. – Apie ką tu kalbi? – Ir kodėl jie iš viso apie tai kalbasi? Tai, kad ji, būdama dvidešimt devynerių, vis dar nepaliesta jokio vyro, nebuvo mėgstamiausia jos tema.

Neo dviem dideliais žingsniais įveikė juos skiriantį atstumą.

– Apie tavo skaistybę. Ar ji tave tenkina?

– Tenkina? – Žinoma. Nes kiekviena trisdešimtmetė tiesiog svajoja niekada neturėti draugo, ką jau kalbėti apie rimtesnius santykius. – Neo, tu šneki nesąmones!

– Tai paprastas klausimas, pethi mou.

– Esu tikra, kad jis toks ir yra, tik neišgirdau paties klausimo.

Vis tik Kesė numanė, koks tai klausimas, ir dėl to skaisčiai nuraudo.

– Zy sakė, kad gali būti, jog esi skaisti ne dėl to, kad taip pasirinkai, o kad tai buvo neišvengiama.

– Neišvengiama?

– Kad tam nebuvo galimybių, – paaiškino Neo.

– Tu kalbėjaisi su Zefyru apie mano intymų gyvenimą? – pasipiktinusi paklausė Kesė, pagaliau supratusi jo ankstesnio sakinio esmę.

Neo nekreipė dėmesio.

– Nebuvo galimybių intymiems santykiams. Jei seksas būtų buvęs tau nesvetimas, mano gyvenimas dabar būtų daug lengvesnis.

– Nesuprantu.

Jis pakišo ranką po jos plaukais ir apglėbė kaklą. Švelnus prisilietimas nesiderino su laukiniu jo žalių akių žvilgesiu.

– Ar tikrai?

Nuo Neo rankos sklindantis karštis užšaldė Kesės balso stygas. Ne, taip negali būti. Karštis, atvirkščiai, turėtų jas sušildyti. Tačiau atrodė, kad viskas sustingo, ir ji negalėjo pratarti nė žodžio. Mintys vijo viena kitą, nes mąstyti buvo lengviau nei kalbėti Neo norima tema.

– Aš nenoriu tavimi pasinaudoti. – Jis nykščiu glostė jai kaklą, o kiekvienas švelnus judesys dilgčiojimu atsiliepė visame kūne.

Pagaliau Kesė atgavo amą.

– Neo, tu negali štai taip nueiti ir paprastai aptarinėti mano asmeninio gyvenimo su Zefyru. – Nieku gyvu.

– Aš niekur nėjau. Skambinau jam iš čia.

– Puikiai žinai, ką aš noriu pasakyti.

– Aš žinau, kad noriu tavęs.

– Tikrai? – Na, gerai, šios informacijos tikrai pakako, kad patrauktų Kesės dėmesį.

– Žinoma.

– O kaip tada taisyklė draugai nesibučiuoja?

– Mano nusistatymas dėl jos ima keistis.

– Ak. – Tai ko gero neblogai, ypač įvertinus tai, kad jis nuolat ją laužydavo.

– Todėl ir turėjau paskambinti Zefyrui. – Ir jie kalbėjosi apie jos nekaltybę. Velniava. Kesė nukaito iš gėdos.

– Ir jis pasakė…

– Kad aš turėčiau leisti pasirinkti tau pačiai. Kad tu esi suaugęs žmogus.

– Jis teisus. Aš jau seniai suaugau ir nors atrodo, kad tai vyksta – arba vykdavo, – aš bjauriuosi tuo, kad kiti bando priimti man svarbius sprendimus. Vienintelė problema yra ta, kad nesu tikra, ką galima rinktis.

– Seksą su manimi.

O dangau. Dabar tikrai jau aišku.

– Kitas variantas – draugystė be sekso? – paklausė Kesė, norėdama būti tikra, ar gerai suprato.

– Taip.

– O po sekso?

– Mes liekame draugais.

Net ir be sekso jos gyvenime draugų galiausiai nelikdavo, tačiau dabar turbūt ne laikas tai pasakyti.

– Draugai su privalumais.

– Tikriausiai. – Neo niūriai nusišypsojo. – Su kai kuriais privalumais. Jau sakiau, kad niekada nesu turėjęs moters draugės.

– Bet dabar turi. Ir nori su ja pasimylėti, eee… užsiimti seksu.

Neo veidą nušvietė plati šypsena.

– Tiksliai pasakyta.

– Bet tu nenori nieko daugiau. Tau pakanka draugystės?

Neo paniuro.

– Tai nesąžininga tavo atžvilgiu.

– Kodėl? Jei tai sąžininga tavo atžvilgiu ir aš manau, kad tu taip galvoji? Kodėl tai gali būti neteisinga manuoju?

Dėl ko aš turėčiau būti kuo nors ypatingesnė?

– Tu nesi tokia ciniška kaip aš. Ir baiminuosi, kad mūsų intymumą gali supainioti su…

– Meile? – paklausė Kesė ir įsidėmėjo, kad net ištarti šį žodį jam buvo sunku. Be to, jis tikrai manė, kad ji ne tik ne ciniška, bet ir be galo naivi.

– Taip.

– Turbūt net nereikia sakyti, kad tu tokios klaidos nepadarysi.

Neo gūžtelėjo pečiais.

– Aš niekada nesu įsimylėjęs nė vienos moters, su kuria permiegojau.

– Jei taip būtų atsitikę, mes čia nestovėtume ir nekalbėtume.

Net nuo tokios minties Kesę pervėrė skausmas. Galbūt jai kilo didesnis pavojus, nei manė.

– Tiesa yra ta, kad esu vyras, kuriam svetimi švelnūs jausmai.

– Ak, tu manai, kad nemoki mylėti?

– Niekada nieko nemylėjau, kaip ir niekas nemylėjo manęs.

Kesė žinojo, kad tai netiesa. Prisirišimas, kuris siejo Neo ir Zefyrą, jos akimis, tikrai buvo meilė. Broliška meilė. Šeiminė meilė. Kesei neteko tokios patirti, bet ji atpažino ją. Neo nenorėjo šio jausmo pripažinti, tačiau jis laimingas, kad gali jį patirti.

Kesei ši diskusija atrodė neaktuali. Ji nesulaukė besąlygiškos meilės iš savo tėvų, todėl nesitikėjo, kad ji ims lietis iš vyriškos Neo širdies. Niekada nesivylė, kad ją kas nors pamils, – troško to, bet nesitikėjo. Jau seniai apie tai nebesvajojo. Nesijautė tokia vieniša, kai negalvojo apie tai, ko negali turėti.

Ir neketino leisti, kad tai sutrukdytų gauti viską, kas įmanoma.

– Iš tavęs nesitikiu meilės, – atsakė Kesė atvirai.

Devintas skyrius

– O ko tu tikiesi?

– Nieko. Jau seniai išmokau, kad lūkesčiai yra tiesiausias kelias į nusivylimą.

– Tai ko tu ieškai?

– Nesu tikra, ar ko nors ieškau. Tu pasirodei mano gyvenime kaip iš dangaus nukritusi kometa – visiškai nelauktai, ir gerokai sudrebinai žemę po kojomis. Tavo draugystė yra nuostabi dovana.

Neo giliai įkvėpė ir žengtelėjo atgal.

– Tada taip ir liks.

– Bet užsiimti seksu taip pat būtų puiku. – Kesė nujautė, kad žodis puiku – per silpnas apibūdinti jausmą, kai šiam vyrui dovanotų savo artumą.

– Taigi, tai tikrai kalba apie galimybes.

– Nevisiškai. – Kesė nevaikščiojo į pasimatymus. Ji niekada nesibučiavo, bet buvo sutikusi vyrų, kurie norėjo su ja permiegoti. Turtingi ir snobiški jos muzikos gerbėjai vis tiek buvo tik gerbėjai ir, tiesą sakant, kėlė didžiulę baimę.

Beveik tokią pat didelę, kaip koncertai scenoje.

Štai tau ir pasirodymų baimė. Ko iš jos lovoje tikėtųsi tas, kuris beveik sudievina jos įgimtą muzikinį talentą?

– Bet dabar manęs geidi?

– Šią minutę? – paklausė ji užsikirsdama.

– Taip, šią minutę.

– Visada tavęs noriu, – tyliai prisipažino Kesė. – Geidžiau tavęs nuo pat pradžių, dar net nesuprasdama, koks tai jausmas.

– Bet dabar supranti?

– Taip. – Nė menkiausios abejonės. Geidė jo taip, kad net maudė. O jis siūlėsi tą skausmą numalšinti. Kesei palengvėjo iki graudulio.

– Ar tu pasirengusi tai patirti iš tikrųjų?

– Čia? Dabar? – paklausė ji plonu balsu, nors, šiaip ar taip, į abu klausimus atsakytų teigiamai.

– Ar turi kitų planų?

– O arbata?

Neo beveik nuolaidžiai nusišypsojo, nors jo išvaizda bylojo ką kitą. Jis atrodė kaip senovės karys, planuojantis kitą savo užkariavimą.

– Manau, kad arbata gali palaukti.

Kesė prarado amą ir sugebėjo tik linktelėti. Taip, arbata gali palaukti. O jis, kaip ir jos nekaltybė, – ne. Išoriškai ji atrodė rami, tačiau viduje visa virpėjo.

Neo turbūt tai pajuto, nes pasilenkė ir paėmė ją ant rankų. Kaip ir visada, su juo Kesė jautėsi saugi, net ir tada, kai laukė kažkas nežinomo. Neo apsisuko ir koridoriumi nuėjo link miegamųjų.

– Nenoriu nuoga gulėti lovoje, kurioje savo prakaitą liejo daugybė moterų. – Tam priešinosi ne tik jos širdis, kuri neturėjo į tai kreipti dėmesio. Ta mintis jai paprasčiausiai buvo pasibjaurėtina.

Neo tikriausiai išgirdo tik paskutinius žodžius, nes, užuot susirūpinęs, kad ji pasiduoda jausmams, nusijuokė.

– Aš keičiu patalynę, tiksliau, tai daro mano namų šeimininkė.

– Na ir kas? Galime pasinaudoti lova svečių kambaryje.

– Tiesą sakant, negalime.

Kesė susiraukė.

– Kai kviečiu moteris į savo apartamentus, nesivedu jų į savo miegamąjį, mes naudojamės svečių kambariu.

– Puiku, tada eime į tavo miegamąjį.

– O mano prakaitas tau nekliūva?

– Mes juk esame draugai.

– Ak. – Bet jis vis dar iš jos šaipėsi.

Kesei tai nerūpėjo. Galėjo juoktis į valias, bet, nors jai galbūt niekada nepavyks užkariauti jo širdies, ji reikalaus visų lengvatų, kurias suteikia jo draugystė.

§

Neo negalėjo patikėti, kad nešasi Kasandrą į savo miegamąjį su rimtais ketinimais. Ketinimais pasidalyti savo lova ir kūnu. Jis dar smarkiau ją priglaudė, įkvėpė jos aromato ir iš anksto mėgavosi tuo, kas jų laukė.

Neo kūnas džiūgavo, bet protas bandė suvokti, kas pasikeitė. Kesė geidžia jo ir supranta jų santykių ribas. Ne tik supranta, bet ir jas priima.

Draugai su privalumais. Šią sąvoką dar teks aptarti. Mintis, kad Kesė gali pasinaudoti kito draugo privalumais ateityje, jam visai nepatiko. Jų santykiai ypatingi, ir jai teks tai suprasti. Kitas vyras jos dosnumą gali įvertinti ne taip pagarbiai ir supratingai, kaip ji to nusipelnė.

Tačiau dabar Neo ketino ištesėti savo pažadą. Jis suteiks jai tokį malonumą, kokio gyvenime nepatyrė.

Pagaliau jie pasiekė miegamąjį, ir Neo alkūne įjungė šviesą. Vidury kambario stovėjo didžiulė dvigulė lova, ir jis pasuko tiesiai prie jos. Neo pasilenkė, kad nutrauktų viršutinį užtiesalą ir antklodę, tada paguldė Kesę ant juodos egiptietiškos medvilnės paklodės. Jos nuostabaus grožio rudi plaukai pasklido ant pagalvių taip, kaip jis ir įsivaizdavo.

Neo panėrė pirštus į jos plaukus.

– Jie kaip šilkas.

– Kai nesusegu, jie visur pasklinda.

– Ir tu palikai juos palaidus dėl manęs.

Kesė sekundėlę sumišusi žvelgė į jį, tada nusišypsojo ir linktelėjo.

– Taip, manau, kad taip.

– Žinojai, kad aš geidžiu juos matyti ir liesti.

– Pastebėjau, kad tu įdėmiai žiūrėjai, kaip pinuosi kasą prie baseino.

– Aš tave visą įdėmiai apžiūrinėjau.

– Nebuvau tikra, ar man nepasivaideno.

– Tikrai ne.

– Džiaugiuosi. – Kesės šypsena buvo miela, nors ji ir buvo nekalta, dvelkė moteriška paslaptimi.

– Aš taip pat.

– Norėjau pajusti, kaip mūsų kūnai priglunda tik su maudymosi kostiumais.

– Suteiksiu tau šį tą daug geresnio. Mūsų kūnų neskirs joks drabužis.

Kesė suvirpėjo, ji prisimerkė.

– Aš galiu neišgyventi.

– Tu lepini mano ego. – Zy buvo teisus. Net ir geraširdiškas traukimas per dantį su ja kitoks… Jis buvo savimi, norėjo kalbėtis.

– Ar jį reikia dar ir paglostyti?

– Ne, – šypsodamas atsakė Neo. – Tačiau jausmas malonus.

– Tiek suprantu.

– Tikrai?

– Taip. Žinau, kad mano talentas skambinti fortepijonu yra nepaprastas, bet vis tiek malonu, kai kas nors tai įvertina.

– O tu tikrai supranti. – Kesė suprato jį taip, kaip niekas kitas. Net geriau nei Zefyras. Jos šiltose gražiose gintaro spalvos akyse šviečiantis pritarimas atsiliepė maudimu paslėpsniuose.

– Be jokių abejonių.

– O dabar suprask šitai, – tarė jis ir kaip išbadėjęs puolė bučiuoti jos lūpas.

Kesės lūpos beveik iš karto pasidavė, ir Neo tuo pasinaudojo, įkišo liežuvį ir ragavo saldumo, kuris kuo toliau, tuo buvo skanesnis. Ji nedvejodama atsidavė jo bučiniui. Liežuviu gaudė jo liežuvį, o lūpos aistringai glamonėjo jo lūpas.

Neo kūnas žinojo, ką daryti, ir todėl impulsyviai ėmė nusirenginėti. Kai pradėjo segioti jos palaidinės sagutes, pats buvo tik su trumpikėmis.

Kesės rankos nuslydo žemyn ir stabtelėjo, kai pajuto po savimi nuogą odą, tačiau jau netrukus glamonėjo visur, kur tik pasiekė, o jos grakštūs pirštai erotiškai ir smalsiai tyrinėjo jo liemenį.

Neo jai nuo pečių nusmaukė palaidinę, atidengdamas jos gražų kūną. Troško matyti ją visą, tačiau nenorėjo nustoti jos bučiuoti.

Kesė padėjo jam apsispręsti.

– Ar aš tavęs nenuvilsiu?

Jis šiek tiek atsitraukė ir pažvelgė į ją. Matė lygią aksominę odą, standų pilvuką ir rūpesčio kibirkštėlę gintarinėse akyse.

– Kaip galėčiau nusivilti? Tu labai graži.

– Ne.

– Kas gali pasakyti, ar muzikos kūrinys gražus?

– Tas žmogus, kuris klausosi.

– O kas sprendžia, kad tai, ką mato, yra gražu?

Ji kiek padvejojo ir nenoromis pratarė:

– Tas, kuris žiūri.

– Taigi?

– Tau aš esu graži, bet tu tik taip sakai.

– Ne.

– Bet…

– Privalai patikėti tuo, ką sakau.

– Sutarta.

– Gerai. – Pasinaudodamas jos pasitikėjimu, Neo visiškai nutraukė palaidinę ir mikliai atsegė liemenėlę.

Kesė nebandė prisidengti. Nustebindama jį, ji tepasakė:

– Prieik arčiau, noriu jausti tavo odą prie savosios.

– Tu man tobulai tinki, – sukuždėjo Neo. – Dievinu tavo aistringą nekaltybę.

– Aistringa nekaltybė. Tai antrasis mano vardas. – Kesė sukikeno, tačiau staiga sudejavo ir nutilo. Jos rankas nutvilkė karštas virpėjimas. Kaip tokia jausminga moteris sulaukė dvidešimt devynerių, nė karto nepasimylėjusi? Net ir gyvendama tokį gyvenimą ir turėdama tokių tariamų trūkumų?

– Ak, kaip gera… – Ji kvėptelėjo jam į ausį vos pastebimai linguodama. – Nuostabiai gera.

– Taip, nuostabu.

– Noriu, kad numautum ir kelnes.

– Mielai. – Ir Neo tikrai patyrė malonumą, maudamas tamsiai mėlynas kelnes jos grakščiomis kojomis.

Jis neskubėjo, nužvelgė ją visą, išsitiesusią ant jo didžiulės lovos ir prisidengusią tik kelnaitėmis.

– Neįtikėtina, – sumurmėjo jis.

Kesė papurtė galvą.

– Dabar tikrai žinau, kad meluoji. Sakei, kad mano kojos paukštiškos.

– Aš tave erzinau. – Papurtęs galvą jis užgulė ją, mėgaudamasis nuogų kūnų artumu. – Įsivaizdavau, kaip tu jomis apsiveji mano liemenį, kai mes mylimės.

– Nemeluok, tikrai apie tai negalvojai.

– Galvojau.

– Šitaip? – nekaltu balseliu paklausė Kesė, tačiau ją išdavė šelmiškos kibirkštėlės akyse.

Ji kojomis apsivijo jo klubus.

– Kaip tik taip. – Neo giliai įkvėpė ir stengėsi ne tik nejudėti, bet ir nekvėpuoti. – Atsargiai, pethi mou. Man gresia rimtas pavojus pasiekti žnišą, dar nepasibaigus žaidimui.

– Tokiam Kazanovai kaip tu? – paerzino jį Kesė. – Netikiu.

– Patikėk manimi. – Kad ir kaip nesmagu pripažinti, tai buvo tiesa.

– Man patinka, kad taip tave jaudinu.

– Man tai irgi patinka. – Ir, kad tai įrodytų, vėl ėmėsi ją bučiuoti. Šį kartą bučiniais nubėrė jos veidą ir kaklą.

Kesė nejausdama atpalaidavo kojas, nes Neo toliau tęsė savo aistringą kelionę jos glotniais pečiais link krūtų.

Jos greitas ir paviršutiniškas kvėpavimas mirksnį sustojo.

– Ak, hm… Neo… taip. Man taip patinka.

Neo būtų nusijuokęs, bet ir jam trūko oro. Tačiau noras juoktis praėjo, kai lūpomis suėmė vieną švelnų rausvą spenelį, o Kesė šūktelėjo iš malonumo. Neo kilo noras sušokti pergalės šokį. Jos reakcija buvo neįtikėtina. Reakciją į jį.

Visos jos reakcijos priklausė tik jam. Kaip ir ji pati.

Nesvarbu, ar vienas kitam jie priklausys laikinai, ši mintis nuaidėjo it galingas būgnų dundesys. Ši moteris priklauso jam.

Neo kandžiojo, čiulpė ir laižė jos spenelį ir areolę, lyg tai būtų gardžiausi ledai, o Kesės aimanos geriau nei kas kitas atskleidė, kaip smarkiai ją tai jaudina. Paskui jis taip pat paglamonėjo kitą jos krūtį.

Paskui jis panėrė rankas į jos plaukus ir truktelėjo ją link savęs, o jos klubai kilstelėjo aukštyn, tarsi prašydami patenkinti geismą.

Kad ir kaip Neo norėjo pasiduoti ir išpildyti jos tylų reikalavimą, ji dar nebuvo pasiruošusi. Dar ne. Bet jau netrukus…

Neo ketino išvesti iš proto šią mažą jausmingą skaistuolę ir leisti jai patirti didžiausią kūnišką malonumą.

Nusprendęs įgyvendinti šį tikslą, Neo ėmė slinkti žemyn jos liemeniu, o jo lūpos glamonėjo ir ragavo nuo prakaito sūrią ir glotnią moters odą. Kesė rangėsi nuo jo glamonių ir kimiai murmėjo, skatindama suteikti jai dar daugiau. Neo įkišo liežuvį į jos bambą, o pirštai vėl aplankė visas vieteles, kuriose jau pabuvojo jo liežuvis.

Jis žaidė su jos krūtimis, tačiau kai pirštais ėmė erzinti ir suspaudė jos mažus sustandėjusius spenelius, Kesės klubai vėl kilstelėjo. Prigludęs prie jos lygaus pilvuko Neo nusišypsojo nugalėtojo šypsena ir pabučiavo dar žemiau. Pasiekęs jos ryškiai rožines kelnaites, dantimis suėmė jų juosmenį ir laukė.

Atrodė, kad Kasandra sustingo. Ji pažiūrėjo į jį. Jų žvilgsniai susitiko, ir Neo nebyliai pažadėjo tai, nuo ko jos gintarinių akių žvilgsnis aistringai patamsėjo. Jis pasistengs, kad šis pirmas kartas būtų pats geriausias.

Kesė nusipelnė paties nuostabiausio patyrimo, kurį jis galėjo suteikti. Ji nebuvo vienos nakties nuotykis. Ši moteris – jo draugė. O jos nekaltybė buvo ne tik galingas afrodiziakas, bet ir didelė atsakomybė.

Staigiai Neo truktelėjo rožines nėriniuotas kelnaites žemyn. Laukinis geismas, sumišęs su skaisčios merginos dvejonėmis, švietė mielame Kasandros veide. Ji pakreipė dubenį taip, kad jis galėtų per klubus nutraukti paskutinį lopinėlį medžiagos nuo jos kūno.

Kitomis aplinkybėmis Kesė gal ir buvo drovi, bet dabar ji buvo gundomai atvira.

Atsikračius kelnaičių, kurios dabar gulėjo ant grindų su visais kitais jų drabužiais, priešais alkanas Neo akis atsivėrė gražių rudų garbanėlių lopinėlis. Toks moteriškas natūralumas buvo malonus, ypač kai buvo prisižiūrėjęs vašku, pincetais ir skutimosi peiliukais nudailintų kūnų.

Neo pirštų galiukais pataršė garbanėles, ir Kesė prikando lūpą, kad nesuaimanuotų garsiai.

Jis nusišypsojo.

– Jautru?

– Taip, bet…

Jis rankomis perbraukė Kesės kojas ir suspaudė jos kulkšnis.

– Yra tiek daug dalykų, kuriuos gali pajusti tavo kūnas, ir aš nekantrauju tau juos visus parodyti.

– O ar tu jausi tą patį?

Jo mažoji, saldžioji, protingoji Kasandra.

– Taip. Suteikdamas tau malonumą aš susijaudinsiu taip, kad negalėsiu sustoti…

– Ir norėsi mane ištvatinti.

Šiurkštūs žodžiai iš jos pabrėžtinai manieringos burnos jį pribloškė.

– Esi pavojinga, pethi mou.

– Malonu tai žinoti. – Ir tikrai, Kesė atrodė patenkinta savimi. Tada ji palenkė galvą ir pažvelgė į jį pro nuleistas blakstienas, tarsi dvejotų. – Juk tu nepulsi manęs tvatinti, bent jau iš pradžių, ar ne?

– Mieloji, aš niekada tavęs neįskaudinsiu. Net ir netyčia. Aš būsiu toks atsargus, kad tu maldausi manęs paskubėti.

– Atrodo, bus visai smagu. – Kesė tik apsimetė drąsi, tačiau palengvėjimas jos akyse atskleidė kitokius jausmus.

– Taip, manau, kad taip.

– Žinai, kas dar man patiktų?

– Į galvą šauna daug dalykų. Ką turi omenyje? – paklausė jis, mėgaudamasis šiomis intymiomis akimirkomis lovoje labiau nei su bet kuria kita moterimi.

– Tu. Nuogas.

– Tu tikras džiaugsmas.

– Negaliu apsakyti, kaip malonu tai girdėti. O dabar nusirenk.

– Aš jau nusirengiau. Nepastebėjai?

– Nevaidink gudruolio. Žinai, ko aš noriu.

– Ak, ar tik panelė nenori, kad ponas būtų visiškai nusirengęs taip pat, kaip ir ji?

– Na, tau liko tik trumpikės, o jos nėra labai patogios.

Kesė stengėsi apsimesti, kad jai rūpi tik tai, kad jis patogiai jaustųsi. Žinoma, alkis jos nekaltose akyse bylojo ir ką kita.

Vis dėlto jis pažiūrėjo žemyn ir turėjo sutikti su jos įvertinimu. Trumpikės tikrai neatrodė patogios, nes jo sustandėjęs pasididžiavimas akivaizdžiai stengėsi iš jų išsiveržti. Audinys buvo taip įsitempęs, kad Neo net suabejojo, ar jis ilgai išlaikys neplyšęs. Tačiau nebuvo visiškai tikras, ar jau nori jas nusimauti.

Trumpikės buvo vienintelis barjeras tarp jo ir niekieno nepaliesto Kesės tarpukojo.

Užuot atsakęs, jis tempė laiką ir ranka glamonėjo vidinę jos šlaunies pusę.

Kesės kūnu nubėgo šiurpuliukai, o jos kojos šiek tiek prasiskyrė.

– Tavo prisilietimai – nuostabūs, tarsi po oda tekėtų elektros srovė, o tavo pirštai – laidininkai.

– Man patinka tave įelektrinti. – Neo pirštai pasinėrė į medaus saldumo tarpeklį tarp jos kojų. Jis vos susilaikė nesuurzgęs iš malonumo. Ji tokia švelni, šilkinė ir drėgna.

Viso šito jam ir reikėjo.

Neo pirštai pirmą kartą įsiveržė į Kesę, ir visus sveiko proto likučius nunešė raudona geismo migla.

Viskas, ką jie darė iki šiol, jai buvo nauja, tačiau tai buvo neprilygstama. Jo prisilietimas vertė ją jaustis taip, tarsi visiškai jam priklausytų. Ir nors tik Neo glamonėjo ją, Kesė jautėsi taip, tarsi ir jis priklausytų jai.

Ją užliejo visiškai nepažįstamas savininkiškumo jausmas, kai ji pasislinko taip, kad jis dar geriau pasiektų pačią slapčiausią ir moteriškiausią jos vietelę.

Neo lietė ją taip, tarsi jam vis būtų maža, ir tai jaudino dar labiau, nei pačios glamonės. Pagaliau Kesė jautėsi geidžiama ne tik dėl to, kad yra talentinga pianistė. Tai buvo pirmas kartas, kiek ji įstengė prisiminti.

Tai nebuvo draugo, pasigailėjusio beviltiškos skaistuolės, prisilietimai.

Neo troško jos, ir kiekvienas rankos ar lūpų prisilietimas apie tai bylojo.

Kaip ir jo erekcija, grasinanti suplėšyti trumpikes. Kesė norėjo pamatyti jo vyriškąjį pasididžiavimą, tikrai norėjo, tačiau nesumojo, kokiais žodžiais turėtų tai pasakyti. Ji negalėjo atitraukti akių nuo jo kūno.

Neo tyliai seksualiai nusijuokė, o tai tik sustiprino jos kūnu sklindančias galingas susijaudinimo bangas.

– Koks jausmas? – paklausė Neo, vienu pirštu įsiverždamas į ją gilyn.

Kesė pagalvojo, kaip tilps kas nors didesnio, jei šis įsibrovėlis užpildė ją visą.

– Tarsi viskas būtų užpildyta, – neatgaudama kvapo pratarė Kesė.

– Nesirūpink. Tavo kūnas prisitaikys prie manęs.

– Galbūt.

– Tikrai.

– Tu daug didesnis, nei tavo pirštas. – Bet tas pirštas išdarinėjo tikrus stebuklus.

– Vėliau man už tai padėkosi.

– Teks pasikliauti tavo žodžiais, – aimanuodama iškvėpė Kesė, nes Neo pirštas nesiliaudamas tyrinėjo jos gelmes.

Jis kyštelėjo pirštą šiek tiek giliau, ir ji pajuto skausmą. Kesė ėmė trauktis.

– Ša… atsipalaiduok. Tai tavo mergystės plėvė, ir ją reikia įveikti, kad mes galėtume mylėtis.

– Aš nesu Viktorijos laikų mergelė. Žinau, kas tai, bet vis tiek skauda.

Nerimą kėlė tai, kad skausmas kartino malonumą. Ji turės juo pasikliauti.

Tačiau Kesė vadovavosi ir savo instinktais.

– Noriu tavęs savyje, kai pašalinsi paskutinę mano nekaltybės kliūtį.

– Ar esi tuo tikra?

– Taip.

Neo nusišypsojo ir linktelėjo.

– Tavo noras man – įsakymas. – Jis pakilo nuo lovos. – Turiu paimti prezervatyvus.

– Kur jie?

– Svečių kambaryje.

Jis tikrai niekada nesimylėjo savo miegamajame. Kažkodėl Kesę tai nuteikė maloniai. Buvo gera žinoti, kad kažkas priklauso tik jai vienai.

Neo neužtruko nė minutės ir grįžo laikydamas nedidelę dėžutę, kurią numetė ant naktinio stalelio. Jis jau buvo išėmęs vieną mažą folijos paketėlį ir jį praplėšė.

– Stebėk mane. Kitą kartą norėsiu, kad tu tai padarytum.

– Ar tau kas nors yra sakęs, kad esi valdingas? – paklausė Kesė, bet toks nurodymas ją sujaudino dar labiau. Juk ji ir taip nenorėjo žiūrėti kur nors kitur.

– Reiklus. Kategoriškas. Įžūlus. Užsispyręs. Sunkiai sukalbamas. Gal ir valdingu kokį kartą kitą buvau pavadintas.

Kesė prunkštelėjo.

– Numanau, kad ir man teks juos vartoti, gal net įtraukti kelis naujus žodžius.

– Net neabejoju. – Neo atitraukė ranką. – O dabar mes mylėsimės, yineka mou.

Kesė nesigilino į žodžių reikšmę. Nenorėjo.

Dabar, pirmą kartą, ji troško jaustis taip, tarsi jie mylėtųsi. Nors tai bus tik seksas. Draugų seksas.

O tada, nors ir kaip neįmanoma tai atrodė, Kesė suvokė, kad taip yra, nes ji iš tikrųjų jį myli. Nesuprato, kaip tai galėjo įvykti taip greitai, nežinojo, ar šis jausmas tikras, tačiau po savo tėvų mirties niekam nebuvo jautusi tokio gilaus jausmo.

Ir ar ne dėl šito Neo ją įspėjo?

Kad nesupainiotų kūniškų pojūčių su tikru jausmu? Tačiau neatrodė, kad tai klaida. Be to, Kesė suprato, kad seksas gal nebūtų toks malonus, jei su tuo nebūtų susiję jokie jausmai.

Net negalvojo to klausti Neo, tačiau ketino aptarti tai su savo internetiniais draugais. Su tais, kurie gyveno visavertiškesnį gyvenimą, nei ji, ir galbūt galės jai padėti susivokti.

O dabar Kesė paprasčiausiai sutelkė dėmesį į tai, koks bus jausmas, susijungus jų kūnams. Nors ne viskas buvo rožėmis klota, tačiau ji nesuirzo, nors to bijojo labiausiai, bet pajuto, kad skausmas yra dar intymesnis nei malonumas.

Tarsi neištrinama žymė Kesės sieloje, kuri sies juodu visą likusį gyvenimą.

Nors Neo stengėsi neskubėti ir būti atsargus, įeidamas vis tiek sukėlė šiek tiek skausmo, ir Kesės smilkiniais nuriedėjo kelios ašarėlės. Jis pasilenkė, kad nusausintų jas bučiniais ir kažką raminamai sušnabždėjo jai graikiškai. Kesė nesuprato, ką jis sako, tačiau jo tonas nuramino ir buvo tarsi glamonė jos išvargusiai sielai.

Kai tik jų dubenys susilietė, Neo nustojo judėti, galbūt leisdamas jai atsikvėpti. Kesė pamanė, kad taip ir yra, nes ant vyro kaktos besikaupiantys prakaito lašeliai rodė, kiek tokia kantrybė kainavo jam pačiam.

– Jaučiuosi susiliejusi su tavimi, – sušnabždėjo Kesė, kai jų žvilgsniai sugavo vienas kitą tokiame pat intymiame glėbyje, kaip ir susilieję kūnai.

Neo užsimerkė ir tyliai tarstelėjo kažką prieštaraujamo.

– Ne? – paklausė ji įskaudinta.

– Ne. Graikiškai tai reiškia taip, – išspaudė jis.

– Ak. – Taip kur kas geriau.

– Per tave pamirštu anglų kalbą.

Kesei dingtelėjo, kad tai vienas mieliausių dalykų, kurį kas nors jai buvo sakęs.

– Ar visada šitaip?

Neo atsimerkė. Po vokais slėpėsi nuo aistros patamsėjusios akys.

– Ne. Niekada taip nebuvo. Tik ne man.

Ji norėjo atsakyti, tačiau nežinojo ką. Jis neprisipažino ją mylįs ir nesiūlė ilgalaikių santykių; tik pripažino, kad ši akimirka ypatinga. Kesė suprato, tai buvo jo pirmoji patirtis su nekalta mergina.

– Zefyras sakė, kad bus nepaprasta. – Neo balsas buvo kupinas įtampos.

– Seksas su skaistuole?

– Seksas su drauge.

– Ak.

– Taigi. Bet aš ir taip žinojau, kad seksas su tavimi bus ypatingas.

– Žinojai?

– Kaip manai, kodėl to taip norėjau?

– Ak, – vėl sudejavo Kesė, nerasdama jokių kitų žodžių.

Neo lėtai išėjo iš jos, paliesdamas jautrius ir skausmingus audinius, bet ir sukeldamas jai malonumo pliūpsnį.

– Viskas gerai? – paklausė jis.

– Taip. – Gal net daugiau.

O tada Neo ėmė judėti, ratu sukdamas klubus ir paliesdamas tašką jos viduje, iš kurio visame kūne pasklido jaudinantys pojūčiai.

– Kaip gera, – sudejavo Kesė, nors dar šiek tiek maudė. Užliejo švelnus malonumo pojūtis ir jai norėjosi jį sustiprinti, tačiau nežinojo kaip.

Neo šiek tiek atsitraukė ir paėmęs ją už riešo patraukė jos ranką delnu žemyn, kad ji būtų šiek tiek žemiau bambos. Tada paslinko jos ranką tiek, kad jos bevardis pirštas pasiektų ir brūkštelėtų per klitorį.

Kesė šūktelėjo, kai ją perliejo šio mažyčio prisilietimo sukelta pojūčių banga.

– Laikyk jį ten, – nurodė Neo ir tada vėl pradėjo judėti, šįkart vis greičiau ir greičiau. Su kiekvienu jo visą kūną sudrebinančiu įsiveržimu Kesės piršto galiukas glamonėjo jos erogeniškiausią tašką.

Ankstesnis vos juntamas malonumo pojūtis pamažu virto malonumų audra, ir Kesę supurtė sukrečiantis orgazmas.

Galiausiai ji suglebo išvarginta galingo orgazmo ir jo virpesių ir tik tada pajuto, kaip Neo virš jos įsitempė.

Pasiekęs viršūnę, jis sušuko kažką graikiškai, o tada pažvelgęs į ją tarė:

– Tu nuostabi, yineka mou.

Vėliau ji paklaus, ką tai reiškia, bet ne dabar. Dabar ji tenorėjo mėgautis šia minute.

Neo šypsojosi kaip sotus katinas.

– Nežemiška.

Jo šypsena buvo tokia pat miela, kaip ir padovanotas bučinys.

Dešimtas skyrius

Neo gulėjo šalia Kasandros ir stebėjo ją miegančią. Kai pasimylėjo, jis primygtinai pareikalavo, kad ji pagulėtų vonioje su mineralais, o tada paguldė lovoje ir šiltai apklojo. Į lovą jai vietoj antro sekso raundo, ko tikrai nebūtų atsisakęs, patiekė vėlyvą vakarienę. Dabar Kesė miegojo šalia, o jis negalėjo užmerkti akių, pats apstulbęs dėl tokio savo elgesio.

Nuo kada jis lepina savo sekso partneres, o ypač nuo kada jis su jomis miega?

Neo nebuvo savanaudiškas meilužis, tačiau vengė bet kokio artimumo ir lepindavo tik ekstravagantiškomis dovanomis. Ir dabar suvokė, kad ši draugų su privalumais situacija buvo gana pavojinga.

Kasandra nusipelnė būti lepinama. Dėl to jis nė kiek neabejojo.

Ir galbūt dėl to jam kilo noras ją pamaloninti, lepinti ir ja rūpintis. Neo matė, kad jo draugės gyvenime kai ko trūko, ir buvo pasiryžęs tą spragą užpildyti.

Gyvenime Kesę mažai kas lepino, nors šiaip atrodytų, kad ji gaudavo daugiau dėmesio nei kiti. Tačiau niekas iš tikrųjų nematė, kokią kainą ji sumokėjo už savo muziką.

Jos motina sunkiai sirgo. Ir, užuot lepinama vaikystėje, ji buvo išmesta į baugų viešų pasirodymų pasaulį. Dar blogiau buvo tai, kad ją privertė ten pasilikti.

Neo gal ir užaugo gatvėse, trumpai pabuvojęs našlaičių prieglaudoje, tačiau jis žinojo, kad šeimoje taip elgtis negalima. Neapgailestavo, kad jos tėvas miręs, nes priešingu atveju būtų kilusi pagunda jį gerai prilupti. Tačiau jos vadybininkas tikrai nebuvo nuo to apsaugotas. Pagunda pribaigti tą vyrą buvo didžiulė, tačiau Neo verčiau pasirinko padėti Kasandrai atkurti tam tikrus jos gyvenimo aspektus.

Pavyzdžiui, vėl keliauti.

Atrodė, kad mintis keliauti su juo į Dubajų ir net į Napos slėnį Kesę labai pradžiugino. Niekada nebūtų pamanęs, kad jai taip patinka keliauti, nes kelionės buvo glaudžiai susijusios su viešais pasirodymais.

Tačiau akivaizdu, kad ši ypač talentinga pianistė savo koncertiniuose turuose rado bent vieną dalyką, kuris jai patiko – tai yra keliones po naujas vietas.

Neo pasiryžo priminti jai tą džiaugsmą.

Ryte jis peržiūrės savo darbotvarkę ir pažiūrės, kada jie galėtų planuoti kelionę į Napos slėnį. Tai reikėtų padaryti kuo greičiau, nes jei jam teks vykti į Dubajų, tai bus jau kitą mėnesį. Ir ta kelionė buvo perspektyvi.

Neo norėjo pasiimti Kasandrą kartu. Troško, kad naujoji jo draugė patirtų visus gyvenimo teikiamus malonumus.

Įskaitant nuostabų seksą, bet juo neapsiribojant. Ir galbūt jam pavyktų rasti jai naują vadybininką, tokį, kuris Kasandroje matytų žmogų, o ne pajamų šaltinį. Arba bent jau labai gerai apsimestų.

§

Pirmą kartą nuo tada, kai mirė jos tėvas ir ji nutraukė koncertinius pasirodymus, Kesė atsibudo nepažįstamoje lovoje. Švelniomis paklodėmis užklota lova buvo nepaprastai patogi, o antklodė – lengva it pūkas. Visai nesunkiai galėtų patogiai įsitaisyti ir miegoti toliau, nes čia buvo šilta ir saugu.

Kol pagaliau atsiminė, kieno lovoje ką tik atsibudo.

Neo!

Lovoje Kesė vis dar juto jį. Malonus losjono po skutimosi aromatas ir kvapas, kuris jai visada siesis su seksu. Kesė ištiesė ranką, tačiau lovoje šalia jos daugiau nieko nebuvo. Bet joje vis dar laikėsi kito kūno šiluma.

Neo miegojo kartu su ja.

Prisiminė jo stiprių glėbį, švelnų bučinį į lūpas ir sušnabždėtą Labanaktis, yineka mou.

Kad jie abu miegojo kartu – visą naktį, – jai buvo taip pat sunkiai suvokiama, kaip ir geidulingi praėjusios nakties prisiminimai.

Atsisėdusi lovoje, vilkėdama baltus Ralph Lauren marškinėlius, kuriuos jai davė Neo, Kesė pajuto, kad tik šiek tiek maudžia naujai atrastus raumenis. Mineralinė vonia labai padėjo. Kesė prikando lūpą prisiminusi, kaip Neo primygtinai reikalavo, kad ji pagulėtų karštame vandenyje su mineralais, ir nusišypsojo. Jis buvo toks mielas, tačiau moteris jautė, kad jei taip pasakytų, jis už tai jai nepadėkotų.

Jis taip ja rūpinosi, tačiau labiausiai Kesė nustebo dėl to, kad po maudynių jis nusinešė ją į savo lovą. Ji manė, kad jei jau lieka nakčiai, tai nakvos svečių kambaryje. Tačiau įvyko kiek kitaip.

Jis pasiguldė ją į savo lovą. Visiškai nedvejodamas ir be jokių diskusijų.

Ir nors Kesė nė karto nemiegojo toje pat lovoje su kitu žmogumi, ji puikiai pailsėjo ir buvo tik kartą atsibudusi prieš auštant. Nė kiek neerzino tai, kad Neo buvo apkabinęs ją ir prigludęs visu kūnu. Priešingai, ji mėgavosi šia nauja patirtimi žinodama, kad tai gali būti pirmas ir paskutinis kartas.

Kesė nemanė, kad Neo paprastai miegodavo su savo meilužėmis. Be abejonės, jis padarė jai išimtį, nes tai merginai buvo pirmasis kartas.

Jis tikrai geras žmogus.

– Kas šios šypsenos kaltininkas? – Jos mintis užvaldęs vyras stovėjo tarpduryje. Jis buvo nepriekaištingai apsirengęs ir pasirengęs darbui.

– Tu, – pripažino Kesė.

Neo kilstelėjo antakius.

– Tikrai. Verslo magnate Neo Stamosai, tu esi geras žmogus.

Jis papurtė galvą.

– Neleisk, kad tai išgirstų mano rangovai.

– Jokiu būdu.

– Kai būsi pasiruošusi, Dora lauks tavęs su pusryčiais.

Kesė apsižvalgė, tačiau niekur nepamatė laikrodžio.

– O kiek dabar valandų?

Neo žvilgtelėjo į savo rankinį laikrodį.

– Pusė aštuonių.

– Atrodai pasiruošęs kibti į darbus.

– Taip ir yra. Vėlai pabudau, bet turiu būtinai nuvykti į vieną susitikimą.

– Ar galiu šiandien grįžti į savo namus? – paklausė Kesė baimindamasi galimo atsakymo. Neo neužsiminė, kad Koulas Gyris būtų skambinęs ir pranešęs, kad darbai baigti.

– Žinoma. Koulo komanda baigė visus darbus dar vakar prieš vakarienę.

– Tu man nieko nesakei.

Neo gūžtelėjo pečiais, tačiau jį išdavė skruostų raudonis.

– Mėgavausi tavo draugija.

– Aš taip pat, – paskubomis patikino jį Kesė. – Aš tikrai ne prieš, tačiau jau būtų gerai grįžti ir padirbėti prie savo kompozicijos.

– Viską, ką reikia, pasidaryk iki penktadienio.

– Štai ir vėl išryškėjo tavo valdingumo genas.

– Vienas trūkumų, leidžiant laiką su verslo magnatais.

– Taip manai?

– Esu tikras.

– Tik nesitikėk, kad visą laiką bus tik taip, kaip nori tu.

– Tik nesitikėk, kad nebandysiu.

Kesė nusijuokė, jausdamasi laisvesnė nei tada, kai nusprendė nutraukti savo viešus pasirodymus.

– O kas bus penktadienį?

– Po vakarienės mes išskrendame į Napos slėnį ir liksime ten visam savaitgaliui.

Sukrėsta iki pat pirštų galiukų, Kesė iššoko iš lovos. Ji neleido sau tikėtis, kad jis tikrai rimtai kalbėjo apie keliavimą kartu, bet juk bent vieną kartą tikrai yra sakęs, kad nežada dalykų, kurių neketina padaryti.

– Tu rimtai?

– Nurodžiau savo pilotui rezervuoti laiką pakilimui ir nusileidimui, o panelei Parks – išnuomoti namą savaitgaliui.

– Ir visą tai spėjai padaryti šįryt?

– Vakar vakare išsiunčiau jiems abiem žinutes, kai tu užmigai.

– Bet viskas taip greitai.

– Pinigai…

– …kalba, o likusioji pasaulio dalis klausosi. – Kesė papurtė galvą, vis dar negalėdama patikėti. Jis davė jai tiek daug ir, atrodė, pats to nesuvokia. – Tu – tikras stebuklas! Ačiū tau!

Ji puolė jam į glėbį. Neo net nesudvejojęs stipriai ją apkabino, tačiau jo bučinys buvo greitas ir trumpas. – Šįryt negaliu sau leisti, kad tavo gundančios lūpos mane atitrauktų.

– Tau patinka mano lūpos?

– Žinoma.

– Gera tai žinoti. – Kesė apsvaigo nuo tokių žodžių.

– Taip manai?

– Žinoma, informacija – galingas ginklas, – šelmiškai tarė ji.

– Bent jau taip sako. – Jis nužvelgė tik marškinėliais pridengtą jos kūną. Jo žvilgsnis nudegino ir perliejo ją karščio banga. – Žinok, jei man nereikėtų dalyvauti tame susitikime, mes grįžtume atgal į lovą ir aš glamonėčiau tave tol, kol pradėtum klykti iš malonumo.

– Oho. Gal bent galėtume išbandyti šį scenarijų savaitgalį Kalifornijoje. – Būtų nuostabu.

– Sutarta. – Neo giliai įkvėpė. – O dabar aš einu. Nebijok Doros. Ji tvarkosi mano namuose, todėl tikrai nėra svetimas žmogus.

Kesė taip juo pasitikėjo ir taip patogiai jautėsi jo namuose, kad be jokių dvejonių priėmė jo žodžius kaip neginčijamą tiesą.

– Supratau. Ji – sava.

– Ar tau tiks, jei Dora parveš tave namo?

– Juk ji tikrai neprivalo to daryti, ar ne?

Neo gūžtelėjo pečiais.

– Pamaniau, kad tau bus smagiau su ja, nei su mano nuolatiniu vairuotoju.

– Taigi, vis tik tu naudojiesi vairuotojo paslaugomis.

– Kai būtina. Nors man pačiam patinka vairuoti.

– Ir dar tau patinka nevėluoti. Eik.

Neo papurtė galvą, tada čiupo ją į glėbį ir aistringai pabučiavo. Paskui apsisuko ir išėjo.

Kesė palietė savo lūpas.

– Oho. – Apsisuko ratu. – Ohoho.

Paaiškėjo, kad Dora yra penkiasdešimtmetė moteris žilstelėjusiais plaukais, susuktais į tvarkingą kuodą. Jos šypsena buvo labai maloni. Be to, akivaizdus jos gyvenimo tikslas – visus pamaitinti. Pusryčių, kuriuos ji atnešė Kesei, būtų užtekę visai armijai.

Kai Kesė taip pasakė, Dora nusišypsojo.

– Vieną dieną tas vyriškis, – tarė ji galva mostelėdama į duris, tarsi Neo vis dar būtų apartamentuose, – surimtės ir parūpins man bebes, kuriems galėsiu gaminti valgyti.

Kesės mintyse šmėkštelėjo mažų berniukų žaliomis akimis ir tamsiais plaukais, zirziančių, kad jų sesė greičiau valgytų vakarienę, kad jie visi galėtų eiti žaisti, vaizdinys. Ją užliejo ilgesys, kurį manė seniai įveikusi.

– Jis bus puikus tėvas.

– Nors vargu ar jis tai supranta. – Pildama Kesei į puodelį aromatingą kavą, Dora užvertė akis. – Tie vyrai!

Kesė nusijuokė.

– Su šia rūšimi neturiu daug patirties, na, išskyrus savo vadybininką. – O Bobas jos galvoje labiau panėšėjo į įkyrų balsą, nuolat kalbantį apie verslo reikalus, o ne į vyrą.

Neo valdingumas jos netrikdė, tačiau kai Bobas tapdavo per daug reiklus, Kesė jausdavosi taip, tarsi prie jos priekabiautų ir spaustų į kampą. Vienas dalykas buvo aiškus: jei jis būtų galėjęs įtikinti ją grįžti į sceną, taip ir būtų padaręs. Reikia pasakyti, kad jis labai atkaklus.

Bobas bandė priversti ją pasijusti kalta. Ir tikrai ne vieną kartą.

– Ponas Neo sakė, kad esate pianistė. Man patinka klausytis jūsų muzikos.

– Dėkoju.

– Kai susilauksite vaikų, turėsite sulėtinti tempą. Du kompaktiniai diskai per metus. – Dora papurtė galvą.

– Abejoju, ar kada nors turėsiu vaikų, tačiau, jei taip būtų, aš tikrai jiems skirčiau daugiau laiko, nei muzikai kurti.

– O kodėl jūs negalėtumėte turėti vaikų?

– Kai kurie žmonės paprasčiausiai niekada nesutinka to vienintelio ypatingo sau skirto žmogaus, su kuriuo galėtų praleisti visą gyvenimą. O kad mano vaikas augtų tik su vienu iš tėvų, irgi nenorėčiau. – Ypač dėl jos pačios trūkumų. Tai būtų nesąžininga.

– Na, esate drovoka. Skaičiau jūsų biogražją. Ne visiems patinka būti dėmesio centre. Jūs būsite nuostabi mama. Atminsite mano žodžius.

Kesė tik nusišypsojo ir nieko neatsakė, nuslėpdama tai, kad norėtų, jog šios moters žodžiai būtų ne tik išmintingi, bet ir pranašiški.

Tik pati Kesė žinojo, kad jos gyvenime šių svajonių įgyvendinti neįmanoma.

– Neo minėjo, kad galėsite parvežti mane namo.

– Taip. Jis manė, kad jums gali nepatikti važiuoti su jo vairuotoju, ar jis bent taip sakė.

– Tiesa. Nejaukiai jaučiuosi su nepažįstamais žmonėmis.

– Taip, esu tikra, taip ir yra. Tai tikrai neturi nieko bendra su tuo, kad Neo vairuotojas yra labai patrauklus jaunuolis. Ne. Žinoma, ne.

Kesė nustebusi nusikvatojo.

– Nemanau, kad Neo pavydus.

Dora kažką neaiškiai sumurmėjo ir liepė valgyti Kesei pusryčius, kol šie neatšalo.

§

Kai Kesė grįžo namo, Koulas Gyris jos laukė.

Ji nusišypsojo pamačiusi, kad Dora net neketino palikti jos vienos su kitu vyru. Akivaizdu, kad vyresnioji moteris laikėsi tradicinių vertybių. Tačiau Kesę stebino tai, kad jos vertė nesmuko Doros akyse dėl to, kad akivaizdžiai praleido naktį su jos darbdaviu.

Koulas aprodė Kesei visus pakeitimus, kurie iš tikrųjų nekrito į akis. Sunkiausia bus priprasti prie signalizacijos sistemos.

– Keista žiūrėti pro langą ir suvokti, kad stiklas nesuduš, jei kaimynų vaikas pataikys į jį kamuoliu.

– Priprasite prie to, – tarė Koulas.

Dora linktelėjo.

– Pono Neo balkoną supa neperšaunama stiklo pertvara. O ją reikia valyti kaip ir bet kurį kitą langą.

– Tai aukščiausios kokybės beskeveldrė medžiaga. – Koulas, regis, labai didžiavosi. – Tokią pat naudojo konstrukcijai, kai prezidentas sakė inauguracijos kalbą.

– Jis labai rūpinasi savo saugumu, – tarstelėjo Kesė.

– Privalo tai daryti.

Ji nusipurtė.

– Kartais pamirštu, kad jis – klestintis verslo magnatas.

Koulas pažvelgė į ją kaip į pamišėlę, bet Dora šypsojosi.

Užbaigus naujai įdiegtų apsaugos priemonių apžiūrą ir užprogramavus Kesės delną biometrinėse spynose, ji pasiūlė išgerti kavos. Koulas atsisakė, nes turėjo vykti į kitą susitikimą. O Dora mielai sutiko pasilikti, net pati pasisiūlė paruošti kavą, kol Kesė persirengs.

Rengiantis Kesei šovė mintis, kad galbūt ji ką tik įgijo dar vieną draugę.

§

Tą vakarą, kai Kesė jau rengėsi eiti miegoti, suskambėjo telefonas. Skambino Neo.

– Dora sakė, kad Koulas aprodė tau pakeitimus.

– Taip. Viskas daug geriau, nei tikėjausi. Jie net nudažė mano langų apdailą tokia pat spalva, kokia buvo. Skirtumo beveik nematyti.

– Juk sakiau tau.

– Negražu priminti, bet esi teisus, Neo.

– Tau tai visai patiko, kai kalbėjau apie tai, kad mudviejų seksas bus puikus.

Kesė vos nepaspringo juoku.

– Šmikis.

– Rimtai? Tu ką tik didįjį Neo Stamosą pavadinai šmikiu?

– Aš erziau Jus, o Jūsų Didenybe.

Ragelyje nuskambėjęs Neo juokas buvo sodrus ir šiltas.

– Ar pavėlavai į rytinį susitikimą?

– Žinoma, ne. – Jis trumpam nutilo. – Tačiau neturėjau laiko pasirengti kaip paprastai.

– Apgailestauju.

– Tavo balsas sako ką kita.

– O ko tu tikiesi? Aš sugebėjau pakeisti didžiojo Neo Stamoso darbotvarkę. Tai gana įspūdingas pasiekimas.

– Didžiuojiesi savimi, ar ne?

– Žinoma.

– Aš taip pat.

– Tikrai?

– Ir dar gali to klausti, kai praėjusią naktį suteikei man tokią garbę?

– Ar tikrai ta garbė buvo tokia didelė?

– Be abejonės.

– Taigi, hm… Tavo patirtis nėra labai didelė, turiu omenyje, su skaistuolėmis.

– Ne, o dar svarbiau, kad aš niekada nesimylėjau su moterimi, kuri veiktų mane kaip tu.

– Nežinau, kaip tave liesti, – suaimanavo Kesė, pripažindama vieną didžiausių savo baimių. Visą dieną ji mąstė apie praėjusį vakarą, ir vienas dalykas buvo akivaizdus – ji buvo gavėja, o ne davėja. Jai teks atlikti šiokį tokį tyrimą ir tuo pasidomėti.

– Nekalbėjau apie žzinius prisilietimus, bet patikėk manimi, kai sakau, kad tau nėra dėl ko baimintis.

– Aš tikrai tavimi pasitikiu.

– Žinau. Juk tu skrendi su manimi į Napos slėnį.

– Kalbi taip, tarsi aš tau daryčiau paslaugą, o mudu žinome, kad iš tikrųjų yra priešingai. – Pirmą kartą per daugelį metų Kesė jautėsi taip, tarsi gyventų visavertį gyvenimą, o ne egzistuotų tik per savo muziką.

– Kiekvieną kartą, kai man skiri savo laiko, tai man kaip dovana.

– Mąstai kitaip nei daugelis vyrų.

– Tik dabar pradedi tai suprasti?

Kesė nusijuokė.

– Neerzink.

– Bet man tai puikiai sekasi. Paklausk bet ko.

– Netikiu. Reiklus. Valdingas. Net nuostabus. Bet erzinantis… na, bent jau ne nuolat.

– Galbūt tai talentas, kuris išryškėja tik būnant su tavimi.

– Visko gali būti. Aš vis dar negaliu patikėti, kad pagrobei mane iš mano namų vakar.

– Ar gailiesi?

– Nė trupučio.

– Tai gerai.

– Ar kitą savaitę ateisi į fortepijono pamoką? – paklausė Kesė.

– Taip.

– Pažadu, kad negaišiu laiko malonybėms, – paerzino ji.

– O aš nepažadu.

– Ne?

– Ne. Bučiuoti tave labai malonu.

– Jei tu tikiesi bučinių ir… kitų dalykų… geriau suplanuok papildomo laiko, nes aš reikalausiu, kad išmoktum dar kelias gamas.

– Esi griežta mokytoja.

– Girdėjau tai ir anksčiau, todėl pasakysiu, ką sakydavau ir kitiems savo mokiniams.

– Ką gi?

– Užmokėjai už pamokas, kad išmoktum skambinti fortepijonu, o ne sėdėtum ir spoksotum į jį.

– Tiksliau, aš nemokėjau už pamokas.

Jis buvo teisus, tačiau Kesė neketino nusileisti.

– Zefyrui labai nepatiks, jei pamokos, už kurias jis sumokėjo, nueis perniek.

Neo kažką pasakė graikiškai, ir Kesė nusijuokė.

– Jaučiu, kad verčiau nežinoti, ką tu ką tik pasakei.

– O aš tikrai nenoriu tau to papasakoti.

– Kažkas nešvankaus?

– Gal šiek tiek. Gali ištraukti berniuką iš gatvės, bet gatvės iš jo – nepavyks.

– Netikiu. Per daug pasiekei, kad ir toliau laikytum save beglobiu berniūkščiu.

– Nepamirštu savo šaknų. Tai skatina mane siekti dar daugiau.

– Ar kada nors bus gana? To, ką tu pasiekei?

– Keista, Zy neseniai klausė manęs to paties. – Neo balse nebebuvo girdėti juoko gaidelių. Linksmumą pakeitė liūdesys.

– Ir ką tu jam atsakei?

– Kad jis toks pat, kaip ir aš.

– Tai ne atsakymas.

– Aš nežinau.

Kesė suprato, ką Neo norėjo pasakyti. Ne tai, kad jis neatminė, ką pasakė, o kad nežinojo, ar jam kada nors pakaks to, ką pasiekė.

– Man labai gaila tai girdėti.

– Tu tikrai taip manai.

– Turėtum džiaugtis tuo, ką pasiekei savo gyvenime, didžiuotis savimi, bet tu vis tiek sieki kažką sau įrodyti.

– Aš apie tai negalvoju.

– Gal vertėtų?

– Galbūt, bet dabar aš per daug užsiėmęs planavimu. Turiu susidėlioti darbotvarkę taip, kad kitą savaitę turėčiau pakankamai laiko ir tau, ir savo pamokoms.

– Sutelk dėmesį į tai, kad būtum laisvas savaitgalį. Tai prioritetas. – Jis turbūt pasisotins ja pakankamai, ir kitą antradienį jį domins tik pamokos.

Kitą rytą Neo paskambino Kesei, kad primintų, jog, prieš išeidama į lauką, išjungtų signalizaciją. Jis dar kartą paskambino po pietų paklausti, kaip sekasi darbuotis prie naujo kūrinio.

Kesė pasakė, kad jei jai pavyks užbaigti, savaitgalį jis galės jį išgirsti.

Moteris visiškai nenustebo, kai telefonas, kuris visada tylėdavo, suskambėjo trečią kartą, kai ji kaip tik ketino gamintis vakarienę.

– Sveikas, Neo.

– Iš kur žinai, kad čia aš?

– Man skambina tik mano vadybininkas ir žmonės iš įrašų bendrovės. Nė vienas jų neskambina po septynioliktos valandos. Jų darbo valandos turbūt trumpesnės nei tavo.

– Kalbant apie darbo valandas, šio vakaro telekonferencija nukelta kitai dienai. Ar norėtum sulaukti svečio vakarienei?

– O ar tavo šeimininkė dar jos neparuošė?

– Kad ir ką Dora būtų pagaminusi, tai neprapuls.

– O gal tu mieliau vakarieniautum ne namuose? – paklausė Kesė ir kaipmat pasigailėjo. Jis jau ir taip žinojo jos trūkumus; visiškai nebuvo būtina jų priminti.

– Aš mieliau praleisčiau vakarą su tavimi.

Prakeikimas. Ar jis gali būti dar tobulesnis?

Jos širdyje taip greitai išsikerojęs meilės jausmas sustiprėjo dar labiau.

– Žinoma, užsuk.

– Būsiu po pusvalandžio.

– Iki greito.

Neo laikėsi savo žodžio ir lygiai po dvidešimt devynių minučių paskambino į duris.

– Hm, kaip maloniai kvepia, – tarė jis, eidamas Kesei iš paskos link virtuvės.

– Tai tik makaronai su vištiena. – Ji paėmė indą su maistu ir pasuko link valgomojo, bet prie stalo nesustojo. – Vakaras toks gražus, todėl pamaniau, kad galėtume valgyti vidiniame kieme. Čia nėra smūgiams atsparių apsaugų, bet, manau, vieną vakarą kaip nors išgyvensime.

Neo sukikeno.

– Niekada neleisk, kad tai išgirstų mano asmens sargybiniai.

– Neduok Dieve.

– Tikrai taip.

– Papasakok man apie projektą Dubajuje, – paprašė Kesė, kai jie jau buvo pasirengę vakarieniauti.

Ji įdėjo jam makaronų, o jis pasirūpino salotomis.

Viskas vyko labai sklandžiai ir šeimiškai, tarsi jie taip būtų vakarieniavę jau metų metus.

Neo papasakojo Kesei apie Dubajų ir sužavėjo savo komplekso, statomo su keliais investuotojais, vizija.

– Projektas nuostabus.

– Tikimės, kad jis toks ir bus.

– Tu aiškiai įsivaizduoji ateitį, ar ne?

– Jei nori pasiekti viršūnę, privalai matyti tai, kas gali būti ateityje, o ne tai, kas yra dabar. – Nors Neo to nesureikšmino, tačiau jo pasiekimai buvo stebėtini.

– Neapsiriboji tuo, ką daro kiti.

Ir ši jo savybė Kesei be galo patiko.

– Mudu su Zefyru užsitarnavome gerą vardą, mąstydami plačiau nei kiti, kurdami ir įgyvendindami projektus, apie kuriuos daugiau niekas nepagalvojo.

– Taip aš suvokiu ir muziką. Ji per daug dinamiška, kad ją būtų galima įsprausti į tam tikrus iš anksto nustatytus rėmus. – Kartais ji dėl to būdavo liaupsinama, o kartais – griežtai kritikuojama.

– Dėl to man taip patinka tavo muzika.

– Ačiū.

– Jei gerai suprantu, tėvas skatino tave skambinti tik klasikinę muziką.

– Taip. – Jis taip pat atkalbinėjo Kesę nuo kūrybos. Manė, kad taip blaškomas jos dėmesys. Jei tik jis būtų supratęs; kiek vėliau kūryba buvo vienintelis ją palaikęs dalykas.

– Tai kaip tu pradėjai kurti Naujojo amžiaus stiliaus muziką?

– Kai buvau dar tik įžengianti į paauglystę, perklausiau Džordžo Vinstono kompaktinį diską ir susižavėjau šia muzika. Jo kūriniai turėjo daug bendra su klasikinių kompozitorių kūriniais, tačiau jis pasuko kiek kita kryptimi, ir aš supratau, kad noriu daryti kaip tik tai. – Ir nesvarbu, kiek kartų jai teko dėl to ginčytis su savo tėvu, Kesė nepasidavė ir neatsisakė muzikos komponavimo.

– Mums tai tik į naudą.

Kesę užliejo šiluma, ji nusišypsojo.

– Be savo pianistės talento, dar norėčiau turėti tokį balsą kaip Enya.

– Tau jo nereikia.

– Atsargiai. Galiu lengvai priprasti prie tokių komplimentų.

– Ar tai problema?

– Tik man, – pripažino ji.

– Ne bėda. Svarbu, kad aš būčiau šalia ir laiku juos pasakyčiau.

– Taigi.

Tačiau ar protinga viltis, kad tai truks ilgai?

Vienuoliktas skyrius

Po vakarienės, dar vieno gražaus komplimento jos talentams, šįkart skirto jos valgio gaminimo sugebėjimams, ir pažado atsilyginti taip pat, jie perėjo į muzikos kambarį. Neo – vienintelis milijardierius magnatas, kurį Kesė galėjo įsivaizduoti pažadantį vakarienę ir turintį omenyje, kad gamins ją pats, o ne užsakys restorane.

Neo ranka perbraukė per blizgantį Fazioli viršų.

– Paskambinsi man? – Toks prašymas labai pamalonino Kesę – jis ne tik nedvejodamas pasikvietė ją į savo asmeninę erdvę, bet ir pats nori būti jos asmeninės erdvės dalimi.

Kesė atsisėdo ant suolelio, jos pirštai švelniai perbėgo fortepijono klavišais. Ji visada taip darydavo, prieš pradėdama skambinti.

– Mielai.

Neo pasisuko į ją. Ji dar niekada nebuvo mačiusi jo tokio rimto.

– Tikrai?

Jis niekaip negalėjo žinoti, koks svarbus jai šis klausimas.

– Taip. Aš noriu tau skambinti.

– Ar turiu atsisėsti į tą krėslą?

– Ne, jei nenori, – kiek patylėjusi atsakė Kesė. Negi jis norės stovėti?

Į šį nebylų klausimą Neo atsakė, kai prisėdo prie jos ant fortepijono suolelio, užpildydamas jos erdvę taip, kaip niekas, išskyrus muziką, nebuvo to padaręs.

– Nekaltink manęs, jei suklysiu. Tavo artumas blaško mano dėmesį, – šypsodama pripažino Kesė.

– Jausmas abipusis.

– Aš tave blaškau?

– Tiek būdama šalia, tiek toli. Taip, tu tikrai tai sugebi. – Neo atrodė sutrikęs.

Kesė buvo nustebusi ne ką mažiau. Užuot atsakiusi, ji pradėjo skambinti. Tai buvo dvidešimto amžiaus vidurio kūrinys dideliam orkestrui, kuris fortepijonu skambėjo labai romantiškai.

Bent ji taip manė.

Neo tyliai klausėsi, o jo lūpose žaidė vos pastebima šypsena. Po minutėlės jis tarė:

– Man patinka, bet aš nežinau šio kūrinio.

– Jis buvo populiarus dvidešimto amžiaus penktajame dešimtmetyje.

– Tu rimtai?

– Taip.

– Galbūt man reikėtų praplėsti savo muzikinius horizontus.

– Aš visada už naujų muzikos stilių išbandymą, ar bent naujų tau.

– Juk tu žinai, kad aš nesuprasiu, jei ir padarysi kokią klaidą?

Kesė plačiai jam nusišypsojo neatitraukdama klavišais bėgiojančių pirštų.

– Galbūt todėl ir skambinau šią melodiją.

– Galbūt todėl aš pakėliau kartelę.

Jai net nespėjus paklausti, ką jis turi omenyje, stipri ranka apglėbė jos liemenį, o nykštys ėmė judėti ant pilvo muzikos ritmu.

Kesės pirštai susipainiojo; to nebuvo atsitikę nuo vaikystės.

– Tau tai puikiai sekasi.

– Man liautis?

– Ne. – Kesė galėjo skambinti miegodama. Neo artumas tikrai jos nepaveiks taip stipriai.

Ji susikaupė ir stengėsi nepastebėti jo rankos judesių, tačiau kai jis švelniai pabučiavo į smilkinį, Kesė sustingo.

– Maniau, nori, jog tau pagročiau.

– Ir aš taip maniau, bet supratau, kad yra dalykų, kurių noriu dar labiau.

– Kokių?

– Šio. – Jis pirštų galiukais kilstelėjo jai smakrą ir bučiniu aiškiai atskleidė savo ketinimus.

– Ak, – iškvėpė Kesė.

Tačiau daugiau nieko nespėjo pasakyti, nes Neo bučinys išblaškė visas mintis.

Jie buvo viršuje, ir Kesė vargiai galėjo atminti, kaip ten atsidūrė. Neo turbūt ją užnešė, tačiau ji buvo per daug užsiėmusi, nes stengėsi jį paglamonėti ir mėgavosi jo prisilietimais.

– Neketinau to daryti, – tarė Neo, kai Kesė jau gulėjo nuoga po juo.

– Kodėl?

– Tau reikia laiko atsigauti po praėjusios nakties.

– Man viskas gerai. – Kartais jai dar šiek tiek skaustelėdavo, tačiau ne tiek, kad atsisakytų tokio malonumo.

Tačiau anas kartas neprilygo šiam. Kesė šaukė Neo vardą, kai ją sukrėtė pirmas galingas orgazmas, o po kelių sekundžių jos įjautrintą kūną užliejo antra pasitenkinimo banga. Netrukus į malonumo viršūnę atskriejo ir Neo.

Tada jis apglėbė ją, ramindamas po tokių stiprių pojūčių, nuo kurių jos kūnas niekaip nenustojo virpėti.

– Jei tau kada nors atsibostų būti verslo magnatu, puikiai galėtum save realizuoti kaip žigolas.

Neo nusikvatojo, o jo juokas nuaidėjo tyliame miegamajame.

– Ačiū už pasiūlymą, bet gal aš ir toliau teiksiu malonumus nemokamai.

– Džiaugiuosi, antraip nežinau, ar galėčiau sau tai leisti.

– Tu pakvaišusi.

– Esu tai girdėjusi, – rimčiau nei norėjo atsakė Kesė.

– Ne tai norėjau pasakyti. Nemanau, kad esi pamišėlė.

Kol kas – ne, bet anksčiau ar vėliau visi pradėdavo taip manyti.

Nes žmonės nesuprasdavo, kad ji negali prisiversti daryti to, ką normalūs žmonės laiko įprastais dalykais. Nesvarbu, kas bus ateityje, šią minutę Kesė buvo dėkinga Neo už viską.

– Ačiū.

– Tai aš turiu dėkoti.

Kesė plačiai nusišypsojo ir papurtė galvą.

– Manau, malonumas abipusis.

– Taip.

– Iš tikrųjų. Jei būčiau žinojusi, kad seksas yra toks nuostabus dalykas, būčiau susidėjusi su kokiu nors gerbėju. – Ji juokavo, tačiau čia slypėjo ir dalelė tiesos.

– Tai nebūtų tas pat.

– Nes nė vienas jų nebūtų buvęs Neo Stamosas Didysis?

– Nes nė viena moteris man nebuvo suteikusi tokio malonumo, kokį jaučiu, mylėdamasis su tavimi. Tai, kas vyksta tarp mūsų, yra labai ypatinga.

Kesė nesugalvojo, ką jam atsakyti, kad neatskleistų savo jausmų, todėl tylėjo ir švelniai pabučiavo jam petį.

Neo nusišypsojo ir atsakė bučiniu.

– Neturėčiau likti nakčiai.

– Kodėl?

Jis atsiduso.

– Biure turiu būti šeštą ryto. Manęs laukia svarbus telefono skambutis.

– Kodėl taip anksti?

– Dėl laiko skirtumo.

– Suprantu. Bet tu galėtum anksti išvažiuoti, – nedrąsiai pasiūlė Kesė, nebūdama tikra, ar gerai supranta, kad Neo nori pasilikti.

– Jei tu nieko prieš, kad pažadinsiu tave, prieš išeidamas?

– Aš ne prieš. – Ir jei ji atsakė net nesudvejojusi, kas galėtų ją dėl to kritikuoti?

– Tai galiu miegoti čia. Ačiū.

Kesė buvo labai laiminga. Dar tik vieną naktį miegojo jo glėbyje, bet jau dabar tai – vienas mėgstamiausių dalykų. Gal net vienas svarbiausių. Dar niekas nebuvo likęs pas ją visai nakčiai, bet dėl to Kesei buvo visiškai ramu. Netgi jautėsi pakylėta.

§

Ryte lipdamas iš lovos Neo jos nepažadino. Ji vos pajuto jo atsisveikinimo bučinį ir perspėjimą, kad vėl nustatė jos žadintuvą.

Tą dieną jis elgėsi kaip ir praėjusią. Skambino jai kelis kartus ko nors paklausti ar ką nors papasakoti. Per vieną pokalbį Kesė jį paerzino:

– Kodėl neprisipažįsti, jog skambini, kad išgirstum mano balsą?

– O jei ir taip?

– Tada apsvaigčiau ir ištirpčiau kaip pernykštis sniegas.

– Tada verčiau to nesakysiu.

Ar tai reiškė, kad jis tikrai paskambino, tiesiog norėdamas su ja pasikalbėti? Kesei labai patiko klausytis jo balso.

Kelionė į Napos slėnį buvo neįtikėtina. Panelės Parks išnuomotas namas buvo gražesnis nei Kesės, o prabangiuose jo apartamentuose įrengta dvivietė sūkurinė vonia. Svetainė panėšėjo į romantikos rojų, ir Neo pasinaudojo visais žvakių šviesos ir židinio teikiamais privalumais.

Kesė patyrė, kad skrydis privačiu lėktuvu visai nebaisus. Ji taip pat sužinojo, kad mylėtis gera ne tik miegamajame, bet ir svetainėje ar aistringai prisispaudus prie sienos. Kesė suviliojo Neo baseine, bet gerokai prisiragavusi jo vandens nusprendė, kad sūkurinė vonia yra kur kas geriau.

Visą skrydį namo ji miegojo. Neo dirbo.

Per kelias kitas dienas Neo nė karto neparodė, kad Kesės draugija jam būtų atsibodusi ar kad jį erzintų jos trūkumai. Jis ir toliau skambindavo jai kelis kartus per dieną. Jie susitikdavo beveik kiekvieną vakarą. Neo užsukdavo pas ją į namus arba meilikavimais įtikindavo Kesę atvažiuoti į jo apartamentus. Jai labai patiko plaukioti baseine, todėl ji neprieštaraudavo. Jis pareikalavo, kad ji pasiliktų maudymosi kostiumėlį, kurį vilkėjo pirmą kartą, ir laikė jį savo privačiame persirengimo kambaryje, kad daugiau niekas jo neapsirengtų, jei pas Zefyrą užsuktų svečių. O Neo su niekuo nesusitikinėjo.

Todėl po kelių savaičių, kai juodu pasimylėję gulėjo lovoje ir Neo jai pasiūlė pabandyti hipnoterapiją, Kesei nė nedingtelėjo, kad jis elgiasi kaip visi kiti. Nebando jos sutaisyti, nes yra nepakankamai gera tokia, kokia yra.

– Bobas buvo siūlęs tai prieš kelerius metus, bet nesutikau to net apsvarstyti, nes žinojau, ko jis siekia: jog pasveikčiau tik dėl to, kad galėčiau koncertuoti.

– Man visiškai nesvarbu, ar tu kada nors koncertuosi publikai. Jei to norėtum, aš padaryčiau viską, kad padėčiau tai pasiekti, bet tu to nenori. Tačiau žinau, apribojimai, kurie atsiranda dėl tavo baimių, tau yra skausmingi.

– Norėčiau nueiti su tavimi į restoraną ir kad dėl to manęs neišpiltų šaltas prakaitas ar neimčiau dusti, jei kas nors mane atpažintų.

Kesei puikiai sekėsi per vyno degustaciją Napos slėnyje. Be to, jie užsuko pavalgyti į tylų ir jaukų restoraną, kur tik aptarnaujančiam personalui būtų atėję į galvą ją užkalbinti.

Kesė žinojo, kad visu tuo galėjo mėgautis, nes šalia buvo Neo. Jo artumas ne tik skatino ją išbandyti naujus dalykus, bet jis sumaniai įsiterpdavo tarp jos ir kitų. Neo niekada nesivesdavo jos ten, kur buvo daug žmonių ar kur ji pasijustų lyg spąstuose.

Kesei jis buvo rūpestingas ir atidus. Ji jautėsi branginama.

– Man tai irgi patiktų. – Tačiau tai Neo pasakė stipriai laikydamas Kesę savo glėbyje ir ji nepagalvojo, kad jam įgriso valgyti su ja namuose.

– Ar esi ką nors numatęs?

– Žinoma.

Kasandra nusijuokė ir pirštu ėmė vedžioti jam ant krūtinės. Tik pabaigusi suprato, kad nupiešė širdį. Regis, jis nepastebėjo.

– Žinoma. Tu niekada nepateiki pasiūlymo, jei neturi konkretaus plano jam įgyvendinti.

– Tai Lark Koracon. Ji yra garsi agorafobijos ir kitų fobijų gydytoja.

– Ar buvai su ja susitikęs?

Neo gūžtelėjo pečiais.

Kesė kilstelėjo, kad pamatytų jo veidą.

– Žinoma. Tu buvai su ja susitikęs. Kokia ji?

– Normalus žmogus.

– Jokių krištolinių rutulių ar spalvingų šilko audinių, kybančių nuo lubų?

– Sakyčiau, kad painioji hipnoterapijos specialistę su būrėja.

– Galbūt. Norėčiau su ja susitikti. – Bet tikriausiai tik dėl to, kad tai pasiūlė Neo. Kesė pasitikėjo juo labiau nei kuo kitu.

Neo patenkintas pažvelgė į ją. Jo pritarimas jai kuo toliau, tuo labiau darėsi svarbesnis.

– Žinojau, kad sutiksi. Mes susitiksime su ja rytoj.

– Mes?

– Negi manai, kad versiu tave ten eiti vieną?

Kesė prigludo prie Neo.

– Tu man per geras, Neo.

– Juk tam ir yra draugai, ar ne?

– Nežinau. Niekada neturėjau tokio draugo kaip tu.

– Ir aš neturėjau tokios draugės kaip tu.

– Hipnoterapija yra… Na, nežinau.

– Nepanaši į nieką kitą?

– Taip.

– Ir šiek tiek gąsdina? – spėjo jis.

– Mano gyvenime ir taip pakanka baimių. – Kesė nenorėjo bijoti dar ir jos.

– Tačiau mintis, kad būsi užhipnotizuota, šiek tiek baugina?

– Taip.

– Ar nori, kad būčiau su tavimi per seansą?

– O ar tu sutiktum?

– Žinoma.

Taigi, Neo palydėjo ją į susitikimą ir visą laiką buvo kartu. Todėl Kesė jautėsi pakankamai saugi, kad atvirai atsakytų į gydytojos klausimus ir atsipalaiduotų.

§

Po mėnesio Kesė ir Neo sėdėjo prie stalelio restorane, esančio pačiame Space Needle bokšto viršuje. Ji visada norėjo jame apsilankyti, tačiau mintis, kad čia bus daugybė žmonių, ir vienintelis kelias į restoraną ir iš jo bus ilga kelionė liftu, anksčiau ją baugino.

Laimės purslai jos viduje spragsėjo tarsi skanus prancūziškas šampanas. Puikus dalykas.

– Lark teigia, kad su viešais pasirodymais yra susiję daug traumuojančių įvykių, todėl, norint tai nukreipti kita linkme, gali prireikti mėnesių, o gal net metų.

– Nieko baisaus. Juk tau visiškai nebūtina vėl pradėti koncertuoti.

Neo žodžiai dar labiau pradžiugino Kesę. Galima buvo patvirtinti ožcialiai: ji beviltiškai ir neatšaukiamai įsimylėjo šį milijardierių graiką. Jos susirašinėjimo draugas iš Kinijos, kaip ir keli kiti jos internetiniai draugai, tam pritarė. Vienintelis, kuris to nežinojo ir kuriam tai nepatiktų, buvo pats Neo.

Tačiau Kesė stengėsi, kad ši mintis nesugadintų jos geros nuotaikos.

– Žinau, bet man labai patinka, kad galiu daryti šitai.

– Malonu matyti tave laimingą.

Ji nusijuokė.

– Įtikinai, kad, nepaisant mano trūkumų, mūsų draugystė tau niekada neatsibos. Tu net neįsivaizduoji, kaip tai ypatinga.

– Kad man su tavimi nenuobodu. Mes kartu ėjome pirkti fortepijono. Skridome į Napos slėnį.

– Taip, tikrai. – Ir jis dar nuskraidino ją į Dubajų, kur duris atvėrė jo naujasis kompleksas. Jo rangovas įvykdė visus planus, o Neo pasakė Kesei, kad nori palaukti, kol ji pati jausis pakankamai rami, kad galėtų su juo skristi.

Tad visiškai nebuvo keista, kad viltis, jog Neo jai jaučia šį tą daugiau nei draugiškumą, nuolat kirbėjo jos mintyse.

Kai kuriomis dienomis Kesė net sugebėdavo save įtikinti, kad jam net būtų malonu išgirsti jos meilės prisipažinimą, tačiau ji visuomet paskutinę akimirką išsigąsdavo ir persigalvodavo.

– O dabar mes kartu vyksime į tą labdaros renginį, – tarė jis.

– Primink, kodėl eini į kviestinius pietus, kur viena vieta kainuoja penkis šimtus dolerių, kad būtų surinktos lėšos naminiams gyvūnams sterilizuoti? Tu net neturi šuns.

– Ir neketinu jo įsigyti, bet per tokius ožcialius pietus sutvarkoma labai daug verslo reikalų.

– Kaip ir golfo aikštelėje.

– Nuobodus sportas, bet mano patirties užtektų ne vienam nušluostyti nosį.

Kesė papurtė galvą.

– Viską padarytum dėl verslo, ar ne?

– Galbūt dėl to tavo draugystė man tokia ypatinga. Ji skirta tik man, ir niekam kitam. Nei verslui, nei kitam sandoriui, nei dar kam nors.

Kesei šie jo žodžiai buvo malonūs, tačiau širdį pervėrė keistas skausmas.

Ji norėjo daug daugiau nei draugystės su privalumais ir kartais jai atrodė, kad to nori ir pats Neo, tačiau tada jis vėl primindavo savo požiūrį apie jų santykius. Ir nors draugystė su juo – nuostabus dalykas, buvo skaudu žinoti, kad vieną dieną jo dėmesį gali patraukti kita moteris, ir Kesė jo gyvenime nebeužims tokios svarbios vietos.

§

Tą naktį Kesė nusprendė paįvairinti jų mylėjimąsi, ir kai lūpomis pirmą kartą prisilietė prie sustandėjusio Neo vyriškumo, jis suvirpėjo iš netikėtumo.

– Ką tu darai?

– Kiek atmenu, tai vadinama…

Neo dusliai nusijuokė.

– Aš žinau, kaip tai vadinama, velniūkšte, – pertraukė jis. – Aš stebiuosi, kad nusprendei padovanoti šią dovaną man.

– Kodėl? – Ji liežuviu perbraukė per visą organą, mėgaudamasi jo skoniu. – Jau seniai to norėjau.

– Kodėl delsei?

– Nenorėjau visko sugadinti.

– Patikėk manimi, čia nieko neįmanoma sugadinti.

– Ak, esu tikra, kad įmanoma. Aš šiek tiek pasiskaičiau ir iš patikimo šaltinio sužinojau, kad neatsargus elgesys būtų nedovanotinas.

– Na, taip. – Bent kartą jis pats vos atgavo kvapą.

Kesė apžiojo jo galvutę ir ėmė glamonėti liežuviu. Jo skonis buvo saldus, ir jai tai patiko.

– Tu labai skanus.

Ji dar labiau jį apžiojo ėmė intensyviai čiulpti.

Neo garsiai sušuko ir kilstelėjo klubus.

Kesė tikėjosi tokios reakcijos, todėl prilaikė jį ranka. Neleido jam įsistumti per giliai, bet jai patiko jausti, kaip jis tuo mėgaujasi.

Neo panašiai jau daug kartų sukėlė jai malonumo ekstazę, kuri, rodėsi, tęsiasi amžinai. Todėl Kesė norėjo tą patį padaryti ir jam.

Ji skaitė, kaip atitolinti orgazmą ir sustiprinti malonius pojūčius, todėl taip ir darė.

Tačiau Kesė buvo nepasirengusi tam, kad jis čiups ir apvertęs užsiguls ją, o tada toks didelis ir standus įsiverš. Po sekundės jis sustojo ir nusikeikė.

– Aš pamiršau prezervatyvą.

– Aš jau kelias savaites vartoju kontraceptikus.

– Tu man nesakei.

– Paprastai tai neaptarinėjama prie pietų stalo.

– Paprastai apie tai pasakoma savo partneriui, dar prieš jam mirštant nuo širdies smūgio dėl to, kad pamiršo apsaugos priemones.

– Aš tau tikrai sakiau.

Neo papurtė galvą, bet ėmė vėl judėti, kol jie kartu pasiekė aistros viršūnę daug greičiau, nei ji galvojo būsiant įmanoma.

Vėliau Kesė kaip visada prigludo prie Neo ir greitai užmigo, o jos lūpose žaidė pasitenkinimo kupina šypsena.

§

Neo su Zefyru sėdėjo ant baseino krašto. Jie buvo ką tik paplaukioję. To jau kartu nebuvo darę kelis mėnesius.

– Kaip tavo ir Kesės reikalai? – paklausė Zefyras. – Pastebėjau, kad vis dar lankai fortepijono pamokas.

– Taip. – Nors jis tiek pat laiko praleisdavo jos lovoje, kiek skirdavo skambinimui. Neo jau tapo asmeniniu iššūkiu tai, per kiek laiko jis atitrauks savo mokytoją nuo muzikos pamokų.

– Ar tarp jūsų vyksta kažkas rimto?

– Rimto? Mes draugai.

– Kurie beveik kiekvieną naktį miega kartu.

– Iš kur ištraukei?

– Prašyčiau, nesu aklas.

Neo gūžtelėjo pečiais ir pakartojo:

– Ji – mano draugė.

– Draugė su papildomais privalumais?

– Ir ji tai taip vadina.

– Taigi, tu nebūtum prieš, jei ji tokiais pat privalumais pasidalytų su kitais draugais.

– Ji neturi kitų draugų, su kuriais susitikinėtų.– Tačiau vidinis balselis Neo priminė, kad dabar, kai Kesė jau baigė įveikti savo agorafobiją, tai gali pasikeisti.

– Tu nebuvai su niekuo susimetęs nuo to laiko, kai sutikai ją.

– Pavargau nuo vienos nakties nuotykių.

– Bet su Kese tu nenori nieko daugiau, išskyrus draugystę su privalumais?

– O kas dar galėtų būti?

– Santuoka. Vaikai.

– Ar išprotėjai? – Neo paklausė draugo. – Neturiu laiko žmonai ir vaikams. Man vos užtenka laiko Kasandrai. Be to, gerai ir taip, kaip yra dabar.

– Ar tikrai?

– Man daugiau nieko nereikia.

– Esi tikras?

– Visiškai.

– Tada puiku.

Toks Zefyro atsakymas nustebino Neo. Jis jau laukė, kada jo draugas ims dėstyti patarimus iš knygos 101 santuokinio gyvenimo privalumas. Nors Neo abejojo, ar ir pats Zefyras kada nors sutiks taip susipančioti.

– Kodėl?

– Nes Kesė nusprendė paplaukioti, ir manau, kad girdėjo beveik viską, apie ką mes kalbėjomės. Nesu visiškai tikras, bet pagal tai, kaip ji paskubomis išbėgo ir kokia sukrėsta atrodė, viskas gana aišku.

Neo pašoko ant kojų.

– Kodėl nieko nesakei?

– Aš nepastebėjau, kad ji čia, o kai pamačiau, buvo per vėlu. Juk tu nepasakei nieko, ko ji nežinotų, ar ne?

Tiesa, bet tai buvo nesvarbu.

– Tu sakei, kad ji atrodė sukrėsta.

– Ohi, nesu tikras, ar tas visas draugystės su privalumais reikalas jai vis dar tinka.

– Tu kišiesi ne į savo reikalus, – pareiškė Neo. Zefyras apsimestinai nekaltai pažvelgė į jį. Tačiau Neo nė sekundei tuo nepatikėjo.

– Aš tik su tavimi kalbėjausi.

– Į kitų reikalus geriau nelįsti ir jų nereguliuoti.

– Gal Kesė nenorėjo, kad viskas taip ir liktų.

– O gal tau, po velnių, reikėjo žiūrėti savo reikalų.

– O gal, užuot čia stovėjęs ir ant manęs šaukęs, pabandytum viską sutvarkyti?

– Ir kaip man tai padaryti?

– Pradžiai išsitrauk iš pasturgalio galvą, o toliau viskas turėtų klostytis savaime.

Neo vos susilaikė neužvožęs savo geriausiam draugui. Bet iš tikrųjų pyko ne ant Zy. Labiausiai Neo pyko ant savęs.

Jis tiek daug metų praleido stengdamasis neprisileisti meilės, kad kai ji atėjo, jis padarė viską, kad apsimestų, jog ji neegzistuoja. Vengė bet kokių gilesnių jausmų, neigė atgimusius troškimus. Meilės troškimą. Norą turėti šeimą. Norėjo turėti tai, ką turėjo kiti, bet pats niekada nebuvo patyręs.

Juk ir Kasandros gyvenime meilės buvo tiek mažai. Jos gyvenimas buvo beveik toks pat tuščias ir sunkus, tačiau jis vis tiek neatskleidė jai savo jausmų. Kodėl?

Neo buvo gėda pripažinti, kad bijojo. Jis, Neo Stamosas, milijardierius ir visomis prasmėmis galingas vyras, bijojo, kad nėra vertas savo brangiosios pianistės širdies.

Kaip kad kažkodėl nebuvo vertas savo tėvų meilės. Bet ar čia kalba ne jo užgauta vaiko širdis? Ar jis, kaip racionalus suaugęs žmogus, nesuvokė, kad kaip tik jo tėvų, o ne jo paties, trūkumai lėmė tai, kad jam gyvenime trūko meilės?

Ir ar Kasandra nenusipelnė daugiau nei skaudžios vaikystės, kurią jis jau seniausiai paliko, prisiminimai?

§

Kasandra atsirakino namų duris. Jos skruostais riedėjo ašaros. Ji dėl to pyko ant savęs, tačiau negalėjo susilaikyti.

Žinojo, kad Neo reikia tik draugystės ir sekso, tačiau vis tiek ruseno viltis. Kesė skrajojo šiame mažame muilo burbule, kol jis sprogo.

Neo su ja leido laisvalaikį. Visą. Skambindavo telefonu kelis kartus per dieną tik pasikalbėti. Jis vis dar pas ją mokėsi, tačiau, reikia pripažinti, tiek pat laiko praleisdavo mokydamas ją kitokių malonumų. Jie mylėjosi ir kartu leisdavo beveik visas naktis.

Tačiau tikrovė buvo kitokia. Tai jam buvo tik draugystės dalis.

Daugiau nieko.

O didžiausia bėda buvo ta, kad Kesė jį mylėjo, ir ta slapta meilė nuolat degino jai širdį.

Ji svajojo kada nors ištekėti. Susilaukti vaikų. Su Dora ne tik gaminti jam sveiką maistą, bet ir parodyti, kad maistas nėra tik energijos šaltinis. Juo galima ir mėgautis.

Kesė troško tiek daug dalykų, kurių žinojo niekada nepatirsianti.

Ir, nors atsižvelgiant į jos turėtas problemas, ji pasiekė labai daug, netiko į poras milijardieriui magnatui, galinčiam turėti bet kurią moterį.

Jam reikėjo tokios, kuri galėtų lydėti jį į visus verslo pietus ir pobūvius, o ne į vieną ar du renginius kas kelias savaites.

Nors dabar Kesė jau galėjo lankytis viešose vietose, kur buvo daug žmonių, ji vis dar buvo labai drovi ir varžėsi susipažinti su kitais žmonėmis. Neo elgėsi taip, tarsi tai jam netrukdė, tačiau tik todėl, kad jie buvo draugai. Kas nors daugiau buvo neįsivaizduojama.

Kesė nenorėjo eiti į muzikos kambarį, o ir miegamasis taip pat nebuvo ta vieta, kur norėtųsi būti.

Ji stovėjo koridoriuje, žvilgsnis klajojo po namus. Jai pirmą kartą dingtelėjo, kodėl vis dar gyvena savo tėvų namuose. Juk prisiminimai apie buvusį gyvenimą nebuvo malonūs.

Tačiau ji laikėsi įsikibusi šio namo, tarsi jis būtų ryšys su vieninteliais žmonėmis, nors kiek ją mylėjusiais.

§

Kai Neo pagaliau pasiekė Kasandros namus, rado ją mažame darbo kambaryje. Paraudusios akys bylojo, kad Kesė verkė, ir jam suspaudė širdį.

Tačiau daugiau nerimo sukėlė tai, ką pamatė jos kompiuterio ekrane.

– Tu ieškai, kur persikraustyti?

– Kodėl ne? Manęs čia niekas nelaiko.

Neo akimirkai nustojo kvėpavęs.

– Aš esu čia.

Kesė jį vertinamai nužvelgė.

– Kuriam laikui?

– Ką tuo nori pasakyti?

– Galiausiai tau vis tiek atsibos mūsų draugystė su papildomais privalumais ir tu pradėsi susitikinėti su kitomis moterimis.

Nė velnio.

Bet Neo dar nebuvo pasirengęs to pasakyti garsiai. Jis bandė suvokti naujai atrastus jausmus. Baimė, kad gali ją prarasti, buvo beveik nepakeliama.

– Mes vis tiek liksime draugais.

– Ne.

– Ne? – Skausmas it aštri strėlė pervėrė jam krūtinę.

– Galbūt. Nežinau. Tu tiek daug dėl manęs padarei. Esi geriausias mano draugas, nesu tokio turėjusi. Buvai man geresnis nei visi kiti žmonės mano gyvenime, įskaitant mano tėvus. Aš neišmesčiau tavo draugystės kaip kokios šiukšlės, bet nežinau, ar man nebus per sunku matyti tave su kitomis moterimis. – Nuo skausmo jos balse Neo kone sulinko keliai.

Tai buvo sunku net įsivaizduoti.

– Aš neprašyčiau tavęs to daryti.

Kesė tik pažvelgė į jį, bet nieko nepasakė.

– Tu nori daugiau? – paklausė Neo, bandydamas surikiuoti savo mintis, argumentus ir jausmus, kad neprarastų paties svarbiausio žmogaus savo gyvenime.

– Tai nieko nekeičia. Tu nenori. Pakankamai aiškiai tai parodei.

– Galbūt aš klydau.

– Tam, ko aš noriu, reikia daugiau nei galbūt.

– Kas yra meilė?

§

Kesė sukrėsta pažvelgė į Neo.

– Ką nori tuo pasakyti? Tu žinai, kas yra meilė.

– Ne, aš iš tikrųjų nežinau.

– Bet…

– Aš niekada nieko nemylėjau ir niekas niekada nemylėjo manęs.

– Zefyras myli tave kaip brolį.

– Aš visiškai nepageidauju vesti Zefyro.

– Tu nenori vesti ir manęs.

– Aš klydau.

– Ką?

– Aš tikrai noriu tave vesti. Noriu visko, bet jaučiausi taip, tarsi neturėčiau teisės to prašyti.

Kesė vėl pradėjo verkti ir ranka nusišluostė drėgnus skruostus.

– Kodėl taip kalbi?

– Suprantu, kaip vyksta verslas, bet santykiai yra ta sritis, kur mano žinios netinka.

– Tu buvai man toks geras, aš nežinau, kaip gali abejoti savo sugebėjimais palaikyti santykius.

– Manai, kad esu tau geras?

– Taip!

– Gerai. – Regis, jam palengvėjo. Tarsi anksčiau būtų tuo abejojęs. – Labai malonu tai girdėti.

– Neo, nors mes esame tik draugai, tu elgiesi su manimi kaip su princese. Tu būtum nuostabus vyras ir tėvas.

– Mes nesame tik draugai, – tarė jis kimiu balsu.

– Nesame?

Na kaipgi ją įtikinti?

– Ne.

– Tai kas mes esame?

– Viskas. Man tu esi viskas ir noriu toks būti tau.

– Tu jau esi man visas pasaulis. – Kesė priėjo prie jo ir delnais suėmė jo gražų veidą. – Kaip galėjai to nepastebėti? Neo, tu esi viskas, ko kada nors troškau ar apie ką svajojau. Aš myliu tave visa širdimi.

Neo ją apkabino ir privertė pažvelgti jam į akis.

– Myliu tave. Niekada nesu to sakęs kitam žmogui, bet tau tai noriu kartoti nuolat. Aš bijojau.

– Ko bijojai?

– Kad nesu vertas tavo meilės.

Kesė nepaklausė Neo, kodėl jis taip galėjo pagalvoti. Nebent taip buvo dėl sunkios paauglystės.

– Tavo tėvai nebuvo verti tavęs, o ne atvirkščiai.

– Protu aš tai suvokiu.

– O aš padarysiu taip, kad pajustum ir širdimi. Neo, myliu tave visa savo siela.

– Dievinu tave, yineka mou, ir mylėsiu per amžius.

– Net ir padedama hipnoterapeutės, aš turbūt visada būsiu drovi. Niekada netapsiu didelių pobūvių šeimininke.

– Tai nesvarbu. Man nereikia aukštuomenės damos. Aš noriu tavęs. Ir žmonos… Moters, kuri galbūt vieną dieną padės sukurti šeimą, kuri bus kitokia nei tos, kuriose mes augome.

O taip.

– Negaliu įsivaizduoti nieko geriau.

– Ir aš.

Tada jis pabučiavo ją, o gal ji pabučiavo jį… Nė vienas nepastebėjo, kas buvo pirmas, bet jų lūpos susitiko, ir tai buvo pats aistringiausias bučinys pasaulyje. Jis pasakojo apie tikrą meilę, didį troškimą ir viltį bei turėtas, beveik prarastas ir iš naujo atrastas svajones, kurios buvo neįsivaizduojamo džiaugsmo šaltinis.

Kai jų lūpos pagaliau atsiskyrė, Kesė atsisėdo jam ant kelių.

– Ką reiškia yineka mou?

– Mano moteris, mano žmona.

Ji priglaudė savo kaktą jam prie kaktos. Visa jos baimė išgaravo kaip rūkas, pakilus saulei.

– Ak, Neo. Tu juk niekada neabejojai, ar ne? – Juk jis taip ją pavadino gerokai anksčiau.

– Ne, mano brangiausioji moterie, niekada. Man tik reikėjo pažvelgti tiesai į akis. Pripažinti, kad yra žmogus, kuris yra svarbesnis už mano verslą, bet kokį daiktą ar bet kurį kitą žmogų.

– Aš jaučiuosi taip pat.

– Žinau, ir labai dėl to džiaugiuosi.

– Aš taip pat.

– Ar Atėnai tiktų mūsų medaus mėnesiui? – paklausė Neo.

– Žinoma. Ten galėsime pradėti bebes, kurių taip laukia Dora.

– Oho, ta moteris protinga. – Neo juokas pripildė Kesės pasaulį džiaugsmo.

Anksčiau jie nebuvo patyrę švelnių jausmų, tačiau dabar, susitikę ir vienas kitą pažinę, džiaugsis visa pasaulio meile. Ir visada ją puoselės ir brangins.

Nes vienas kitam jie yra visas pasaulis.

Susan Mallery

KAIP IŠ GIEDRO DANGAUS

Visą gyvenimą Heilė Foster gyveno lyg uždaryta. Klausydama tėvo patarimų, ką veikti, kaip rengtis ir net už ko tekėti, ji visiškai susipainiojo. Bet gana! Nuo šiol ji gyvens pagal savas taisykles ir elgsis taip, kaip geros mergaitės paprastai nesielgia!

Čia pasirodo Kevinas Harmonas. Keletą dienų jie praleis didžiuliame kabriolete ir jaukiuose viešbučių kambarėliuose… Bus smagu, įsižiebs aistra, netrūks nuotykių. Bent jau Heilė to tikisi, tačiau Kevinas dar nieko nenujaučia…

Iš anglų kalbos vertė Virginija Stakienė

Sandra Brown

VIENUDU

Lėktuvui sudužus Kanados miškų platybėse, dviems nepažįstamiesiems belieka kliautis vienas kitu. Sužeista ir persigandusi Rastė Karlson atsiduria viena su bauginančiu vyru. Tačiau ji supranta: be jo neišgyvens nė dienos laukinėje gamtoje. Vietnamo karo veteranas Kuperis Landris giliai širdyje nešiojasi nuoskaudą ir griežia dantį ant dailių turtingų moterų, tokių kaip Rastė. Žavi jauna verslininkė – jam tik erzinanti našta.

Tankiame miške tyko pavojai, o ir aplinkybės susiklosto ne jų naudai. Sunkumus Rastė su Kuperiu gali įveikti, bet jie visiškai nesitiki užsigeisią šio to daugiau, nei vien išgyventi…

Iš anglų kalbos vertė Sandra Siaurodinė

Lori Foster

PROVOKUOJANTIS ŽAIDIMAS

Vieną žvarbų vakarą prie Šedou Kalahan parduotuvės suklumpa išvaizdus nepažįstamasis. Šedou padeda jam atsistoti ir… pasiūlo dalyvauti patraukliausio vyro konkurse, kurį rengia prekybos centro parduotuvių savininkai. Toks pasiūlymas iš gražuolės lūpų Brentui Bramvelui nuskamba dviprasmiškai. Juolab kad gražuolės dovanų krautuvėlė vadinasi „Seksualu“.

Iš anglų kalbos vertė Milgaudas Pukis

Šenandoa slėnis

Apie tai, kas gyvenime svarbiausia: artimus žmones, gyvenimo džiaugsmą, meilę ir laimės valandas… Ar kada bandei jas suskaičiuoti?

Content

Монро Люси Lemtingas aukcionas