Моллой А Дж.

X istorija

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

A.J. Molloy

X ISTORIJA

R o m a n a s

Iš anglų kalbos vertė

Simona Kaziukonytė

Versta iš: A.J. Molloy

THE STORY OF X

Corgi Books, Transworld Publishers,

A Random House Group Company,

London, 2012

A.J. Molloy – bestselerių autorės, gyvenančios Londone, pseudonimas.

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090109953

Copyright © A.J. Molloy 2012

© Viršelyje panaudotos nuotraukos, Maksim Shmeljov / „Shutterstock“, Mariya Ermolaeva / „Shutterstock“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Simona Kaziukonytė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Simona Kaziukonytė

Redaktorius Dainius Račiūnas

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

E. knygą maketavo Jurga Morkūnienė

Skiriu S.

Pirmas skyrius

Taigi aš čia – „Gambrino“ kavinėje. Pagaliau esu Italijoje, sėdžiu prie staliuko atviroje garsiosios kavinės terasoje, garsiajame gatvės kampe, nuostabiajame Neapolyje. Šilta, vakaro dangus giedrutėlis, užuodžiu kitapus gatvės supiltas šiukšles.

Priešais nušiurusius, apgriuvusius grafitais išpaišytus rūmus vaikštinėja policininkas. Atrodo lyg nužengęs iš Armani reklamos: su saulės akiniais, šautuvu, puikiai pasiūtais marškiniais ir kelnėmis, žvilgančios odos batais; laikosi nerūpestingai. Dolce & Gabbana pareigūnas.

Jis gražus. Čia daugybė gražių vyrų. O pats gražiausias sėdi per tris staliukus nuo mūsų.

– Tai kas jis toks?

Džesė palinksta artyn ir žiūri į mane.

– Roskerikas.

– Kas toks?

Džesika Rašton, geriausia mano draugė iš Dartmuto, yra linksma, sarkastiška, miela ir ciniška anglė. Ji kilsteli plonyčius antakius, užsimeta ant menčių ilgus tamsius plaukus ir nekantriai cakteli liežuviu.

– Negi nesi girdėjusi apie lordą Roskeriką?

– Ar jis lordas?

Džesika nusikvatoja prarūkytu balsu.

– Markas Džeimsas Antonis Ksavjė Mastrozas Di Andželas Roskerikas.

– Viešpatėliau!

– Artimi draugai vadina jį tiesiog Marku.

– Žinoma, sutaupo laiko.

Džesika nusivaipo.

– Jis milijardierius. Visi Neapolyje tai žino.

Per staliukus žvilgteliu į šitą išties turtingą vyrą. Jam neduosi daugiau kaip trisdešimties. Atrodo stulbinamai. Sunku net apsakyti. Žodžių ir nereikia. Įrudusiame veide ryškiai išsiskiria žydros, toli viena nuo kitos įsodintos akys. Profilis griežtas ir įsimintinas: lyg erelio, lyg žvėries, veidas liūdnokas, skruostai neskusti. Brandaus vyro ir sykiu paauglio išraiška slepia grobuonišką prigimtį. Jis labai labai seksualus.

Įprastai aš taip nesielgiu, nesikliauju instinktais. Imu taisytis pečius siekiančius šviesius plaukus ir gailiuosi pašykštėjusi kirpėjai. Svarstau, ar jis į mane pažvelgs. Nepažvelgia. Ir toliau gurkšnoja ekspreso kavą iš mažyčio puodelio, glausdamas lūpas prie porceliano. Sėdi vienas. Siurbčioja gėrimą. Spokso į tolį. Abejingas. Dieve mano, koks profilis...

– Ar tik neįsimylėjai, X.?

Džesė nuolat vadina mane X. Šitaip pakrikštijo, kai apsigyvenome viename kambaryje Dartmute. Mano vardas Aleksandra Bekmen. Aleks B. Sutrumpintai – X. Esu dvidešimt dvejų metų blondinė iš Kalifornijos, turinti šiek tiek žydiško kraujo. Džesė laiko mane naivia. Gal ji ir teisi. Bet aš esu protinga ir puikiai išsilavinusi. Ir sėdžiu Neapolyje. Italijoje.

Ji vis dar tauškia apie tą vaikiną. O aš tiesiog į jį žiūriu; negaliu atitraukti akių. Maniau, kad italai yra nuspėjami, bet karšti, gal net įkyrūs. Šis vyrukas karštas, bet visai ne ta prasme, kaip tikėjausi.

– Pažvelk, ten dar vienas vertas dėmesio... – Džesika kalba toliau, prisidega kitą cigaretę ir pučia dūmus pro nosį kaip užkietėjusi rūkalė. Naujajame Hampšyre šitaip neišsidirbinėdavo.

– Rodos, jis... įdomus, – sumurmu. Beviltiškai meluoju.

– Brangute, laikykis nuo jo kuo toliau.

– Prašau?

Džesika išpučia didelį dūmų kamuolį.

– Avele, saugokis vilko.

– Jo tokia prasta šlovė?

– Pagarsėjęs moterų širdžių ėdikas. Kur ten, tikras jų žudikas. Jis tikrai ne tau, X.

Nenoromis pasišiaušiu. Žinau, kad Džesika laiko mane santūria, nuoširdžia ir nekalta mergaite, tikinčia vienintele gyvenimo meile. Iš esmės ji teisi: palyginti su ja, esu dorovinga ir turinti aiškų tikslą. Per mūsų draugystės metus Džesika nuolat gerdavo, rūkydavo, viliodavo vyrus, turėjo daugybę nuotykių, neretai grįždavo namo trečią ryto su bevardžiu palydovu, paskui kelias valandas šėldavo virtuvėje ir mylėdavosi ant darbastalio. Aš koledže turėjau tik vieną draugą, buvau įtikinusi save, kad jį myliu, ir uoliai studijavau.

Galiausiai draugas man įgriso, pasirodė esąs nuoboda. Studijos atėmė vis daugiau laiko, ryžausi stoti į universitetą. Todėl ir atsidūriau Italijoje; mano diplominio darbo tema – „Camorra ir Cosa Nostra: istorinės organizuoto Italijos nusikalstamumo šaknys šių dienų akimis“.

Norėjau dėstyti Italijos istoriją. Kaip tik dėl to pasirinkau tokią temą – atvykau į Neapolį susitikti su Džese ir pasilinksminti. Pasiprašiusi metinių atostogų koledže, ji čia viešėjo jau pusmetį. Norėjo išmokti itališkai ir mokyti anglų kalbos; kalbėdama telefonu ir rašydama elektroninius laiškus, žavėjosi gyvenimu Neapolyje: valgiu, miestu, vyrais. Ypač šiais. Kodėl gi ne. Buvau pasirengusi prie jos prisidėti.

Norėjau pasilinksminti. Per dvidešimt dvejus metus teturėjau du draugus ir apgailėtiną vienos nakties nuotykį. Tik tiek. Džesika teisingai mane apibūdina: beveik skaistuolė, Naujojo Hampšyro madona.

Atsigręžiu. Vyriškis dirsčioja mano pusėn. Gaudo žvilgsnį. Šypteli apsimesdamas sutrikęs, nedrąsus. Tarsi mane pažinotų, tik negalėtų prisiminti vardo. Paskui vėl įninka gurkšnoti kavą.

– Jis į mane pažiūrėjo.

Džesė vėl nusikvatoja.

– Kartais jis taip daro, kraipo galvą. Jis keistuolis.

– Užsičiaupk, vis tiek nieko apie tai neišmanau. – Išgeriu paskutinį lašelį puikios kavos. – Džese, aš nepripratusi prie tokių karštų vyrų žvilgsnių. Visi Dartmuto vyrukai kaip vaikai – mūvi juokingus gansterių džinsus, vos besilaikančius ant klubų.

– Tavo draugas mėgo avėti... – Džesika pašiurpsta. – ...kroksus.

– Taip, – irgi nusikvatoju. – Kroksus ir pilkas puskojines. Verčiau neprimink.

– Jis buvo tikras matadoras.

Lordas Roskerikas toliau siurbčioja kavą. Į mane daugiau nė nežvilgteli. Nutariu apginti savo vaikiną.

– Vis dėlto puikiai išmanė matematiką.

– Aha. Bet atrodė kaip paplūdimyje vaikus linksminantis asiliukas. Gerai, kad jį metei.

– Beje, o kaip tau sekasi su vyrais? Vis dar tyrinėji vyriškąją Kampanijos gyventojų dalį?

– Na, kaip čia pasakius. Rodos, jau nemenkai pasistūmėjau į priekį...

Džesika gūžteli pečiais, šypteli puse lūpų ir užgesina cigaretę. Gražuoliukas padavėjas tuoj pat nuneša pilną peleninę, grakščiu judesiu pakeičia ją kita ir melodingai ištaria:

– Sinjorina!

Spoksau į švarią sunkaus stiklo peleninę, ją puošia XIX amžiaus pabaigos stiliumi išgraviruotos raidės CG. Aptarnavimas čia nepriekaištingas. „Gambrino“ kavinės sienos ištapytos freskomis, čia kabo kandeliabrai, ji labai garsi. Nenoromis imu spėlioti, kiek kainuoja nuostabi kava su pienu ir mažyčiai gardūs užkandėliai – minkštučiai itališkos duonelės gabaliukai su neapolietišku saliamiu. Pusę metų uždarbiavau baruose vakarais, kad galėčiau sau leisti tris mėnesius pagyventi Italijoje, rašydama diplominį darbą. Negaliu švaistytis pinigais.

Bet šiandien, pirmąjį vakarą Neapolyje, man tai nerūpi!

Vakarojame toliau. Tas vyras – Roskerikas – vis dar sėdi prie savo staliuko, nors ir atkakliai nusukęs akis į kitą pusę. Gražus profilis, puikiai pasiūtas kostiumas, bet gal geriau jį užmiršti. Dar pamatysiu labai gražių vyrų.

Gatvė priešais kavinės terasą atgyja, gyvenimas virte verda, matau vaikštant koketuojančias merginas, besišypsant flirtuojančius policininkus, vaikus ant žalių Piaggio motorolerių – berniukai irgi flirtuoja su mergaitėmis. Tai truputį vėjavaikiška, labai gyvybinga ir neapolietiška – nors nežinau, ar turiu teisę apibendrinti, nes Neapolyje ir išvis Italijoje esu vos pirmą kartą. Anksčiau Europoje esu lankiusis tik sykį – būdama aštuoniolikos praleidau lietingą savaitę Londone. Tai buvo mamos ir tėčio dovana už tai, kad laimėjau stipendiją studijuoti Dartmute.

Mama ir tėtis. Staiga širdį nuveria skausmas, gal tai namų ilgesys. Ne, negali būti. Juos palikau vos prieš dvi dienas; saulėtą kiemą su augalų laistyklėmis, mažą namelį San Chosė priemiestyje, Amerikoje.

O dabar esu Europoje, pačioje senosios Europos širdyje. Jau pamilau ją. Esu tikra, toji meilė dar sustiprės.

– Tiesą sakant, italų verčiau vengti, – staiga taria Džesika.

Nustebusi pažvelgiu į ją.

– Prašau? Sakei dievinanti italus. Netgi minėjai vardus. Kiek prisimenu, netrumpą sąrašą...

– Tikrai? – Draugė kreivai, beveik kaltai šypteli. Atrodo sutrikusi. – Na taip, žinoma. Buvo keletas. – Kiek patylėjusi priduria: – Keletas tuzinų. Turiu pripažinti, italai tikri gražuoliukai. Ir tokie velniški savimylos, kad netrukus tai pradeda erzinti.

– Ką turi galvoje?

– Pusė jų – mamyčių sūneliai, pačių italų vadinami mammone. Maždaug iki penkiasdešimties jie gyvena su tėvais, mamytės gamina valgį ir tvarko namus, netgi skalbia drabužius, o patys vaikšto pasipūtę ir išsidabinę. Fuu... – Džesika prisidega devintą cigaretę ir užsitraukia dūmo. – Tikri skystakiaušiai. Ir nuolat nešiojasi krepšiukus.

– Vyrai su rankinėmis?

– Taip, tai odiniai aksesuarai vyrams. Velniškai tinkami metroseksualams. Ir dar nemūvintiems kojinių, tik trumpikes. Į ką gi tai panašu: vaikščioti su kostiumu be kojinių? Apsimauk kojines, kvaileli, gana čia dabintis ir gražintis. Po galais, baruose prie vyrų tualeto nutįsta ilgesnė eilė, negu prie moterų. Žinai, po kurio laiko tai ima nervinti. Na, tu tik pažiūrėk, rimtai pažiūrėk! – Džesika energingai mosteli liekna įdegusia ranka, sužvanga sidabrinės apyrankės. Plačiu mostu ji rodo į Toledo gatvę, operos teatrą ir karališkųjų rūmų aikštę; tolumoje tyvuliuoja Tirėnų jūra. – Pažiūrėk į visas tas prakeiktas šiukšles, tą purvą. Kodėl neapsikuopus? Gal sinjorai be kojinių nors trumpam pamirštų odinius krepšelius ir sutvarkytų savo sušiktą miestą? Tikras vyras padarytų kaip tik taip.

Įsivyrauja tyla.

– Man reikia išgerti, – taria draugė.

Užsisakome gėrimų. Du Venecijos kokteilius. Neturiu supratimo, iš ko jie. Džesika užsako gėrimus beveik nepriekaištinga, pavydėtina italų kalba. Per pusmetį ji puikiai pramoko itališkai, šneka bemaž laisvai. Nusmelkia pavydas. Aš pati vos įstengiu suskaičiuoti iki trijų. Bet atsigriebsiu: atvykau čia pasiryžusi išmokti itališkai. Ir labai viliuosi, Dievui padedant, įsimylėti.

Ak, kaip norėčiau įsimylėti. Pamesti galvą iš meilės, o ne apsimetinėti mylinti, kaip buvo su kroksus avinčiu matematiku Polu. Jei tikrai įsimylėčiau, tai būtų pirmas kartas gyvenime. Juk man jau dvidešimt dveji. Kartais svarstau, gal likimas man pašykštėjo šios dovanos, gal niekad nepatirsiu tikros meilės. Ar girdėjote apie vargšelę X.? Gydytojai išmėgino įvairiausius metodus, bet ji nesugeba įsimylėti. Tikriausiai neprošal išsiųsti ją į senmergių kliniką.

– Sinjorina, gėrimai.

Padavėjas pastato ant stalo kokteilius. Dvi plačios taurės ant ilgų kojelių per tris colius pripildytos ryškiai oranžinio skysčio.

Įtariai žiūriu.

Džesika šypteli ir nusikvatoja. Tamsūs jos plaukai dailiai pakirpti, visai kitaip negu Dartmute.

– Nesijaudink, X. Tiesa, spalva kaip radioaktyviųjų nuotekų, bet pažadu, kad paragavusi nenusivilsi – skonis puikus, netgi prašmatnus.

Paimu taurę ir pauostau kokteilį. Paskui gurkšteliu – nuostabus apelsinų skonis, susipynęs su kažin kuo aitriu, gėrimas truputį karstelėjęs, be to, stiprus. Puiku.

– Baltasis vynas, gazuotas vanduo ir apelsinų likeris Aperol. Nieku gyvu ne Campari.

– Atleisk, ką sakei?

– Dėstau, iš kokių sudedamųjų dalių maišomas šis kokteilis. Kad gerai įsilinksminčiau, man reikia trijų keturių taurių. Na, gal penkių.

Kaip ir dera, išmaukiame po du tris kokteilius, gal ir po penkis. Visiškai sutemsta, atslenka juoda kaip rašalas naktis, aukštai danguje šviečia ryškus mėnulis. Kitoje gatvės pusėje iš operos teatro pasipila išsidabinę žiūrovai, o mudvi kikename ir pokštaujame, prisimindamos senąjį butą Hanoveryje, Naujajame Hampšyre, tą, kurio pirmame aukšte gyveno kvaištelėjęs vyriškis. Džesika puikuojasi italų kalbos mokėjimu koketuodama su padavėju, o aš vogčiomis žvilgčioju į jį.

Visą vakarą jis irgi sėdi čia, tvarkingu kostiumu, švytinčiais baltais marškiniais. Sidabrinės sąsagos papuoštos brangakmeniais, violetinis šilko kaklaraištis. Retkarčiais pasikalba dailiu mobiliuoju, kartkartėmis atsistoja pasisveikinti su draugu ar pažįstamu.

Neretai pasikviečia sutiktą žmogų prie savo staliuko – tada kalba tvirtai ir ekspresyviai, žodžius palydi valdingais mostais. Tas vyras atrodo puikiai, tiesiog stulbinamai, nuostabiai dera įrudusi oda, rūstus žvilgsnis ir juodų plaukų garbanos, atsainiai krintančios ant šiugždančios baltų marškinių apykaklės. Ką jau kalbėti apie liūdnokas žydras akis ir be galo išraiškingus skruostikaulius. Jis nepanašus į kitus italus. Atrodo ramesnis, labiau susitelkęs, netgi atitrūkęs nuo tikrovės. Abejingas? Ne, tiesiog nutolęs. Galbūt truputį pavojingas.

Skausmas nudiegia širdį, bet turiu pripažinti, kad šis aukštas, turtingas neprieinamas trisdešimtmetis vyras nuostabus. Ko gero, tai pirmasis mano sutiktas nuostabus vyriškis, tamsusis Baironas, saulėje įdegęs Džeimsas Bondas. Esu mačiusi ganėtinai mielų vaikinų, daugybę linksmų, patikimų, lieknų vyrukų, atsipalaidavusių ir puikiai grojančių gitara. Tokių daug Kalifornijoje ir bent jau vienas buvo Dartmute – be abejo, jį suviliojo Džesika. O šis italas nuostabus, nes yra labai vyriškas. Nė kiek nepanašus į gėjų ar metroseksualą, ne toks, kaip Džesikos apibūdinti gražuoliukai be kojinių, su dalykiniais kostiumais ir rankinėmis. Šis yra aukštas, lieknas, vyriškas, subrendęs, erelio nosimi... Dieve, aš pasigėriau.

Mano minčių srautą kaip paprastai nutraukia Džesika. Ji baigia gerti ketvirtą kokteilį, pasigardžiuodama atsirūgsta ir taria:

– Sklinda kalbos, kad Roskeriko žmona mirusi. Nelaimingas atsitikimas. O gal ir ne. Tada jis įniko į verslą, šeimos milijonus pavertė milijardais. Tėvas anglas, motina italė. Viską galima rasti Google. Vaje, kokia aš alkana. Gal eime kur nors užkrimsti picos?

Džesika girta. Aš irgi. Apsvaigau ne tik nuo alkoholio. Kalti ir oranžiniai kokteiliai, ir ryškiai geltonas Neapolio mėnulis, ir vyras pilku puikiai pasiūtu angliško kirpimo kostiumu. Lordas Roskerikas. Lordas Markas Ksavjė – ar kaip jis ten dar vardu – Roskerikas.

– Viešpatie, X.

– Kas nutiko?

Buvau užsižiūrėjusi į dangų, dabar nustebusi spoksau į Džesiką, o ji visiškai priblokšta dėbso į sąskaitą.

– Kas yra? Kiek reikės mokėti?

Draugė suaimanuoja.

– Kam gėrėm tuos kokteilius čia? Juk galėjom eiti į vietos barą netoli mano namų. Kvaišos.

Mane išpila šaltas prakaitas.

– Kiek?

– Devyniasdešimt eurų.

– Jergutėliau, juk gėrėme tik kokteilius.

– Dar kava ir užkandžiai. Atleisk, esu tikra pusgalvė. Turėjau įspėti, kad čia labai brangu.

Džesika, mokydama anglų kalbos, uždirba labai mažai. Gyvena taupiai, bet nesiskundžia. Sumokėjusi tokią sąskaitą turbūt savaitę liktų nevalgiusi. Nenoriai imu ieškoti rankinėje kreditinės kortelės, bet tuo metu prie staliuko vėl išdygsta besišypsantis padavėjas ir paima sąskaitą.

– Luktelėkit, – sakau. – Duosiu kortelę.

Bet padavėjas tik šypteli ir grakščiai nusilenkia.

– Viskas gerai. Sumokėjo sinjoras Roskerikas.

– Kaip? Kodėl?..

Suglumusi ir susijaudinusi, tvaksinčia širdimi atsigręžiu į jo staliuką, ketindama lyg ir kuo rimčiausiai prieštarauti: „Ak, nereikėjo apmokėti sąskaitos, mes ir pačios galime...“ Dar noriu pridurti, kad mano vardas Aleks. Aleksandra. Aleksandra Bekmen. Taip. Teisingai, su dviem „e“. Padiktuosiu jums savo telefono numerį. Prašom užsirašyti. Galit netgi išsitatuiruoti ant rankos.

Staliukas tuščias. Jis išnyko.

Sutemose atsirėmęs į rūmų sieną tyliai rūko gražus kaip modelis policininkas.

Antras skyrius

Kitą dieną energingai dėlioju atsivežtus daiktus – iškraustau dėžes naujame mažyčiame vieno kambario bute netoli Castell dell’Ovo – Kiaušinio pilies. Šitaip stengiuosi išmesti jį iš galvos.

Kai prieš porą savaičių Džesika paskambino man į Jungtines Valstijas ir pareiškė galinti išnuomoti šį butą, tikino, kad vaizdas pro langą pasakiškas, namas stovįs puikiame naujame Santa Lučijos rajone. Basa išėjusi į geležinį vijokliais apaugusį balkonėlį suvokiu, ką, neapoliečių manymu, reiškia puiku ir nauja: neoklasicistiniam pastatui maždaug du šimtai metų, o šiukšlių krūvos ant šaligatvio siekia tik iki galvos.

Bet kam tai rūpi? Dangus nuostabiai žydras, be jokio debesėlio, rytas šiltas. Pasistiebusi ant pirštų galų – taip gali ir iš balkono iškristi – matau širdį veriančio mėlynumo gabalėlį Tirėnų jūros. Jūra vos už dviejų kvartalų, įsprausta tarp Lučilijo gatvės pastatų. Toli horizonte juoduoja tamsūs, dantyti salos kontūrai. Tikriausiai Kapris.

Iš savo balkono matau Kaprį.

Esu čia tik parą, bet jau pamilau šią vietą. Turiu su kuo nors pasidalyti laime. Paskambinu Džesikai ir viską iškloju. Ji riebiai nusikeikia ir liepia liautis būti sentimentalia karve, verčiau imtis darbo. Elgiasi kaip tikra britė. Be abejo, labai noriu pasiteirauti draugės apie jį. Bet negaliu. Džesika mane išjuoktų.

– Džese, ačiū, kad suradai tokį puikų butą.

– Nėra už ką. Imkis darbo ir liaukis apie jį galvojusi.

Nusikvatoju.

– Kaip atspėjai?

– Praėjusį vakarą tik apie nieką kitą nė nekalbėjai. Nemanau, kad būtum pamiršusi.

– Vadinasi, visos mano paslaptys kaip ant delno.

– Atvėsk, X. Atsipalaiduok. Vikontas Puikusis sumokėjo už gėrimus. Tik tiek.

– Džese, kodėl čia visur tiek daug šiukšlių?

– Juk sakiau, tai Camorra, ji kontroliuoja šiukšlių rinkimą, niekam kitam neleidžia kištis. Tai reketas, sukčiavimas, visas miestas dalyvauja šioje dramoje, šioje iliuzijoje. Čia tikras kaukių balius, visi prisidengę veidus. Nepamiršk.

– Tai ką?

– Taigi šiukšlininkai turi ginkluotą apsaugą. Pati pamatysi.

– Oho, kaip gražu!

Džesė nutyla, paskui nusikvatoja.

– Kurgi ne. Žinoma, jeigu nori daugiau sužinoti apie Camorra, klausk žmogaus, kuris, kaip įtariama, jai priklauso.

– Ką?

– Yra vienas toks. Lordas Roskerikas. Esi apie jį girdėjusi?

– Vos viena ausim, papasakok man daugiau.

– Ką gi, manau, jis gana patrauklus, jeigu tik tau patinka gražūs, seksualūs, kerintys aristokratai milijardieriai. Kai kurioms merginoms tokie išties patinka.

– Na ir?

– Sklinda gandai, kad jis pasiekęs pačias Camorra, arba mafijos, viršūnes. Kiti sako, kad jis su ja kovoja. Šiaip ar taip, turėtų būti įdomu. Paskambink jam ir paprašyk interviu.

– Džesika, nejau siūlai jam skambinti be niekur nieko? Užgriūti kaip perkūnui iš giedro dangaus? Gal gyventi nusibodo?

Draugė suaimanuoja.

– Nekenčiu ketvirtadienio ryto. Prakeiktų išlepintų mergiščių, kurias turiu mokyti anglų kalbos.

– Ką padarysi...

– Tos princesės tik brūžinasi nagus ir šnekasi apie orgazmą. Aš nejuokauju, X. Šis vyrukas prieinamas, jeigu tik labai nori. Jis aukoja labdarai, taip padeda mafijos aukoms. Tai gali būti tavo proga. Tavo kelias. Ar jis išties tau taip patinka? Sąžiningai prisipažink, X.

Sulaikau kvapą. Ar tikrai? Ar tikrai? Ar ketinu leistis į šį paslaptingą nuotykį? Ar noriu į visa tai painiotis? Susidurti akis į akį su mįslingu, grėsmingu žmogumi?

Taip. Visi šventieji, taip! Nė vienas vyras per mano trumpą gyvenimą nėra padaręs tokio įspūdžio, taip sujudinęs, suteliūskavęs geismo vandenų, kaip jis. Per kelias valandas tik keliskart dirstelėjo į mane, paskui tyliai išnyko, apmokėjęs mūsų sąskaitą. Tik tiek tepadarė, bet šito su kaupu užtenka.

Taip. Aš tikrai noriu į visa tai painiotis. Taip, taip, taip, taip, TAIP!

– Galbūt, – atsakau.

– Aha, supratau. Jei turėtum bent menkiausią galimybę, dantimis nuplėštum jam marškinius. Kaip tikra kekšė.

– Tuos pasiūtus pagal užsakymą iš egiptietiškos medvilnės?

Džesė nusikvatoja.

– Kaip tik tuos, išsiuvinėtus Antverpeno našlaičių rankomis.

– Taigi...

– Jei tau smalsu, jis gyvena garsiuose rūmuose – Kjaja.

– Kur?

– Kjaja. Visai tavo kaimynystėje. Maždaug dešimt minučių pėstute nuo Santa Lučijos. Roskeriko rūmus gali rasti Google. Vos ne ranka pasiekiama. Drožk pas jį tiesiai po pietų, išklausinėk apie Camorra ir, jei pasiseks, iki vakarienės galėsi ir pasidulkinti, ir surūkyti cigarą. Žinoma, jei tik tavęs nenušaus jo asmens sargybiniai. Gerai, man metas eiti. Būk atsargi!

Džesė padeda ragelį. Man daužosi širdis. Spoksau į Tirėnų jūrą ir dantytas Kaprio apybrėžas. Vadinasi, jis gyvena labai arti. Rūmuose. Žinoma, rūmuose. Kurgi dar tokiam turtuoliui gyventi?

Stovėdama balkone užsisvajoju. Įsivaizduoju jį – Marką Roskeriką, jaunąjį lordą Roskeriką, gražų sinjorą – vaikštinėjantį erdviame kambaryje su milžiniškais langais, pro kuriuos sklinda Kampanijos saulė. Rūmų sode auga palmės, pro jį tarsi lengvas šlamesys skverbiasi Neapolio gatvės triukšmas. Pakumpęs tarnas atsargiai kiūtina pro senolių portretus, nešdamas ką tik pataisytą pusrytį. Matau sidabrinį kavos servizą, žaliųjų citrinų marmeladą, ant porcelianinės lėkštutės išdėliotus citrinos griežinėlius. Šviežiai išspaustos raudonųjų apelsinų sultys užtykšta ant baltos lininės patalynės. Lyg kraujo dėmė.

Nuoga moteris. Ar šioje menamoje scenoje dalyvauja nuoga moteris? Taip, štai ji, vos įžiūrima pro Briugės nėrinių užuolaidas lyg per miglą. Nuogalė jauna, labai baltos odos. Susimąsčiusi ir nuostabi ji stovi prie saulės nutvieksto lango. Iš lovos – irgi nuogas – atsikelia Markas Roskerikas. Jo kūnas lieknas, raumeningas, oda įrudusi, Amazonės miškų medžio spalvos. Vyras žengia parketu ir apkabina jos liekną baltą liemenį, bučiuoja į nuogą kaklą. Mergina aikteli ir atsigręžia. Išvystu save. Tai aš stoviu prie to lango, nuoga lordo miegamajame. Esu jo mylimoji. Juntu tvirtas Marko rankas sau ant liemens. Tada šypsodamasi bučiuoju jo gražų veidą, tarsi melsdamasi suklumpu ant kietų parketinių grindų ir žadinu geismą... Paskui...

Taip įsisvajojusi žvilgteliu žemyn – gatvėje po balkonu į mane dėbso vaikiščias ant motorolerio. Stoviu basa, trumpučiais šortais, net prasižiojusi nuo erotinio svaigulio. Vaikiščias kokių šešiolikos, net iš tolo matau jo vypsnį. Jis staigiai apsigręžia ir pajūrio keliu nubirbia nuostabios vandens žydrynės ir Castell dell’Ovo link.

Kokia nesąmonė. Kas man darosi? Vidury dienos užplūsta erotinės svajos? Naujajame Hampšyre taip nebūdavo. Tiesa, čia ne Naujasis Hampšyras.

Turiu susitvardyti. Liko iškrauti drabužius ir nešiojamąjį kompiuterį. Pirmiausia drabužius.

Še tai tau. Šis darbas netikėtai sukelia depresiją. Prisipirkau daugybę Zara drabužių: praėjusį mėnesį firminėje San Fransisko parduotuvėje atnaujinau visą garderobą. Maniau besielgianti labai protingai. Kalifornijoje šie drabužiai atrodė labai europietiški, madingi, patogūs, kone tobuli. Ir palyginti nebrangūs.

Tačiau dabar, išvyniojusi sukneles ir kelnių kostiumus, susiraukiu. Zara drabužiai ispaniški, bet čia jie atrodo kaip amerikietiški. Tarsi būtų įsigyti kur priemiestyje ar prekybos centre. Apdarai tikrai gražūs: juodi pieštuko pavidalo sijonai, trumpos margos vasarinės suknelės, žakardinis mini sijonas, daili nėrinių palaidinukė. Deja, šiems naujiems vasariniams drabužėliams čia, po Italijos saule, trūksta stiliaus ir rafinuotumo. Jie nepadarys įspūdžio. Nieku gyvu. Praleidusi čia vos dieną, iškart supratau: vaikščiotojas Toledo gatve turi vilkėti bent jau Prada. Čia vyrauja šilkas, kašmyras ir puikiai apdirbtas linas. Net policininkai išsipustę taip, tarsi patruliuotų ne gatvėse, o ant podiumo.

Bet aš neturiu ko rinktis, teks verstis su atsivežtiniais daiktais. Neišgaliu pirkti naujų apdarų. Todėl teks pasikliauti natūraliu žavesiu.

Kokiu?

Prieinu prie didelio senovinio veidrodžio, kabančio priešais seną geležinę lovą. Šviesa krinta iš šono. Apžiūriu save nuo galvos iki kojų. Su šortais. Basą. Dulkinu veidu. Kraustydama daiktus išsitepliojau.

Banguoti plaukai atrodo gana gražiai. Dažniausiai. Mano ūgis maždaug metras penkiasdešimt du centimetrai, sveriu penkiasdešimt keturis kilogramus. Pasak kai kurių vyrukų, esu ganėtinai patraukli. Kartą vienas jų pavadino mane gražuole.

Kartą.

Prisikišu prie pat veidrodžio. Tyrinėju save kaip vergų turguje. Kaip romėnų vergę Turgaus aikštėje. Atgaivinu Neapolio istorijos žinias.

Ar mano nosis yra miela ir riesta, ar su kuprele? Esu strazdanota. Dantys beveik tobuli. Ausys mažytės. Nuo austrių mane vimdo. Gyvenime esu turėjusi tik tris meilužius.

Tris.

Sunkvežimiui dundant gatve per grindinio akmenis, veidrodis sudreba. Tris! Esu turėjusi tris meilužius ir nė sykį nepatyriau tikro orgazmo. Viešpatie, kaip norėčiau, kad būtų kitaip. Man įgriso geros, pareigingos ir stropios studentės vaidmuo. Duok man vasarą, bent vieną malonumų vasarą. Ir sekso. Daugybę tikro sekso.

Gal Džesė teisi, gal išties esu kekšė. Širdyje aš paleistuvė ir tik laukiu, kai iš bjauraus vikšro virsiu nuostabiu baltu drugeliu ir nusimesiu paklusnios dukrelės skraistę. Tik vieną vasarą norėčiau pabūti Bordžeto peteliške, pasipuošusia Prada, ir tapti jauna begėdiška itin turtingo vyro meiluže. Paskui prisimindama tą vienintelį nuotykį galėčiau laimingai senti. Pasakoti susižavėjusioms ir apstulbusioms anūkėms apie laisvosios meilės vasarą nuodėmingame ir jausmingame Neapolyje.

Ak, močiute, kas galėtų pamanyti!

Pakabinu drabužius senoje didelėje spintoje. Dabar beliko išvynioti ir prijungti nešiojamąjį kompiuterį. Šis darbas man nesukelia jokios įtampos. Kambaryje stovi iškleręs medinis stalas – ant jo pastatysiu kompiuterį ir atremsiu į sieną.

Prijungiu kompiuterį, kaip buvo mokiusi Džesė, ir imuosi darbo. Peržiūriu informaciją apie nusikaltėlių gaujas pietų Italijoje. Trečdalis mano diplominio darbo beveik baigtas. Vėliau eis tiesioginiai tyrimai, pokalbiai. Kelionės.

Nuotykiai.

Kol kas turiu tik pradžią.

Camorra.

Šio Neapolio nusikaltėlių sindikato ištakos kilmė neaiški. Jis gali būti siejamas su slapta Ispanijos organizacija Garduna, įkurta 1417 metais, valdant Burbonams. O gal Camorra susivienijo XVIII amžiaus pabaigoje iš nedidelių Neapolio varguomenės nusikaltėlių gaujų...

Valandos bėga. Nors džiūsta burna, neatitraukiu akių nuo monitoriaus. Roskeriko rūmai. Galiu juos rasti Google. Roskeriko rūmai...

‘Ndrangheta... Camorra... The Sacra Corona Unita...

Po velnių. Panaršau Google. Akimirksniu randu nuorodą žiniatinklyje, skirtame Neapolio menui ir architektūrai. Džesika teisi. Roskeriko rūmai yra garbinami meno istorikų. Ir iki jų iš tiesų vos dešimt minučių kelio pėstute.

Apima troškimas ten patekti. Dabar. Bet man nederėtų. Ir vis dėlto reikia. Bet negaliu. O gal galiu? Ne, nevalia ten eiti. Antra vertus, kodėl ne? Tai mano užduotis, tokia diplominio darbo tema. Turiu pasiteisinimą, ne, turiu dingstį. Galėjau ramiai sėdėti namie, Amerikoje, Kalifornijoje, ir nuobodžiai ieškoti informacijos apie mafijos gaujas internete. Bet atvykau į Neapolį, kad viską pamatyčiau savo akimis. O Markas Roskerikas, be jokios abejonės, gali papasakoti daugiau. Jis remia pinigais nukentėjusius nuo mafijos žmones.

Kodėl jis šitaip elgiasi? Graužiamas kaltės?

Kol sveikas protas neverčia apsigalvoti, nusitraukiu šortus, užsitempiu džinsus, apsiaunu sandalus ir apsivelku paprastą baltą palaidinukę. Kukliai. Galbūt užsimausiu apyrankę. Man patinka Džesikos apyrankių skambesys ant įdegusio riešo. Gal purkštelėti kvepalų? Taip, būtinai. Užsidėti saulės akinius? Nereikia.

Vis dėlto nepakenks.

Tikėjausi užtruksianti dešimt minučių, bet vis dar žingsniuoju įkaitusiomis ir pilnomis žmonių gatvėmis. Pro vairuotojus ir motociklininkus, pro užeigas ir madingų drabužių parduotuves, pro vyrus įraudusiais veidais, nešančius padėklus su baltutėle, minkšta, šviežia mocarela į restoranus. Virėjai tuo metu ilsisi prieš gamindami pietus, traukia cigaretę kiparisų pavėsyje.

Paskui vaizdas išplatėja, tampa itin erdvu, padvelkia senove, kad net suglumstu. Kjaja gatvė virsta marmurinių laiptų ir esplanadų virtine. Apstulbusi dairausi, pradingstu tarp skubančių verslininkų brangiais kostiumais ir policininkų, besidalijančių vieną didžiulę picą prie kavinės. Miestas staigiai kyla virš jūros lygio. Sutrinku: kopiu aukštyn ar žemyn? Palypėjusi keliais nublizgintais senoviniais laiptais, žvalgausi į kairę ir į dešinę, imu būgštauti – be reikalo.

Štai jie. Atpažįstu iš nuotraukos internete didžiulį rūstų XVI–XVII amžiaus pastatą tvirtomis sienomis, dar menančiomis gotikos laikus. Beveik kalėjimas, tik nuostabus kalėjimas – saulės atokaitoje tviska rusvai gelsvi, vos ne rožiniai mūrai, palmės meta platų šešėlį. Lentelėje skelbiama: Roskeriko rūmai.

Angliškai prie pavadinimo reikėtų pridėti artikelį: The Palazzo Roscarrick. Man tai patiktų.

Žingsniuojant siaurėjančia gatve, širdis lipa pro gerklę. Galiausiai prieinu milžiniškas duris. Nedrąsiai pabeldžiu didžiuliu geležiniu plaktuku, bet niekas nepasirodo. Pasijuntu kvailai. Kaip našlaitė, ieškanti įėjimo į prieglaudą. Nesąmonė. Reikia nešdintis iš čia.

Staiga durys atsiveria. Į mane stebeilija uniformuotas vyras. Kas jis? Vyresnysis liokajus? Kamerdineris? Šis pasaulis man visiškai nepažįstamas.

Vyriškis sutrikęs. Matyt, nesitikėjo lankytojų. Gal mano, kad pabeldžiau ne į tas duris.

– Ko norėtumėt?

Viešpatėliau, dabar teks pasitelkti italų kalbos žinias. Prabilti apgailėtina mokykline italų kalba.

– Buon giorno... Kalbėti, – lemenu.

– Nevarkit, aš kalbu angliškai, – atsako vyras be menkiausio itališko akcento. Gal anglas? – Kuo galiu padėti?

– Hmm, norėčiau pamatyti... Poną Roskeriką. Turiu omenyje lordą. Norėjau pasakyti... – Kaip niekinga. Iškaistu. Nederėjo čia ateiti. – Esu hmm... studentė iš Amerikos. Šį tą tyrinėju. Na, mane domina Camorra... Ne vien ji... – Ką dar pridurti?

Matant beviltiškas mano pastangas tarno, jei tik jis tarnas, veido išraiška sušvelnėja. Keturiasdešimtmečio veide šmėsteli atlaidi šypsenėlė.

– Mano ponas yra lordas Roskerikas. Norite jį pamatyti? Kaip man jus pristatyti?

Nagi, Aleks, pasuk smegenėles. Naudokis proga.

– Pasakykit, kad esu mergina iš „Gambrino“ kavinės.

Vyriškis vos kilsteli antakius ir pamoja įeiti pro didžiules duris. Atsiduriu Roskeriko rūmuose. Lordo Roskeriko rūmuose, ne šiaip kokiame sename pastate.

Dairausi po vestibiulį – čia prieblanda, saldžiai dvelkianti bičių vašku, orchidėjomis ar lelijomis. Lubos skliautuotos. Tolumoje matyti atviras ūksmingas vidinis kiemas, trykštančio fontano vandenyje žaidžia saulės spinduliai.

Tyla. Saulė. Grįžta tarnas.

– Lordas Roskerikas jūsų laukia.

Trečias skyrius

Paskui liokajų ar kamerdinerį – nė nežinau, kaip vadinti – seku šio didžiulio pastato salėmis ir koridoriais.

Eidama aikčioju. Daugmaž tokius lordo rūmus ir įsivaizdavau, bet tikrovė pranoksta vaizduotę. Ilgo koridoriaus siena nukabinėta dideliais rimtų giminės protėvių portretais, nutapytais XVIII amžiuje. Probėgšmiais matau milžiniškus kambarius – įspūdingus vestibiulius ir pokylių menes su aukštais langais, nors daugelio jų užuolaidos nuleistos. Koridorius išmuštas prabangiais blankiai žalių atspalvių apmušalais. Tikriausiai kiniškais ir labai senais.

– Prašom čia.

Kokio didumo šie rūmai? Kokius turtus valdo jų šeimininkas?

Trokštu stabtelėti ir apsižvalgyti. Pasigrožėti. Čia dera sunkūs ispaniško riešutmedžio ir lengvesni karaliaus Jurgio epochos angliški baldai, matyti ir vienas kitas šiuolaikinis niekutis. Tamsios solidžios aliejumi nutapytos drobės kabo pramaišiui su abstrakcionistų darbais. Pašėlusios XX amžiaus spalvos pagyvina niūrų senovinį koloritą. Čia justi jauno besimėgaujančio gyvenimu esteto skonis. Šie rūmai – ne muziejus. Viena siena išpuošta senoviniais ginklais. Bent jau man jie atrodo senoviniai.

Tarnas dar sykį pasuka už kampo, ir pro dideles medines duris mudu išeiname į kitą atvirą kiemą. Mano susižavėjimas virsta apstulbimu. Negaliu atplėšti akių nuo pasieniais kylančių per visus penkis aukštus dvikrypčių akmeninių laiptų, panašių į stuburo slankstelius. Įspūdinga ir labai teatrališka architektūra.

– Tai vadinamieji sakalo sparnų laiptai, būdingi Neapolio barokui. Suprojektuoti Ferdinando Sanfeličės mano protėviui, lordui Roskerikui devintajam.

Šeimininko balsas kaip tikro anglo, švelnus, tvirtas ir sodrus. Žinau – tai jis stovi man už nugaros. Ar sekė iš paskos, kai ėjau varvindama seilę it kvaiša turistė per nuostabiuosius jo rūmus? Ar mane stebėjo?

Markas kalba toliau:

– Šie laiptai tokie platūs todėl, kad pastatyti žirgams. Sugrįžę į rūmus riteriai pro pietines duris įjodavo tiesiai į šį kiemą ir kopdavo į viršų nenulipdami nuo žirgų. Gyvuliai buvo išmokyti nulipti laiptais ir patys susirasti arklides. Ganėtinai beprotiška, tiesa?

Gelia įšriestą sprandą. Iškaistu. Nenoriu atsigręžti ir pažvelgti į akis vyrui, turinčiam laiptus arkliams. Mano sandalai pigūs ir prasti. Čia tiktų vakarinė suknia. Nevertėjo ateiti.

– Taigi mergina iš „Gambrino“ kavinės... – Šeimininko balse girdėti juoko gaidelės. – Kaip iš romano.

Pagaliau atsigręžiu. Jis visai čia pat, šypsosi puse lūpų.

– Tai jūs toks, – sakau.

– Koks?

– Tai jūs kaip iš romano.

– Prašau?

– Markas Ksavjė Roskerikas, lordas Roskerikas. Ir taip toliau, ir panašiai...

Ką, velniai rautų, čia pliurpiu? Ką išdarinėju? Gal man insultas? Bet galva, rodos, veikia. Markas spokso į mane, aš į jį. Tarnas lūkuriuoja.

Markas mūvi minkštais išblukintais mėlynais džinsais. Avi puikius rudus angliškus batus ir vilki pusiau atsagstytus baltus Byronic medvilninius marškinius. Vienos sagos trūksta. Drabužis gerai nudėvėtas. Siūtas pagal užsakymą, bet senas. Puiki batų oda dera prie rusvos jo paties odos. Dantys baltutėlaičiai.

Šviesiai mėlynos akys toli gražu nešaltos. Šypsena draugiška, gal tik atsainoka. Bent jau nevilki juodo kostiumo ir neryši kaklaraiščio, nedėvi frako ir neapsigaubęs vampyro apsiaustu. Gal mano sandalai čia visai tinka. Norėčiau, kad nebūtų toks gražus. Nors per nago juodymą. Toks grožis mane akina.

– Nori paklausinėti manęs apie Camorra?

– Taip.

– Ar ne pernelyg tiesmukai klausi? – Markas viliojamai nusišypso. – Tai gali būti pavojinga.

– Taip, tikriausiai.

Mano dingstis atrodo visai kvaila. Netgi įžūli. Pernelyg tiesmuka. Bet trauktis jau per vėlu. Jeigu čia atėjau, turiu klausinėti.

Lordas Roskerikas linkteli, grįžteli į tarną ir prabyla išraiškinga italų greitakalbe. Vyriškis klausosi linkčiodamas.

Spoksau į jį neatitraukdama akių, gręžte gręžiu žvilgsniu.

Brangūs Roskeriko džinsai lyg netyčia įplėšti virš kelio, bet tai dizainerių išmonė. Pro plyšį matyti rusva šlaunis. Gundanti užuomina. Man vėl išdžiūva burna.

Nagi, X., atsiribok nuo jo. Susitvardyk. Juk tai tik gražus paslaptingas trisdešimtmetis aristokratas milijardierius iš Neapolio. Tokių sutiksi kiekviename žingsnyje.

Roskerikas persibraukia ranka neklusnius tamsius plaukus ir atsigręžia į mane – pirmas netikras judesys, galbūt tam tikra tuštybės apraiška. Puiku! Dabar taip labai jo negeidžiu. Jis garbėtroška. Taip! Bet jo plaukai tokie tamsūs, tokie banguoti ir susigarbiniavę...

– Tai apie ką mudu kalbėjome? Atleiskit už nemandagumą. Vadinkite mane tiesiog Marku. Marku Roskeriku. O kaip kreiptis į jus, panele?

– Bekmen.

Jis žiūri į mane didelėmis smalsiomis akimis. Tikriausiai nori išgirsti visą mano vardą. Prašom. Šiaip ne taip išlemenu:

– Aleksandra Bekmen. Vadinkite mane Aleks. Arba X. Draugai vadina mane X.

– X.? Tikrai?

– Taip, X.

– Tai jau panėši ne į romaną, greičiau į trilerį apie šnipus.

– O kas jame piktadarys?

Markas patyli, paskui nusikvatoja švelniu žaismingu, užkrečiamu juoku. Blyksi aštrūs balti dantys, žybčioja skvarbios mėlynos akys. Jis protingas karštas gyvulys, tikras plėšrūnas, vanagas, tokio neuždarysi į narvą. Paskui primerkia šaltas mėlynas akis. Jos neramios ir grėsmingos. Gal tai ne tuštybė, gal tiesiog gyvumas. Vėl ištyžtu. Marškiniai netvarkingai sukišti į džinsus, nerūpestingai užsagstyti. Matau porą centimetrų tvirto liemens, plokščio ir raumeningo pilvo.

– Per favore... – beria jis greitakalbe tarnui.

Mėginu nusukti akis, žiūriu į akmeninius laiptus, išsiskleidusius kaip sakalo sparnai, gėriuosi liunetais, voliutomis ir kitomis barokinėmis puošmenomis.

Vis dėlto neįstengiu susitelkti. Esu per daug įsiaudrinusi ir suintriguota.

– Gerai, X., – mano vardą Markas ištaria sarkastiškai, bet maloniai. – Išgersime kavos Ilgajame kambaryje, tu mane iškvosi ir nuspręsi, ar priklausau Camorra.

Markas rodo kelią, tarnas dingsta. Kiek paėjėję pasukame į kairę, paskui į dešinę, ir aš vėl išpučiu akis iš susižavėjimo.

Ilgasis kambarys kaip tik toks ir atrodo. Tai erdvi galerija medinėmis sienomis, su gražiais aukštais langais, pro kuriuos skverbiasi Neapolio saulė. Ant medinių sienų skoningai sukabinti šiuolaikiniai ir senųjų meistrų darbai. Mano dėmesį patraukia vienas paveikslas, jame vaizduojama putli apskritų formų baltaodė moteris, prisidengusi strėnas raudonu šilku, geidulingais kūno linkiais.

– Tai Ticianas, – sako Markas, pasekęs mano žvilgsnį ir pristumdamas artyn kėdę. Turime kelis Mantenjas, nemaža Vato ir Bušė. Šio net per daug. Kuo daugiau erotikos, tuo geriau; gausybė prancūzų nuogalių. Mano protėviai buvo tikri gašlūnai. – Markas nusikvatoja. – Antra vertus, jei ne toks lytinis alkis, nebūtų ir manęs.

– Prašau?

Atsisėdu. Rankinėje imu ieškoti užrašinės. Bent jau turiu apsimesti atėjusi čia dėl diplominio darbo, o ne šaudyti akimis ir mekenti.

– Prašau?

Markas irgi atsisėda – tingiai užmeta koją ant kojos. Suspaudžiu rašiklį. Mudu skiria žemas marmurinis stalas. Pro daugybę langų skverbiasi šviesa; šiltas vėjas šiurena nėrinių užuolaidas. Man karšta, palaidinė limpa prie rankų.

– Mano giminės iš tėvo pusės yra anglai. Buvome įsikūrę Nortumberlande, Anglijoje. Bet XVII amžiuje devintasis lordas, pakvaišėlis Džordžas Roskerikas, leidosi į didžiąją kelionę ir pamilo Italiją. Išvargintas nuolatinio Anglijos lietaus jis persikėlė į Neapolį, į šiuos rūmus. – Markas atsainiai mosteli ranka. – Ne veltui Gėtė rašo: „Pamatei Neapolį ir mirk.“ Pagyvenęs čia kelerius metus, devintasis lordas užsikrėtė sifiliu, išprotėjo, mėgino įkąsti Burbonų rūmų klavesininkui ir mirė ištiktas priepuolio.

Viską rašausi. Roskerikas kalba greitai ir aiškiai.

– Bet nuo tada mūsų gyvenimas tapo nebeatsiejamas nuo Neapolio, nuo jo moterų, jos įaugo mums į kraują. Roskerikai ėmė tuoktis su kilmingomis italėmis.

Marko veide kaitaliojasi įvairios išraiškos. Trumpam jį iškreipia gilus sielvartas. Paskui pranyksta, kaip debesis vasaros dieną, lūpose vėl nušvinta mandagi, maloni šypsena. Roskerikas vėl pasakoja apie savo protėvius – apie meno dirbinių rinkinius, rūmus, dvikovas ir išgertuves, linksmus nuotykius. Aš pratariu jam porą žodžių apie save, apie domėjimąsi istorija, poezija, politika. Markas linkčioja ir šypsosi ten, kur dera.

Mudu smagiai kalbamės bet aš galvoju apie ką kita. Juk mačiau tai. Mačiau tą skausmą. Tą tragiško pykčio blykstelėjimą. Kas tai? Kodėl jis iki šiol kankinasi? Kodėl neranda moters, užgydančios jo žaizdas? Tikriausiai jis jas atbaido. Kaip šiek tiek baugina ir mane.

Užuodžiu jo kūno kvapą, greičiausiai kokių nors subtilių man nepažįstamų kvepalų: stipriai gundančių, bet švelnių. Dvelkia švara, bet tas kvapas nepaprastas. Suprantu, kas mane šitaip svaigina: švaros kvapas, bet ne tik jis. Šis vyras man ypatingas. Maždaug visa galva aukštesnis, gal metro septyniasdešimties. Markas už mane stipresnis, turtingesnis. Bent kiek vyrėlesnis. Nesiskutęs ir išdidus, slepiantis žaizdą, kurią reikia užgydyti.

Tarnas atneša ir padeda ant marmurinio staliuko sidabrinį padėklą su kava. Geriu saldžią juodą moką, mėgindama praskaidrinti mintis, bet jos vis tiek pinasi. Mane užvaldo ir apsvaigina jausmai. Sukasi galva, lyg būčiau slapta stebima. Beprotiška nuojauta kužda, kad sutikau sielos draugą. Mudviejų juokas skamba taip darniai. Ar jis gali užpildyti mano sielos spragas? O gal yra man nepasiekiamas?

Nurimk, X.

– Kodėl apmokėjot mūsų sąskaitą?

Markas linkteli, tarsi būtų laukęs tokio klausimo.

– Mačiau, kaip ją išvydusi išsigando tavo draugė. Panorau padėti. Turiu pinigų. Mėgstu pagelbėti žmonėms.

– Taigi...

– Taigi būsiu sąžiningas. Esama ir kitos priežasties. Kodėl nenupirkus kokteilio žaviai jaunai moteriai?

Širdis ima daužytis, ketinu prieštarauti. Tai ištarta per anksti, pernelyg tiesmukai ir paprastai. Jis mėgina mane sugundyti. Gerai, aš noriu būti sugundyta, tik ne šitaip. Ne šiurkščiai. Pasišiaušiu ir atlošiu pečius. Markas šypsodamasis žiūri į mane.

– Tavo draugė nuostabi.

– Ką?

– Ji labai miela. Atsiprašau, bet negalėjau susilaikyti.

– Šit kaip.

– Kuo ji vardu?

Supykstu. Paikai įnirštu. Esi kvailė, Aleks.

– Džesika.

– Aišku. Ji irgi amerikietė kaip tu?

– Ne, anglė.

– Taip ir maniau. Ji tikrai mėgsta išgerti. – Markas atlaidžiai nusijuokia. – Atleisk už atvirumą. Tikiuosi, neįsižeidei. Tai ko norėjai klausti apie Camorra?

Mano veidas iškreiptas nusivylimo. Gurkšnoju kavą ir nervinuosi. Markas trokšta ne manęs. Ne mane mėgino sugundyti. Jo mintys sukasi apie Džesiką. Kaip man šitai įkyrėjo. Bjauriuosi pati savimi ir savo kvailais jausmais. Markui rūpi Džesika. Mergina iš „Gambrino“ kavinės. Sutiko mane priimti, nes manė išvysiąs Džesiką. Bet yra mandagus žmogus, todėl dabar kalbasi su manim.

Kvaiša. Paskutinė kvaiša. Visiška kvailė.

Pokalbis baigtas. Kava išgerta. Markas papasakoja užsiimąs importu ir eksportu, dėsto, kaip pavertė šeimos milijonus milijardais. Paskui kukliai priduria mėgstąs aukoti labdarai, ypač nusikaltimų aukoms. Tai aptaku, be to, man visai nerūpi. Apsimetu užsirašinėjanti. Spėlioju, ar nemeluoja, gal jis tiesiog gražuolis gangsteris, mėtantis pėdas. Kam, po velnių, tai rūpi? Esu juokinga mergiotė. Markas sako mėgstąs Kaliforniją, jos pietvakarių dykumas; jam patinkanti tikroji Amerika, pasieniai. Vartoja žodį „pasieniai“, man šis nepatinka.

Markas aiškiai supranta, kad jaučiuosi nesmagiai. Jis staigiai atsistoja, atsisveikina ir paduoda man vizitinę kortelę. Siūlo skambinti, jei prireiks dar informacijos. Sausai padėkoju, turbūt derėtų padaryti tūpsnį ar atsiprašyti už įžūlumą, bet užuot tūptelėjusi atsisveikinu, atsisakau pagalbos ir skrendu žemyn plačiais marmuriniais laiptais, traukiu prie didžiųjų durų. Prisimenu kelią, posūkius, koridorius. Turiu pereiti vestibiulį, paskui pro tą pretenzingą ginklais nukabinėtą sieną ir kuo greičiau iš čia išsinešdinti.

Išėjus į judrią gatvę, saulė plyksteli į akis, užlieja karštis. Dėbteliu į savo sumautą užrašinę ir sviedžiu ją į didelę šiukšlių krūvą.

Tada pastebiu mane fotografuojantį policininką. Įkliuvau.

Ketvirtas skyrius

– Kiek buvo tų policininkų? – klausia Džesika.

– Gal kokie trys... Žinai, baisiai suglumau.

Sėdime ant grindų Džesikos bute, jis greta maniškio. Nosį erzina stiprus nagų lako kvapas: pačios daromės pedikiūrą. Po dviejų dienų pirmąsyk kalbamės apie tai, kas nutiko rūmuose.

– Jau sakiau, sklinda gandai, kad jis priklauso mafijai. – Džesika mosteli į miestą, matomą pro įstiklintą balkoną. – Pusė visų uosto prekių kontrabandinės. Jis tai vadina importu ir eksportu, tiesa? – Atsakydama pati sau Džesika linkteli. – Vis dėlto, neturint ryšių su mafija, Neapolyje šėtoniškai sunku sėkmingai plėtoti verslą. Su ja vienaip ar kitaip susiję visi. Kartais net balandžiai Dantės gatvėje atrodo suktoki. Tarsi stebėtų tave iš pasalų. Tarsi ką nors regztų. Viešpatėliau, kada tas lakas pagaliau nudžius?

Džesika čiumpa žurnalą ir ima mosuoti juo kaip vėduokle, stengdamasi nudžiovinti kojų nagus. Visur mėtosi vatos rutuliukai, jų pilna tarp žurnalų ir knygų. Džesikos bute kaip paprastai viešpatauja netvarka. Kai sykiu gyvenome Hanoveryje, ji užknisdavo mane nevalyvumu. Dabar, jai gyvenant gretimame bute, šis apsileidimas man atrodo mielas, netgi gražus. Labiausiai džiugina jo pastovumas. Pašėlusiame pasaulyje Džesika išlieka tokia pat: miela, linksma, sveiko proto ir nuoširdi, geriausia mano draugė. Nusišvilpt, kad tas prakeiktas Markas Roskerikas trokšta jos, o ne manęs.

Jos.

Mudvi ir mąstome panašiai. Pakėlusi akis nuo ką tik nulakuotų vyšninių kojų nagų Džesika klausia:

– Tai jis tikrai sakė, kad esu graži?

Nors ir labai myliu Džesiką, pavydas sugnybia man širdį. Ciniškos draugės akys švyti didžiuliu pasitenkinimu.

– Taip, jis tikrai sakė, kad esi labai graži... – Šypsausi narsiai, bet ne per daug įtikimai.

– Aš, Džesika Rašton, kritau į akį milijardieriui? Reikia apsikirpti.

– Ką ketini daryti?

– Dar nenusprendžiau. Gal tiesiog pasidulkinti su juo?

– Džese...

Ji sukikena, paskui liaujasi, pažvelgia į priešais ją ant sienos kabantį veidrodį.

– Rimtai, man labai reikia apsikirpti, jei netrukus imsiu šmėžuoti aukštuomenės žurnaluose. – Ji suima kelias sruogas pirštais, paskui iškilmingai sako: – Gražioji Džesika Rašton papasakos mums apie pomėgį sukiotis virtuvėje, įsirengė ją gavusi šimtą milijonų dolerių po skyrybų su lordu Roskeriku. – Džesė dirsteli į mane ir kalba toliau: – Mudvi įsigysim ferarį. Aš nupirksiu tau ferarį. Atleisk, brangute, žinau, kad buvai juo susižavėjusi.

– Nė iš tolo, tik jau neišsigalvok, Džesika, – kvailai priešgyniauju. Veltui mėginu nuslėpti ašaras. Kaip galėjau suskystėti dėl tokio kvailio? Beveik jo nepažįstu. Jis kelia grėsmę. Vis dėlto esu jam skolinga. Tikrai. Už tą akimirką. Mano sielos šauksmas sulaukė atsakymo, ar bent man taip pasirodė. Dabar jaučiuosi vieniša. Kaip liūdna.

Įsispiriu į sandalus ir susitvardau.

– Ne, jaučiuosi kuo puikiausiai. Esu Neapolyje. Man dvidešimt dveji. Turiu puikų išsilavinimą. Man atviri visi keliai!

– Šauni mergaitė.

– Ketinu dirbti. Atvažiavau čia rašyti diplominio darbo.

Tai ir darau: dirbu.

Jau kelias savaites triūsiu iš peties, jaučiu didžiulį pasitenkinimą, linksminuosi mažai. Rytais rašau saulėtame bute. Daug mokausi. Esu įpratusi daug studijuoti.

Apsikrovusi knygomis, įsijungusi nešiojamąjį kompiuterį, apsistačiusi tuščiais neskanaus kapučino puodeliais išsinešti veju šalin mintis apie tą vyrą. Mokausi asmenuoti veiksmažodžius tikėti ir išvykti, gilinuosi į italų kalbos futuro semplice.

Rytoj paruošiu makaronų puttanesca.

Domani si prepara la pasta alla puttanesca?

Mokausi apie dvi valandas.

Pamiklinusi liežuvį itališkai, imuosi diplominio. Nuo vienuoliktos ryto iki pirmos valandos dienos stengiuosi išguiti iš atminties mėlynas kaip Tirėnų jūra jo akis, gilindamasi į nusikalstamų pietų Italijos gaujų, ypač Camorra, paslaptis. Galiausiai prieinu prie dar paslaptingesnės ir grėsmingesnės ‘Ndrangheta, veikiančios pačiame Italijos pusiasalio „kulne“.

‘Ndrangheta – nusikalstama Italijos organizacija, jos centras įsikūręs Kalabrijoje. Nors ne toks garsus kaip Sicilijos Cosa Nostra ar Neapolio Camorra, šis Italijos nusikaltėlių sindikatas šio amžiaus pradžioje laikomas galingiausiu...

Pavadinimas mane sudomina. Kas per apostrofas prieš žodį? Kaip artikelis the prie Roskeriko rūmų.

Nagi, gilinkis, Aleks. Judink smegenis.

Mafijos organizacijos skiriasi narių verbavimo metodais. ‘Ndrangheta nariai susiję kraujo ryšiais. Dėl to gaujos virsta tikrais klanais, į juos neįmanoma prasiskverbti policijai. Gaujos narių sūnūs turi sekti tėvų pėdomis…

Gaujų nariai yra kraujo giminės. Ar narystė paveldima?

Nenoromis pagalvoju apie Roskeriką. Prisimenu jo pasakojimus apie pakvaišusį devintąjį lordą. Gal ir Markas šį tą paveldėjęs iš protėvių? Visus juos sieja kraujo ryšys, giminystė, kraujo saitai. Visi susiję vienas su kitu. O aš visiška pašalaitė. Ir noriu sužinoti daugiau.

Iki pietų galva ištinsta nuo informacijos, nusprendžiu imtis kitko. Kiekvieną popietę apsimaunu trumpas kojinaites, apsiaunu sportukus ir apsivilkusi kuklią vasarinę Zara suknutę traukiu tyrinėti Neapolio apylinkių. Ten Camorra kaupia jėgas, telkia žudikus ir medžioja priešus.

Esu tikra naivuolė, kad klaidžioju po tokias vietas. Jungtinėse Valstijose niekad šitaip nedaryčiau: nieku gyvu neičiau viena pasivaikščioti į prastą didmiesčio rajoną. Vis dėlto nemanau, kad tai pavojinga. Kodėl? Gal todėl, kad šios tamsios landynės mane traukia ir vilioja, aplink spiginant saulei. Gal dėl to nejaučiu jokios grėsmės.

Vaikštinėdama siaurais, judriais, operose apdainuotais Neapolio varguomenės rajonais Spacca ar Quarteri Spagnoni, atsiduriu tarsi filme, sukurtame meistriško režisieriaus ir vadinamame Italija. Viskas tikra: siauruose tarpduriuose sėdinčios neapolietės skuta bulves ir darinėdamos moliuskus garsiai liežuvauja apie seksą; juodai vilkinčios pagyvenusios moterys neša gėles ir degioja žvakes prie Švenčiausiosios Mergelės altorėlių gatvių sankryžose. Žavūs vaikiščiai šveičia picą sėdėdami ant mėlynų Lambretta motorolerių ir stengdamiesi neapsidrėbti pomidorų tyre brangių kelnių. Itin aukštaūgės moteriškės – iš tiesų transeksualai – mūvėdamos aukštakulniais slysčioja ant grindinio akmenų, pajuodijusių nuo Vezuvijaus lavos. Jos skuba į keltą, plaukia ieškoti vienos nakties nuotykių Iskijoje ar Kaprio saloje.

O čia slegia nepaaiškinama tyla, stebina šiukšlių krūvos senamiestyje, kartkarčiais už kampo išnyra apkūnūs kelias dienas nesiskutę vyrukai dalykiniais kostiumais. Pamatę mane su Zara suknele jie greitai dingsta, o aš lieku spoksoti viena į seną Diego Maradonos plakatą klaikioje spiginančioje popiečio kaitroje, nes vietos gyventojai prigulę pokaičio.

Ir tada nutinka neįsivaizduojamas dalykas.

Jau dvi savaites dirbu ir apie jį negalvoju. Viskas einasi puikiai. Šiandien jaučiu lengvas pagirias. Esu Ispanų kvartale. Praėjusį vakarą su Džesika ir jos draugais italais bare prie universiteto gėriau pigius kokteilius. Smagiai praleidome laiką. Buvo linksma. Apie Marką nekalbėjome. Apdairiai vengėme „Gambrino“ kavinės ir kitų prašmatnių vietų, kur jis galėjo pasirodyti.

Nuo pagirių mano galva vis dėlto sunkoka. Be to, pasiklydau. Atsiduriu tuščiame nykiame aklagatvyje. Žiūriu į mėlyno dangaus rėžį, ribojamą dviejų aukštų pastatų. Labai karšta. Švelnus popiečio vėjelis siūbuoja skalbinius. Mane troškina. Žiūriu į ryškiaspalvius – raudonus, mėlynus ir juodus – apatinius, linguojamus vėjo. Jie simbolizuoja laisvamanišką ir nevaržomą seksualumą.

– Sveika.

Atsigręžiu.

– Pinigus.

– Atiduok pinigus!

Keturi vaikėzai – greičiau jaunuoliai – užtveria išėjimą iš aklagatvio. Jie stovi nuo manęs per penkis metrus. Aukšti, liekni, jie ateina mano pinigų. Šitiek itališkai suprantu.

Atiduok mums pinigus.

Staigiai apsigręžiu – apima neviltis. Pamiršau esanti aklagatvyje. Desperatiškai žiūriu aukštyn, gal kas nors pažvelgs pro langą. Bet matau tik užtrauktas užuolaidas. Žmonės nusigręžia ir užsiveria, atsiriboja. Nežiūrėk, neliudyk, nepasakok. Omerta.

– Atiduok pinigus.

– Aš neturiu pinigų!

Kodėl taip darau? Kodėl priešinuosi? Šie vaikėzai yra tikri narkomanai – keturi iš tūkstančių, besibastančių Neapolyje, priklausomų nuo Camorra kvaišalų. Purvini džinsai, pageltę veidai, krauju pasruvusios akys – man tai nieko gero nežada. Jiems reikia tik kelių eurų, tiesa?

Bet aš pati turiu labai nedaug sunkiai uždirbtų pinigų. Teks dėl jų pakovoti.

– Neturiu pinigų. Atstokit nuo manęs!

– Karvė, – sako vienas, aukščiausias ir liesiausias, su panieka. – Amerikinė karvė!

Amerikinė karvė.

Tegu juos velniai! Klykdama ir rėkdama nutariu prasibrauti. Tik šitai ir galiu. Kuo greičiau bėgti ir patekti į didžiąją Ispanų kvartalo gatvę, kur guminiais batais avintys žuvų pardavėjai blizgančiomis svarstyklėmis sveria šviežią savo prekę sidabriniais žvynais, ir raudonas žuvų kraujas nudažo juodus grindinio akmenis.

Vienas iš narkomanų išsitraukia peilį. Ilga geležtė grėsmingai žvilga popiečio saulėje.

Jis nusišypso.

Per vėlai suvokiu taip lengvai jų neapmulkinsianti.

Penktas skyrius

Po galais! Jei priešinsiuosi, jie gali mane nužudyti, tegu ir netyčia. Išsigąstu peilio. Jis grėsmingas ir ilgas.

Vienas vaikinas su nevykusiai ištatuiruotu kaklu, išdžiūvęs kaip skiedra, žengia artyn. Jis užspeičia mane į kampą kaip Neapolio žiurkę.

Peilis ilgas kaip pimpalas ir kietas. Bejėgiškai dirsteliu į dangų, paskui į negailestingą aklagatvio tamsą vaikigaliams už nugaros. Ne, jokios vilties ištrūkti nėra. Neturiu kur dėtis, esu palikta likimo valiai.

Pasitelkdama varganas italų kalbos žinias mėginu prašytis paleidžiama. Kreipiuosi į gaujos vadą.

– Per l’amore del cielo – dėl Dievo meilės, maldauju – ti prego di tutto cuore – maldauju iš visos širdies...

Jis nusikvatoja siaubingu pamišėlio juoku.

– Ak, gražuole, gražuole. – Ir grįžteli į besivaipančius draugelius, paskui vėl į mane. – Velniškai gundanti. Tiesa? Seksuali mergaitė.

Turbūt tik tiek ir temoka angliškai.

Velniškai seksuali mergaitė.

Mano įniršis ir pyktis auga. Niekšelis stovi per du metrus nuo manęs. Tereikia akimirkos, ir jis mane pagriebs. Stipriai prisispaudžiu prie senos drėgnos sienos. Ji tokia tamsi ir šalta, tarsi niekada nebūtų buvusi paliesta saulės spindulių. Į šias lūšnas ir į šių vyrukų protus neprasiskverbia saulė. Vienas iš užpuolikų sako:

– Divertiamochi...

Žodis reiškia „pasilinksminti“. Taigi jie žada linksmintis su manimi. Puikiai suprantu, ką tai reiškia.

Jaučiu purvinas rankas griebiant už dilbių, traukiant suknelę, mėginant ją nuplėšti. Suknelė dryksta per petį, apnuogindama liemenėlę. Dar viena ranka griebia mane už krūtų, nusmaukia petnešėles, peilio geležtė perrėžia sagtelę.

Keikdamasi dangstausi krūtinę. Plūstuosi.

Bet niekšai tik kvatojasi. Apsupę mane grabalioja iš visų pusių, tarsi jų būtų visas tuzinas, rauna plaukus, traukia už rankų, mėgindami atplėšti mano delnus nuo krūtinės.

– Liaukitės!

Bergždžiai mėginu kuriam nors įspirti; nors esu vienui viena ir užspeista į kampą, neketinu pasiduoti. Neleisiu savęs liesti. Neleisiu žaisti su manim.

Kiek galėdama muistausi stengdamasi išsivaduoti, bet niekšų per daug, keturi išstypę, besivaipantys italiūkščiai. Su vienu šunsnukiu tikrai susidoročiau – spirčiau į kiaušius, parklupdyčiau ant grindinio. Bet keturių neįveiksiu. Nepajėgiu priešintis, jie grabalioja mane rankomis, plėšia suknelę, graibo šlaunis...

– Liaukitės! Prašau liautis! Tuoj pat liaukitės!

Bet jie tik vis garsiau kvatojasi, juokas aidi tuščiame aklagatvyje, atsimuša nuo uždarytų langinių ir suskeldėjusių sienų. Šalta ranka užčiaupia man burną ir nutildo riksmą. Svarstau, ar nevertėtų pasimelsti. Nesimeldžiau metų metus, bet gal dabar atėjo laikas. Gal man suteikta paskutinė galimybė? Kandu užpuolikui į ranką, šis atitraukia ją nuo burnos, o aš kiek galėdama garsiau išrėkiu:

– Pažįstu Marką Roskeriką! Jis mano draugas – lui e mio amico!

Reakcija žaibiška. Gerokai suglumę vaikinai atitraukia rankas. Vadas dėbteli į mane, skvarbiai žvilgteli į akis norėdamas įsitikinti, ar nemeluoju. Kitas linguoja galvą.

– Guappo! – linkteli dar du bendrai šlykščiais išbalusiais veidais.

Dar kartą surinku:

– Aš jį pažįstu. Lordą Roskeriką! Jis mano geras draugas!

Iš to jokios naudos. Man nepavyksta įtikinti užpuolikų. Arba jie mano, kad meluoju, arba jiems nusispjaut į Roskeriką. Vaikėzai piktai išsiviepia ir vėl ima artintis, akinami šlykščių ketinimų.

Purvina ranka vėl užspaudžia man burną, kita grabinėja kūną; beveik nebeturiu jėgų priešintis. Tai štai kas tau nutiks, galvoju, štai ir būsi išprievartauta – beveik netenku sąmonės, užsimerkiu, grimztu į skausmo ir pažeminimo gelmes...

– Lasciarla sola.

Ką?

Pasigirsta kažkieno balsas.

Atstokit nuo jos.

– Coniglio!

Bailys.

Kas jis toks?

Matau skriejant stiprų kumštį; vienas pašlemėkų lekia į šalį tarsi pūkelis, nupūstas vėjo ar milžino. Jis išties kilsteli į viršų ir šlumšteli žemyn. Vadas klykdamas mėgina išsisukti, bet ir jį parbloškia sunkus kumštis. Du sykius tvoja į tatuiruotą snukį, tykšta kraujai. Kaip ryškiai raudonas rašalas.

Aklagatvio prieblandoje išvystu gražų įdegusį veidą. Kas jis toks? Ne Roskerikas, šito žmogaus aš nepažįstu. Bet vyrukas man padėjo. Be to, jis ne vienas – su puikiai vilkinčiais draugais. Jie doroja mane užpuolusius jauniklius, vienas narkomanų gargaliuodamas guli ant purvinų grindinio akmenų, kiti du dar priešinasi. Mėginu prisidengti suplėšytos suknelės skiautėmis. Dairausi, kaip pasprukti. Tai siaubinga. Peštynės įnirtingos. Kas nors tikrai bus nudurtas.

Paskui visi nutyla.

Iš tolėliau ataidi dar vienas vyriškas, sodrus, ryžtingas balsas.

– Pimpiai! Velniai jus rautų!

Be abejonės, tai Roskerikas. Jis bėga prie mūsų. Įrudusiame veide blykčioja balti dantys, žydros akys laido žaibus.

Pamatę jį narkomanai apstulbsta ir tuoj pat liaujasi priešintis. Beviltiškai žiopso vienas į kitą, paskui į Marką. Lyg vaikai, lyg išsigandę kūdikiai. Tasai prieina prie vadeivos ir žiebia į marmūzę. Tik kartą, bet smagiai.

Paskui nusišypso.

Markas šypsosi. Jo grėsminga šypsena gąsdina labiau nei smūgis, ir niekšelis ima inkšti. Aimanuodamas traukiasi atbulas, atsiremia į sieną, jam iš nosies teka kraujas. Atrodo siaubingai išsigandęs. Išsigandęs Marko Roskeriko. Dar nesu mačiusi šitaip žiūrinčio žmogaus – tai pasmerktojo mirti žvilgsnis.

Kodėl jis taip bijo Marko Roskeriko? Kas nenaudėlį taip įbaugino?

Galvoje sukasi spiečiai klausimų. Nusišluostau baimės ašaras, apsitvarkau suplėšytą suknią, bet nenuleidžiu akių. Marko vyrai griebia šunsnukius už sprando ir velka į automobilį kaip nusikaltusius mokinukus. Girdžiu užsitrenkiant dureles. Trindamosi į seną grindinį cypia padangos. Paskui stoja tyla.

Aklagatvyje liekame tik mudu su Marku Roskeriku. Jis vilki rusvą lininį kostiumą ir mėlynus marškinius, aš – sudraskytą suknelę. Esu baisiai išsigandusi ir apdaužyta, bet nenukentėjusi.

Markas įdėmiai mane nužvelgia, mėlynose akyse atsispindi užuojauta ir pyktis.

– Ar tu sveika, X.? Man labai gaila. Tikrai labai gaila.

– Bet... bet...

Per daug nenukentėjau, esu apysveikė. Ant kūno tik kelios mėlynės ir įbrėžimai. Bet nuotaika baisi, esu įsiutusi, pažeminta ir priblokšta. Kas tasai vyras, vieną dieną mane atstumiantis, o kitą išgelbstintis?

Turiu tai sužinoti.

– Kas tau pranešė, kad aš čia? Kaip? Iš kur... Nesuprantu, kas čia vyksta.

Markas nužvelgia mane nuo galvos iki kojų, bet ne kaip vyras, o kaip gydytojas. Mano keliai nubrozdinti. Ant mėlynos suknelės ties pilvu matyti kraujo dėmė. Kraujas ne mano, o vaikino, mėginusio mane išžaginti. To, kurį taip taikliai nokautavo Markas.

Čia vyko tikros skerdynės. Pamatau Roskeriką kitomis akimis. Šis vyras gali būti ir tikras aristokratas, ir žiaurus žvėris. Ne, ne žiaurus. Bet ir ne pernelyg rafinuotas. Prisimenu per praėjusį susitikimą jį mūvėjus perplėštus džinsus, rusvą jo šlaunies odą; žvėries atspindys civilizuoto vyro aprangoje. Kaip jis išgąsdino tuos šunsnukius vien savo pasirodymu.

Nebežinau, ką manyti.

– Aleksandra, ar nuvežti tave pas gydytoją?

Pamažu peikėjuosi.

– Ne, aš esu... Man viskas gerai. Jie... Jie tiek toli nenuėjo, pasirodėt pačiu laiku, tik nežinau...

– Ar kreipsies į policiją? Gal pavėžėti iki nuovados?

Sudvejoju. Norisi rėkti taip, kad sudrebinčiau net Vezuvijaus viršūnę. Kita vertus, trokštu kuo greičiau pamiršti šį baisų nuotykį, nes patyriau jį per savo kvailumą. Vaikštinėjau po prastą vardą turinčius rajonus mieste, garsėjančiame ne tik grožiu, bet ir nusikaltėliais. Elgiausi kaip kvaila mergiotė, naivi ir nenuovoki užsienietė.

– Dėl policijos dar turiu pagalvoti. Kol kas nežinau.

Markas liūdnai, kone atsiprašomai šypteli. Tada klausiu be užuolankų:

– Vis dėlto – kaip? – Man būtina šitai žinoti. – Kaip mane radai?

Jis linkteli, tarsi išgirdęs pagrįstą klausimą. Toks šis ir yra.

– Atleisk, X., turbūt labai nustebsi. Nuo tada, kai apsilankei mano rūmuose, nuolat apie tave galvoju.

Negi rausteli? Ne, to negali būti. Bet jo pasitikėjimas savimi akimirką susvyruoja. Markas numoja ranka, tarsi norėdamas atsikratyti sumišimo.

– Noriu tave iš čia išvežti, kad galėtum susitvarkyti, nusiprausti. Paskui pavaišinsiu pietumis. Labai prašau neatsisakyti. Tada viską paaiškinsiu.

Kas per žmogus tasai Markas Roskerikas? Ir kas čia dedasi?

Man nerūpi. Tikrai nerūpi. Jaunas gražuolis išgelbėjo mane nuo mano pačios kvailumo ir nuo daug blogesnio dalyko – apie šitai nebenoriu net galvoti. Siūlosi man padėti. Neturiu valios atsisakyti; paklūstu jam.

– Gerai, – atsakau. – Prašau parvežti mane namo.

Nuo tylos net ausyse spengia. Markas linkteli, ima mano ranką, pakelia prie lūpų ir švelniai pabučiuoja. Mus apsupa tyla. Noriu, kad jis vėl pabučiuotų man ranką, bučiuotų, bučiuotų...

Šeštas skyrius

Vis dėlto atitraukiu plaštaką tarsi nutvilkyta. Kur aš veliuosi? Mano jausmai prieštaringi. Vis dar drebu po užpuolimo.

Parodau į krauju suteptą suknelę.

– Noriu grįžti į savo butą.

– Žinoma, žinoma, – supratingai linkteli Markas. – Tau reikia persirengti. Eime šiuo keliu, X., mano automobilis stovi Sperancelos gatvėje, už kelių šimtų metrų.

Nežinau, kokios transporto priemonės tikėtis – mazeračio, bentlio ar arklių traukiamos karietos su livrėja pasipuošusiu vežiku. Bet Markas vairuoja įspūdingą sportinį mersedesą: dvivietį, brangų, naują, greitą, tamsiai mėlyną su sidabriniu atspalviu. Nedidelį prašmatnų automobilį, patogų sukiotis purvinose ir siaurose gatvėse.

Atsisėdu šalia Marko. Salonas dvelkia šeimininku: kvapas švarus ir rafinuotas, sumišęs su gundančiu kūno prausikliu ar kvepalais. Odinės sėdynės. Iki Santa Lučijos nuvažiuojame per kelias minutes, vingiuojame pro skurdžių kvartalus, pro mažus namiūkščius, panašius į celes – ten gyvena varguoliai. Paskui pasukame prie neoklasicistinio stiliaus pastatų kvartalo – naujesnio Neapolio.

Važiuojame beveik tylėdami. Neišmanau, ką sakyti. Esu per daug sugniužusi ir nusiminusi. Ir baisiai susižavėjusi Marku Roskeriku. Mano jausmai visai sumišę. Būgštauju ar vėl nebūsiu apsigavusi dėl savo seksualumo. Liaukis, X. Markas yra tiesiog vyras.

Bet žiauriai gundantis vyras.

Jis užtikrintai nardo pašėlusiame Neapolio automobilių sraute tarp mažučiukų fiatų. Paskui dirsteli į kruvinus krumplius ir trumpai sukikena.

– Viešpatėliau, atrodau kaip boksininkas po šešto raundo. Nenorėjau jam užvožti taip smarkiai.

Marko žodžiai pralaužia tylos užtvanką. Apiberiu jį klausimais.

– Kas buvo tas vadeiva? Ir visi kiti?

Markas nenuleidžia akių nuo kelio.

– Pasak vietos moterų – si buca sai, renzo si buca.

– Prašau?

– Badytis. – Markas rimtu veidu papurto galvą. – Pažodžiui tai reiškia kiurdyti savo kūną.

– Kalbi apie narkomanus?

– Taip.

Pagaliau suprantu, apie ką jis kalba. Priklausomi nuo heroino. Ieškantys dozės, o paskui šio to daugiau. Nenutuokiu, ką apie juos manyti. Nekęsti ar gailėtis? Ir viena, ir kita.

– Kas atsitiko tiems... narkomanams? Kas tie vaikinai, atėję man į pagalbą?

– Mano draugai ir padėjėjai. Džuzepė pribėgo prie tavęs pirmas. Jis mano dešinioji ranka.

– Ką tavo padėjėjai darys su tais narkomanais?

Markas gūžteli pečiais.

– Nesijaudink, mano confreres jų nežudys. Tik išmokys bijoti Dievo.

– O kas paskui? Atiduosit policijai?

– Karabinieriams? – Markas papurto galvą. Jo balse girdėti niekinama gaidelė. – Kokia prasmė? Norint visus susodinti, tektų nuo čia iki pat Palermo pristatyti kalėjimų narkomanams, be to, pusė policijos vis tiek korumpuota.

Markas staiga pasuka kairėn, į mano gatvę. Statydamas automobilį kalba toliau:

– Ne, mes juos gerokai pamokysim ir paleisim. Nemanau, kad dar kartą mėgins užpulti kokią moterį. – Markas atsidūsta. – Išties norėčiau įkišti į kalėjimą tuos bjaurybes, įpratinusius vaikiščius vartoti heroiną. Camorra. ‘Ndrangheta. – Gražų Marko veidą iškreipia toks pyktis, kad net pašiurpstu. Paskui jis sako: – Aš nekenčiu jų, X. Camorra. Ji apnuodija viską. Bjauroja šį nuostabų miestą. Žiūrėk, kas atsitiko tau. – Markas išjungia variklį. – Atvažiavom prie tavo namų. Man luktelėti automobilyje?

– Luktelėti?

– Juk ketinau pavaišinti tave pietumis.

– Bet...

– Jeigu tik sutiksi. Noriu viską paaiškinti padoresnėje vietoje. – Markas sukanda dantis. – Be to, Aleks, tau nederėtų likti vienai.

Patyliu. Esu visai suglumusi. Esu alkana ir noriu išgerti, kad ištrinčiau baisius užpuolimo vaizdinius. Tikriausiai Markas teisus. Dabar nedera būti vienai.

– Gerai, – sakau. – Sutinku, tik...

– Neskubėk, aš palauksiu.

Išlipu iš automobilio, užlipu laiptais ir palendu po dušu. Vanduo nuplauna šiurkščių rankų prisilietimų purvą, apvalo mintis nuo baisių prisiminimų. Paskui apsivelku dar nedėvėtą Zara suknelę: dangiškai mėlyną, su petnešėlėmis. Trokštu švelnumo ir grožio. Netrukus grįžtu į automobilį. Pavažiuojame porą šimtų metrų, paskui Markas sustoja ir išlipa. Sustojame jūros pakrantėje prie tilto, vedančio į Castel dell’ Ovo.

Daugybę kartų žiūrėjau į pilį juosiančius akmeninius turėklus, veržliai kylančius iš jūros. Buvau apie ją skaičiusi. Pasak legendos, pilis stovi toje vietoje, kur ant tuščio jūros kranto bangos kadaise išplovė sireną. Čia buvo įkurtas miestas, išlepę graikai pavadino jį Naujuoju Poliu, Naujuoju miestu. Vėliau jis tapo Neapoliu.

Tai mano pirmoji viešnagė saloje.

Markas kaip paslaugus vairuotojas atidaro automobilio dureles, šypsosi. Mudu traukiame į pilį akmeniniu tiltu, kol prieiname geležinius vartus. Tada sukame į kairę.

Savo nuostabai išvystu daugybę jaukių lauko restoranėlių, jie glaudžiasi prie pilies sienų po mėlynomis ir baltomis stoginėmis, iš čia matyti Neapolio įlanka.

Užsukame į pirmą pasitaikiusį restoranėlį. Padavėjas pasitinka Marką plačiai šypsodamasis, kitas tuoj pat pristumia man kėdę ir išskleidžia skėtį. Atsisėdu.

– Signorina, buon giorno – e signor Roscarrick!

Marką čia visi išties pažįsta. Jo pasirodymas sukelia nedidelį sąmyšį – tiek tarp valgytojų, tiek tarp padavėjų. Spėlioju, kiek dar jaunų moterų jis yra atsivedęs čionai, prie šių staliukų, po Italijos saule, pučiant švelniam jūros vėjeliui.

Bet man tai nerūpi. Kramsnoju duoninę lazdelę, dairausi ir dūsauju. Pagaliau prieš valandą patirtas siaubas ima tolti. Bent jau taip viliuosi.

Ko gero, tai vienintelė vieta Žemėje, galinti nuraminti įsiaudrinusias mintis. Akį džiugina nuostabus vaizdas: atsiveria visa įlanka nuo senojo Neapolio centro iki pat Vezuvijaus aukštumų, toliau matyti uolos, Viko ir Sorento paplūdimiai. Italijos vėliavos plazda švelniame vėjyje, žydrus vandenis skrodžia jachtos, šaunūs policininkai greitaeigiais kateriais raižo jūros paviršių ir kelia bangas. Tobulas Viduržemio jūros kraštovaizdis.

– Čia labai gražu, – nejučia išsprūsta.

– Tau patinka? – Markas atrodo nuoširdžiai patenkintas. Akinanti jo šypsena puikiai dera prie peizažo.

Vandenynas. Yra. Saulė. Yra. Gražus vyras. Yra. Viskas čia ir dabar. Hmm...

– Padavėjai tave pažįsta, tiesa? Taigi dažnai čia lankaisi? – Mano klausimas skamba perdėm įtariai. Rūpi paklausti dar daugybės dalykų. Priekaištauju sau dėl tokio tiesmukumo, bet Markui tai nė motais.

– Pažįstu restorano savininkę. – Jo veide ir vėl šmėsteli skausmo šešėlis. – Tai sinjora Manfredi, jos vyrą, policijos pareigūną, nužudė Camorra. – Markas papurto galvą ir dirsteli į valgiaraštį, o aš spėlioju, ką, tiesą sakant, jis turi galvoje. Slepia savo jausmus ir tyli. Paskui nusišypso ir pragiedrėja: – Daviau sinjorai nedidelę paskolą, kad galėtų įkurti restoranėlį. Už tai ji pažadėjo tiekti mėgstamiausius mano valgius. Ir mėgstamiausią vyną. Pavyzdžiui, štai šį patiekalą. – Markas pasilenkia per stalą ir baksteli į mano valgiaraštį.

Mėginu perskaityti pavadinimą. Jis labai sunkus. Paskui bandau ištarti:

– Pesci ang... basilic... – kaipmat pasiduodu. – Turbūt kokia nors žuvis?

Markas linkteli.

– Taip, žuvis. Jūrų velnias su bazilikais pagardintu daugiaryžiu ir omarų putėsiais. Skonis pasakiškas. Nori paragauti?

Padedu ant stalo valgiaraštį, išmetu iš galvos neramias mintis ir nusispiriu sandalus.

– Gerai, Markai. Man atsibodo rinktis. – Mudu susižvelgiame. Kalbu toliau: – Manau, kartais per didelė įvairovė slegia. Pavyzdžiui, parduotuvėje pristatyta daugybė šampūnų, o man tereikia vieno galvai išsitrinkti. Markai, išrink tu. Išrink už mane.

Jis linkteli, lūpomis nuslysta šypsena.

Aš irgi nusišypsau. Basa sėdžiu saulėje, pagaliau atsipalaiduoju, lengvuma sklinda kūnu kaip raminamieji, popietės skausmas malšta. Sėdime apsupti laimingų besišnekučiuojančių ir valgančių italų šeimų. Senukai užsisvajoję stebi praplaukiančias jachtas, kvepia citrinomis, skaniu valgiu, nuo dieviško mėlynumo jūros dvelkia gaivus vėjelis...

– Gal išgersim vyno? Leisi man išrinkti?

– Markai Roskerikai, oficialiai suteikiu tau šį leidimą, nes tu ir mokėsi.

Kas man darosi? Gal padrąsėjau po išgyvento pavojaus, ėmiau koketuoti? Markas nusikvatoja.

– Puikus sprendimas. Paragausim vyno iš Alto Adidžės regiono. Ar žinai, kur jis?

– Ne.

– Toli šiaurės Italijoje, pietų Tirolyje, ten kalbama vokiškai. Gal kurią dieną... – Markas dirsteli į mane, paskui papurto galvą, tarsi norėdamas pasitaisyti. – Vynas puikus, bet paplitęs tik tame regione. Mano šeima ten turi žemių, vynuogienų ir Schloss, kitaip sakant, pilį.

– Kaipgi kitaip, – šypteliu puse lūpų. – Kas tik neturi nuosavų pilių. Aš irgi turėjau, bet pabodo. Pilys – jau praeitis. Dabar noriu rūmų.

Markas vėl nusikvatoja.

– Tu iš manęs šaipaisi.

– Tu esi milijardierius. Pirmasis mano sutiktas.

– Ar tai reikia suprasti kaip komplimentą?

– Kaip jautiesi turėdamas galybę pinigų? – Sutriauškiu duoninę lazdelę.

Markui patinka mano įžūlumas. Jam už nugaros plazdena išblukusi nuo saulės ir vėjo Europos Sąjungos vėliava.

– Nesijaudinti dėl pinigų stygiaus – tai tarsi nesijaudinti dėl oro. Jie atveria man daug galimybių, suprantu, kad man teko laimingas bilietas. Vis dėlto turiu dirbti, kad likimas nenusigręžtų. Turtai atneša ir sunkumų.

– Pavyzdžiui, kokių? Per daug lambordžinių? Ar nuobodulį rinktis gražuoles, trokštančias su tavimi pergulėti?

– Ne. – Marko akyse blyksteli kibirkštėlės. – Turtai padaro gyvenimą... sudėtingesnį. Tarkim, nusiperki vilą Toskanoje. Paskui turi mokėti žmonėms, kad tą vilą prižiūrėtų, nes nuolat joje negyveni. Turi samdyti apsaugą ir jos vadą. Na, galiausiai tai įgrista. – Markas nutyla. Paskui tyliai, užkrečiamai sukikena. – Nesitikiu sulaukti užuojautos.

– Ir nesulauksi.

Atnešamas valgis. Atrodo keistokai, bet labai gražiai: balti žuvies gabalai papuošti rožiniais omarų putėsiais, tarsi skaidriais raudonaisiais ikrais; visa tai išdėliota ant žalios daugiaryžio salos – ryžiai žalsvi nuo bazilikų.

Paragauju.

– Dieve mano!

– Tau patinka?

– Tai... – niekaip nerandu žodžių. – Tai nepaprastai skanu. Tokio patiekalo dar nesu ragavusi.

– Puiku.

Marko šypsena plati ir kerinti. Prasagstyti marškiniai leidžia grožėtis nuoga krūtine. Tamsūs, gal šiek tiek nublukinti saulės plaukai. Markas iš sidabrinio kibirėlio elegantiškai iškelia butelį vyno.

– Dabar metas paragauti Gewürztraminer. Šiek tiek atšaldyto, iš Tremeno, iš Alto Adidžės slėnio. Ten šis vynas buvo išrastas. Jis labai dera prie pikantiško daugiaryžio su bazilikais ir jūrų velniu.

Anksčiau buvau ragavusi pigaus vokiško ar pigesnio kalifornietiško šios rūšies vyno. Abejodama gurkšteliu, bet nenusiviliu, Markas teisus. Kertu lažybų – jis visada teisus. Vynas pasakiškas. Jokio bjauraus saldumo, kokį turėdavo prasti jo pakaitai. Vynas sausas, jo skonių puokštė itin gausi, justi net gėlių aromatas. Po galais, nuostabus gėrimas!

Mudu valgome ir geriame, kalbamės vis nuoširdžiau ir atviriau. Pasakoju Markui linksmas istorijas iš studentavimo laikų, apie mūsų su Džesika nuotykius. Tai ne itin juokinga, bet Markas kvatojasi, rodos, iš visos širdies. Mano kūną ir protą vėl užlieja palaimos banga. Dingojasi, jog narkomanai buvo užpuolę visai ne mane ir ne šiandien.

Vynas gaivus, vėsus ir labai skanus. Popiečio saulė palengva slenka vakarop, aplink besišnekučiuojančių laimingų žmonių balsai virsta nuostabiausiu muzikiniu fonu. Džiaugiuosi, kad nesuprantu jų kalbos. Mane džiugina palaiminga beprasmybė, mielas užsienietės ausiai žodžių skambesys.

Vis dar neklausiu Marko, kas man rūpi. Dabar noras klausinėti dingo. Nenoriu gadinti gražaus bendravimo.

– Ar nesmalsu, kaip radau tave aklagatvyje? – klausia jis, tarsi skaitydamas mano mintis. Ir neatlyžta: – Gal išvis nenori apie tai kalbėti?

Dvejoju, nieko nesakau. Iš dalies dėl to, kad esu gerokai suglumusi ir mano mintys sukasi tik apie seksą. Kaip tik dabar, šią akimirką, be galo noriu mylėtis su Marku. Trokštu, kad jo rankos glamonėtų mano kūną, kad jis bučiuotų mane į lūpas, švelniai krimstelėtų baltais dantimis. Įsivaizduoju mudu besimylinčius paplūdimyje – virš manęs saulė ir Markas.

Negana to, matau pašnekovo žvilgsnį – rodos, ir jis norėtų to paties. Atsistoju ketindama persėsti į kitą kėdę, kad taip netviekstų saulė ir matau Marką žiūrint į mano kojas, į basas pėdas. Jis įdelbęs akis su neslepiamu, atviru geismu. Stengiasi nežiūrėti, bet žiūri. Veria mane žvilgsniu.

Tarp mudviejų tvyro nuostabi, bet sunkiai pakeliama erotinė įtampa. Tiesiog nepakenčiama. Šitaip ilgai trukti negali. Kas nors turi įvykti. Sausra turi baigtis, prapliupti liūtis. Vis dėlto saulė tebeplieskia.

Markas pakelia ranką, kviesdamas padavėją.

– Gal išgertume dar vyno?

– Kodėl gi ne.

Jis nusišypso.

– Bet kitokio, ypatingo. Išties ypatingo.

Žvilgteliu į stalą – lėkštės nuneštos, o aš nė nemačiau. Nenuostabu. Aplink Marką Roskeriką nuolat kas nors vyksta, bet tai nekrinta į akis.

Ant stalo atsiranda naujas sidabrinis kibirėlis ir naujas ilgakaklis butelis vyno. Markas jį ištraukia ir rodo man etiketę.

– Tai rožinis muskatas iš Sen Lorenco, irgi iš Alto Adidžės. – Jis įpila šiek tiek vyno į aukštą taurę ir stumteli man.

Gėrimas panėši į išlydytą gintarą, sumaišytą su šventojo krauju. Jis dieviškai kvepia. Markas mosteli į mano taurę.

– Per metus jo pagaminame tik kelis šimtus butelių. Kai kuriais metais, vyraujant prastam orui, nedarome iš viso. Visame pasaulyje yra tik dešimt hektarų žemės, kur auga šiam vynui tinkamos vynuogės.

Spoksau į gėrimą. Atėjo laikas paklausti, kas man rūpi, kol nenusigėriau.

– Kaip mane radai tam Ispanų kvartale? Kaip sužinojai, kad man reikia pagalbos?

Markas linkteli ir įdeda butelį į kibirėlį. Vėjelis judina skėtį mums virš galvų.

– Aleksandra, kritai man į akį dar „Gambrino“ kavinėje, ir aš... – Markas bejėgiškai mosteli ranka. – Man dingtelėjo, kad tokios mielos merginos dar nesu matęs.

Protas atmeta jo žodžius, bet širdis apsąla. Tikrai apsąla. Esu kvaiša. Niekaip negaliu atsispirti žodžiams: tokios mielos merginos dar nesu matęs.

Jis šitaip kalba apie mane.

– X., gaila, jei mano žodžiai atrodo tušti ir lengvabūdiški, nors kalbu visišką tiesą. Norėjau tuoj pat prieiti ir tave užkalbinti.

Šiaip taip išspaudžiu:

– Na ir?

– Bet susilaikiau, klausiausi jūsų pokalbio. Už tai atsiprašau. Paskui sumokėjau jūsų sąskaitą. Kitaip negalėjau. Padariau bent tiek. O paskui dingau, kol visai neapsikvailinau.

– Kodėl neužkalbinai manęs?

Markas tarsi negirdi klausimo.

– Paskui tu atėjai į rūmus. Elgeisi labai įžūliai. Pasirodei esanti visai ne tokia drovi, kokią įsivaizdavau. Tu buvai linksma, šauni ir... Sunkiai ėjosi dar sykį tau atsispirti. Nesu per daug jausmingas.

Ką jis čia kalba? Nuo tokio gražbyliavimo tirpte tirpstu. Nors neturėčiau.

– O tada?

– O tada, tau išėjus iš rūmų, paprašiau draugų, apsaugininkų, tarnų tave saugoti. Už tai irgi atsiprašau. Be leidimo kišausi į tavo gyvenimą, tai nedovanotina. Bet tu man pasirodei truputį naivoka ir palyginti įžūloka.

– Tu mane sekei?

– Ne visai, tik stebėjau. Stebėti geriau. Paskui išgirdau, kad vaikštinėji po prastus lūšnynų rajonus, po itin pavojingas vietas, todėl paprašiau savo žmonių būti itin akyliems. Taigi pastarąsias dienas tu buvai sekama.

Net nežinau, ką apie tai manyti. Gal derėtų pasipiktinti, įsižeisti? Bet ne. Pasijuntu esanti globojama. Mane saugojo Markas Roskerikas. Už tai negali pykti. Jis kalba toliau:

– Man būnant Toledo gatvėje, paskambino Džuzepė ir pranešė, kad patekai į didelę bėdą. Nusigavo ten pirmas, o aš atskubėjau jam įkandin.

– Ir išgelbėjai mane. Ačiū.

Markas tik numoja ranka.

– Elgiausi kaip tikras savanaudis. Tad nėra už ką dėkoti.

– Kodėl kaip savanaudis?

Vėjelis nurimsta. Staliukas mums už nugaros lieka tuščias. Stoja tyla, paskui Markas vėl prabyla:

– X., išgelbėjau tave sau. Išgelbėjau, nes vien mintis, kad tau kas nors nutiks, varė mane iš proto. Suprask, trokštu tik tavęs.

– Juk sakei, Džesikos.

– Melavau, norėdamas išgelbėti tave nuo savęs. – Jo akis apniaukia pyktis, liūdesys ar man nežinomas jausmas.

– Kaip čia yra, Markai? Aš nieko nesuprantu.

Jis giliai ir sunkiai atsidūsta. Paskui nusigręžia ir kalba tarsi pats sau, žiūrėdamas į Sorento pakrantę.

– Aš keliu tau pavojų. Bet vis tiek negaliu tavęs pamiršti.

Markas atsigręžia ir pažiūri man tiesiai į akis – tiesiai į sielą.

– Tu esi ne tik graži, bet ir ypatinga. Nepaprasta. Supratau, vos tik įžengei į rūmus. Mane pavergė tavo drąsa ir tiesmukumas. Ir šviesus protas. Tu mane iš karto nuginklavai, neįstengiau atsispirti. Pritraukei kaip magnetas geležį. – Padvejojęs jis priduria: – Kaip toje Dantės „Dieviškosios komedijos“ pabaigos eilutėje – kad meilė gali pajudinti saulę ir žvaigždes. Taip. L’amor che move e sole e l’altre stelle.

Markas nutyla. Tyliu ir aš. Ką sakyti? Kad jaučiu tą patį? Kad mudu mąstome panašiai?

Užpilu pavojingus žodžius muskatu, kol neišsprūdo iš burnos. Gėrimas taurus, švelniai rožinis. Nuostabiai saldus. Tokio vyno ne kiekvienam lemta paragauti.

– Aš irgi mėgstu Dantę, – sakau šiek tiek drebančiu balsu. – Atvykau čia ne tik rašyti diplominio, bet ir išmokti itališkai, kad galėčiau jį skaityti originalo kalba.

Markas blyksteli akimis.

– Kokios tavo mėgstamiausios eilutės?

– „Dieviškosios komedijos“? – pasitikslinu, paskui atsakau: – Turbūt iš „Rojaus“, kur sielos kyla prie Dievo.

Neslėpdamas pasitenkinimo šypsenos Markas padeklamuoja:

– Kaip kylančios snaigės! Taip! Aš irgi žaviuosi šiomis eilutėmis. – Mudviejų akys vėl susitinka. Jis prabyla daininga italų kalba: In su vid’ io cosi l’etera addorno, farsi e fioccar di vapor triunfanti...

Vėl įsiviešpatauja tyla. Markas gurkšteli vyno. Sodrus rožinis muskatas sudrėkina raudonas lūpas. Jis pastato taurę. Skvarbiai žvelgia man į akis. Paskui ištiesia ranką per stalą ir uždeda ant manosios. Palinksta artyn. Jo prisilietimas trenkia kaip elektra, trokštu, kad ir mūsų kūnai susiliestų. Pasaulyje liekame tik mudu.

– Markai... – sukuždu užvaldyta jo kerų, bevalė. Nebenoriu atidėlioti.

Mudu palinkstame vienas prie kito. Žemė išslysta iš po kojų, visata nebeegzistuoja, yra tik šis staliukas saulėtame restorane ir Markas Ksavjė Roskerikas šalia manęs. Jis pakreipia galvą, tarsi ketindamas mane pabučiuoti saldžiomis lūpomis.

– Negaliu, – galiausiai pareiškia. – Negaliu tavęs pabučiuoti. Tai pernelyg pavojinga – tau. – Jo žodžius palydi kupinas sielvarto atodūsis. – X., aš tavęs geidžiu kaip nesu geidęs jokios kitos moters gyvenime. – Ilgai ir kankinamai patylėjęs Markas priduria: – Bet tai neįmanoma.

Septintas skyrius

– Niekaip nesuprantu, kodėl jis taip pasielgė.

– Ką gi, ne per toliausiai pasistūmėjome.

– Keista. Baisiai keista. Pavaišino pietumis, pasakė, kad tave dievina ir kad esi gražiausia moteris po Elenos iš Trojos, o gal net už ją gražesnė... O tada pareiškė nepabučiuosiąs, mat jo gyvenimą gaubiančios tamsios, siaubingos paslaptys, taip galįs užtraukti tau pavojų. Galiausiai palydėjo tave namo, ir tuo viskas baigėsi?

– Jis pasiūlė man automobilį su vairuotoju. Kad galėčiau apžiūrinėti Neapolio įdomybes ir vėl nepapulčiau į bėdą.

Džesika linkteli. Aš neatstoju.

– Džese, kodėl jis taip elgėsi? Kodėl...

– Leisk pagalvoti. Užsirūkius į galvą šauna daug geresnių minčių.

Ji čiumpa cigaretę, uždega ją ir išpučia mėlynus dūmus virš „Margaritos“ picos plutelės. Paskui sako:

– Gal jis išties itin įtakingas Camorra veikėjas? Ir nenori atskleisti savo baisių paslapčių? Jis šiek tiek panėši į laukinį žvėrį. – Džesika sukrizena. – O gal esama kitų priežasčių? Gal serga herpiu?

Ar tik draugės balse negirdėti kartėlio? Džesika geriausia mano draugė, nenoriu sukelti jai pavydo ar nuvilti. Iki šiol ji reagavo su humoru, ciniškai ir sarkastiškai – tokia jau ta Džesika, ir tai šaunu. Ji man padeda nepalūžti. Antraip netrukčiau prarasti sveiką protą.

– Beje, – draugė išpučia dar vieną dūmų ratilą, – tai gali būti susiję su jo žmona. Su jos mirtimi.

Visą vakarą nedidukėje picerijoje šalia uosto mudvi šnekamės apie Marką. Esu labai dėkinga Džesikai, kad leidžiasi į tokius pokalbius. Šią susitikimo vietą išrinko ji.

Tvanku, todėl visos picerijos durys atidarytos. Viduje, prie baro, matau stambų vyrą pasišiaušusiais plaukais, maukiantį grapos taurelę po taurelės. Išgėręs jis triukšmingai pastato taurelę ant baro, tarsi tikėdamasis plojimų. Jo ir kai kurių kitų lankytojų rankos išmargintos randais – nudegimų ir pjūvių žymėmis.

Džesikai patinka tokios pavojingos ir nuskurusios vietos; ji mano, kad jos turi savo dvasią, yra tikros, autentiškos. Kartais su ja sutinku, kartais ne. Dabar man tai nerūpi. Esu visiškai sutrikusi ir labai nelaiminga.

Markas Roskerikas kupinas nuoširdžių jausmų man, bet kodėl nepasiliko su manimi?

Vis dėlto davė man automobilį ir vairuotoją Džuzepę – kodėl, jei nenori turėti su manimi nieko bendra?

Pro servetėles žvilgteliu į Džesiką.

– Džese, ar aš visiška kvailė? Manai, man derėtų jį pamiršti?

Ji pasižiūri į mane.

– Taip.

Neapsakomai nusiviliu, nors žinau, kad draugė teisi.

– Kad ir kaip ten būtų... – priduria Džesika, su pasimėgimu gesindama cigaretę. Karštame vakaro ore jos žodžiai sklaidosi kaip dūmas. – Žinau, jog tu nepajėgsi.

– Prašau?

– Juk nesugebėsi jo pamiršti, brangute? Per giliai krito tau į širdį? – sako Džesika neįprastai švelniai. Jos veido išraiška supratinga ir nuoširdi. Kartais manau, kad draugė perpranta mane geriau nei aš pati.

– Ką turi galvoje?

– Liaukis, X., tu dėl jo pametei galvą. Dar nesu mačiusi tavęs tokios apdujusios ir ilgesingos... Tai bent Katerina ir Hitklifas.

– Vis dėlto...

– Bet jis nepanėši į tavo buvusį matematiką? Be jokių abejonių. Vieną kartą su juo papietavusi jau plūsti ašaromis. Aš matau. Susimąstyk.

Džesika ištiesia ranką per stalą ir suspaudžia manąją. Tai primena, kaip Roskerikas palietė mane.

– Paklausyk, tu linkusi į nuotykius, trokšti pavojų. Atvažiavai į Italiją vaikydamasi naujų įspūdžių, naujų potyrių. Taip ir nutiko, tiesa? Jis gali sudaužyti tau širdį, bet ir tu tai gali.

– Bet jeigu jis yra į ką nors įsivėlęs...

– Jeigu ir taip, teks su tuo susitaikyti. Čia taip įprasta. Kad jau esi Romoje, laikaisi jos papročių.

– Ar čia toks posakis?

– Ne, – atsainiai nusijuokia Džesika. – Bet tai tiesa. Šitaip sako paprasti žmonės, kad atsikratytų įgrisusių turistų. Neapolis yra paskutinis itališkas miestas, dar neužtvindytas užsieniečių su fotoaparatais.

– Jeigu jis įsivėlęs... Aš negaliu. Tu žinai.

Beprasmiška. Tai neigti beprasmiška ir nenaudinga. Aš išsiilgau Marko Roskeriko. Ką daryti?

Vėl dirsteliu į barą. Pusė čia esančių vyrų tikriausiai priklauso Camorra. Žinoma, jie atrodo kaip uosto darbininkai ar pakrantės žvejai – stambūs, išsitatuiravę. Jie iš tiesų leidžia dienas siekdami pasipelnyti, didindami muitus ir siųsdami dovanas pareigūnų žmonoms. Gal kartais aklagatvyje prie Kapujos vartų prikulia vieną kitą varžovą.

Neabejoju, kad taip ir yra.

Sykiu neabejoju, jog Markas ne toks kaip šie vyrai. Jis sąmojingas, kandus, kilnus ir intelegentiškas, be to, nepaprastai išdidus – gal dėl to, kad gavo brangų išsilavinimą Anglijoje ir yra aukštakilmis? O gal visa tai tik kaukė, gal jis tėra paprasčiausias neapolietiškojo gyvenimo karnavalo dalyvis?

Paskui prisimenu, kaip Markas mane gynė. Negaliu pamiršti kieto jo kumščio ir nežabotos jėgos – tarsi būtų turėjęs mirtiną ginklą ir puikiai gebėjęs juo naudotis.

Prisimenu nubrozdintus krumplius. Įrudusią odą, baltus dantis, pirmykštį gyvuliškumą. Ir jo užspeistų niekšų išgąstį.

– Ar tu mane girdi?

Džesika mosuoja ranka man priešais veidą, tarsi būčiau apakusi.

– Atleisk.

– Spėju, užsigalvojai apie loterijos skaičius? Ar apie polentos kainą?

– Džesika, jis nenori manęs matyti, todėl viskas beprasmiška.

– Nejaugi?

– Jis aiškiai pasakė jaučiąs man simpatiją, bet, anot jo, mudu negalime būti drauge.

– Ojojoj, – Džesika numoja ranka į graudžius mano žodžius ir paprašo padavėjo atnešti sąskaitą. – Vaikeli, netikiu tuo. Bėda ta, kad jis žūtbūt norės vėl tave pamatyti. Patikėk manim, aistra yra labai stipri ir nepaklūstanti logikai, taigi niekas jo nesustabdys. – Ji nusišypso prieblandoje. – Jis grįš.

Noriu, kad tai būtų tiesa. Ir kartu bijau. Man reikia, kad tai būtų tiesa. Staiga užsimanau parskristi namo – toliau nuo pavojaus ir skausmo.

Džesika sumoka sąskaitą, ir mudvi, nekreipdamos dėmesio į skvarbius žaliūkų žvilgsnius, traukiame pakrante iki Santa Lučijos. Viršum Kaprio kybo blyškus sidabrinis mėnulis, tarsi gedinti našlė apsigaubęs tamsiu debesų šydu. Arba mantija. Staiga užplūsta didžiulis liūdesys. Manęs nebedžiugina triukšmingai plepančios italų šeimos ar būreliais stoviniuojantys draugai. Tai kvaila. Man norisi raudoti. Kas darosi? Mano jausmai perdėti, netikėti ir kartu labai tikri. Jaučiuosi sužeista kaip paskutinė kvailė, įskaudinta ir apgailėtina. Išvystu Marką Roskeriką.

Marką Roskeriką.

Jis stovi čia, nušviestas mėnulio ir gatvės žibintų šviesos, prie mano namo. Stovi atsirėmęs į automobilį, sidabriškai mėlyną mersedesą, visiškai vienas. Mūvi džinsus ir vilki tamsiai mėlynus marškinius. Žvelgia į jūroje atsispindinčias žvaigždes. Atrodo užsisvajojęs, aukštas, vienišas, gaubiamas šešėlių ir labai susimąstęs. Vakaro šviesa išryškina aštrius jo skruostikaulius. Dabar jis pažiūrėti jaunesnis ir liūdnesnis, negu anksčiau. Ir dar vyriškesnis.

– Pažiūrėk, – sako Džesika, – juk sakiau.

Išgirdęs jos balsą, Markas atsigręžia ir įsmeigia akis į mane. Praveriu lūpas, bet neišspaudžiu nė žodžio. Pasijuntu tarsi atsidūrusi ryškiai apšviestoje scenoje, tamsiam miestui stebint besiplėtojančią dramą. Viešpatauja tyla.

– Kaip tik ketinu užsukti į barą... – Džesika reikšmingai man nusišypso. Paskui patraukia tolyn, į miestą, palikdama mane su juo.

Vieninteliai du žmonės Kampanijoje: mudu su Marku po Oriono žvaigždynu, švytinčiu virš Sorento ir Kaprio.

Iš tamsios, niūros jo šypsenėlės suprantu, kad šis tas pasikeitė, tikrai pasikeitė, kad Markas apsigalvojo.

Jis žengia prie manęs. Bet ir aš pati jau lekiu prie jo.

Aštuntas skyrius

Mūsų lūpos susitinka pirmiau, negu susiliečia kūnai.Toks bučinys man pirmas, gal net vienintelis, ir man tai visai nerūpi – jis karštas ir šiurkštus. Markas pilna sauja sugriebia mane už plaukų ir vos ne skausmingai atlošia galvą – man tai patinka – paskui įsisiurbia man į lūpas, jos dvelkia karščiu, druska ir yra labai sultingos. Netikėtai, tarsi savaime jis įkiša liežuvį man į burną, bet aš apie nieką negalvoju. Tiesiog bučiuojuosi. Mėgaujuosi nepakartojamu bučiniu po Septynių Šienpjovių žvaigždynu.

Mūsų liežuviai susipina, nuo bučinio imu virpėti. Dar niekas nėra manęs bučiavęs taip karštai ir godžiai. Mano kūnu laksto šiurpuliukai.

Paskui Markas akimirką atšlyja, žibintų šviesoje pamatau primerktas mėlynas akis ilgomis blakstienomis – jos taip arti. Užuodžiu jo kūno prausiklį ir bangius kvepalus, švelnų vasaros prakaitą. Gerte geriu jį visą.

– Atleisk, Aleks, – sako jis. – Negalėjau susitvardyti. Velniaižin ką su manim darai.

– Šitai jau girdėjau.

Dabar jau aš griebiu jį į glėbį, mudu primename įkaušusių šokėjų porą šokių aikštelėje, svirduliuojančią skęstančiame kruiziniame laive. Besikvatojančius, verkiančius ir neatsiplėšiančius vienas nuo kito. Markas vėl įsisiurbia man į lūpas, stiprios vyriškos jo rankos nekantriai slysta mano nugara.

Vilkiu plonos medvilnės juoda vasarine suknele. Markas aistringai ir karštai ima glamonėti man užpakalį, o kita ranka apkabina kaklą, ir mudu bučiuojamės, malšindami geidulį. Paskui kaip šokio partneris jis apglėbia mane per liemenį ir ima sukti ratu, pakelia lengvai kaip plunksnelę ir apiberia karštais bučiniais kaklą. Ir kužda:

– Aleks, tu kvepi braškėmis. Braškėmis ir vynu.

Vis dar laikydamas mane per liemenį Markas nuleidžia mane ant žemės. Mano pirštai balti, jo rusvi ir įdegę. Patiriu jausmą, kad mus sieja kai kas daugiau nei paprastas seksas – ir vis dėlto tai seksas, pašėlęs seksas.

– Tuoj pat eime į viršų, – ištaria Markas.

Jis vadovauja, o aš paklūstu. Rakinant laukujes duris man dreba rankos ir keliai. Galiausiai jos plačiai atsiveria, ir Markas vejasi mane laiptais kikendamas, urgzdamas kaip nuostabus gyvulys. Viliojamas mano krizenimo skuodžia laiptais aukštyn, stengdamasis mane nutverti ir sumedžioti. Bet aš dingstu bute, akimirką lieku viena. Paskui tyčiomis suklinku iš baimės – Markas įpuola pro duris ir vejasi mane, sprunkančią į virtuvę. Tada mudu atsiremiame į šaldytuvą, ir jis nusitraukia marškinius.

Virtuvėje tvyro prieblanda. Šviesą skleidžia tik gatvių žibintai ir Viduržemio jūros mėnulis, metantis pro langą sidabrinius spindulius.

Markas lieka nuogas iki pusės. Mėnulio šviesoje tarsi nespalvotoje fotografijoje išryškėja raumeninga jo krūtinė ir pilvas. Gražūs šonkauliai, tobulas pilvas ir tvirtos rankos. Krūtinė kur kas platesnė, nei tikėjausi, raumenynas mane nustebina. Vyras kur kas aukštesnis ir stipresnis už mane; mane apima baimingas virpulys pramaišiui su geismu, ypač žvilgtelėjus į gulinčius ant grindų jo marškinius.

Mudu bučiuojamės kaip paklaikę. Pasistiebiu ant pirštų galų, kad pasiekčiau sodrias, išraiškingas, jausmingas jo lūpas. Kyščioju liežuvį jam į burną. Kas man darosi?

– Gana, Aleks, eime į lovą.

Greitai ir lengvai jis pakelia mane ant rankų tarsi jaunikis, nešantis nuotaką per slenkstį. Paskui nuneša į miegamąjį ir bloškia ant lovos, o ši įtartinai sugirgžda – kad tik nesulūžtų. Bet man tai nė velnio nerūpi.

Iki pusės nuogas Markas Roskerikas palinksta virš manęs. Matau jo tamsų didelį šešėlį.

– Gulėk kaip guli, – sako jis. – Nesijudink.

Guliu ant lovos atmetusi rankas, bet nerimstu, taip labai jo trokštu. Taigi kuo greičiau nusispiriu basutes. Kai lieku basa, Markas sučiumpa mano kulkšnį ir bučiuoja, švelniai ir jausmingai krimsčioja baltą keltį. Juntu dievišką palaimą ir sykiu bejėgiškumą. Nuo jo bučinių užlieja karštos geismo bangos. Paskui jis liaujasi bučiavęs mano keltį, paleidžia kulkšnį ir, rodos, visą amžinybę spokso į mane. Tada paklausia:

– Ar man užsimauti sargį?

Apstulbstu. Ar aš to noriu? Ar noriu, kad jis užsimautų sargį?

Dėl Dievo meilės, ne. Nenoriu, kad jis ką nors mūvėtų. Noriu, kad būtų nuogas, abu būtume nuogi, ir pajusčiau jį savyje. Iki šiol visą savo pareigingą geros dukrytės ir studentės gyvenimą reikalaudavau, kad tie keli vyrai, su kuriais teko mylėtis, mūvėtų sargį. O šįsyk man tai nė motais, elgsiuosi lengvabūdiškai. Geriu kontraceptikus, todėl jaučiuosi saugiai. O dabar paskubėk.

– Tiesiog išdulkink mane.

Markas plačiai ir žavingai nusišypso.

– Šitai tikrai gebėsiu.

Jis vėl užpuola kaip žvėris; užvirsta ant manęs su nežmoniška aistra, bet man tai labai patinka; karštai bučiuoja kaklą ir godžiai traukia mano odos kvapą.

– Noriu pamatyti tave nuogą.

Dėbsau į jį nesuprasdama, iš kur toks įniršis.

– Noriu pamatyti tave visą...

Jis šiek tiek užgaišta segiodamas suknelės sagas ant nugaros. Kilsteliu ant alkūnės norėdama jam padėti, bet jis tik nusikvatoja – greičiau suurzgia – ir šiurkščiai nuplėšia suknelę, tiesiog nudreskia apnuogindamas mano kūną ir numeta šalin. Veltui mėginu prieštarauti žiūrėdama į tamsias jo akis.

– Bet suknelė...

– Nupirksiu tau kitą, – suriaumoja Markas. – Nupirksiu tau šimtą sumautų suknelių.

Tada atsega man liemenėlę ir sviedžia ant grindų. Kaip išalkęs spokso į baltas mano krūtis, paskui ima jas bučiuoti. Iš pradžių atsargiai, paskui vis karščiau, kairę ir dešinę, dešinę ir kairę. Patyrusiais pirštais glamonėja spenelius, paskui ima žaismingai kramsnoti, kol šie sukietėja nuo jo glamonių.

Trokštu, kad jis mane liestų ir paimtų tuoj pat, negaliu atsispirti šiam norui. Mano intymioji vietelė sudrėksta ir trokšta būti jaudrinama. Spausdamasi prie jo judinu klubus. Jis apiberia bučiniais nuogą mano pilvą, įsisiurbia į bambą. Kūną tarsi užlieja tamsi potvynio banga ir nusineša tolyn, paskui susigeria į smėlį.

Jaučiu, kaip Markas numauna man kelnaites, nutraukia per šlaunis; nuogos kojos dilgčioja nuo medvilnės prisilietimo. Ir štai kelnaičių nebelieka. Jo saldi burna prisispaudžia man prie lyties, prie manojo geismo židinio.

Sudrėkusią vietelę liečia jo minkštos, drėgnos lūpos. Markas uždeda rankas ant nuogų mano klubų, bučiuoja ir švelniai krimsčioja, atkakliai darbuojasi liežuviu. Tada ateina didžioji akimirka. Patyręs jo liežuvis randa varputę, slysčioja tai stipriau, tai švelniau, tai nudegina kaip liepsna, tai glosto kaip plunksnelė. Mano širdis daužosi, kūnas tvinkčioja, iš malonumo visa drebu, net kojų pirštai virpa. Markas nesiliauja laižęs ir švelniai krimsčiojęs. Galiausiai akyse blyksteli rožinė šviesa, nejučiomis išsprūsta žodžiai:

– O Dieve, Markai... Markai...

– Brangiausioji...

Jis patenkintas pažvelgia į mane.

– Markai, tik nesiliauk...

Kas to maldauja, negi aš pati? O gal kas kitas? Ne, tai aš, išties aš. Markas vėl imasi godžiai ir smarkiai laižyti man varputę, paskui kiek sušvelnina judesius. Tada pakreipia galvą ir lyžteli švelnią, virpančią šlaunies odą, pasitrina į ją nosimi. Dejuodama švelniai judinu klubus kairėn dešinėn. Guliu tamsoje, dusdama iš susijaudinimo: bejėgė, drebanti, apžavėta.

Po trumpo atokvėpio jis vėl ima darbuotis liežuviu, įkišęs veidą man tarp šlaunų, trokšdamas suteikti malonumą. Prieblandoje murmu jo vardą, glostau švelnius garbanotus tamsius plaukus, degdama aistra šiaušiu juos vis stipriau; galiausiai prispaudžiu tą kelių dienų barzdele apžėlusį veidą dar arčiau lyties. Rodos, juntu artėjant orgazmą. Negi su Marku išties patirsiu orgazmą?

O Dieve, taip, o, Dieve, tai tikrai vyksta. Po galais! Jis pakaitomis laižo, pūsčioja, krimsčioja, nosimi brauko tvinkčiojančią varputę, ir galiausiai aš pasiduodu, sprogstu, blaškydamasi pasiekiu viršūnę. Pajuntu neapsakomą palaimą, tokios dar niekad nebuvau patyrusi.

Jau nebe virpu, o kaip reikiant drebu, vos ne purtausi, kūną apima palaimingi ir negailestingi traukuliai. Kad nepradėčiau klykti iš laimės, įsikandu į krumplius. Kūnu nusirita didžiulio gyvuliško, nesustabdomo malonumo banga, rodos, kad viduje sproginėja ryškiai raudoni fejerverkai. Tarp šlaunų tvinkčioja, malonumas plūsta visu kūnu.

O mano Dieve, gerasis Dieve, maloningasai Jėzau... Lyg sidabriniai upeliai čiurlentų mano kūnu, sruventų šlaunimis, tekėtų venomis... Orgazmui slūgstant, apima nevaldomas virpulys, oda laksto šiurpuliukai. Besidaužanti širdis pamažu rimsta.

– Tai buvo... tai buvo... – man sunku prabilti. Pažvelgiu į gražų įdegusį Marko veidą, ryškius skruostikaulius. Jo galva vis dar man tarp virpančių šlaunų. – Tai buvo pirmas... O Dieve... Po galais...

Jis lyg ir šypsosi, net sunku pasakyti, girdžiu švelnius jo žodžius, kai bučiuoja man pilvą, o rankomis dar plačiau praskečia šlaunis.

– Tu elnė, tikra baltoji elnė...

Jis tuoj nusimaus džinsus.

– Aleksandra!

Bejėgė ir patenkinta drybsau ant lovos, kikendama iš pasitenkinimo, beprotiškai trokšdama jo ateinant. Leisiu jam daryti, ką tik nori. Kas tik patinka. Gali krušti, prievartauti, dulkinti kaip tik nori. O aš tetrokštu pajusti jį savyje.

Ir jis šitai žino.

– Aleks...

– Ką?

– Ar tu įsitikinusi, carra mia?

– Visiškai, Markai. Aš visa tavo, aš priklausau tik tau.

Ir nė kiek tuo neabejoju. Trokštu jo kaip dykumų keleivis vandens.

Prieblandoje matau, kaip Markas nusiauna batus, nusitraukia kojines. Priešais mane stovi basas aukštas karys, gražus ir kilmingas tarsi senovės graikų didvyris. Jis nusimauna džinsus, ir pagaliau išvystu pasistojusį didelį tvirtą jo pimpalą. Irgi pasirengęs. Nespėju nė aiktelėti, kai jis jau atsiduria manyje – didžiulis ir pajėgus. Beveik šiurkštus.

– Jergutėliau... Tai bent...

Potyris nenusakomas. Mudu puikiai derame tarpusavyje, tarsi jis būtų sukurtas man, tarsi jo paskirtis gulėti ant manęs visą gyvenimą ir mane dulkinti. Šlaunimis apsiveju jam klubus, mudu sukimbame kaip du imtynininkai, kaip du šokėjai. Tik tai nėra šokis, o dulkinimasis. Jis dulkina mane. Smarkiai ir drauge švelniai. Norėčiau jį pabučiuoti. Todėl prisitraukiu galvą ir bučiuoju veidą. Mėnulio šviesoje šis atrodo labai gražus ir rimtas. Markas užgula mane, mudu bučiuojamės, mudviejų liežuviai neatskiriami, kaip jo vyriškumas manyje.

– Gera justi tave viduje.

– Man patinka tave dulkinti.

Mes vėl bučiuojamės, aš švelniai krimsteliu jam į lūpą, o jis kiek smarkiau man į kaklą. Mėgaujuosi veiksmu, o Markas stumia, smeigia, skverbiasi vis giliau.

– Palūkėk, noriu išdulkinti tave iš nugaros...

Jis lengvai pakelia mane: jo rankose jaučiuosi kaip nuoga šokėja, nuoga balerina išmaniame glėbyje. Vienu staigiu, įgudusiu judesiu mikliai apverčia mane ant pilvo.

Neįsivaizduoju, kaip jis tai padarė – kaip jam tai pavyko? – bet dabar guliu kniūbsčia, veidą įkniaubusi į pagalvę. Markas nedelsdamas praskiria man šlaunis, plačiai išskečia kojas ir vėl įsiskverbia. Dar stipriau, dar giliau stumia savo įnagį gilyn, jaučiu jo kūno svorį, man prie nugaros prigludusią jo krūtinę. Man tai be galo patinka.

Mėgaujuosi ant manęs užgriuvusiu sunkiu jo kūnu, jis spaudžia mane prie pagalvių, juda vis stipriau, stumia, traukia ir vėl stumia. O Dieve! Brangiausiasis Dieve! Aimanuodama ir dejuodama pakreipiu galvą, noriu į jį pasižiūrėti. Markas rimtas ir susikaupęs, jis piktdžiugiškai šypsosi.

– Mano gražioji mergaite!

– Dulkink mane smarkiau!

Markas paklūsta – ima dulkinti iš peties. Giliai kvėpuodamas visiškai mane užvaldo, smeigia pimpalą kuo giliausiai. Nepailsdamas juda, giliai įstumia ir lėtai ištraukia. Dar kartą grįžteliu pasižiūrėti, kaip jis mane užvaldo. Dešinė Marko ranka nuslysta mano dubeniu – suvokiu, kad dulkindamas mane iš nugaros jis nori pasiekti varputę.

O taip, o taip. Bejėgė ir virpanti įsikniaubiu į pagalvę ir aikčioju. Marko pirštai užčiuopia varputę, švelniai glamonėja, spaudžia, trina ir glosto – tuoj pat metu jis nesiliauja mane barškinęs. Pajuntu artėjant dar stipresnę malonumo bangą, visiškai kitokį orgazmą, keliamą jo pirštų ir manyje judančio įnagio. Šito jau per daug.

– Ooooo...

O taip.

Taiptaiptaip.

Šįkart orgazmas stipresnis ir tarsi gilesnis, visiškai kitoks, beveik gyvuliškas ir nevaržomas. Pasiekusi viršūnę klykiu įsikniaubusi į pagalvę, slopinu dejones kandžiodama užvalkalą, springstu nuo savo pačios patiriamo malonumo...

– Aš dar niekad, tikrai niekad...

Nagais įsikimbu į paklodę, kojų pirštai susiriečia, ir aš pasiduodu. Esu nugalėta. Orgazmas užplūsta kaip jūros banga, sukrečia visą kūną ir po truputį slūgsta, pulsuoja manyje. Jaučiu, kad Markas irgi netrukus pasieks viršūnę.

Jis irgi tuoj išsilies.

– Markai, būk geras, neištrauk. Baik manyje.

Nė nereikia prašyti – jis šiurkščiai įmyga mano veidą į pagalvę, pirštais tvirtai įsikimba į sprandą, vos ne dusina. Paskui jo kūnas ima trūkčioti ir virpėti, visiškai susilieja su manuoju. Markas pasiekia orgazmą, kūnas net dreba nuo įtampos, lyg į medį įsmigęs patyrusios rankos sviestas peilis. Mane užlieja dar viena orgazmo banga, o jis galiausiai išsilieja aikčiodamas ir murmėdamas itališkas nešvankybes.

Išgirstu kančios ir sykiu palengvėjimo atodūsį – Markas visu svoriu užvirsta ant manęs, paskui nusirita į šoną. Įtampai atslūgus, jo raumenys atsipalaiduoja. O aš inkščiu įsikniaubusi į patalus. Tiesą sakant, kūkčioju. Netgi raudu. Negaliu susilaikyti neverkusi, kad tokio puikaus sekso teko laukti neapsakomai ilgai.

Devintas skyrius

Kai pabundu, vis dar tamsu. Prieblandoje nužvelgiu Marko rankas. Jis miega mano lovoje, įdegęs raumeningas kūnas nesuvaržytas ir visiškai atsipalaidavęs. Švelnios, bučiuoti sukurtos lūpos truputį praviros, mėnesienos šviesoje matyti balti dantys, susitaršę tamsūs, garbiniuoti plaukai. O labiausiai mane žavi stiprios vyriškos jo rankos. Markas miega ramiai, švelniai, bet tvirtai mane apglėbęs. Tobulas, nekaltas vaizdas. Tik apie kokį nekaltumą po praėjusio vakaro dar galima kalbėti?

Man išdžiūsta burna.

Išslydusi jam iš glėbio, užsimetu chalatą ir nuėjusi virtuvėn išgeriu stiklinę šalto mineralinio vandens. Visai nesuprantu, kas man darosi; tikriausiai Džesika teisi – aš įsimylėjusi šį vyrą.

Keletą minučių pastoviu šešėlių gaubiamoje virtuvėje. Pro langą spoksau į mėnulį ir jo atspindį Tirėnų jūroje.

Paskui grįžtu į lovą, įsitaisau šalia tyliai kvėpuojančio Marko, nuo jo kūno sklinda šiluma.

Pabundu jau išaušus, Kampanijos saulė spigina pro išklerusias mano langines, ant plikų sienų atsispindi šviesos ruoželiai. Jis jau dingęs? Mane apima panika. Vos nesustoja širdis. Ne, negali būti. Tik ne tai. Negi visa baigsis vienos nakties nuotykiu? Tik ne po šitokių potyrių. Maldauju.

Nurimk, X., nurimk.

Ant pagalvės išvystu šiugždantį balto popieriaus lapelį. Rūpestingai perlenktą perpus elegantišką laiškinio popieriaus lapelį. Ant jo įmantriai išvedžiota plunksnakočiu Aleksandrai. Iš kur Markas gavo tokio popieriaus? Ir plunksnakotį? Iš kur ištraukė tuos daiktus? Čiumpu lapelį ir išlankstau.

Miegodama atrodai tokia laiminga. Išėjau pirkti pusryčių. Pasimatysime septintą. Roskerikas panelei X.

Apimta laimės vos nestrykteliu iš lovos. Griebiu mobilųjį norėdama pažiūrėti, kiek valandų: 6:40. Markas sugrįš po dvidešimties minučių. Greitai palendu po dušu, apsivelku lengvą pilką medvilninę suknutę. Besidžiovinant plaukus, suzvimbia durų skambutis.

– Buon giorno, – išgirstu Marko balsą per telefonspynės traškesį. – Pusryčiai patiekti.

Po akimirkos nuostabiai šypsodamasis jis jau stovi prie mano buto durų su pilnu maišeliu pyragaičių ir dviem indeliais kapučino, įstatytais į kartoninį padėkliuką.

Markas vilki švarius tamsiai mėlynus marškinius, mūvi džinsus, avi savo nuostabiaisiais pagal užsakymą pasiūtais batais. Kaip jam tai pavyko? Gal vežiojasi atsarginius marškinius savo mersedese? Galvoje besisukančius klausimus greitai nugena šalin nuostabi kava. Paskui kimbame į pyragaičius – jie truputėlį panėši į raguolius, bet iš tikro yra visai kitokie.

– Kaip gardu.

– Sfogliata frolla. Tokius jau šimtą metų kepa Džovanio Skaturkio kepyklėlė Neapolio centre.

– Nuostabu! Koks čia įdaras?

– Rikota, pagardinta cukruotais vaisiais ir prieskoniais. Svarbiausia nepersivalgyti – juk lengvai gali sukirsti ir dešimt.

Markas šypteli. Ir aš jam nusišypsau. Skaisčiai šviečia saulė. Tarp mudviejų nejusti jokio nejaukumo, jokio drovumo pirmą kartą pusryčiaujant kartu. Sėdime balkone ant plastikinių kėdžių. Vezuvijaus viršūnę gaubia balti dūmų debesėliai, kitapus įlankos, apgaubtos rytinės jūros miglos, dunkso Kaprio apybrėžos.

Markas pastumia į šalį tuščią lėkštelę.

– Pasikalbėkime apie praėjusią naktį.

Mano šypsena priblėsta. Nesu tikra, ar noriu apie tai kalbėtis. Naktis buvo pasakiška. Betgi palikime tai ramybėje; nėra reikalo apie ją kalbėtis, aptarinėti, analizuoti ir panašiai. Tiesiog tai buvo nepakartojama naktis. Kupina aistringo, gyvuliško ir beatodairiško sekso. Nėr čia ko aptarinėti ir kelti kokius nors klausimus. Taip jau nutiko.

– Ji buvo nuostabi, – sako Markas. – Gal net per daug nuostabi.

– Atleisk, nesupratau.

Jis pakreipia savo gražią galvą ir klausia:

– Ar esi girdėjusi pasakymą: coup de foudre?

Man sugniaužia paširdžius.

– Taip, esu. Pažodžiui tai reiškia žaibo blyksnį, perkūno trenksmą.

Markas linkteli. Spoksau į jį.

Ar šitaip jis vertina mudviejų naktį? Kaip beprotybės blyksnį, kūnų tarpusavio trauką? Ar mudu tik šitai tepatyrėme? Tai buvo tik trumpalaikė aistra? Jau kitą savaitę ją pamiršime?

Markas pajunta mano sutrikimą.

– X., prieš mums toliau bendraujant, noriu kai ką išsiaiškinti.

– Ką?

– Ar tu... – Markas trumpam nusuka akis. – ...pasirengusi. Jeigu nori bendrauti toliau, esama kai kurių dalykų... – Jis nuveria mane mėlynomis akimis, paskui vėl jas nudelbia. – Esama dalykų, kuriuos turėtum žinoti.

Turėčiau dar ką nors žinoti? Na, užteks.

Padedu ant stalo lėkštutę.

– Nagi klok, Markai. Kokia ta didžioji paslaptis? Sakyk be užuolankų. Aš su tuo susidorosiu. Turiu vairuotojo pažymėjimą. Esu ganėtinai suaugusi.

Jis nusišypso.

– Jau pastebėjau.

Mane suima noras sviesti Markui į veidą maišelį nuo pyragaičių. Jis atsiprašydamas šypsteli ir kilsteli ranką.

– Gerai jau, gerai. Atsiprašau. Tiesiog... tai labai sunku paaiškinti. Nenoriu tavęs atbaidyti, vos tik sutikęs. Aleksandra, tu esi mano didžioji geroji naujiena. – Markas patyli, paskui kalba toliau: – Vis dėlto esama tam tikrų man labai svarbių dalykų, tiesiog esminių mano gyvenime. Jeigu nori toliau su manimi susitikinėti, turi apie juos žinoti. Jei nesugebėsi susitaikyti su šia mano gyvenimo dalimi, verčiau nesileisk į jokias draugystes su manimi. Tai būtų tiesiog neįmanoma ir tau, ir man.

Marko žodžiai skamba bauginamai. Man tai labai nepatinka. Tyliu ir laukiu. Noriu, kad paaiškintų smulkiau. Bet esu labai susijaudinusi, širdis neramiai daužosi krūtinėje.

Markas nuryja paskutinį kavos gurkšnį ir vėl prabyla:

– Ar esi kada nors girdėjusi apie paslaptingus kultus?

– Ne, tikriausiai nesu. – Rausiuosi atmintyje mėgindama atgaivinti vidurinės mokyklos istorijos žinias. – Galbūt turi galvoje – prieš krikščionybę? Na, universitete daugiausia studijavau naujųjų amžių istoriją.

– Paslaptingi kultai kilę iš senovės tikėjimų, susijusių su mįslingais iniciacijos ritualais. Jie giliai įsismelkę į Viduržemio jūros gyventojų sąmonę, buvo praktikuojami Graikijoje ir Romoje. Kai kurie jų, pavyzdžiui, Mitros kultas, tapo labai populiarūs. Kiti, tokie kaip Dioniso misterijos, iki šiol sukelia daug diskusijų, manoma, kad per jas vykdavo orgijos.

Apstulbusi spoksau į Marką. Dionisas. Orgijos. Kas bus toliau?

– Aš nesuprantu.

Jis linkteli ir pažvelgia žemyn, į kol kas dar tuščią ryto gatvę. Paskui klausia:

– Ar turi porą valandų laisvalaikio? Dabar?

– Taip, aš pati susidarau darbo grafiką.

– Norėtum nuvažiuoti į Pompėją? – Markas dirsteli į laikrodį. – Nuvyksime anksčiau, negu muziejus atidaromas turistams. Pažįstu tenykštį direktorių. Pompėjoje pamatysi ir suprasi, ką noriu tau pasakyti. Bus daug aiškiau už bet kokius žodžius.

Viskas vyksta staigiai ir netikėtai, bet jau imu pratintis – šitaip nuolatos elgiasi Markas Roskerikas. Veikia ryžtingai ir greitai. Man tai patinka, ne, man tai baisiausiai patinka. Buvęs draugas matematikas, mėgstantis avėti kroksus, niekad nebūtų vežęsis manęs į Pompėją.

Tiesa, reikia pripažinti, buvęs draugas matematikas, mėgstantis avėti kroksus, neturėjo nieko bendra su kultais ir orgijomis.

Po dvidešimties minučių jau lekiame niūriais Neapolio priemiesčiais. Pro automobilio langą matyti pilki betoniniai namų blokai, išraižyti grafičiais. Slogų įspūdį kiek švelnina vietomis šlamančios alyvuogių giraitės ir kvapnių citrinų sodai, besidriekiantys iki pat žvilgančios nuostabaus žydrumo jūros. Nors skurdas bado akis, gamta stulbina savo grožiu. Galbūt skurdas yra neatsiejamas nuo Neapolio, kaip neatsiejamos meilė ir prievarta, o rožių negali įsivaizduoti be spyglių.

Vieną po kito lenkiame nedidelius triračius vežimus, prikrautus melionų ir vadeliojamus senyvų vyrų raukšlėtais veidais. Markas kalbasi mobiliuoju, greitai beria itališkus žodžius:

– Fabio! Buon giorno...

Nutuokiu, kad kalbasi su Pompėjos muziejaus direktoriumi.

Netrukus privažiuojame didelius geležinius vartus. Prie jų jau laukia nedidukas puikios išvaizdos vyriškis su baltais džinsais ir labai brangiais Armani saulės akiniais. Jis perdėtai nuolankiai, gal netgi baimingai pasisveikina su Marku, paskui atsigręžia ir teatrališkai pabučiuoja man ranką.

Po šio nedidelio vaidinimo direktorius atrakina vartus, ir mes įžengiame į Pompėją.

Į Pompėją!

Troškau čia patekti nuo pat mokyklos laikų – pamatyti užkonservuotą garsųjį Romos miestą, palaidotą po Vezuvijaus pelenais. O dabar man suteikta nuostabi galimybė jį apžiūrėti: čia tuščia, nė vieno turisto.

Manyje glūdinti mokinukė labai norėtų ramiai viską apžiūrėti, gerti gerti informaciją, bet Markas skubiai žingsniuoja tolyn, vedasi pro griuvėsius, romėnų viešnamius ir pirtis, parduotuves ir užeigas...

Galiausiai stabtelime. Lauke karšta, suprakaituoju.

Jis mosteli ranka:

– Paslapčių vila.

Mudu įeiname vidun, direktorius lieka lauke. Probėgšmiais išvystu vidinį kiemą, keletą kambarių su ryškia mozaika išklotomis grindimis. Dar sykį pasukę už kampo įžengiame į tamsesnį kambarį, įmantriai išpuoštą dviejų tūkstantmečių senumo freskomis, nutapytomis ant apdulkėjusio archajiško tamsiai raudono fono.

Freskos nuo pernelyg smalsių turistų atskirtos virve, todėl smulkmenas įžiūrėti sunkoka. Markas tiesiog perlipa virvę, ima mane už prakaituotos rankos ir padeda perlipti.

Stoviu kambario viduryje. Iš arti matau nuostabų, ilgesingą freskų grožį: šokančias merginas, kandžius satyrus, liūdną gražią moterį; ši nepakartojama estetika yra gyva, ryški, išgelbėta nuo užmaršties.

Plačiai mostelėjęs Markas aiškina:

– Šios freskos vaizduoja iniciacijos ritualą. Antai mergina bus įšventinta į misterijas.

Su vis didėjančiu smalsumu apžiūrinėju didžiulius senovinius paveikslus.

Kairėje grakšti jauna moteris ruošiama ypatingoms apeigoms. Grojama vamzdeliais. Moteris jausmingai maudoma. Geriama – vynas, kvaišalai ar dar kas nors? Kad ir kas tai būtų, išgėrusi moteris ima šokti. Ji trypia siautulingai.

Man džiūsta burna. Grįžteliu dešinėn. Paskutinėje freskoje moteris turi būti inicijuota, vergės ją rengia, šukuoja plaukus. Galiausiai sušukuota moteris spokso į mane, jos veidas svajingas, netgi liūdnas, bet kupinas pasitenkinimo.

Pasitenkinimo kuo?

Žingteliu artyn.

Svarbiausioji priešpaskutinė scena lyg tyčia paslėpta šėšėlių apgaubtame kambario kampe. Beveik nuoga moteris atgręžusi nugarą. Jos grakštus kūnas baltas, nuostabus, ji atrodo dieviškai ir be galo susijaudinusi laukia aktyvaus erotinio prisilietimo.

Mano širdis daužosi. Suprantu, kas dedasi. Ši moteris yra plakama.

Dešimtas skyrius

– Ką tai reiškia? Aš nieko nesuprantu.

Nevalingai imu trauktis atatupsta nuo freskų.

Paslapčių vilos prieblandoje Markas įdėmiai mane stebi, rodos, permato kiaurai, žvelgia į sielą, galbūt net regi praeitį.

– X., juk paaiškinau, tai įšventinimo ritualas. – Marko balsas labai ramus. Gal net per daug. Manasis skamba daug spigiau:

– Ir kaip šie vaizdai susiję su... tavo gyvenimu?

Jis tyli.

– Markai, kalbėkis su manim. Paaiškink, kas čia dedasi. Kodėl mane čia atsivežei?

Nutylame abu. Girdžiu lauke čiulbant paukščius, tolimą rytinio eismo gausmą. Paslapčių viloje labai tyku – tarsi mūsų pokalbis būtų šią vietą papiktinęs ir išniekinęs. Bet kaipgi galima šitai išniekinti? Vėl spoksau į moterį toliausioje šešėlių gaubiamoje freskoje. Paskui įdėmiai apžvelgiu kitus piešinius.

Kas tasai atsilošęs besišypsantis dievas, pažiūrėti jau pasitenkinęs? Kas toji esybė su laurų vainiku ir ką ji neša ant sidabrinio padėklo? Kodėl, po galais, plakama jauna moteris? Kodėl ji nesipriešina?

Freskos kelia gausybę klausimų. Nebenoriu užsibūti, nebenoriu į jas žiūrėti. Be to, netrukus priplūs turistų. O mudu su Marku čia vieni lyg kokie nusidėjėliai. Tai blogai.

– Markai, ar galime eiti iš čia?

– Žinoma, – jis mosteli į atviras duris, pro jas vidun skverbiasi saulės spinduliai. – Galime išeiti pro ten...

Nelaukiu, kol baigs sakinį. Kuo skubiau žengiu per slenkstį į gryną orą, bet, užuot išėjusi iš vilos, patenku į vidinį kiemelį. Jame ant pjedestalo stovi daili varinė Merkurijaus statula: grakštus ir raumeningas vaikino kūnas nuogas, su sparneliais prie kulkšnių. Neprisimenu, kad būčiau mačiusi šią statulą.

– Čia nėra išėjimo!

– X., suk į kairę.

Į kairę? Skubu nurodyta kryptimi, klupdama ant nelygių grindinio akmenų. Mintys sūkuriuoja. Ar jaunos romėnų mergelės irgi eidavo šiuo keliu, prisidengusios dailų kūną tunika, avėdamos ryškiai raudonus auksu puoštus sandalus? Įžengdavo į tamsų kambarį ir nuolankiai laukdavo, kol bus nuplaktos?

Kaip visa tai susiję su Marku, manimi, su mumis?

Pasiklystu. Koridoriai šakojasi į visas puses. Markas prisiartina iš nugaros ir švelniai uždeda ant peties ranką, kad parodytų teisingą kryptį – bet aš pasitraukiu ir nužingsniuoju dar vienu tamsiu koridoriumi. Nenoriu justi Marko prisilietimo. Jis pernelyg primena praėjusią naktį, kelia dar didesnę sumaištį galvoje.

Prisimenu, kaip Markas šiurkščiai nuplėšė man suknelę. Kaip įsiskverbė iš nugaros ir spaudė veidą prie pagalvės; dulkino stipriai ir drauge švelniai, puikavosi galia, sumišusia su šiokiu tokiu pykčiu.

Vis dėlto man šitai patiko. Tikrai patiko. Jis nutraukė drabužius, įkaitino ir galiausiai paėmė mane. Aš tuo mėgavausi. Žavėjo jo alkis, jis ragavo mane tarsi ką tik sugautą jūrų gėrybę, kaip šviežią jūrų ežį, tokių patiekiama geriausiuose Pozilipo restoranuose. Bet jei leisiu sau galvoti apie tai, koks nuostabus buvo seksas, vėl jam pasiduosiu. Dabar esu pasirengusi gintis.

– Markai, kur išėjimas? – įsitempusi klausiu.

Jis ramiai atsako:

– Ten, Aleks, tiesiog eik šiuo koridoriumi tolyn.

Beveik leidžiuosi bėgti. Siaubingai trokštu iš čia ištrūkti ir įkvėpti tyro oro, senovės dulkės mane dusina. Lekiu tamsiu koridoriumi, akies krašteliu matau dar daugiau freskų ir mozaikų. Galiausiai išvystu geltonas laukines gėles, tarpstančias po Kampanijos saule – pamatau išėjimą iš vilos labirinto. Išpuolu į dienos šviesą ir su palengvėjimu įkvepiu gaivaus vasaros vėjelio.

Mudu atlydėjęs puošeiva baltais džinsais jau dingęs. Aš sunkiai gaudau orą, esu šiek tiek įbauginta.

Žiūriu į besidriekiančias Pompėjos gatves, jose stūkso romėnų namai, po pelenais palaidota daugybė žmonių. Čia labai tylu. Žvalgausi aplink, šis vaizdas man šį tą primena, tik nežinau, ką.

Staiga atmintyje iškyla Los Andželas. Ten irgi atrodė taip pat klaiku. Nebuvo matyti nė vieno žmogaus saulės nutviekstose gatvėse. Nė vieno praeivio. Kalifornijos miestai, kuriuose nematyti pėsčiųjų, kartais man primena maro ar kitos stichinės nelaimės nuniokotas vietoves. Ir vėl atsidūriau tokioje vietoje. Mirusiųjų mieste.

Markas atseka paskui mane į lauką, į saulės šviesą.

– Atsiprašau, X. Nenorėjau tavęs išgąsdinti.

– Tu ir neišgąsdinai, – irzliai atšaunu. – Tikrai ne. Tik noriu pasakyti... O Dieve...

Gal atsisėsti?

Taip, man iš tikrųjų reikia atsisėsti. Apsidairiusi išvystu baltą marmurinį suoliuką, ištašytą iš romėniškos kolonos gabalo. Prieinu ir sėduosi. Spoksau į lakuotus savo kojų nagus.

Prisimenu, lakavome juos kartu su Džese. Kaip norėčiau drauge su ja sėdėti savo bute, juoktis, liežuvauti ir gerti pigų Chianti iš prekybos centro, plepėti apie senus gerus laikus Dartmute. Staiga viskas pasikeitė. Smagi kelionė į Neapolį įgijo tamsių ir niūrių atspalvių. Esama ir gero, ir blogo. Nuostabiai pasimylėjau, toks seksas, ko gero, gali pakeisti gyvenimą. Bet dabar viskas susipynė į paslaptingą, jaudinantį ir bauginantį raizginį. Jaučiuosi suglumusi.

Tarp šių archeologijos lobių saulės atokaitoje veši įvariausios žolės, žydi gėlės. Įkvepiu jų aromato, atsigręžiu į Marką ir paprašau:

– Papasakok.

– Klausk, ko tik panorėsi.

– Tu norėjai parodyti, kad anksčiau žmonės darydavo tai, kas pavaizduota freskose?

– Taip, darydavo. – Markas nemirksėdamas žiūri į mane. – Ir daro iki šiol.

Trūkstami dėlionės gabaliukai spraudžiasi į savo vietas.

Tai, kas paaiškėja, man visiškai nepatinka. Nė trupučiuko.

– Misterijų kultas tebegyvuoja?

Markas santūriai šypteli.

– Taip.

– Kur? Kada? Kaip tai vyksta?

– Visoje Italijoje, vienos kitos apeigos – Prancūzijoje ir Didžiojoje Britanijoje. Galbūt ir kitose šalyse. Bet daugiausia Italijoje.

– Kas joms vadovauja?

Markas papurto galvą.

– Šito pasakyti negaliu.

– Markai, minėjai, kad galiu klausti ko panorėjusi.

– Gali klausti apie mane, – jis skėsteli rankomis ir nuoširdžiai nusišypso, – bet man nevalia kištis į kitų žmonių asmeninį gyvenimą.

Ar tai sąžininga? Nežinau. Nėmaž nebežinau, ką manyti. Mane pernelyg pribloškia žiauri tiesa. Vargais negalais išspaudžiu kitą klausimą:

– Na gerai, kokie žmonės jose dalyvauja?

– Dažniausiai turtingi ir puikiai išauklėti. Inteligentiški ir išsilavinę.

– Kodėl jie tai daro?

Markas gūžteli pečiais, tarsi šis klausimas būtų nevertas dėmesio. Galbūt nederėjo tokio užduoti. Bet man nesvarbu. Kamantinėju toliau:

– Kada vyksta apeigos?

– Misterijos vyksta kiekvieną vasarą. Prasideda birželį, baigiasi rugpjūtį arba rugsėjį.

– Taigi turi prasidėti labai greitai?

– Taip.

Norom nenorom teks paklausti. To klausti nedera, bet kitos išeities nėra. Markas teisus: kol nesužinosiu tiesos, mudu negalėsime visavertiškai bendrauti. Gal sužinojusi išvis daugiau nebenorėsiu matyti Marko? Mano gyvenimas vėl keičiasi – jau antrąsyk per dvylika valandų.

Lėtai ištariu:

– Tu esi įšventintas, tiesa?

Jis linkteli.

– Taip.

– Nori, kad ir aš būčiau įšventinta?

Siaubinga tylos akimirka.

– Taip.

Lyg nesavu balsu klausiu:

– Markai, kas manęs laukia? Romėnų merginos likimas, toks, kaip pavaizduota freskoje? Būsiu čaižoma botagu?

Markas nieko neatsako. Gal taip ir geriau.

Visai greta suoliuko virš ryškiai raudonos gėlės pakimba bitė, jos dūzgimas užpildo tarp mudviejų tvyrančią nejaukią tylą. Markas paėjėja tolyn ir ima apžiūrinėti senovės romėnų krautuvėlę. Marmuriniame prekystalyje išpjauti vienodi apskritimai.

– Ši vieta, krautuvėlės... – tęsiamai ištaria jis. – Iš visų Pompėjos vaizdų mane labiausiai jaudina šios prekyvietės. – Markas nužvelgia prekystalį, liūdnai perbraukia ranka senovinį marmurą. – Į išpjautas skyles būdavo įstatomi puodai, parduodamas karštas maistas išsinešti. Čia buvo gaminamas valgis. Lyg greitojo maitinimo užeigose. – Jis plačiai mosteli. – Ar gali įsivaizduoti, X.? Prie šio prekystalio kadaise darbavosi iškaitusi romėnų namų šeimininkė, vaikė muses nuo puodo su aviena, šluostėsi rankas į prijuostę, nuolat nerimavo, kaip sekasi legione tarnaujančiam jos vyrui. – Markas patyli. – Tokie vaizdiniai visada suvirpina širdį. Leidžia iš naujo atrasti žmogiškumą, kasdienio gyvenimo didybę.

Markas nusigręžia nuo prekystalio ir prieina prie manęs. Ir jo poza, ir veido išraiška atrodo grėsmingos. Tai vyras, įpratęs gauti, ko nori. Gal net ketinantis imtis prievartos, jei tik prireiks. Kiek patylėjęs jis ištaria:

– Plakimas yra viena sudedamųjų misterijos dalių.

Vos nenusikeikiu visu balsu.

– Markai, tu nė nesistengi šito paneigti? Pripažįsti tai? Per apeigas jie muša moteris?

– Žodis „mušimas“ čia netinka. Nieku gyvu netinka.

– Ak taip, kokia aš kvailė. Koks žodis tinkamesnis? Kumščiavimas? Daužymas? Koks tas žodis, Markai?

– Plakimas. Su šiuo veiksmu sutinka abi pusės. Esmė ta, kad naujokas sutinka būti įšventintas. Jis arba ji tai daro laisva valia ir paklūsta, čia nėra jokios prievartos. Misterijos bus sugadintos ir beprasmės, jei naujokai nepasiaukos savo noru. Tada didžioji paslaptis liks neatskleista. Paskutinis penktasis virsmo slėpinys, ryšys su anapusiniu pasauliu, katabazė – tai niekad nebus pasiekta.

– Tad žmonės todėl ir sutinka dalyvauti misterijose? Panėši į iškrypėlių masonų gaują.

Markas liūdnai papurto galvą, paskui gražiai, lyg atleisdamas nusišypso. Staiga užsimanau jam vožtelėti, o paskui šiurkščiai pabučiuoti. Pradėjusi jo trupučiuką neapkęsti, dar labiau užsimanau pabučiuoti. Norėčiau įpykdyti, smarkiai suerzinti, kad vytųsi mane kaip vakar vakare – kai lėkė paskui laiptais iššiepęs baltas plėšrūno iltis, pasirengęs sugriebti ir užvaldyti.

Praryti kaip ką tik sugautą jūros ežį, kokie patiekiami prabangiuose Pozilipo restoranuose.

Velniop jį. VELNIOP JĮ.

– Aleksandra...

Nežiūrėk į jį, X., nė nemanyk į jį žiūrėti.

– Aleks, misterijos gyvuoja jau maždaug tris tūkstančius metų. Jų šaknys siekia senovės Graikiją, jos vykdavo Atikos giraitėse, tam būdavo naudojamos mirtos. Tai visai ne pokštas, ne lėkšta kvailių juokingais kostiumais sueiga. – Marko balsas su nuostabiu anglišku akcentu skverbiasi man į smegenis, neleidžia atsiriboti; negi žmogaus balsas gali sujaudinti? Argi tai įmanoma? Ką man daryti? Užsikimšti ausis?

Vis dėlto nutariu pasiklausyti.

– Misterijos atskleidžia lytines, emocines ir dvasines tiesas, pripildo tavo sielą. Aš buvau įšventintas labai jaunas, dabar jos tapo neatskiriama mano dalimi, be jų neįsivaizduoju savo gyvenimo. Misterijos atskleidė tokias paslaptis ir malonumus, kokių negaliu apsakyti, bet netveriu noru su kuo nors pasidalyti. Aleks, trokštu pasidalyti su tavimi, kad ir tu pajustum tą galią.

– Kaip tik dėl to nori pamatyti mane nuogą ir sumuštą?

– Noriu, kad patirtum džiaugsmą ir suvoktum tiesą, kurią suvokiau aš. Tada mudu tikrai galėsime būti kartu.

– Tavo manymu, būti nuplaktai yra džiugu?

Markas papurto galvą.

– Tiek to, – jis atsidūsta. – Man labai gaila. – Markas pirštais persibraukia juodus plaukus. – Galbūt... Galbūt reikėjo apie tai papasakoti kitą kartą, bet aš tiesiog nesusivaldžiau.

Atsistoju.

– Paklausyk, lorde Roskerikai! Abejoju, ar kada nors būtų atėjęs tinkamas laikas šitokiam pasakojimui. Beje, manęs visai nevilioja galimybė apsimesti romėnų senatoriaus verge ir būti nuplaktai...

– Palūkėk, X.

– Vis dėlto džiaugiuosi, kad viską man išklojai. Į Santa Lučiją grįšiu traukiniu.

– X!

Marko balsas labai griežtas. Akimirką pasijuntu kaip subartas vaikas. Dar labiau įpykstu. Bet, jam prabilus, klusniai tyliu.

– X., parodžiau tau šias freskas ne šiaip sau. Tam yra rimta priežastis. Jeigu vyras yra įšventintas ir jam atskleista paskutinė penktoji paslaptis, nevalia užmegzti rimtų santykių su neįšventinta moterimi. Tokios taisyklės.

– Ką? Kas per taisyklės?

– Senovinės, labai rimtos. – Markas išraiškingai trūkteli pečiais. – Jų privalu griežtai laikytis.

– Vadinasi, jeigu nesutiksiu tai daryti, tu negalėsi su manimi bendrauti? Jeigu nesutiksiu dalyvauti apeigose?

– Taip. Bijau, kad kaip tik šitai ir noriu pasakyti. Man apskritai nederėjo praleisti nakties su tavimi. Bet, kaip jau sakiau, tu palaužei mano ištvermę. X., aš nesugebėjau atsispirti. Ir vis dėlto, jeigu nesutiksi dalyvauti misterijose, man teks atsispirti savo troškimams. Taip bus saugiau mums abiem.

Paniekinamai purkšteliu.

– Ar tai grasinimas?

– Ne! Jeigu atsisakysi, tau nieko nenutiks. Tikrai nieko blogo. Bet mudu daugiau niekad nebepasimatysime. Aš per daug tavęs trokštu. – Žibančios Marko akys liūdnos. – Aleks, patikinu tave, kad misterijos nėra siaubingas dalykas. Jos nuostabios, tai tarsi dovana. Pažadu, ir tu suprasi, jei sutiksi dalyvauti... Bet nuspręsti turi pati, niekas kitas.

Norėčiau jam suteikti dar vieną galimybę. Markas sėdi saulės atokaitoje toks liūdnas, ramus ir tobulas, ant kaktos nematyti nė lašelio prakaito. Tik viena tamsių plaukų sruoga užkritusi ant kaktos ir dengia nuostabiai patrauklias mėlynas akis, lyg grožio angelas būtų nusileidęs iš dangaus ir nusprendęs, kad Markas per gražus, tai nors ši sruoga tegadina tobulą įvaizdį. Žinoma, šitoks jis atrodo dar patrauklesnis. Tvirtas, vos vos apžėlęs smakras, išraiškingi, ryškūs skruostikauliai, teikiantys veidui agresyvumo. Žvilgteliu ir į plačią, saulėje įrudusią krūtinę.

Gana. Tegul jis eina velniop su visa savo tobulybe. Markas – tikras gražuolis, bet dėl jokio vyro neketinu leistis plakama.

– Ciao!

Atsistoju ir nepaisydama vis didėjančios kaitros sparčiai nužingsniuoju. Už nugaros girdžiu Marko balsą:

– Aleks! Per favore, ricordati di me – prašau mane prisiminti.

Nekreipdama dėmesio einu toliau. Priekyje, gatvės gale, pamatau pirmuosius turistus: visi užsidėję vienodas beisbolo kepuraites, visi fotografuoja tą pačią išlikusią romėnų teatro dalį.

Pompėja. Ak! Man norisi nusispjauti. Taip džiaugiausi čia atvažiavusi. O dabar viskas sugadinta. Aplink vieni griuvėsiai.

Netrukus patenku į turistų spūstį. Išeinu iš muziejaus pro sukamuosius vartelius, o žmonės plūsta vidun, į kitą pusę. Žinau, kad mano sprendimas teisingas.

Bet ausyse vis dar girdžiu Marko balsą.

Per favore, ricordati di me.

Kodėl jis taip pasakė?

Aleksandra, pamiršk tai. Marką, freskas, misterijas – viską pamiršk.

Tekina leidžiuosi nuo kalvos, o tamsiaplaukiai vyriškiai, mažose kavinukėse siurbčiojantys labai brangią kolą, man šypsosi. Pasiekiu Paslapčių vilos stotį ir sėdu į Circumvesuviania traukinį, nuvešiantį mane į Neapolį.

Prašau mane prisiminti.

Vienuoliktas skyrius

– Labai protingai pasakyta.

– Kodėl?

Džesika prisimerkia nuo saulės, atsigula ant nugaros ir pabalnoja dailią nosytę Ray Bans saulės akiniais.

– Pati pagalvok, brangute.

Mudvi gulime Pozilipo paplūdimyje. Jis priklauso savivaldybei, už dieną reikia mokėti penkis eurus. Čia labai daug rėkiančių, besipliuškenančių vandenyje ir spardančių kamuolius vaikų, prižiūrimų didelių storų neapoliečių mamų. Moterys rūko Mild Seven cigaretes, išterliodamos jas ryškiai raudonais lūpų dažais. Eidamos į paplūdimį italės dažosi daugiau, negu aš, eidama į gatvę. Nežinau, ką apie tai manyti.

Bet tai pirmas išties karštas vasaros sekmadienis, todėl visi aplinkui laimingi, visi šypsosi ir svajoja apie ilgus neapolietiškus pietus su baltuoju Tufo vynu ir dideliais gabalais cassata1 Tik aš esu liūdna ir susimąsčiusi.

Prašau mane prisiminti.

Kodėl tai protinga?

– Gerai jau, pasiduodu. Kodėl, tavo nuomone, toks pasakymas protingas?

– X., šie žodžiai verčia tave spėlioti. Jeigu jis nori, kad sugrįžtum – o aš tuo nė kiek neabejoju – tai geriausia priversti tave spėlioti, abejoti, jaustis sutrikusią.

– Nesuprantu.

– Marko žodžius gali suprasti nevienareikšmiškai. Gal jis turėjo omenyje: „Prisimink mane, nes niekada daugiau nebepasimatysime.“ O gal norėjo pasakyti: „Prisimink mane, nes esu geidžiamiausias tavo kada nors sutiktas vyras. Todėl niekaip manęs nepamirši.“

– Ačiū.

– Galima ir dar viena interpretacija: prisimink mane su ilgesiu ir liūdesiu. Tarkim, jis įtaria, kad kitą savaitę bus nužudytas ‘Ndrangheta narių pakeliui į La Sanitą. Taigi kitą kartą tu išvysi tik nebegyvo lordo Roskeriko nuotrauką pirmajame dienraščio „Il Mattino“ puslapyje.

Džesika nusišypso, pakelia saulės akinius ir mirkteli man. Paskui pasitaiso bikinio petnešėlę. Saulė svilinte svilina. Jos bikinis naujas, madingas, smaragdo spalvos. Gal iš Ferragamo kolekcijos? Jei ne, tai bent puiki Ferragamo kopija, pasiūta kokiame nors Camorra valdomame fabrikėlyje Kazertos provincijoje.

Maniškis, priešingai, nei naujas, nei madingas. Ir ne smaragdo spalvos, pasirodo, itin derančios prie tamsaus Kampanijos įdegio. Mano bikinis šviesiai rožinis – jis puikiai atrodė Kalifornijoje. Tik ne čia. Viešpatėliau! Labai norėčiau naujų drabužių, bet neturiu pinigų. Pabodo nuolat taupyti.

Tada ausyse nuskamba žemas gundantis balsas. Jo balsas. Lovoje. Su manimi. Andai Markas karališku judesiu nuplėšė man suknelę ir pasakė: „Nupirksiu tau šimtą sumautų suknelių.“

Ne! Staigiai atsisėdu lyg nuplikyta. Kas man darosi? Kaip galiu šitaip galvoti? Jeigu bent menkiausia širdies dalimi trokštu Marko dėl jo turtų, tai kas aš tokia? Savanaudė kalė? Beveik kekšė? Mano būdas tikrai ne toks!

– Ar tau viskas gerai?

Džesė pasirąžo ir uždeda ranką man ant dilbio. Piktokai atšaunu:

– Taip. Ne. Nekreipk dėmesio.

– Ką?

– Na gerai, ką tik suvokiau, kad išsiskyriau su milijardieriumi.

Džesė sukikena.

– Taip, ko gero, skaudu tai suvokti.

Ji paleidžia mano ranką, išsitraukia Marlboro Lights ir žiebtuvėlį su Marijaus Balotelio atvaizdu. Tai futbolininkas, gražus juodaodis, žaidžiantis Italijos rinktinėje.

– Aleksandra Bekmen, papasakok dar kartą: kodėl jį palikai?

Gurkšteliu šalto mineralinio, susiraukiu ir atsakau:

– Todėl, kad išpažįsta keistą kultą. Dalyvauja kažkokiose misterijose.

– O ką tai reiškia? Kas ten vyksta?

– Tai baisus senovinis kultas, išlikęs nuo graikų ar romėnų laikų. Jo išpažinėjai čaižo moteris botagu.

Džesika viso labo ramiai linkteli.

– Šit kaip? Tai čia visa bėda? Vis geriau negu vaikinas, avintis kroksus.

– Džese!

Šliūkšteliu šalto vandens jai ant įkaitusio, saulės kremu ištepto pilvo. Draugė suklinka, paskui nusikvatoja.

– Paplūdimio pabaisa!

Mudvi juokiamės kaip senos bičiulės, ir man gera. Kuriam laikui debesys išsisklaido, slegiančios ir niūrios mintys dingsta, protas nuskaidrėja kaip dangus virš Neapolio įlankos šį rytą. Žvelgiu į ribuliuojančią jūrą, tolumoje matyti dantytos Kaprio apybrėžos. Netrukus, ilgai nelaukdama, vyksiu į Kaprį.

Džesė vėl prabyla:

– Sakai, tie misterijose dalyvaujantys tipai, vyrukai su togomis, mėgsta mušti moteris? Kodėl? Kaip tai vyksta?

– Mušti nemuša. Nuplaka. Apeiginiu rimbu. Tai erotinis paklusnumo ritualas.

– Aha, panėši į sadistų ir mazochistų žaidimėlius, kai vienas yra viešpats, o kitas nuolankusis. Teisingai spėju?

– Tikriausiai... – Išgeriu paskutinį gurkšnį San Pellegrino ir užkemšu buteliuką. – Markas pabrėžė, kad viskas vyksta laisva valia, abiem pusėms sutinkant.

Netikėtai Džesė surimtėja ir atsisėda.

– Paklausyk, X., pasaulyje esama daug blogesnių dalykų negu keli pliaukštelėjimai rimbu ar pakutenimas. Turėjau vaikiną, pametusį galvą dėl riedlenčių. Po galais, jam buvo trisdešimt dveji, o aš turėdavau žiūrėti, kaip jis šokinėja per trijų colių aukščio kliūtis ir vaidinti sužavėtą. Tikras košmaras.

– Bet plakimas? Juk tai iškrypėliška.

– Taip, galbūt. Vadinasi, Markas turi keistų pomėgių. Na ir kas? X., širdies gilumoje jie visi iškrypėliai. Mano nuomone, moterys irgi kryptelėjusios, tik mūsų aistras tramdo patriarchatas. – Draugė užgesina cigaretę į smėlį. Paprastai taip netvarkingai elgiasi neapoliečiai. Atsispiriu norui susiraukti. O draugė dėsto toliau: – Esi girdėjusi posakį, kad nė viena moteris neatsigręš į netvarkingai apsirengusį vyrą? – Sukrizenu, bet ji neketina liautis: – X., negi tu visai nesusidomėjai? Švelnioji vaniline mergaite, leiskis į nuotykių sūkurį. Atėjo metas pažinti savąjį libido. Juk tokį turi, tiesa?

– Aš tau jau pasakojau.

– O taip, tai buvo geriausias pasidulkinimas tavo gyvenime. Taip. Viską man išklojai, brangute. Markas tiesiog nuplėšė tau suknelę ir tau tai patiko, tiesa?

– Taip. Truputėlį... Na gerai, labai patiko.

– Gal patiktų ir kiti dalykai? Seksas trise ar keturiese, lesbiečių žaidimėliai? Arba nuogai lėkti ferariu su pašėlusiai aistringu milijardieriumi?

Aš nuščiūvu, kaip tvarkinga ir sauganti gamtą mergina įsimetu tuščią vandens buteliuką į kuprinę. Galbūt Džesės žodžiuose esama tiesos. Bet miesčioniškoji X. vis dar stipriai priešinasi tokioms mintims. Turiu galvoje ne vien misterijas. Būta ir kitų blogų su Marku susijusių dalykų, keliančių man nerimą. Lengva, bet aiškiai juntama grėsmė. Prislopintas įtūžis. Policijos domėjimasis Marko rūmais. Mįslinga jo žmonos mirtis.

Pasirėmusi ant alkūnės Džesika rūko kitą cigaretę ir atvirai šaudo akimis į jauną italą su miniatiūrinėmis maudymosi kelnaitėmis. Žvelgiu jai per petį į keistą pastatą paplūdimio gale. Tai milžiniška vila, didžiuliai senoviniai rūmai. Pastatyti gal XVI amžiuje, dabar jau gerokai apirę. Grėsmingai juoduoja tamsios langų angos, pro įgriuvusį stogą kyšo palmės. Kodėl ši vila tuščia? Kodėl? Ji pastatyta Pozilipo paplūdimyje, iš jos turėtų atsiverti nuostabus vaizdas: Neapolio įlanka, Vezuvijus, karališkai didinga jūra. Jei būtų rekonstruota, ji būtų verta dešimties milijonų dolerių.

Kodėl pastatas paliktas sunykti?

– Ji vadinama Donos Anos vila, – pasekusi mano žvilgsnį abejingai sako Džesika. – Žmonės kalba, kad ten vaidenasi... Viloje trys šimtai kambarių. Joje vykdavo orgijos.

Negaliu atitraukti akių nuo rūmų.

Neapolis mane vis dar itin stebina. Noriu sužinoti daugiau. Išmokti. Suprasti. Galbūt niekad negrįšiu pas Marką Roskeriką, bet trokštu sužinoti, kodėl jis tapo tokiu žmogumi ir kodėl Neapolis šitaip apleistas. Nepajėgiu atsispirti šiam troškimui.

Nutariu imtis darbo. Grįžtu namo truputį įkaušusi nuo vidurdienį išgerto pigaus rožinio vyno ir įsijungiu nešiojamąjį kompiuterį. Ketinu paieškoti Google apie misterijų kultą, bet išvystu vokelį. Gavau elektroninį laišką nuo mamos. Pavadinimas: Atvažiuoju tavęs aplankyti!

Ką?

Apstulbusi imu skaityti laišką.

Sveika, Aleks...

Įprastinis mamos stilius – rašyta paskubomis, su didžiule meile, blogai sudėlioti skyrybos ženklai. Bet esmė aiški. Geriausia mamos draugė Margo – daug turtingesnė moteris – vyksta su draugais į Amalfį atostogauti, taigi mama nori prie jos prisidėti. Ji nusprendė paaukoti dalį brangių savo santaupų, kad atskristų į Italiją pasimatyti su mieliausia dukrele ir praleistų puikias atostogas. Bus čia po trijų dienų.

Brangute, neketinu varžyti tavo gyvenimo. Nesijaudink, ilgai neužsibūsiu. Neapolyje mudvi praleisime drauge porą dienų. Labai noriu paragauti nuostabiųjų ledų!

Uždarau elektroninio pašto dėžutę. Atvyks mano mieloji, rūpestingoji mama iš Amerikos priemiesčio. Spėlioju, ką ji pamanys apie Neapolį. Tikriausiai šis miestas neatitiks jos romantiškos, sukilnintos Italijos vizijos. Vis dėlto džiaugiuosi, kad ją pamatysiu. Ilgiuosi mamos, ilgiuosi visų namiškių. Mudvi su mama esame labai artimos, vaikystėje ji manimi nuostabiai rūpinosi. Ne mamos kaltė, kad man pabodo gyventi San Chosė ir valgyti Chick Fil-A. greitojo maitinimo restoranuose.

Ką, po galais, jai papasakoti apie Marką? Ar išvis ką nors pasakoti?

Nusprendžiu šį galvosūkį atidėti kitai dienai. Surenku Google langelyje misterijų kultas ir imu skaityti.

„Misterijų kultas klestėjo senovės graikų ir romėnų pasaulyje nuo V amžiaus pr. Kr. iki pat Romos imperijos žlugimo, maždaug 400 metų. Svarbiausias jo bruožas – slaptas iniciacijos ritualas, suteikiantis dvasinį išsilaisvinimą. Pačios žymiausios buvo Eleuzinų misterijos, taip pat gerai žinomas Orfėjo, Dioniso ir Mitros misterijų kultas.“

Tad kokiose misterijose dalyvauja Markas? Po kelių minučių suprantu, kad tikriausiai tai Dioniso misterijos, kokia nors jų atmaina ar kelių atmainų derinys.

„Dionisijos, arba Dioniso misterijos, atsirado Graikijoje. Dionisas buvo graikų vyno dievas, atsakingas ir už vaisingumą bei derlingumą.“

„Per Dionisijas įšventinamieji vyrai ir moterys traukdavo skirtingais keliais. Dalyvės buvo vadinamos menadėmis (pamišusiomis moterimis) arba bakchantėmis (Bakcho moterimis). Vykstant įšventinimui, jos gerdavo, dainuodavo ir šokdavo kaip pašėlusios (ar net staugdavo kaip laukiniai žvėrys). Manoma, kad per įšventinimą į kultą būdavo gausiai lytiškai santykiaujama, plakamasi rimbais, keliamos orgijos, paskui...“

Paskui?

Bemaž tris valandas nardau keistame Orfėjo ir kitų dievų misterijų pasaulyje. Tyrinėjimai galų gale mane išvargina, atbukina protą, tada Google langelyje bejėgiškai įrašau „Markas Roskerikas“. Kodėl? Kam save kankinu? Tiesiog esu genama smalsumo. Nors nė nenumanau, ką noriu sužinoti.

Ekrane atsiranda naujų nuorodų. Žiovaudama nuo perpiet išgerto vyno, ties viena jų spusteliu. Randu naujienų apie Italijos įžymybes. Stilius prastas kaip mano mamos, man net žadą atima.

Skaitau ir sunkiai verčiu.

Svetainėje perskaitau, kad molto bello e scapolo – labai gražus ir geidžiamas – jaunikis lordas Roskerikas buvo pastebėtas Londone, itališkų filmų festivalyje.

Po tekstu įdėta nedidelė nuotrauka. Spusteliu pelę ir pasididinu. Markas, išeinantis iš madingo Londono restorano, šaltai, santūriai ir žaviai šypsosi paparacui. Jo draugijoje išvystu kelias jaunas moteris. Žinoma, visos jos gražuolės. Markas žvelgia tiesiai į kamerą; aš ilgai apžiūrinėju moteris. Kojos iki pažastų, įprasti milijonieriaus žaisliukai. Pribloškiančio grožio, prabangiai apsivilkusios. Stilingos anglės ir italės. Kažin, ar jos irgi įšventintos?

Žinau tik, kad ir pati būčiau galėjusi būti tarp jų. Šioje nuotraukoje. Jei tik būčiau panorėjusi. Bet aš atsisakiau.

Paspaudžiu klavišą ir uždarau svetainę. Mane nusmelkia aštrus pavydas ir apima melancholija, drauge pajuntu didžiulį palengvėjimą, kad viskas baigta.

Sudie, gražuoli.

Po trijų dienų iš San Fransisko atskrenda mama.

Ji laiminga, susijaudinusi ir labai nekantraujanti. Kone bėgte pasileidžia iš oro uosto, o mudvi su Džese kvatodamosi ir vaipydamosi vos spėjame jai iš paskos, tempdamos lagaminus. Važiuodama taksi į Santa Lučiją ji tauškia neužsičiaupdama. Mama užsisakė kambarį pigiame viešbutėlyje netoli mano buto. Paliekame ją dulkiname vestibiulyje vildamosi, kad norės porą valandų pailsėti. Bet po valandėlės, vis dar drėgnais žilais plaukais, išsimaudžiusi po dušu, mama jau spaudžia mano durų skambutį, griebia už rankos ir sako:

– Brangioji, veskis mane į „Gambrino“ kavinę! Tai garsi užeiga, minima kiekviename kelionių vadove!

Šiaip nelabai norėčiau ten eiti, kad nesusidurčiau su Marku. Bet žinau, kad dabar jis Londone, todėl pildau mamos prašymą.

Mudvi susikabiname už rankų ir patraukiame Santa Lučijos gatve, nušviesta ankstyvo vakaro saulės. Mama vis pasakoja, kaip tėčiui sekasi žaisti golfą, apie jo išėjimą į pensiją ir mano brolius.

Mudvi einame. Ji kalba. Mudvi einame, ji kalba, ir staiga aš pamatau jį. Širdis vos neišlipa per gerklę, negaliu atplėšti akių. Mudvi žingsniuojame per didelę tuščią Plebiscito aikštę, rožinei saulei leidžiantis virš Anakaprio.

Tiesiai link mūsų žingsniuoja Markas Roskerikas.

Jis manęs nemato. Kalba mobiliuoju ir žiūri į kairę.

– Paskubėkim, mama. Eikim čia.

– Kodėl? – nustemba mama. – Brangioji, jau matau „Gambrino“ kavinę. Ji čia pat.

Trūkteliu ją už rankos.

– Mama! Eisim šituo keliu!

– Kas nutiko?

Mama šiek tiek suglūma. O Dieve! Per vėlu.

Mes vos per kelis žingsnius nuo jo. Jis pėdina tiesiai į mus. Pakelia akis ir išvysta mane.

Išvengti susitikimo nebeįmanoma.

1 Сassata siciliana – nuostabaus skonio tortas iš rikotos, pagardintas cukrintiniais (vert. past.)

Dvyliktas skyrius

Jis šypsosi man ir mamai, tarsi tarp mudviejų niekada nieko nebūtų nutikę. Šypsosi ta pačia santūria neapsakomai pasitikinčio savimi gražaus vyro šypsena. Paduoda išpuoselėtą ranką. Vilki visiškai nepriekaištingą tamsiai pilką, beveik juodą kostiumą. Akina marškinių baltumas; ryši šilkinį mėlyną ir geltoną kaklaraištį. Buvau pamiršusi, koks jis aukštas.

– Buona sera, Aleksandra.

– Ak, – suglumstu ir imu mikčioti kaip kvaiša. Dirsčioju į mamą ir Marką. – Na... Ak... Tai...

Mano mama. O Viešpatie! Ji stebeilija į Marką tarsi į Jėzų, staiga nusileidusį iš dangaus ir padovanojusį Bulgari rankinę. Jos veidas beveik pamaldus ir išties susižavėjęs. Mano mamai jis patinka.

Negana to, dėl šitokios mamos reakcijos man darosi nesmagu. Dabar pamatau ją Marko akimis. Apkūni amerikietė prekybos centre įsigytais drabužiais, pigiais džinsais, po kelionės išsidraikiusiais žilais plaukais. Ką Markui manyti?

O kurių galų man turi rūpėti, ką jis pamanys? Čia mano mama, ir aš ją labai myliu, o jis su savo nuostabiuoju kostiumu gali nešdintis velniop. Kokią teisę turi jaustis viršesnis?

Ir ko taip nirštu ant savęs, jeigu Markas man visai nerūpi?

– Aleksandra, – pagaliau taria Markas ramiu, bet tvirtu balsu.

Staiga atsikvošiu. Apimta apmaudo spoksojau į jį maždaug pusę minutės. Ir mama, ir Markas sužiūra į mane.

– Atsiprašau... Hmm, atsiprašau.

Nagi, Aleksandra, nesusileisk.

– Mama, tai... Markas. Markas Roskerikas. Jis yra... Yra... – Nagi, pralemenk. – Mano draugas. Mudu susipažinome čia, Neapolyje.

Ne per geriausias pristatymas.

Paskui išpyškinu:

– Markai, tai mano mama Andžela. Ji atskrido atostogų iš San Chosė. Mudvi einame į „Gambrino“ kavinę išgerti kavos.

Kaip niekur nieko Markas ima mano mamos ranką, pakelia prie lūpų ir pagarbiai, grakščiai pabučiuoja; padaro tai su keliančiu šypseną Senojo Pasaulio nerūpestingumu.

– Be galo malonu susipažinti, – atsiliepia jis, įdėmiai žiūrėdamas jai į kalifornietiškas akis. Mama su akiniais. Rodos, ji tuoj nualps.

– Ir man labai malonu! – vos neišrėkia falcetu. Kaip jai pavyksta išgauti tokią intonaciją? Kaip gyva nesu girdėjusi mamos šitaip šnekant. – Nepaprastai malonu su jumis susipažinti! Be galo malonu!

O Dieve!

– Mama, Markas ir aš...

Pradedu dėstyti, kaip mudu susipažinome, bet paskui sumišusi nutylu. Ką galėčiau papasakoti? Ak, mama, tai Markas, aristokratas milijardierius, mėgstantis linksmintis senovinėse orgijose. Praėjusią naktį mudu nuostabiai pasidulkinome. Tai gal einam išgerti arbatos? Man niežti liežuvis šitai iškloti. Atskleisti tiesą. Knieti papasakoti jai, kad aš, Aleksandra Bekmen, uoli studentė, dvejus metus neturėjusi jokio vaikino, suviliojau gražuolį milijardierių, o paskui jį pamečiau.

Bet mano nuomonė nebesvarbi, nes nutrūkusi nuo grandinės mama nenustygsta savyje – mėgina prašnekti itališkai.

Bėda ta, kad ji šios kalbos nemoka. Kiek prisimenu, nemoka išvis jokios užsienio kalbos. Nebeišmanydama, kur dėtis iš gėdos, noriu užsidengti akis sustingusiomis rankomis, paskui nukreipiu žvilgsnį į pinijas aikštės kampe, greta apgriuvusių karališkų rūmų. Tada mama sako:

– Aha! Aha! Taigi... Ak... buon gonna, senor.

Senor? Negi ji laiko Marką ispanu?

Liaukis, mama. Pakaks.

Ji vapa toliau:

– Due... – mama užsikerta. – Te... senor Rascorr... Mie amigo.

Mama, prašau liautis.

Pagaliau ji užsičiaupia – supranta besielgianti kaip kvaiša. Pamatau ją imant kaisti, nuo didžiulio suglumimo ryškiai išraustant skruostus. Tai žemina. Kodėl Markas ją taip žemina...

Man dar nespėjus jam vožti ar iškelti scenos, o gal nusukti sprandą kokiam balandžiui, Markas nusišypso, švelniai paliečia mamai petį, nusikvatoja nuoširdžiu, šiltu juoku ir sako:

– Ponia Bekmen, atskleisiu jums skaudžią tiesą: diduma neapoliečių nekalba itališkai, todėl nesivarginkit dėl manęs.

Jis papokštauja labai vykusiai. Mama atsipeikėja nuo suglumimo ir ima kikenti kaip mergaitė, nebesijaučia pažeminta. Visiškai sutrinku. Markas sakė šventą tiesą; mano mama vos nealpsta, o aš noriu skristi į Romą.

– Judvi einate į „Gambrino“ kavinę? – klausia jis manęs.

– Taip...

– Ar galėčiau pavaišinti tave ir tavo žaviąją mamytę aperityvu? Man tai būtų didžiulis malonumas.

Nieku gyvu negaliu atsisakyti. Jis žino, kur mes einame. Mano mama atrodo kaip šuo, kuriam pažadėtas japoniškas kepsnys už tris šimtus dolerių.

Nenoromis nusileidžiu:

– Žinoma.

Taigi mes pereiname Plebiscito aikštę. Padavėjai „Gambrino“ kavinėje ima šokinėti aplink Marką ir lankstydamiesi skubiai palydi prie įprastinio staliuko. Geriausio staliuko geriausioje Neapolio kavinėje. Visi trys atsisėdame ir gurkšnojame „Venecijos“ kokteilį. Žvelgiame į judrią, pilną žmonių trikampę Triesto ir Trento aikštę. Kol atnešami gėrimai, Markas pasakoja mano mamai apie Neapolio gyvenimą. Ji kvatojasi, siurbčioja ryškiai oranžinį kokteilį užsikąsdama permatomais kumpio griežinėliais. Mamos linksmumas ima lietis per kraštus.

Paskui Markas atsistoja, atsiprašo turįs eiti, apmoka sąskaitą ir palieka padavėjams gausių arbatpinigių. Atsisveikindamas vėl pabučiuoja mano mamai ranką, – ko gero, dabar toji savaitę jos nemazgos, – o paskui pradingsta Neapolio sutemose.

Mama žiūri į mane ir apstulbusi purto galvą.

– Nerandu žodžių – koks žavingas vyras! Kodėl nepapasakojai turinti tokių nuostabių draugų... Klok man apie jį!

Pasakau apie Marką kelis sakinius, antra tiek pameluoju. Skiedžiu, kad susipažinome per vakarėlį viename Neapolio klube. Tikinu, kad esame draugai, ir tiek. Man kalbant, mama spigina akimis ir siurbčioja paskutinius kokteilio lašelius. Paskui linkteli ir suvalgo paskutinį nepaprastai skanios mažytės picos gabalėlį. Tada sako:

– Juk jis labai patrauklus, tiesa?

– Mama, nepradėk.

– Nieko baisaus, aš tik paklausiau.

– Kaip tik taip.

– Aleks, gal aš ir pagyvenusi, bet ne akla. Vis dėlto esu moteris.

– Jis šaunus.

– Ko gero, ir turtingas. Kaip jis... Jo elgsena ir apranga. Iš kur tiek pasitikėjimo savimi?

Kažką sumurmu apie importą, eksportą ir galbūt keletą milijonų. Mama įsmeigia į mane akis. Imu muistytis ir nerimauti kaip nekantrus vaikas. Jos neapgausi. Nesuprantu, kodėl žmonės bijo senti. Tereikia pabendrauti su tėvais, kad pamirštum, kiek tau metų. Kad po kelių minučių pasijustum verkšlenančia mergiote. Tai tarsi burtai.

Vis dėlto man jau norisi kilti nuo staliuko.

– Gal eime pavakarieniauti? Suvalgysime picos. Netoli mano namų, Partenopės gatvėje, yra jauki užeiga.

Mama linkteli ir nusišluosto lūpas servetėle. Paskui klausia:

– Ar jis vedęs?

– Kas?

– Neapsimetinėk, brangute.

– Nevedęs.

– Susižadėjęs?

– Nė nenumanau. Iš kur man žinoti? Draugauja su modeliais, aktorėmis. Pati supranti. Su tais, kurių nuotraukos puikuojasi „People“ žurnale. Su garsenybėmis.

– Turtingam gražiam vyrui reikia žmonos. – Mama nutaiso gudrų veidą. Skaičiuoja.

– Mama, nė nesistenk dar kartą manęs ištekinti. Prisimeni, norėjai, kad ištekėčiau už Džefo Mejersono iš San Chosė.

– Jis turi Apple akcijų.

– Mama, jo ūgis – tik metras penkiasdešimt šeši.

– Per vestuves būtų apsiavęs batus aukštomis pakulnėmis.

Abidvi kvatojamės. Motinos ir dukros ryšys atkurtas, įsivyrauja santarvė. Atsistojame, mama paima mane už rankos ir mudvi einame prie jūros. Partenopės gatvėje daug restoranų ir picerijų. Valgant „Margaritos“ ir „Marinaros“ picas ji papasakoja apie šeimą, apie tai, kaip mano jaunesnysis brolis Polas (geras sportininkas, ketinęs studijuoti mediciną) įstojo į Teksaso universitetą Ostine, o vyresnysis Džonatanas (truputį kuoktelėjęs nenuorama) pagaliau apsiramino, susidraugavo su gražia mergina ir gavo pelningą darbą Google, taigi liovėsi klajoti.

Gurkšnodama Montepulciano, patį pigiausią vyną valgiaraštyje, laiminga klausausi mamos. Visa tai man jau girdėta – kiekvieną savaitgalį bendrauju su abiem broliais per skaipą. Bet be galo malonu klausytis mamos balso, ji kalba taip švelniai, nuoširdžiai, su meile, nerūpestingai. Mintimis grįžtu į didelę virtuvę San Chosė, kur kvepia citrinomis ir kepiniais, pro langus tvieskia saulė, mama gamina šerbetą ir juokiasi pritaškiusi virtuvę. Pasijuntu kaip nerūpestinga vienuolikmetė.

Mano vaikystė buvo laiminga; turėjau gerus ir mylinčius tėvus. Mylėjau savo brolius. Net mūsų šuo buvo meilus. Gal pažiūrėti saldoka, bet tai tiesa. Manęs nekamavo jokie rūpesčiai, kol sukako dvylika ar trylika. Sulaukusią paauglystės ėmė slėgti kasdienybė, kankinti nuobodulys – ne paprastas, o egzistencinis. Jaučiausi viskuo nepatenkinta. Išvykau studijuoti į Rytų pakrantę, kad jį numalšinčiau, bet to buvo negana. Norėjau pažinti gyvenimą. Troškau šio to daugiau. Gyvenimas, sakiau sau, neapsiriboja kepiniais, šerbetu, vaikais ir gražiu šunimi, kad ir kokie nuostabūs jie būtų.

Mama baigia pasakoti naujienas. Palydžiu ją į viešbutį, vestibiulyje pabučiuoju ir pasakau, kaip džiaugiuosi, kad atvažiavo manęs aplankyti. Tai tiesa. Tikra tiesa. Pažadu ateiti rytoj dešimtą ir aprodyti jai miestą.

Taip ir padarau. Mano būgštavimai pasitvirtina: mamos nuotaika sugenda.

Neapolis jai nepatinka.

Aš ir spėjau, jog taip nutiks. Tokios vietos ne jai. Perdėm netvarkinga, pernelyg apleista, per aitru. Mudviem vaikštinėjant, mama raukosi matydama šiukšlių krūvas ar tylomis piktinasi ant sienų išpurkštais grafičiais, nuoširdžiai bjaurėdamasi spokso į vietnamietes prostitutes, sėdinčias ant suoliukų aptriušusiose, dvokiančiose, siaurose grįstose gatvėse prie centrinės stoties.

Man trupučiuką norisi su ja ginčytis. Paprašyti mamos atsisakyti buržuazinio priemiesčio gyventojos požiūrio ir pro purvą bei skurdą įžvelgti Neapolio grožį. Pajusti jo autentiškumą, tikrumą, suprasti neįtikimą istoriją, išvysti, kaip senos moterys blizgina šventųjų kaukoles Fontanelės kapinių rūsiuose, – šitaip jos daro jau šimtmečius, – pažvelgti į namų, stovinčių ant romėnų šventyklos griuvėsių, pirmo aukšto langus ir į pagyvenusius vyrus berankoviais marškinėliais, apžėlusiomis rankomis, valgančius makaronus su brokoliais; tiesiog pastovėti mano balkone ir dirstelėti į senovės graikų nutiestas gatves, tada kreipti žvilgsnį į Vakarus ir pajusti suvirpant širdį, kai saulėlydis pasiekia Sorentą. Jis panėši į cassatos sluoksnius: rožinis, violetinis, vyno raudonio ir žemės riešutų žalumo, kol galiausiai susilieja su juoda naktimi ir deimantinėmis žvaigždėmis.

Bet mama mato tiktai purvą ir narkomanus, jai tai nepatinka. Ji net pasigenda turistų, nors tai vienas didžiausių Neapolio pranašumų.

Mudvi sėdime senamiestyje, kavinės terasoje, šalia archeologijos muziejaus. Mama raukosi ir pavargusi klausia:

– Kur žmonės?

Aplink mus vien italai. Jie garsiai kalba, skėtrioja rankomis, kvatojasi, ginčijasi. Mudvi vos radome, kur atsisėsti, bet mama vis tiek spėlioja, kur pasidėjo žmonės. Jai rūpi, kur dingo normalūs žmonės, turistai, tėvynainiai amerikiečiai, anglakalbiai, tokie, prie kokių ji pripratusi.

Galėčiau jai pasakyti, kad jie nekiša nosies į purvinąjį Neapolį, nusikaltėlių knibždėlyną, nes jį valdo mafija, bet abejoju, ar tai pataisytų jai nuotaiką. Man irgi.

Šios trys dienos sukelia šiokį tokį nusivylimą mamai ir yra tikras išbandymas man. Po susitikimo su Marku jaučiuosi suglumusi, susijaudinusi, dar labiau sumišusi negu anksčiau. Ir vėl imu jo ilgėtis. Blogiausia, kad kiekvienas mūsų su mama aplankytas Neapolio kampelis man primena jį.

Užeiname į katedrą. Didingame relikvijoriuje saugomas šventojo Januarijaus kraujas – jis man panėši į nuostabų vyną, kuriuo Markas vaišino per pietus, į Moscata Rosa. Bet kurie rūmai Toledo gatvėje man primena kitus rūmus – Roskeriko.

Paskui patraukiame į Kapodimontės muziejų. Ant saulėtos kalvos, apsupta nedidelio neprižiūrimo parkelio, stūkso niūri Burbonų rezidencija. Šie rūmai šalti, nykūs ir mažai lankomi. Tai vienas garsiausių pasaulio muziejų. Šįsyk mama išties nudžiunga. Ji grožisi Rafaelio, Ticiano, El Greko ir Belinio darbais, o mane ypač prikausto vienas Karavadžo paveikslas.

Jis vadinasi „Kristaus nuplakimas“.

Ką man daryti? Turiu gražiai elgtis su mylima mama. Paskutinę popietę taksi nuvežu ją į stotį; mama sės į traukinį ir važiuos į Amalfį susitikti su drauge Margo.

Šešiolikta valanda. Mama žvilgteli į padavėją ir išdidžiai, gerokai patobulėjusia italų kalba sako:

– Uno Cappucino, per favore.

Stengiuosi nesusigūžti. Kas man labiausiai patiko čia atvažiavus? Užsisakyti kapučino po vidurdienio Neapolyje nepriimta. Ar ir aš valgiau spagečius peiliu ir šakute, kaip mama? Tikriausiai. Jergutėliau. Nekenčiu savęs, kad teisiu mamą. Kokia makalynė. Markai, ką tu padarei?

Ji sėdi ir gurkšnoja kapučino kavą, stengdamasi nežiūrėti į valkatas stoties laukiamajame. Turiu būti sąžininga.

– Mama, man labai gaila, kad Neapolis tau nepatiko.

– Brangute, – atsako ji. – Ne tai, kad nepatiko. Tiesiog jis... kitoks.

– Amalfis tau patiks kur kas labiau. Jis nuostabus ir švarus.

Mama paglosto man ranką.

– Man nerūpi nei Neapolis, nei Amalfis, – sako ji. – Man rūpi tu. Mano brangi vienintelė dukra. Aš tavimi labai didžiuojuosi...

– Kodėl?

– Todėl, – atsako mama, statydama kavos puodelį. Ji skvarbiai žiūri man į akis. – Todėl, kad tu šviesi ir nuostabi – darai, ką turėjau daryti aš.

Pažvelgiu į mamą nesuprasdama, kur link ji suka.

– Aleksandra, tu gyveni. Tiesiog gyveni visakraujį gyvenimą. Matai pasaulį. Aš irgi būčiau to norėjusi.

– Ką turi galvoje, mama?

– X., aš myliu tavo tėvą ir dievinu savo vaikus. Jus visus tris, net ir Džonataną. Tačiau...

Dar nebuvau mačiusi mamos tokios. Besigrumiančios su skausminga vidine tiesa. Ji žiūri į subliūškusią ne laiku užsisakyto kapučino putą, paskui į mane.

– Žinai, Aleks, aš neturėjau jaunystės. Nėmaž neturėjau. Tai labai liūdna.

– Kaip tai suprasti?

– Neišnaudojau jos, o paskui buvo per vėlu. Nekartok mano klaidos.

Metas atsisveikinti. Mama atsistoja, traukinys jau laukia. Padedu nešti lagaminus, o ji persisveria pro langą ir atsisveikindama moja. Traukiniui pajudėjus, mamos akyse sublizga ašaros, ji be garso ištaria: aš tave myliu. Aš irgi jai moju, kol traukinys dingsta iš akių. Vos nepratrūkstu raudoti.

Didis liūdesys mane graužia visą dieną. Jaučiuosi kaip viena iš nuvytusių ir apdulkėjusių Partenopės palmių. Džesika tik žvilgčioja į mane, bet nieko nesako.

Tai jau vyksta. Šitaip ir atsitiko. Aš neturėjau jaunystės. Nekartok mano klaidos.

Noriu pažinti gyvenimą. Esu jauna. Esu čia ir dabar. Niekada daugiau neatsidursiu Neapolyje būdama dvidešimt dvejų.

Vėlyvą kitos dienos popietę čiumpu telefoną. Vėl padedu. Paskui pakišu po pagalve. Galiausiai išsitraukiu, skambinu ir nekantriai skaičiuoju sekundes. Kažkas atsiliepia:

– Klausau?

– Buona sera. Ar...

– Klausau?

– Ar galiu pasikalbėti su Marku? Su ponu Roskeriku?

– Prašom prisistatyti.

– Aleksandra. Kitaip X. Pasakykit jam, kad skambina X.

Neilgai trukus Markas atsiliepia:

– Sveika. Čia tu, X.?

O Dieve, tasai balsas. Tasai akcentas. Trokštu jį pabučiuoti telefonu. Noriu išsiverkti jam ant peties. Visą apipilti bučiniais.

– Aleks!

– Markai, aš... Dieve... Aš... Aš noriu... Aš tiesiog noriu atsiprašyti... Aš... Aš svarstau, ką tu veiki?

– Nori mane pamatyti?

Taip ir yra. Atsakau:

– Taip.

– Ateik į „Gambrino“ kavinę.

– Prašom?

– Susitinkam ten šįvakar septintą. Pirmiausia mums reikia pasikalbėti.

Markas padeda ragelį.

Tryliktas skyrius

„Gambrino“ kavinėje, kurgi kitur. Čia viskas prasidėjo, gal čia pat viskas ir baigsis – arba rutuliosis toliau. Nerami sėdžiu prie staliuko ir stengiuosi nežvilgčioti į laikrodį. Atėjau dešimčia minučių anksčiau. Gal derėjo elgtis paslaptingai ir vėluoti? Gal vertėjo pasipuošti? Mūviu paprastus džinsus ir vilkiu kuklią palaidinukę. Dvejojau, ar nepasirinkus mini suknelės, bet paskui nusprendžiau, kad taip parodysiu pernelyg jo trokštanti.

Gal iš tiesų trokštu? Aš jo trokštu. Marko ir jo bučinių. Siurbčioju džiną su toniku – stiprus gėrimas, kad neprarasčiau ryžto – ir žvilgčioju į aikštę. Nervinuosi. Laukiu. Vis dirsčioju į laikrodį.

Pagaliau Markas ateina. Lygiai septintą.

Jis atsisėda prie staliuko, o aš reikšmingai žvilgteliu į laikrodį. Mėginu išsklaidyti įtampą lengvu pašnekesiu.

– Tu visada toks punktualus?

– Taip išmokė mama, – atsako jis. – Ji man tiesiog įskiepijo šį įprotį. Punktualumas yra karalių mandagumas.

– Ar nuobodų pranašumas?

Žvilgtelėjęs į mane Markas nusikvatoja; kvatojuosi ir aš. Tada dingteli, kad mudu ir vėl bendraujame. Paprastai ir lengvai bendraujame toliau. Man reikia laikytis šios minties, jeigu ryšiuosi tam, ką nusprendžiau.

– Taigi, – sako Markas liovęsis kvatotis. – Galėjai mane čia pasikviesti tik dėl vienos priežasties.

– Taip.

– Sutinki būti įšventinta?

Gurkšteliu džino su toniku.

– Taip.

Marko žvilgsnis skvarbus. Jis ima mane už rankos. Žiūri į baltus pirštus, susipynusius su rusvais jo pirštais.

– Aleks, tu tikrai nusprendei?

Akimirką dvejoju. Nesu visiškai tikra. Bet trūksta labai nedaug.

– Taip, apsisprendžiau.

– Taigi kitąsyk mudu susitiksime Roskeriko rūmuose.

– Ką?

Markas staiga atsistoja ir numeta ant stalo pluoštą eurų.

– Jaunikis ir nuotaka neturi vienas kito matyti prieš vestuves – ar Kalifornijoje laikomasi tokios tradicijos?

– Nesuprantu...

– Rytoj vidurnaktį atvažiuok į mano rūmus.

– Rytoj? Bet, Markai, kas gi ten vyks? Ką man apsivilkti?

Markas pasilenkia ir pabučiuoja man ranką. Tada atsitraukia, atsisveikindamas mosteli ir taria:

– Tiks ir šita apranga. Išsikviesk taksi. Aš sumokėsiu. Rytoj vidurnaktį. Iki pasimatymo.

Taksi sustoja tiesiai prie tamsiai rudų Roskeriko rūmų sienų. Tamsoje Kjajos gatvės atrodo visiškai kitaip – jaukios, aidžios, tarsi ko lūkuriuojančios. Ir drauge grėsmingai tuščios. Džiaugiuosi, kad Markas pasisiūlė sumokėti už taksi; viena nebūčiau norėjusi eiti net šitaip netoli.

Išlipusi iš automobilio priekabiai nužvelgiu save.

Pastarąsias tris valandas maudžiausi, rinkausi drabužius ir gražinausi. Be gailesčio išsipešiojau antakius, nusišveičiau suskeldėjusias lūpas, rūpestingai išsidžiovinau plaukus ir kruopščiai nusiskutau tam tikras kūno vieteles. Pasipurškiau pačiais geriausiais, išties brangiais kvepalais. Markas patikino, kad puoštis nereikia, tad atvažiavau su džinsais ir palaidinuke, bet pasistengiau kaip įmanydama išpuoselėti kūną ir veidą. Šitaip stropiai ruošdamasi stengiausi nusiraminti prieš įšventinimą.

Bet atsikratyti jaudulio nepavyko. Mintys neramiai sūkuriuoja. Kas manęs laukia? Ar šiąnakt vyks pirmoji misterija? Ar dėl to Markas liepė atvykti vidurnaktį? Nejaugi misterijos rengiamos Marko namuose? Jis užsiminė, kad misterijų kultas praktikuojamas Italijoje, Didžiojoje Britanijoje, Prancūzijoje. Tikrai nemanau, kad apeigos atliekamos namuose.

– Grazie, grazie mille, – išsitraukiu iš rankinės eurų, sumoku taksistui. Pirmiausia jis pasižiūri į pinigus, paskui – į mane, o tada į didžiules Roskeriko rūmų duris.

Vidutinio amžiaus vyriškis nusišypso – ar gailisi manęs, ar šį tą nutuokia?

Nuvažiuodamas taksi užkliudo kelias besimėtančias tuščias picos dėžes ir dingsta už kampo.

Stypsau priešais duris. Iš paskutiniųjų mėgindama sutramdyti jaudulį, dideliu metaliniu plaktuku pabeldžiu į duris. Garsus, trikdantis tylą senovinis dunkstelėjimas nuaidi per visą gatvę. Žibintų šviesoje rūmai atrodo senesni. Jie dvelkia senove, istorija ir nesvetingumu.

Durys atsiveria. Išvystu Marko tarną – tas pats vyras atidarė duris, man čia atėjus pirmą kartą.

– Buona sera.

Nudžiungu pamačiusi pažįstamą veidą, bet vyriškis, rodos, vargiai mane atpažįsta. Užuot pakvietęs vidun, jis paduoda penkiasdešimt eurų sumokėti už taksi – gerokai per daug. Nenoriu imti, bet tarnas nesileidžia į kalbas. Jis nesišypso, pasitraukia į šalį ir pakviečia mane vidun. Elgiasi šaltai ir santūriai.

Kas čia dedasi?

Peržengiu žemą medinį slenkstį ir atsiduriu vestibiulyje, čia prikabinta žvilgančių rytietiškų ginklų. Samurajų? Kinų? Toliau mėnulio šviesoje sidabrinėmis čiurkšlėmis trykšta fontanas. Rūmuose tvyro dieviškas lelijų, rožių ir atogrąžų žiedų kvapas.

– Prašom čia, – sako tarnas.

Mudu žingsniuojame ilgais tyliais koridoriais. Viešpatauja tokia tyla, kad mane užplūsta troškimas bėgti; nekenčiu tylos. Tokia stoja miške, grobuoniui tykant aukos.

Liaukis, X.

– Kur mes einame?

Mano klausimas beprasmis, nėmaž nesitikiu išgirsti atsakymo. Klausiu tik tam, kad nutraukčiau tylą. Tarnas išties nieko neatsako, tik žingsniuoja toliau.

Tada mane nugąsdina kažkoks triukšmas. Stabteliu, žiūrėdama į kvapnią tamsą. Taip. Tolumoje, rodos, girdėti kikenant. Už kelių durų pasigirsta moters kikenimas, bet greitai nutyla.

Kas čia? Ar kas nors stebi mane iš viršaus? Koridoriuose tvyro prieblanda, juos apšviečia tik blanki žvakių šviesa. Žvakės įstatytos į nuostabias senovines paauksuoto medžio ir krištolo žvakides.

Man, būsimai istorikei, tai atrodo įspūdinga. Rūmai turėjo būti šitaip apšviesti XVII–XVIII amžiuje, kai buvo pastatyti. Tokį apšvietimą gali atkurti arba stebuklingai išlaikyti žmogus, turintis gerą skonį. Tikriausiai atsieina krūvas pinigų.

Neabejoju, kad tai sumanyta Marko. Vilkintis tokius elegantiškus kostiumus vyras turi žinoti, kaip išlaikyti rūmų autentiškumą.

Istoriniu požiūriu pritariu Marko skoniui, bet man, vienišai merginai, gerokai neramu. Tegu jas galas, tas žvakides. Trūksta neono lempų, plieskiančios šviesos, išsklaidančios visus šešėlius. Kad negąsdintų iš tamsių kampų sklindantis kikenimas.

– Atėjome, – ramiai sako tarnas.

Prieiname paprastas pilkai dažytas duris. Tarnas nuspaudžia dramblio kaulo spalvos durų rankeną ir mosteli eiti vidun.

– O Viešpatie! – nevalingai aikteliu.

Kitaip nei durys, kambarys įrengtas nuostabiai. Jį švelniai apšviečia žvakės, įstatytos į stiklines ir kaltinės geležies žvakides. Patalpa išpuošta Pompėjos stiliumi, freskose pavaizduoti ilgauodegiai paukščiai ir piestu stovinti antilopė, apsupta išsidažiusių jaunų romėnių. Jos šoka nuogos – erotiškai ir kartu apsimestinai kukliai. Freskas rėmina ryškiai raudoni vynuogienojai, apkibę vynuogėmis.

– Nusimesk drabužius ir apsivilk šitai, – sako tarnas. Jis paduoda man švelnaus šilko suknią, lengvą kaip pūkas.

– Bet...

– Visus drabužius. Persirengusi eik pro šias duris.

Tarnas parodo antras duris raudonomis Pompėjos stiliaus freskomis ištapytame kambaryje. Jos panašios į romėniškas pieštines duris, nors iš tiesų yra tikros: elegantiškas trompe l’oeil.

– Ir prisimink, – abejingai priduria tarnas, – jei norėsi viską nutraukti, ištark: Morfėjas.

– Ką?

– Jeigu pasijusi blogai, turi garsiai ištarti žodį Morfėjas. Jeigu negalėsi kalbėti, triskart suplok delnais.

Kelio atgal nebėra. Tarnas uždaro pirmąsias duris ir palieka mane vieną. Iš kažkur sklinda muzikos garsai. Ji nuostabi: choras gieda švelnią senovinę giesmę, ji gyva, raminanti ir jaudinanti, tarsi giedama per mišias.

Giesmė suskamba pačiu laiku. Kas bloga gali nutikti pasaulyje, jei jame sklinda tokia muzika?

Tiesiog nusivilk drabužius, X. Ir tiek. Reikia tiesiog nusirengti.

Blykčiojančioje žvakių šviesoje nusivelku palaidinukę, nusiaunu sportukus, nusimaunu baltas kojinaites ir atsisagstau džinsus. Lėtai nusirengiu, kaip buvo liepta. Visi mano drabužiai pigūs ir paprasti, brangios tik kelnaitės. Kodėl šitaip apsirengiau? Gal tiesiog žinojau, kad greitai reikės nusivilkti, tai ir neišsipusčiau.

O dabar esu nuoga.

Šilkinė suknelė, sukirpta kaip tunika, nesveria nė šimto gramų. Lengvutėlaitė. Trumpai grožiuosi dailiu pasiuvimu, paskui apsivelku, ir drabužis aristokratiškai nuslysta man iki kelių. Tikras šilkas; tokio švelnaus ir brangaus apdaro dar niekad nesu dėvėjusi.

Paslaptingoje žvakių šviesoje matau, kad suknelė oranžinė kaip ugnis, beveik raudona. Ir visiškai permatoma. Puikiai matyti vašku depiliuota mano gakta.

Negaliu taip atrodyti. Tiesiog negaliu. Susidrovėjusi vėl užsimaunu juodas nėriniuotas kelnaites, užsimerkiu ir skaičiuoju iki septynių.

Nusiramink, X, nusiramink.

Man išdžiūsta burna, nuo jaudulio sudrėksta delnai. Basa stoviu ant išblizginto parketo. Atidarau „netikras“ duris raudonai ištapytoje sienoje.

Ir žengiu vidun.

Už slenksčio į akis tvyksteli keista mirguliuojanti, ryškiai spindinti šviesa. Kelias akimirkas nieko nesuvokiu. Paskui suprantu patekusi į porceliano kambarį.

Domėdamasi Neapolio istorija skaičiau apie tokius. Porceliano kambarius įsirengdavo kilmingieji miesto klestėjimo laikais. Tokie kambariai atrodė labai nepraktiški, labai sunkiai valomi, bet svaiginamai gražūs.

Balto porceliano sienos ir lubos dekoruotos laukiniais narcizais ir besiraitančiomis mėlynomis jūrinėmis gyvatėmis. Visos šios puošmenos irgi pagamintos iš porceliano. Kambarį apšviečia sidabro ir medžio žvakidės. Jas laiko keturi tarnai – gyvi.

Dar kartą apsižvalgau. Keturiuose kampuose stovi gražūs jauni vyrai su uniformomis – tikriausiai vilki Roskerikų šeimos livrėjas. Į mane jie nė nedirsteli, žiūri priešais save. Jaunuoliai laiko žvakides, tik jos ir apšviečia kambarį.

Kambario viduryje stovi didelė medinė kėdė, atgręžta atkalte į duris. Rodos, atkeliavusi iš viduramžių, panėšinti į anų laikų karaliaus sostą. Iš nematomų garsiakalbių sklinda choralas: jaudinantis, iškilnus, paslaptingas.

– X., ateik čia.

Išgirstu Marko balsą. Jis sėdi kėdėje.

Apsidžiaugiu, kad mūviu kelnaites. Antraip su šia permatoma suknia būčiau visiškai nuoga. Basa, nuoga ir drovi kaip tos moterys Paslapčių vilos freskose. Nuo vėsaus porceliano kambario oro ima dilgčioti krūtų speneliai. Lytiškai susijaudinu. Norėčiau, kad taip nebūtų. Bet yra.

Prieinu prie kėdės ir pažvelgiu į šešėlių gaubiamą Marką; vos įžiūriu veidą, matau vien kilnų profilį.

– Nežiūrėk į mane.

– Tai ką man daryti?

– Pasilenk.

– Ką?

– Persilenk man per kelį. Pirmoji misterija yra viešas nuolankumas. Pliaukštelėsiu tau per užpakalį savo tarnų akivaizdoje.

Vos neprunkšteliu, bet padėtis per daug rimta. Ir bent kiek atgrasi. Jis ketina man pliaukštelėti? Matant tarnams?

Ne.

– Tu gali išeiti arba paklusti.

– Markai...

– Turi kreiptis į mane celenza. Tik šitaip reikės kreiptis į mane per misterijas.

– Markai.

– Šis žodis reiškia ekscelencija. Bet itališkai „c“ tariama kaip cello. Taigi vadinsi mane celenza arba seru. Jei nesutinki, gali išeiti. Tada daugiau nebesimatysim.

Mano savigarba skatina išeiti. Feminizmo dvasia kužda, kad tuoj pat išeičiau, gal net įskųsčiau Marką policijai. Vis dėlto... Vis dėlto jaučiu norą, kad jis man pliaukštelėtų. Negi tai aš? Gal šitaip veikia muzika, žvakių šviesa ir pasakiškas porceliano kambarys? O gal tiesiog jo geidžiu, todėl su viskuo sutiksiu?

Mintys dūgzte dūzgia. Norėčiau, kad už mane nuspręstų kas kitas. Jaučiu poreikį paklusti ir visa tai ištverti.

– Celenza, – sakau negalėdama patikėti savo ausimis, – pliaukštelėk man.

Mano kūnas įsitempęs. Prieinu arčiau ir atsigulu jam ant kelių, veidu žemyn. Mano nuogos pėdos pakimba ore, turiu viena ranka atsiremti į grindis, kad neprarasčiau pusiausvyros. Jaučiu tarnų žvilgsnius, bet neimu į galvą. Esu susijaudinusi ir sykiu sutrikusi. Piktinuosi, bet mano intymioji vietelė sudrėkusi.

Markas švelniai pakelia plonytėlaičio šilko suknelę ir klausia:

– Kas čia dabar, Aleksandra?

– Celenza...

– Kodėl nenusimovei kelnaičių?

– Tiesiog... Tiesiog...

Markas nelaukia tolesnių aiškinimų. Ima smaukti mano geriausias Victoria’s Secret kelnaites. Juodas, nėriniuotas. Nevalingai ištiesiu ranką, norėdama sulaikyti. Anie vyrai tikrai spokso į mane, šitaip neturėtų būti, bet Markas stipriai suspaudžia man riešą.

– Turi paklusti, X.

Noriu jį sustabdyti. Nenoriu jo sustabdyti. Aš jo geidžiu.

Iš gėdos užsimerkiu, bet nežinia kodėl jaudinuosi ir nuleidžiu ranką.

– Celenza.

Jis gauna mano sutikimą. Lėtai ir atsargiai nusmaukia kelnaites per blauzdas, kulkšnis, paskui įmeta į kažkokį krepšį – gerai neįžiūriu, mat guliu jam ant kelių. Šaltas oras glosto nuogą užpakalį. Dabar tai įvyks. Jis man pliaukštelės. Matant šitiems nepažįstamiems vyrams. Savo tarnams. Velnioniškai suglumstu. Bet troškimas yra stipresnis. Nagi, padaryk tai. Padaryk.

Markas padaro. Persmelkia gėda ir skausmas, Markas pliaukšteli man per užpakalį. Mano sėdmenys suvirpa.

– Skaičiuok.

Ką? Ką jis turi galvoje? Pralemenu:

– Celenza...

– Turi skaičiuoti kiekvieną pliaukštelėjimą. Itališkai.

Stoja tyla. Markas krypteli į kairę ir kažką daro. Paskui suprantu, kad geria raudonąjį vyną. Ši pertrauka, be abejonės, yra mano nuolankumo išmėginimas, įšventinimo ritualo dalis. Ji irgi keistai jaudinanti. Imu nekantrauti, nes laukiu malonumo, ten, apačioje, bado tarsi adatėlėmis. Trokštu daugiau. Dar daugiau. Trokštu vėl pajusti malonųjį peršėjimą. Liaukis, nesiliauk. Liaukis, bet nesiliauk.

Markas vėl man pliaukšteli, šį kartą stipriau. Guliu nuoga subine, o jis mane pliekia. Vyrai stebi. Aš garsiai skaičiuoju:

– Uno.

Pliaukšt.

– Due.

Pliaukšt.

– Praskėsk kojas.

Spyriojuosi, kiek galiu, bet tvirta Marko ranka atsiduria man tarp šlaunų ir priverčia jas praskėsti. O gal noriu, kad jis tai darytų? Mano tarpkojis vis labiau drėksta.

Markas vėl pliaukšteli.

– Tre.

Jis nesiliauja, o aš kvėpuoju vis giliau, paskui aikteliu apimta gėdos ir gėdingo pasitenkinimo. Nesuvokiu, iš kur kyla šis aiktelėjimas, iš kur tasai trikdantis troškimas, bet jis žėri kaip deimantas, žvakių šviesoje atsimuša nuo porceliano sienų, yra rožinis, raudonas ir pasakiškas. Trokštu būti pliekiama smarkiau. Pažeminimas toks malonus.

– Celenza!

– Ką, X.?

– Mušk mane stipriau. Prašau mušti, sere.

Markas taip ir daro. Šįkart kaip reikiant suskausta – nuostabu. Užplūsta palaima, kone kylu į dausas. Devyni, dešimt, vienuolika.

Pliaukšt.

Rodos, girdžiu ovacijas savo nuogumui, esu laukinė ir trokštu visiškai apsinuoginti. Tuoj pasieksiu pribloškiantį ir netikėtą orgazmą.

– Pompėjoje tu nuo manęs pabėgai.

PLIAUKŠT.

– Nedarei to, ką liepiau.

PLIAUKŠT.

Kankinama geismo suvaitoju.

– Atsiprašau, celenza, pliek smarkiau.

Pliaukšt.

Ak, jo ranka liečia nuogą mano subinę. Noriu, kad tai truktų amžinai. Man nerūpi tarnų žvilgsniai. Trokštu, kad jie žiūrėtų. Kančia tokia saldi, švelni, tokia erotiškai nepadori ir džiugiai jaudinanti. Kaip galima patirti visus šiuos jausmus tuo pat metu? Jaučiu, kaip Marko ranka švelniai liečia man varputę – paskui jis vėl man pliaukšteli – tada vėl glamonėja varputę – ir pliaukši, pliaukši, pliaukši.

Paskutinis smūgis skaudžiausias. Prikandu lūpą. Bet negaliu susitvardyti. Aikčioju iš malonumo.

Taip, taip, TAIP.

PLIAUKŠTELĖK MAN.

Marko pirštai švelniai ir sykiu stipriai spūsčioja man varputę, paskui jo ranka pliekia užpakalį; pagalvoju apie stebinčius mane tarnus. Mane, Aleks Bekmen, smarkiai ir skaudžiai pliekiamą jo, Marko Roskeriko. Jis muša mane vis stipriau ir stipriau, žiebia tris, keturis ar penkis kartus. Tarsi nuspaudus šautuvo gaiduką, trenkia kitoks, dar nepatirtas orgazmas. Lyg sidabrinių rožių krioklys, platininių dolerių srautas, didingas virpantis palengvėjimas.

– O Dieve... O Dieve... Ak... Ak...

– X!

– Ačiū, celenza, – sumurmu ir prašvokščiu: – Grazie.

Keturioliktas skyrius

Guliu Markui ant kelių pusnuogė ir pasitenkinusi. Jis duoda nurodymus itališkai, šįkart sunkiai suprantamu Neapolio dialektu; tarnai pastato žvakides ant stalų ir išeina. Apšviestame mirguliuojančių žvakių, išpuoštame porcelianiniais narcizais ir besiraitančiomis jūrų gyvatėmis kambaryje liekame tik mudu.

Basa šiaip ne taip atsistoju ir atsiremiu Markui į petį, kad nepargriūčiau. Dreba keliai. Jis paima mane ant rankų ir vilkinčią permatoma suknele nuneša į kambario galą. Koja atidaro duris ir nugabena į prieblandoje skendintį miegamąjį.

Esu apdujusi ir pasisotinusi tuo keistu orgazmu; padedu galvą jam ant peties ir bučiuoju kaklą, įkvepiu jo kūno kvapo, įkvepiu Marko. Jis atsargiai paguldo mane ant plačios lovos. Guliu laiminga, apkvaišusi ir užsisvajojusi, pusiau snaudžiu. Bet vis dar esu susijaudinusi.

Paskui Markas nuvelka suknią ir ima mane glamonėti.

Pirmiausia lėtai, bet tvirtai praskečia šlaunis. Visiškai kitaip, nei porceliano kambaryje: rūpestingai, labai švelniai ir atsargiai. Apima raminantis ir gluminantis džiugesys. Glamžau paklodes, o jis nuslysta mano kūnu ir ima laižyti ten, kur jautriausia, mano lizdelį. Celenza, celenza.

Ekscelencija.

Markas mane glamonėja keletą minučių, išmoningai laižo varputę, švelniai krimsčioja šlaunis, vėl laižo. Vos pabosta viena, tuoj pat pereina prie kita: jis telepatiškai jaučia mano lytinio jaudulio atmainas. Laižo ir krimsčioja, krimsčioja ir laižo. Jo glamonėjama tiesiog leipstu, spoksau į tamsą, aikčioju, dūsauju ir vis prisimenu pliaukšėjimus.

Tai buvo labai erotiška. Bet kodėl? Ką jis man padarė? Kaip galėjau tuo mėgautis? Manoji feminizmo dvasia maištauja, bet geiduliai ima viršų, kol išsilaisvina. Visiškai išsilaisvina.

– Markai...

Esu arti orgazmo, labai arti, bet noriu jį pabučiuoti – tą gražų šiąnakt mane pliekusį vyrą.

– Markai...

Jis atitraukia veidą nuo mano tarpkojo ir slysta aukštyn, tada karštai ir ilgai mane bučiuoja. Paskui liaujasi ir įkiša nykštį man į burną. Pačiulpiu ir staiga stiprokai kandu – už tai, kad mane mušė. Nenutuokiu, kodėl taip darau.

– Oi! – sako jis ir nusišypso.

Prasižioju ir tariu:

– Roskerikai, tu šunsnukis.

– Brangioji, tu buvai nuostabi, koks gražus tavo baltas užpakaliukas.

– Markai!

– Tiesą sakant, dabar šiek tiek raustelėjęs.

– Bet jie visi matė.

Markas vėl nusišypso. Jam iš burnos dvelkteli vynu. Mudviejų kūnai susipynę. Jis pabučiuoja mane į nosį ir klausia:

– Juk tau tai patiko, tiesa? – Tamsiai mėlynos akys visai priartėjusios prie manųjų, mudu žiūrime vienas kitam į akis, gal net į vienas kito sielą. – Negi nepatiko? Tu džiūgavai. Bloga mergaitė.

Meluoti negaliu. Nevalioju net papurtyti galvos. Tik noriu pajusti jį savyje. Trokštu dar vieno saldaus orgazmo. Tokio gardaus kaip kumpio suktinukai „Gambrino“ kavinėje. Tie orgazmai žadina apetitą.

– Paimk mane.

– Si, si, bella donna.

Markas vėl nuslenka žemyn ir praskečia man šlaunis; kelias akimirkas išmaniai darbuojasi liežuviu, kol patiriu orgazmą. Tikrą orgazmą. Per kelias akimirkas. Žodžiais šito nenusakysi. Gaudau orą, suriečiu kojų pirštus, prisimenu pliekimą – nuo to orgazmas dar sustiprėja. Koks palengvėjimas, ak, koks palengvėjimas.

Kas man darosi? Dulkindamasi su buvusiais savo vaikinais dažniausiai nepatirdavau orgazmo, o dabar tai visiškai paprasta. Tereikia įgudimo, kaip važiuoti dviračiu ar rodyti fokusus. Daryti tik tai, būti tik čia, tik šitaip, ir tiek? Aaak...

X., kokia tu kvailė. Ir anksčiau taip galėjo būti. Tau trūko gražaus, patyrusio, itališko ir angliško kraujo turinčio milijardieriaus aristokrato, bet vaistinėje tokio nenusipirksi.

Esu visiškai išsekusi.

– Labanakt... Labanakt.

Markas pakšteli man į nosies galiuką.

– Piccolina.

Grimztu į miegą plačioje baltoje Marko lovoje. Tebeskamba muzika, taurus choralas. Dabar jis mane liūliuoja kaip lopšinė. Užmiegu greitai ir giliai. Dar šmėsteli kelios mintys. Jos malonios. Pirmąkart gyvenime miegosiu Marko Roskeriko lovoje. Didžiulė prabanga, vėsios švarios paklodės ir neapsakomas pasitenkinimas.

Pabudusi išvystu ryškią, bet nežilpinančią saulės šviesą. Markas miega greta – įdegęs, gražus, susitaršiusiais plaukais. Saulės spindulys apšviečia įrudusį petį. Ant jo pamatau nedidelį randą: keistą, neryškų, vingiuotą, tarsi paliktą peilio ašmenų.

Į galvą įkyriai ima skverbtis praėjusios nakties prisiminimai. Stengiuosi numalšinti vėl prasidedančią vidinę kovą tarp kaltės ir pasitenkinimo. Nejaugi aš tikrai leidausi Marko pliekiama tarnų akivaizdoje? Kaip, po galais, šitai galėjo nutikti?

Ir vis dėlto tai buvo be galo jaudinama, neišsiginsi.

Viešai reiškiamas nuolankumas. Ar tai išties pirmoji misterija?

Jei taip, ji pavyko: aš išsilaisvinau. Regis, atsikračiau drovumo, psichologinės įtampos ir kompleksų. Buvau nuoga ir labai geidulinga, nuolanki kitų akivaizdoje? Kas man darbo.

Markas miega. Pasitrinu akis, plačiai nusižiovauju ir apžvelgiu kambarį. Pirmą kartą pamatau jį dienos šviesoje.

Kambarys ne toks, kokį įsivaizdavau. Nė pati nežinau, ko tikėjausi: lovos su baldakimu, paauksuotų Liudviko XIV laikų krėslų liūto kojomis? Tiesą sakant, Marko miegamasis yra visai šiuolaikiškas.

Plati ir žema tamsaus medžio lova. Blyškios gelsvai pilkos sienos, didžiuliai langai su pusiau privertomis langinėmis; tikriausiai nauji, užsakyti Marko. Abstrakti stiklinė skulptūra ant kruopščiai nupoliruoto medinio stalo. Įspūdingas minimalizmas.

Ant grindų mėtosi keletas kaklaraiščių. Rodos, šitaip norima sukurti netvarkos iliuziją. Šiuolaikiniai kilimai, išmarginti spalvotais stačiakampiais, tikriausiai atsivežti iš Londono.

Godžiai ryju visa tai akimis. Tolimajame kambario kampe stovi dvi Barselonos stiliaus kėdės. Gal ne itin gerai išmanau baroką ir renesansą, bet šiuolaikinis menas ir dizainas man ne pirmiena. Tai tikri Barselonos stiliaus baldai, sukurti Miso van der Rojės.

Prie kitos sienos šliejasi didelė spinta, pilna nučiurusių knygų apiplyšusiomis nugarėlėmis. Man virš galvos kabo dvi nemažos gražiai įrėmintos nuotraukos. Ar tai Gurskis? Andrėjas Gurskis? Viskas čia apgalvota, asmeniška, modernu ir labai patogu. Gali miegoti ištisus metus, nebent būtum pažadintas „Vogue Interiors“ žurnalistų, atėjusių apsižvalgyti.

Tik XVIII amžiaus portretas ant galinės sienos, vaizduojantis nuostabiai gražią moterį plačia ir prašmatnia mėlyna suknele, primena, kad esi Burbonų palikuonių rūmuose, senoviniame pastate. Portreto autorius, ko gero, priklauso anglų mokyklai. Gal tai Geinsboras; po velnių, tikriausiai Geinsboras!

Spėlioju, ar toji moteris yra Marko proproprosenelė. Galbūt. Ji nuostabiai graži ir šiek tiek liūdna. Atsidūrusi tamsiame kambaryje, ant stalo guli žmogaus kaukolė. Ar šitai simbolizuoja mirtį? Suknelės iškirptė labai gili, lūpos ryškiai raudonos. Ar šitaip vaizduojamas geidulingumas? Ant grindų guli botagas. Ar tai reiškia nuplakimą?

Gal ji pirmoji iš Roskerikų buvo įšventinta per misterijas?

Mane kankina smalsumas. Atsikeliu drovėdamasi savo nuogumo ir pereinu per kambarį – dairausi vonios. Čia? O gal ten?

Čia esama dviejų vonių?

Viena tamsesnė, skirta vyrui: aplink pridėliota skutimosi losjonų, skustuvų, veidrodėlių, skutimosi teptukų iš barsuko plaukų. Atidariusi tamsaus medžio spintelę išvystu fechtuotojo kaukes ir dvi špagas. Taigi Markas treniruojasi. Fechtuojasi. Dalyvauja dvikovose. Švaistosi špaga.

Išeinu ir susirandu kitą vonią.

Moterims skirta vonia atrodo esanti didesnė už mano butą.

Nuo kablio ant durų nusikabinu chalatą ir apsivelku. Žvalgausi, jausdama šiokią tokią kaltę. Spėlioju, kiek merginų čia viešėjo.

Didžiulėje vonioje galėtum išmaudyti avį. Vonios įranga tviska švara, milžiniški veidrodžiai gerai apšviesti. Apžiūriu spinteles. Pamatau naujo muilo iš Florencijos ir minkštutėlaičius rankšluosčius. Kaip penkių žvaigždučių viešbučio vonios kambaryje, tik kur kas gražiau.

Gal Markas man leistų čia apsigyventi? Būtų šaunu. Galėčiau atsinešti sumuštinių.

Palendu po plačia dušo srove. Sugraibau naują dantų šepetėlį, išsivalau dantis, kiek padžiovinu plaukus ir vėl įsisupu į chalatą. Vis dar jaučiuosi šiek tiek nesmagiai – kaip viešbutyje, už kurį nesumokėjau. Tada grįžtu į miegamąjį.

Markas jau pabudęs, stovi su chalatu. Nusišypso, prieina prie manęs, suleidžia pirštus į tebedrėgnus plaukus ir karštai pabučiuoja. Paskui atšlyja.

– Labas rytas, X.

Padvejojusi tariu:

– Buon giorno, Markai.

Mudu bučiuojamės. Vėl bučiuojamės. Tris kartus. Jis dvelkia muilu, šampūnu ir savimi. Mane apima geismas. Įkaistu ir imu tirpte tirpti. Noriu, kad mane lyžtelėtų.

X., būk atsargi. Būk atsargi.

Tada pamatau atneštus pusryčius. Jie padėti ant lovos – du žvilgantys padėklai. Viskas taip, kaip įsivaizdavau. Sidabriniai grafinai su raudonųjų greipfrutų sultimis, sidabriniai kavinukai su juoda kaip degutas kava, sidabriniai ąsotėliai su nuostabia grietinėle. Lėkštėse prikrauta raguolių, pyragėlių, bandelių su razinomis ir įvairių vaisių: mangų, baltųjų persikų ir išsirpusių žemuogių.

– Dieve, kokia aš alkana, – nejučiomis išsprūsta.

Mudu abu sėdime ant lovos, atskirti padėklais su valgiu.

– Tikrai?

– Taip. Atsiprašau, ar tai blogai?

– Bet... – Markas atsidūsta. – Tu tik gulėjai man ant kelių, nieko daugiau nedarei. – Jis abejingai dirsteli į mane. – Rodos, nesudeginai daug kalorijų.

Pašnairuoju į jį. Ką Markas čia tauškia? Per vėlai suvokiu, kad pokštauja. Sviedžiu į jį gabalą raguolio. Markas kvatojasi ir cakteli liežuviu.

– X., juk visą darbą padariau aš.

– Markai!

– Man gelia dešinę ranką. Gal vertėtų kreiptis į osteopatą?

Jis vėl nusikvatoja. Juokas nuoširdus ir užkrečiamas – atnešantis didelį palengvėjimą. Mano nerimas atslūgsta. Kvatojuosi kartu su juo, paskui nuropoju per lovą ir parverčiu jį ant pagalvių. Užsiropščiu ant viršaus ir apžergiu. Paskui atsisėdu ant krūtinės. Juokdamasi pasilenkiu, pabučiuoju, jis kilsteli ir bučiuoja mane. Tada sakau:

– Lordai Roskerikai, tu visai silpnas.

– Ką?

– Vadini tai pliaukštelėjimu? Vos pajutau.

– Nejaugi?

– Tikrai, – atsakau. – Regis, vienu metu vos neužmigau.

Markas nusišypso ir kilsteli, bet aš nuo jo nenulipu. Pajuntu standėjant jo varpą. Markas geidulingai žiūri į mane mėlynomis akimis, paskui sako:

– Panele Bekmen, parodyk man savo krūtis.

– Ne.

– Per favore, signorina. Pasigailėk nusižeminusio milijardieriaus.

– Atleisk, noriu papusryčiauti. Tada eisiu dirbti.

– Tikrai?

– Tikrai, – atsakau. – Ne visi žmonės gali sėdėti Barselonos stiliaus kėdėse ir vilkėti Gieves bei Hawkes kostiumus.

Markas susidomėjęs žiūri į mane.

– Aš pamalonintas.

– Kodėl?

– Anksčiau niekas nebuvo pastebėjęs tų kėdžių.

– Tai originalai, tiesa?

– Taip, – atsako jis. – Įsigijau aukcione prieš ketverius metus. Aš niekada... nuo to laiko, kai mirė žmona... Nepasitaikė nė vienos moters, kuri ką nors suprastų. Nei mano gyvenimo, nei pomėgių, nieko. – Markas šelmiškai šypsosi, beveik kaip berniūkštis, bet balse justi liūdesio gaidelė.

– Aš alkana, – sakau, nors esu šiek tiek įkaitusi. Nusiropščiu nuo Marko ir kimbu į pusryčius.

Jis išgeria sultis ir kavą, tikrina telefono žinutes. Laiminga doroju valgius, užsigerdama kava, užsigardžiuoju žemuogėmis ir saldžiu raguoliu. Iš tiesų esu išbadėjusi. Kas galėjo pamanyti, kad pliaukštelėjimas per užpakalį sukelia tokį apetitą? Ir be galo jaudina?

– Taigi, Markai, – klausiu, nurijusi didelį kąsnį minkštutėlio raguolio. – Pasakyk man, ar tai buvo pirmoji misterija?

– Taip, – atsako jis, dėdamas ant lovos mobilųjį. – Pirmoji ir pati lengviausia.

– Ką ja siekiama įrodyti? Taip ir nesuvokiau. Turiu galvoje... – Mano veidas išrausta. – Markai, tai buvo erotiška. Suprask mane. Netikėta, bet erotiška. Itin erotiška.

– Aš suprantu.

– Bet vis tiek nesuvokiu, kam reikia tų tarnų...

– Misterijos yra viešos ir paprastai neatsiejamos nuo sekso. Kad būtum priimta, turi parodyti nuolankumą. Tau pavyko.

– Pavyko?

– Kaipgi. Aukščiausias pažymys. Dešimt balų.

– Bet mano užpakalis buvo nuogas!

– Jis tobulas. Tu tikra Venera Kalipiga.

Dėbteliu į Marką.

– Kokia Venera?

– Venera Kalipiga, deivė nuostabiu užpakaliu. Kerinčiais sėdmenimis.

– Ar tai graikų deivė?

– Taip, ir tu esi jos įsikūnijimas.

Jis siekia mane apkabinti. Sukikenu, pašoku ir ištrūkstu iš glėbio.

– Markai, man reikia apsirengti ir eiti dirbti, studijuoti. Kur mano drabužiai?

Šypsodamasis puse lūpų jis atsidūsta.

– Ana toje drabužinėje. Švarūs ir išlyginti.

Žinoma. Kodėl gi negalėtų būti švarūs ir išlyginti? Markui dirba apie šeši šimtai žmonių. Tikriausiai jis turi daugybę tarnų, pasirengusių įsiūti naujas sagas į senus marškinius, darbuotis per naktį.

Atidariusi drabužinės duris randu savo džinsus, sportukus ir baltas kojinaites, taip pat juodus nėriniuotus Victoria’s Secret apatinius. Drabužiai suvynioti į ploną minkštą popierių. Pirmiau maniau, kad juodos nėriniuotos kelnaitės yra prašmatnios ir erotiškos. Dabar žiūriu į jas kaip į šlamštą, paprasčiausią skudurą. Bet man nė motais. Jaučiuosi gerai, kone džiūgauju. Esu išsilaisvinusi.

Aleksandra Bekmen, Naujojo Hampšyro mergelė, elgėsi labai blogai. Man tai patinka.

Apsirengusi atsigręžiu. Markas irgi beveik apsirengęs: mūvi džinsus, vilki švarius baltus marškinius aristokratiškai atlenkta apykakle. Ryžtuosi paklausti:

– Markai, kas bus toliau?

Jis susisega rankogalius sidabrinėmis sąsagomis ir žiūri tiesiai man į akis.

– Antroji misterija vyks po dviejų savaičių.

Aš spygteliu.

– Kas per ją nutiks? Ar plieksi mane stadione? O gal nuogi šoksime tiesioginiame eteryje?

Markas nebesišypso.

– X., turėtum suprasti. Antroji misterija yra... – Jo veidas sugriežtėja. – Tai didesnis iššūkis. Tik per ją viskas iš tiesų prasideda.

Paskui jo gražiame veide šmėkšteli pyktis. Liūdnas, bet grėsmingas. Mano širdis ima daužytis iš nerimo ir sutrikimo. Sielą užplūsta bejėgiškumas ir kvailas troškimas. Jaučiuosi išsigandusi ir įsimylėjusi.

Penkioliktas skyrius

Dabar suvokiu, kad tai ciklas. Ar koks nors rafinuotas XVIII amžiaus šokis – pavyzdžiui, kotiljonas ar įspūdingas menuetas. Šokėjai – vyras ir moteris – žengia vienas prie kito, paskui atsitraukia, tada vėl žingteli artyn ir vėl atsitraukia. Bet kaskart jie suartėja vis labiau, kol galiausiai susilieja. Amžinai?

Guliu savo kambaryje apsivilkusi, bet basa, spoksau, kaip saulės spinduliai žaidžia ant buto lubų ir skaitinėju netvarkingai išmėtytas knygas. Manding, kaip šokėja šiuo metu esu atitolusi. Todėl, kad gilinuosi į Camorra ištakas ir į ‘Ndrangheta kilmę.

Prisiverčiu skaityti, nes turiu nepamiršti, ko atvykau į Neapolį. Nors ir kaip būčiau užvaldyta savo romano – savo ryšio – savo aistros – savo svaiginančio kvailumo ar nebežinia ko su Marku. Darbui rašyti pasiėmiau akademinių atostogų. Jeigu jį užmesiu, dėl to gražuolio visiškai pamesiu galvą.

Be to, aš domiuosi mafijos istorija ir istorija kaip tokia.

Tačiau skaitydama negaliu atsikratyti įkyrių minčių apie Marką. Atsivertusi pažymėtą puslapį susiraukiu ir trečiąkart šį rytą skaitau vieną pasibrauktą pastraipą.

Garduna – slapta nusikalstama organizacija, susibūrusi vėlyvaisiais viduramžiais Ispanijoje. Iš pradžių tai buvo nedidelė kalinių gauja, paskui ji labai išaugo. Užsiėmė plėšimu, vaikų grobimu, padegimais, už pinigus žudydavo žmones. Manoma, kad privalomi organizacijos įstatai buvo patvirtinti Tolede 1420 metais; pasak kai kurių istorikų, slaptas nusikalstamas susivienijimas ilgainiui virto Neapolio Camorra – tais laikais, kai Pietų Italijoje viešpatavo ispanai.

Akys užkliūva už kitos pastraipos:

Tokį spėjimą patvirtina Kalabrijos liaudies daina. Joje pasakojama apie tris Garduna brolius, tris ispanų riterius. Jie XVII amžiuje pabėgo iš Ispanijos, nes žiauriai nužudė vyrą, suvedžiojusį jų seserį. Trys broliai atplaukė į Favinjanos salą netoli Sicilijos. Pirmąjį, Karkanjozą, globojo šventasis Mykolas. Riteris patraukė į Kalabriją ir įkūrė ‘Ndrangheta. Antrasis, Osas, buvo ištikimas šventajam Jurgiui. Jis nukako į Siciliją ir tapo mafijos tėvu. Trečias, Mastrozas, garbino Mergelę Mariją. Jis nukeliavo į Neapolį ir įkūrė Camorra.

Liaujuosi skaičiusi ir klausausi neramaus širdies plakimo.

Markas Roskerikas.

Lordas Markas Roskerikas.

Markas Džeimsas Antonis Ksavjė Mastrozas di Andželas Roskerikas.

Man darosi baisoka. Ar tai sutapimas? Kodėl viena iš Marko pavardžių sieja jį su Ispanijos Garduna nariu, Camorra įkūrėju? Jo šeima XVIII ir XIX amžiuje susisaistė vedybiniais saitais su Burbonais. Taigi esama ryšio ne tik su italais, bet ir su ispanais, juk Burbonai kilę iš šios šalies.

Spėjama, kad Camorra irgi atkeliavo iš Ispanijos.

Padedu knygą ir klausausi gatvės triukšmo. Kaukia į Iskiją plukdantis keltas, Nazario gatvėje kaip pašėlę pypčioja taksistai.

Imu kitą knygą. Apie Neapolio gyvenimą. Joje randu savo jau skaitytą ir pasibrauktą dvigubu brūkšniu pastraipą.

Guappo (plural: guappi) yra Neapolio dialekto žodis, reiškiantis žudiką, mušeiką ar pagyrūną. Šiais laikais dažnai vartojamas Camorra nariui apibūdinti. Guapperia (arba guapparia), tai yra guapų kultūra, yra senesnė už Camorra, tarp jų esama daugybės skirtumų.

Kramtau nagą ir galvoju.

Narkomanai, mėginę mane išprievartauti Ispanų kvartale, pavadino Marką guappo. Tada neatkreipiau į tai dėmesio, palaikiau tiesiog itališku keiksmu. Gal ir dabar man tai pernelyg nerūpėtų, jei ne kita pastraipa:

Šis žodis kilęs iš ispaniškojo guapo, reiškiančio drąsų, elegantišką ir išdidų vyrą, tikriausiai sietino su lotynų vappa. Kitų istorikų nuomone, šis žodis kilęs iš Ispanijos Garduna. Jos nariai ir buvo guapos, jie puikiai kovėsi špagomis, kovojo su žudikais ir kitomis nusikaltėlių gaujomis.

Fechtuotojai. Puikūs kovotojai ir fechtuotojai. Skaitau toliau:

Guappo ne visada laikytina Camorra nario sinonimu. Tai unikali Neapolio regiono istorinė figūra, išsiskirianti dabitiškumu ir išdidžia laikysena. Guapos skirstomi į paprastus ir priklausančius aukštesnei klasei pagal tai, kaip rengiasi. Pirmieji mėgsta ekstravagantiškus apdarus, antrieji vilki tik geriausių Neapolio siuvėjų drabužius.

Ar tai tinka Markui? Taip, galbūt ne, kodėl ne. Taip? Markas Roskerikas joks rėžiantis akį dabita ar kvailas, pasipūtęs, kostiumuotas, apsiavęs išblizgintais batais vietos herojus; jis tikras aristokratas, jo apranga skoninga ir nekrintanti į akis, elegantiška ir pažiūrėti paprasta – kaip anglų kunigaikščio, bent taip vaizduojuosi. Tiesą sakant, jis rengiasi kaip angliško ir itališko kraujo turintis lordas. Juk toks ir yra.

Bet anie narkomanai tikrai pavadino Marką guappo.

Man ima svaigti galva, nebegaliu surikiuoti minčių.

Numetu knygas ir atsidūstu. Visko tiek daug – mafija, ‘Ndrangheta, priesaikos, slapti susirinkimai, įšventinimai – ir viskas taip glumina, kad teks palaukti rytdienos.

Džesika beldžia į duris.

– X., ar jau atsikėlei?

– Aha.

– Pas tave atėjo kažkoks žmogus.

Nedelsdama įsispiriu į sandalus ir atidarau duris. Džesika susijaudinusi moja, kad eičiau į balkoną. Mudvi išlendame į šiltą saulėtą orą.

– Žiūrėk.

Pažvelgiame žemyn. Prie mūsų namo stovi nedidukas sidabrinės spalvos sportinis mersedesas. Į jį atsirėmęs rūko jaunas gražus vyras. Jis vilki puikiai pasiūtą juodą kostiumą, užsidėjęs juodus saulės akinius. Batai irgi juodi. Vos ne uniforma.

– Apsirikęs paspaudė mano skambutį, – sako Džesika. Ji vilki balta mini suknele, kuklia, bet sykiu gundančia. – Atrodo karštas, ką? Tarsi iš „Krikštatėvio“ su De Niru. – Džesika nusikvatoja. – Jis vardu Džuzepė ir dirba lordui Tobulajam. – Dėbsau žemyn, o Džesika tarška kaip užsukta: – Ko gero, esu trupučiuką juo susižavėjusi.

– Džuzepė? Rodos, jau esu jį mačiusi...

– Tai puiku. Šiaip ar taip, sakė norįs pamatyti tave.

– Bet...

– Ko gero, jis tau priskirtas vairuotoju, brangute.

– Bet...

– Liaukis su tuo „bet“. Apačioje laukia tikras karštuoliukas su mersedesu.

Spoksau į automobilį ir į jo vairuotoją. Tada šūkteliu:

– Džuzepe!

Jis pakelia galvą ir nusišypso. Taip, tikrai jį pažįstu. Šis vyras pirmas puolė manęs gelbėti Ispanų kvartale.

Džuzepė šypsosi labai žaviai, paskui linksmai, grakščiai nusilenkia ir mosteli į automobilį tarsi išsipudravęs tarnas su peruku, kviečiantis lipti į arklių traukiamą karietą Austrijos-Vengrijos Imperijoje kokiais nors 1765 metais.

– Oho! Sveika, Pelene! – išdainuoja Džesika ir šokdama rodo į mane ir į dangų. – Nedelsk, kad automobiliukas nepavirstų moliūgu.

– Aš neaviu krištolinių kurpaičių.

Džesika patempia lūpą ir dainuoja toliau. Aš tariu:

– Džese, eime žemyn drauge. Pažiūrėsim, ko jis nori.

Po poros minučių išeiname į gatvę. Džuzepė vėl nusilenkia, nusišypso ir netikėtai prabyla puikia anglų kalba:

– Sveika, panele Bekmen.

– Sveikas.

Džuzepės veide vėl nušvinta vylinga, kerinti šypsena. Girdžiu Džesiką panosėje murmant „gražuoliukozauras“. Džuzepė pareiškia:

– Man liepta jus nuvežti, kur tik panorėsit. Taip įsakė lordas Roskerikas.

Apstulbstu.

– Kodėl?

– Taip man įsakyta. Jei norit, panele Bekmen, galite vairuoti pati.

Džuzepė žvangina automobilio raktelius.

– Bet... – Žiūriu į brangų automobilį. Kodėl Markas man jį skolina? Automobilis panašus į jo paties tamsiai mėlyną sportinį mersedesą, tik mažėlesnis. – Džuzepe, negaliu jo vairuoti. Neapolyje šitoks judėjimas, bijau apgadinti.

Džuzepė prieina ir įspraudžia raktelius man į ranką.

– Panele Bekmen, turbūt nesupratote. Šis automobilis jūsų.

– Ką???

– Jis jūsų. Tikrai jūsų. Tai lordo Roskeriko dovana. – Džuzepė pasitraukia, dar kartą mandagiai nusilenkia ir taria: – Naudokitės juo. Galite važiuoti į Romą ar net į Maskvą, kur tik širdis geidžia. – Paskui smagiai apsisuka ant kulno ir nužingsniuoja Santa Lučijos gatve jūros link.

Žiopčioju ir gaudau orą kaip iš vandens ištraukta žuvis. Spoksau į nuostabų automobilį.

Jis mano?

Džesika irgi nenuleidžia akių nuo šio technikos stebuklo. Galiausiai pralemena:

– Sportinis mersedesas? Jis tau padovanojo sportinį mersedesą???

– Taip, taip.

Draugė nusivaipo.

– Mirtinas įžeidimas, štai kaip. Padovanojo viso labo mersedesą? – Ji sukikena. Aš irgi.

Nutaisiusi mąslią išraišką sakau:

– Turbūt turėčiau įsiusti ir prikišti jam, kad galėjo padovanoti nors bentlį.

– Ar lombardžinį su leopardo kailio sėdynėmis.

Mudvi kvatojamės. Paskui rimtai pareiškiu:

– Žinoma, tokios dovanos priimti aš negaliu.

Džesika vėl patempia lūpą.

– Ką? Kodėl ne?

– Džese, suprask. Tai mersedesas. Taip nedera.

– Palūkėk, X., nesikarščiuok. Verčiau ramiai pagalvok. – Kiek patylėjusi ji priduria: – Užteks, pagalvojom: liepiu tau pasilikti automobilį, kur nors važiuosim.

Akimirką dvejoju. Ketinu atsisakyti dovanos: ji per brangi ir mane įžeidžia. Bet vieną kartą pasivažinėti galima. Pasilinksminti dienelę. Paskui grąžinsiu.

– Neketinu jo pasilikti.

– Tikrai?

– Taip, be abejo.

– Ką gi... – linkteli Džesė. – Kaip sau nori, turbūt gerai darai. Gal patikėk automobilį man? Padovanosiu jį moterų vienuolynui. Prisiekiu.

– Bet vieną dieną pasivažinėti juk galim.

Džesika iškelia į orą kumščius.

– Gerai! O kur? – svajingai klausia draugė. – Kur važiuosim? Į Amalfį ar į Pozitaną?

– Ne, ten galim susitikti mano mamą. Kaip aš jai paaiškinčiau, iš kur gavau sportinį mersedesą?

Ji linkteli.

– Sugalvojau, – sako, – važiuojam į Kazertą, į didžiuosius rūmus.

– Ten didžiausias pasaulio sodas, tiesa?

– Seniai norėjau ten nuvažiuoti. Nagi, Pelene, vairuok kaip liūtė.

Įlipame vidun. Atsargiai įjungiu variklį. Džesika imasi palydovinės navigacijos, tuoj pat nurodo kelionės tikslą. Aš sėdžiu apstulbusi ir šiek tiek nerimaudama spoksau į prietaisų skydelį.

Nesu sėdėjusi prie sportinio automobilio, juolab mersedeso, vairo. Tikrai niekada neteko vairuoti naujutėlaičio sportinio mersedeso beprotiškai judriomis, netvarkingomis Neapolio gatvėmis. Jose pilna apdaužytų fiatų ir aplamdytų alfa romeo, lenktyniaujančių su šiukšliavežėmis, taip ir nesurenkančiomis šiukšlių, ir grėsmingais limuzinais aptemdytais langais.

Vis dėlto išsuku į gatvę ir važiuoju. Nors prie Skampijos vos nepervažiuoju senutės ir vos neįlekiu į stiklines Marčianizės prekybos centro duris, linksmai papietavusios mudvi galiausiai pasiekiame Kazertos rūmus.

Keista, bet šis garsus XVIII amžiaus statinys mus šiek tiek nuvilia.

Jis vadinamas Italijos Burbonų Versaliu, bet – tikriausiai kaip ir tikrasis Versalis – yra per didelis. Be galo ilgi didingi marmuriniai laiptai veda į milžiniškas aidžias, nuobodžias sales, kupinas melancholijos ir beveik tuščias, su didžiuliais langais, atsiveriančiais į apleistas Kazertos gatves. Rūmus supa siaubingai dideli, mylių mylias plytintys sodai, svilinami karštos saulės. Jie nekelia susižavėjimo, o baugina.

Stovime pašiurpusios ir apdujusios. Džesika ima skaityti kelionių vadovą:

„Rūmuose yra 1200 kambarių, tarp jų du tuzinai prabangių apartamentų, didžiulė biblioteka ir teatras, suprojektuotas pagal Neapolio San Karlo teatro pavyzdį.

– Tūkstantis du šimtai kambarių?

– Tūkstantis du šimtai, – pakartoja Džesika. – Senosios Kazertos gyventojai perkėlė miestą dešimčia kilometrų arčiau rūmų, kad galėtų juose dirbti. Milžiniškame parke po paviljono priedanga veikė šilko manufaktūra.“

– Šiuose soduose gali paslėpti Niujorką.

Draugė linkteli ir atsidūsta. Abidvi sužiūrame į ilgiausio tako gale trykštančius fontanus. Gal jie tokio didumo kaip piramidės, iš tolo sunku spręsti. Džesika skaito toliau:

– „Kazertos rūmuose ne sykį buvo filmuojama. 1999 metais čia buvo kuriamas pirmasis „Žvaigdžių karų“ epizodas – „Pavojaus šešėlis“. Rūmai tapo karalienės Amidalos buveine Nabu planetoje.“

– Nabu? Kas galėtų pamanyti? Mudvi esame Nabu! – kvatojuosi, nors jaučiuosi pavargusi. – Pakaks, Džese. Važiuojam namo.

Taip ir padarome. Vakarop mano nuotaika prastėja. Pusiaukelėje iki Neapolio dangus ima niauktis, lietaus debesys užkloja kylantį mėnulį, patenkame į spūstį. Turiu laiko dirstelėti pro langą. Nustembu išvydusi miestelio pakraštyje sukrautus laužus, liepsnojančius prie netvarkingų gyvenviečių ir prie apleistų senų fabrikų.

– Velnias, kas čia dedasi?

Mosteliu į liepsnas. Jos pleška, plaikstomos vėsaus vakaro vėjelio. Džesika linkteli ir nusižiovauja.

– Negi anksčiau nesi mačiusi?

– Ne.

Ji pasitrina išvargusį veidą ir sako:

– Tai Camorra darbas. Jos vyrai nelegaliai degina šiukšles. Nuodingas gamyklų atliekas ir panašiai. Daro tai naktimis aplink visą Neapolį. Žmonės šitą zoną vadina mirties trikampiu.

– Tai bent. Kodėl?

– Nelegaliai užkastos ar sudegintos šiukšlės užnuodija vandenį, todėl čia daugiausia sergama vėžiu Italijoje. Šiame trikampyje ypač aktyviai veikia Camorra.

Pagaliau pajudame ir pravažiuojame dar kelis laužus. Spoksau į šėtonišką liepsnų, vėjo ir tamsos spektaklį.

Labiausiai trikdo, kad šis spektaklis savotiškai gražus. Ryškiai raudoni laužai, mėnulio nušviestos palmės ir tušti priemiesčiai, boluojantys kaip kaulai. Grožis ir blogis susipina į viena. Kaip linkęs smurtauti gražus vyras.

Kitą savaitę Markas Roskerikas vešis mane į Kaprį.

Šešioliktas skyrius

– Negaliu priimti, Markai.

– Kodėl ne?

– Dovana per brangi, tai sportinis automobilis. Jaučiuosi kaip išlaikoma moteris. Lyg naminis gyvūnėlis.

– Verčiau norėtum lėktuvo?

Dėbteliu į Marką. Jis juokauja, bet aš nesišypsau. Mudu sėdime mano automobilyje, nors iš tiesų tai Marko automobilis. Esame Vomero rajone, ant kalvos, nuo kurios atsiveria nuostabus vaizdas į Neapolį. Čia žaliuoja sodai, ant aukštų sienų pilna stebėjimo kamerų, gatvės švarios.

– Markai, tu puikiai žinai, kad esu tavo. Bet šito jau per daug, – vyptelėjusi mosteliu į prietaisų skydelį, lyg tai būtų kokia bjaurastis, nors Ištvirkėlė Aleks, glūdinti giliai širdyje, kartoja: pasilaikyk jį, pasilaikyk tą prakeiktą automobilį!

– O ką pasakytum apie butą? Galėčiau tau nupirkti, – sako Markas. – Pavyzdžiui, Diego Maradonos apartamentus. Anksčiau jis čia dažnai atvykdavo. Juk būtų malonu, tiesa? Santa Lučija yra visai prie pat jūros.

Markas pokštauja. Bent jau viliuosi.

– Man nereikia apartamentų!

– Gerai, tai padovanosiu deimantų. Rubinų? Visus Kašgaro smaragdus?

– Liaukis mane erzinęs, Markai.

– Bet man tai patinka, piccolina. Tada surauki nosį kaip bloga mergaitė ir atrodai...

– Verta pliaukštelėjimo?

– Ak, carissima mia, negundyk manęs.

Jis spusteli man kelį.

– Markai!

Jis susiraukia, paskui nusišypso. Nužvelgia mano nuogas kojas, nedengiamas kuklios trumpos mėlynos suknelės. Vėl patapšnoja per kairį kelį. Ir tyliai nusijuokia, rodydamas baltus dantis.

Markas vilki šviesiai pilką kostiumą, šviesiai mėlynus marškinius ir ryši šviesiai geltoną kaklaraištį; visi drabužiai rafinuoti, šviesių spalvų. Todėl dar labiau išryškėja jo įrudęs veidas, apžėlęs smakras ir garbanoti tamsūs plaukai – į juos taip maga suleisti pirštus. Šiandien šeštadienis. Noriu grąžinti Markui automobilį, bet jis primygtinai siūlo dar kartelį pasivažinėti, tik tada spręsti.

Esu tvirtai nutarusi jį grąžinti. Per tą niūrią kelionę į Kazertą mano ryžtas nepriimti dovanos dar labiau sustiprėjo. Išvydau daugybę skurdžių Camorra valdomų kvartalų. Ypač pašiurpino kelionė atgal – pro Neapolį juosiančius ugnies žiedus, pro mirties trikampį, mafijai priklausančias nederlingas žemes. Lyg būčiau išvydusi mafijos pragaro ratus.

Nutariu papasakoti Markui savo įspūdžius, kad nepamanytų, jog tiesiog aikštijuosi.

Taip ir padarau. Markas sėdi keleivio sėdynėje, aš iškloju, kaip drauge su Džese važiavome į Kazertą. Nepaprastai gražus jo veidas apsiniaukia, tampa rūstus, galiausiai iškreiptas pykčio. Markas itališkai iškeikia banditus – cornuti. Sakau jam, kad tas vaizdas man atrodė panašus į Dantės „Pragarą“. Tarsi važiuodama būčiau regėjusi jo ratus.

– Juk ten rašoma apie šaltį ir liepsnas.

Markas linkteli, nusigręžia nuo manęs ir žiūrėdamas pro priekinį stiklą padeklamuoja itališkai:

– Non isperate mai veder lo cielo: i’ vegno per menarvi a l’altra riva, ne le tenebre etterne, in caldo e n’ gelo. – Jis gūžteli pečiais. – Man patinka ši giesmė: „Čionai įžengęs, viltį mesk į šalį. <...> Dangun jūs nepateksite: keliausit ten, kur amžina naktis, ten, kur kaitra ir šaltis jūsų laukia.“2

Markas dar sykį trūkteli pečiais.

– Šiurpu. Labai šiurpu. Puikiausias Camorra valdomos Kampanijos aprašymas.

Jis nulenkia galvą – galbūt susigėsta. Tada vėl atsigręžia į mane ir gręžte gręždamas šaltomis mėlynomis akimis klausia:

– Tu tikrai manai, kad aš priklausau Camorra, tiesa?

Sutrinku.

– Žinoma, ne, bet...

– Kas bet, X.? Juk todėl ir nori grąžinti automobilį. Manai, kad jis nupirktas už krauju aplaistytus, prievarta išgautus pinigus. Už nebegyvų Skampijos narkomanų pinigus.

– Ne, Markai, aš tiesiog...

– Nori pamatyti, kaip aš užsidirbu? Ar nori?

– Na...

– Tai nori ar ne?

Įdėmiai pažiūriu Markui į akis ir nemirksėdama sakau:

– Taip.

– Duok man raktelius. Mano automobilio raktelius, – Marko balse girdėti įtampa ir pyktis.

Iš vairuotojo sėdynės perlipu į keleivio, mudu susikeičiame vietomis. Jis įjungia variklį ir nušvilpia žemyn kalva kokių šimto penkiasdešimties kilometrų per valandą greičiu. Gal Markas ir nepriklauso Camorra, bet eismo taisyklių nėmaž nepaiso.

Akimirksniu atsiduriame jo rūmų kieme. Markas išjungia variklį ir atsainiai paduoda raktelius tarnui. Kai mersedesas pastatomas į vietą, Markas išdidžiai nužingsniuoja į rūmus, o aš skuodžiu jam iš paskos.

Tik dabar pamatau, koks jis valdingas – veidas apniukęs, žingsniai spartūs ir ryžtingi. Lėkte lekiame prabangių ir nuostabių rūmų koridoriais tarsi per prekybos centrą. Markas staiga sustoja, atplėšia duris ir pakviečia mane vidun.

Kambaryje tvyro prieblanda, kvepia kedrais ir oda. Ant didžiulio plieninio stalo stovi kompiuteriai. Pilkos sienos beveik plikos, kabo tik kelios šiek tiek erotiškos, siurrealistinės, keistos, abstrakčios – tikriausiai Gi Burdeno – nuotraukos. Jos mane trikdo, blaško, kol galiausiai atsitokėju ir prisimenu, ko čia atėjau.

– Štai, – atžariai pareiškia Markas. – Štai kuo aš užsiimu.

Jis mosteli į du itin modernius nešiojamuosius kompiuterius. Žingteliu arčiau. Ryškiuose monitoriuose išvystu skaičių stulpelius, jie be paliovos keičiasi, blyksi raudonai, juodai ir pilkai kaip kokia neoninė reklama. Prie kiekvienos eilutės žybsi simbolis.

– Markai, aš nieko nesuprantu.

Jis prieina ir rodo į kompiuterį.

– Aš lošiu biržoje. Tarkim, šįryt dešimčia punktų pigiau pirkau Kanados dolerių ir tikiuosi neblogai užsidirbti.

– Ką?

– Kanados ekonomika nestabili. Tokiais laikais žmonės karštligiškai stengiasi investuoti pinigus. Perka naftą, anglis, geležį, skalūnų telkinius, auksą. Jei padėtis ir toliau blogės, jie vėl čiups brangenybes.

– Tai tu sudarinėji sandorius?

– Taip. Nori pamatyti, kaip tai daroma? Nieko ypatinga. Panėši į skambinimą klavesinu.

Markas prisitraukia modernų odinį šefo krėslą, atsisėda ir imasi darbo. Renka skaičius ir kodus, paskui tyrinėja skaičių stulpelius, kai kurie jų blykčioja raudonai arba juodai, tarsi būtų sutrikę, apimti nežinomybės, išgąsdinti plėšrūno, skleidžiantys nelaimės ženklus. Marko pirštai mikliai laksto klaviatūra, iš tiesų kaip tikro klavesinininko. Tarsi žiūrėčiau į Bachą, bažnyčios vargonais meistriškai grojantį savo kantatą.

Tai erotiška. Man visada kelia jaudulį vyras, patyrusiai ir išmaniai atliekantis savo darbą – ūkininko, archeologo ar sodininko. Svarbiausia, kad darbas būtų atliktas gerai. Gal man tai įgimta. Tik kartą išties geidžiau savo matematiko su kroksais – tada jis sumaniai sprendė sudėtingas lygtis. Pats vienas. Panorau jį pabučiuoti. O dabar noriu, kad Markas mane išdulkintų.

Tik šito jam neprisipažįstu.

– Taigi, – sakau spoksodama į raudonai ir juodai mirgančius skaičių stulpelius, – kas čia dedasi?

Markas atitraukia kėdę ir gūžteli pečiais.

– Rodos, ką tik būsiu užsidirbęs apie šešiolika tūkstančių dolerių. Koks nors Londono biržos makleris šiandien grįš namo prastai nusiteikęs.

– Ar tai tave džiugina?

– Taip, – atsako Markas. – Bet ne taip, kaip anksčiau. Tai... kapitalizmas. Toks yra gyvenimas. Taip tvarkomi reikalai. Ką galėtum pakeisti? Tai saugesnis verslas už ankstesnįjį.

Štai kur šuo pakastas.

Stypsau su paprasta mėlyna suknele ir dėbsau į milijardierių, norintį padovanoti man automobilį.

– Markai, kuo tu užsiėmei anksčiau?

– Importuodavau prekes iš Kinijos į Kampaniją ir Kalabriją. Mokėjau vietos darbuotojams padorius pinigus, reikalavau, kad nevogtų, neimtų kyšių ir nesukčiautų. Nusisamdžiau itin patikimus apsaugininkus. Taip sužlugdžiau Camorra įmones šiauriniame ir rytiniame Neapolyje. Užsidirbau milijonus, bet įsigijau daugybę piktų priešų. Jie ketino mane nudėti. Bet aš nebijojau, pats buvau kaip reikiant įniršęs.

Markas atsistoja, sukryžiuoja rankas ant krūtinės ir žiūri į mane. Įžūliai, bet ne išdidžiai. Tiesiog taip yra įpratęs. Aš klausiu:

– Kodėl?

– X., aš augau aristokratiškoje, bet neturtingoje šeimoje. Buvome kilmingi skurdžiai, ritomės žemyn, ir šitai truko ne dešimtmečius, o šimtmečius. Šie rūmai irgi buvo bevirstantys griuvėsiais. Kaip ir vasaros rezidencija Tirolyje bei dvaras Anglijoje. Roskerikai buvo nusigyvenę. Kilo grėsmė, kad viską teks išparduoti, rūmai buvo užstatyti, mano palikimas turėjo būti parduotas aukcione. Tai man kėlė įsiūtį, tokį didžiulį, kokį gali jausti tik aštuoniolikmetis. Norėjau tapti tapytoju, aktoriumi, architektu, bet neturėjau pinigų. Tad nedelsdamas ėmiausi verslo, nes pasiryžau atkurti mūsų gerovę bet kokia kaina. Išsaugoti gerą savo giminės vardą. Taip ir padariau. Man sekėsi. Užsidirbau milijonus, bet įsigijau ir gausybę priešų. – Markas prabyla garsiau: – Kol Camorra ir ‘Ndrangheta manęs nenušovė, atsisakiau importo ir visus pinigus investavau į kelis kompiuterius. – Jo išraiška nerūpestinga, netgi atsaini. – Dabar tai lengva. Tarsi būčiau sukūręs puikią virtualiąją mašiną, jos beveik nereikia tobulinti, pilti degalų. Kiekvieną dieną ji man gamina didelius pinigus.

Kambaryje įsiviešpatauja tyla. Monitoriuose mirga ryškiai raudoni ir juodi skaičių stulpeliai.

– Markai, aš vis tiek nepriimsiu automobilio. Gal atiduok jį labdarai?

Markas netikėtai nusikvatoja.

– Gal vieną dieną apsigalvosi.

– Gal, bet greičiausiai ne. Man reikia tavęs, o ne tavo pinigų.

Jis prieina ir apkabina mane per liemenį. Paskui bučiuoja kaklą. Mane užlieja malonumo šuorai, kaip tie monitoriuose mirgantys raudoni ir rožiniai skaičiai. Ak, Markai, pabučiuok dar. Bet jis atšlijęs taria:

– Kaip sau nori. Bet drabužių būtinai turime tau nupirkti. Pakaks dėvėti Zara. Šį kartą neleidžiu atsisakyti.

Nevalingai išraustu. Nė nemaniau, kad Markui rūpi, ką vilkiu.

Išties noriu naujų drabužių. Galiu apsieiti be puikaus automobilio, bet Markas ketina mane vežtis į prabangias vietas – pavyzdžiui, į Kaprį. Turiu atitinkamai atrodyti. Vadinasi, jam teks mane papuošti. Aš pati negalėčiau įpirkti garsių dizainerių apdarų.

Markas rimtai imasi šios užduoties.

Šešias valandas vežioja mane po kvepiančius, nuostabius, tviskančius Kampanijos dizainerių salonus. Jų vitrinos didžiulės, prikrautos šilko ir kašmyro rietimų. Salonų erdvės milžiniškos, pardavėjos atrodo kaip nuobodžiaujantys supermodeliai. Į tokias parduotuves viena nedrįsčiau įžengti. Tokiose žvilgteli į prekės kainą ir pamanai apsirikęs, bet paskui suvoki – ne, ši pasakiška suknelė tikrai kainuoja ne tris šimtus, o tris tūkstančius eurų.

Ir vardai, dizainerių vardai, kaip medus glostantys man širdį šią saldžią popietę: Prada, Blahnik, Ferragamo, Burberry, Armani, Chanel, Galliano, Versace, Dior, YSL, McQueen, Balenciaga, Dolce e Gabbano. Vardai, vardai, vardai.

Plonytis kaip voratinklis šimtaprocentis šilkas, lengvutėlaičiai minkštutėliai audinių kailiniai, rankomis išsiuvinėti madingi švarkeliai, daugybė įvairiausių spalvų suknelių – nuo violetinės, vyšninės, rusvos iki Neapolio vidurnakčio mėlio; sijonai, kelnės ir mini sijonėliai; kaugės permatomų šilko apatinių; aksominiai megztiniai aukšta apykakle su įspaustais raštais, primenančiais Sicilijos apelsinų žievę; Mary Jane Lolita rožiniai satino bateliai; Jimmy Choo Jimmy Choo Jimmy Choo. Užpakalinė automobilio sėdynė jau prikrauta dėžių, priekyje pilna popierinių maišų. Galiausiai Markas išsitraukia kitą kreditinę kortelę ir iškviečia antrą automobilį. Jis pripirko man beprotišką gausybę drabužių ir batų, į vieną automobilį jie nebetelpa. Pasipūtusios pardavėjos žiūri į mane pavydžiai ir susižavėjusios, tarsi būčiau Anglijos karalienė. O aš esu siaubingai, baisiai, tiesiog neapsakomai laiminga.

– Noriu, kad liktum savimi, – sako Markas. – Bet sykiu atrodytum kaip pridera. Taip, kaip esi verta atrodyti.

Mudviem išėjus iš paskutinio salono, Markas ima mano ranką ir išbučiuoja pirštus, paskui įšoka į mersedesą. Užsidedu naujus, keturis šimtus dolerių kainuojančius saulės akinius ir saulėtomis gatvėmis vežama į savo butą pasijuntu kaip jauna ir laiminga Džekė Kenedi.

Abudu žinome, kas nutiks, vos tik rasime vietą automobiliui.

Aistra vis labiau tvinksta kaip besiartinanti audra. Markas kiaurą dieną žiūrėjo į mane apsirengiančią ir nusirengiančią, matė nuogą matavimosi kabinose, stovinčią be liemenėlės priešais veidrodžius, gėrėjosi mano užpakaliu ir krūtimis, kol matavausi La Perla apatinius. Žinoma, manęs geidė, bet nelietė, nekišo nagų. Kol kas.

Žinau, kad ilgiau nebeištvers.

Vos man atidarius buto duris, jis tiesiog mane užpuola. Nusimeta švarką ir čiumpa į glėbį, rakinte surakina raumeningomis rankomis. Mūsų lūpos susitinka, ne, sulimpa. Bučiuojamės tarsi nebūtume bučiavęsi du šimtus metų. Mudviejų liežuviai susipina, aš stiprokai krimsteliu jam į lūpą, jis bučiuoja mane vis aistringiau, įkiša liežuvį į burną. Bet aš trokštu pajusti jį savyje.

Atsinešiau šiek tiek pirkinių, todėl visur prisvaidyta popierinių maišelių, suknelių ir vyniojamojo popieriaus, bet tai nesvarbu. Markas nuvelka man suknelę. Paskui nuplėšia liemenėlę ir glamonėja spenelius. Tai švelniau, tai stipriau. Trokštu, kad glamonėtų stipriau.

– Stipriau.

Jis ima stipriai čiulpti kairį spenelį, o ranka įslysta man į kelnaites ir skverbiasi gilyn. Jis glosto man lizdelį, sudrėkusią varputę, išmoningai glamonėja pirštais, spusteli tris, ne keturis, penkis kartus. Kokia palaima. Markas darbuojasi patyrusiai, švelniai, ramiai, gundomai ir jaudinamai. Man ima suktis galva. Ilgiuosi jo. Geidžiu. Trokštu pamatyti raumeningą kūną, nuogas pėdas ir tvirtas kojas. Imu plėšti nuo jo marškinius, sagos pabyra po kambarį, o Markas užkrečiamai kvatojasi. Aš irgi.

Paskui abu surimtėjame. Kaip įprastai. Mudviejų seksas yra žaismingas ir kartu labai rimtas, prilygstantis vos ne maldai. Garbinimas ir nuolankumas; aš dievinu šį kūną.

Pasilenkusi lyžteliu jam raumeningą krūtinę, tobulą įdegusį pilvą. Traukiu švarų odos kvapą. Paskui atsiklaupiu ir atitraukiu kelnių užtrauktuką. Jo kotas sustandėjęs, didelis ir ilgas. Įsikišu jį burnon ir čiulpiu.

Čiulpiu. Čiulpiu jo nuostabų pimpalą, glostau kiaušius, laižau ir glamonėju, trokštu, kad jis išsilietų, ir tuo pat metu netrokštu. Grindų lentos spaudžia man kelius, bet skausmas, sumišęs su malonumu, džiugina. Jaučiuosi atgailaujanti ir patenkinta, klūpau pusnuogė ant grindų kaip vienuolė: čiulpiu jo kotą ir žiūriu į Marką, o jis šiltomis rankomis glosto ir taršo man plaukus, paskui sugriebia stipriau, beveik peša, nes imu darbuotis smarkiau. Kilstelėjęs mano galvą Markas švelniai sukužda:

– Neskubėk, Aleks, aš dar nenoriu baigti...

Jis pastato mane ant kojų ir įsisiurbia į lūpas. Apkabinu tvirtą liemenį ir atsakau į bučinį. Paskui abudu griūvame skersai lovos, Markas truputį stumteli mane į šoną ir praskečia nuogas kojas. Aš esu drėgna, labai drėgna. Žiūriu ir laukiu.

Jis nusimeta paskutinius drabužius ir atrodo pribloškiamai. Kaip didvyris. Nė nežinau, ar pats tai suvokia, bet jo išvaizda kaip kario, kaip grakštaus zulų genties atstovo, kaip jauno Achilo. Markas yra tikras susijaudinusio vyro įsikūnijimas. Man tariant jo vardą, šiurkštokai užsiropščia ant manęs, ranka užspaudžia burną ir įsiskverbia. Stumia dar kartą. Ir dar kartą.

Markas Roskerikas dulkina mane. Kruša kaip karalius. Kaip lordas. Kaip valdovas, šiandien pargrįžęs namo iš karo, patenkina mane du kartus, nė nenusiavęs žygio batų.

Mudviejų kūnai juda vienu ritmu, aistringai, pašėlusiai siūbuoja, tai lyg gatvės muštynės, sumišusios su meile. Jis beda švelniai, paskui stipriau, tada vėl švelniai ir vėl labai stipriai. Galiausiai tyliai aikteli. Juntu, kad, ko gero, tuoj išsilies, sprendžiu iš džiaugsmingai įsitempusio kūno. Bet aš per daug didelė savanaudė, noriu patirti orgazmą pirma. Įsitveriu į jo siaurus įdegusius raumeningus klubus ir įleidžiu jo įnagį giliau į save, giliau ir stipriau tarp nuogų virpančių šlaunų, mano oda dilgčioja.

Jaučiu didelį jo kotą, jis mane pripildo. Markas įkiša man į burną pirštus ir aš su džiaugsmu juos čiulpiu, juntu sūrų skonį, jį, mus abu. Jis ima judėti dar greičiau. Giliai mano burnoje atsiduria jo nykštys, raumeninga krūtinė spaudžia papus. Kone dūstu.

Markas kilsteli, ištraukia pimpalą ir laukia. Agonijos akimirka. Paskui brūkšteli juo man per varputę ir vėl įsiskverbia vidun. Tai gera, labai gera. Jis vėl tai kartoja, ištraukia ir įkiša. Rodos, širdis iššoks iš krūtinės. Mano oda žvilga nuo prakaito, užmerkiu akis, nuo pilvo apačios visu kūnu sklinda malonumo bangos.

– Carissima, carissima...

Prarandu žadą. Nepralemenu nė žodžio. Suleidžiu dantis Markui į petį. Kandu aistringai. Jis vėl ištraukia varpą man iš makšties ir vėl įkiša, kaskart tai darydamas perbraukia virpančią ir pulsuojančią varputę. Paskui užgriūva visu svoriu ir įkiša liežuvį man į burną, labai tvirtai apkabina, suima už gležnų pečių ir šįsyk įsiskverbia be galo giliai, ak, išties giliausiai. Šitai Markas pakartoja tris sykius, atlieka tris saldžius ir nuostabius stūmius, o aš aikčioju iš susijaudinimo, spaudžiama jo glėbyje. Pridususi, prispausta, vos ne alpdama kvatojuosi ir galiausiai rėkiu, patirdama agonišką orgazmą. Neapsakomai stiprų, svaiginantį ir užvaldantį – beveik skausmingą.

2 Dantė A. Dieviškoji komedija: Pragaras, III giesmė. Vertė A. Churginas. Vilnius: Vaga, 1988.

Septynioliktas skyrius

Markas Roskerikas turi motorinę valtį. Žinoma, turi. Tamsiai mėlynos spalvos ir tviskančią, prišvartuotą Pocuolio uoste, apie penkios mylios į šiaurę nuo Neapolio.

Pocuolis nuostabus. Čia gyvena daug turtingų neapoliečių, jie įsikūrę uolėtame kyšulyje, baltuose namuose, susigrūdusiuose aplink raudonų plytų bažnyčią su kupolu. Šįvakar čia ypač gražu ir jauku: juodame danguje kabo sidabrinis mėnulio pjautuvas, žiba milijonai žvaigždžių kaip girliandos ant Kalėdų eglutės; pakrante vaikštinėja pasipuošusios šeimos, valgo ledus, kvatojasi, liežuvauja ir sveikinasi su draugais.

Markas šypsodamasis atkiša ranką, ir aš ne per mikliausiai įlipu į motorinę valtį.

– Pasirengusi, X.?

– Viliuosi, kad taip.

Sėduosi valties gale, o Markas stoja prie vairo. Džuzepė atriša lynus ir stumteli mus tolyn nuo prieplaukos. Variklis čiaudi ir kriokia, Markas mikliai veda valtį, laviruodamas tarp laivelių ir luotų, garlaivių ir žvejų valtelių. Galiausiai Pocuolis lieka toli už nugaros, mudu išplaukiame į atvirą Viduržemio jūrą. Šį vakarą ji tamsi ir lygi kaip obsidianinis actekų veidrodis.

Jūra plyti rami po didingu žvaigždėtu dangumi.

Gaivus jūros oras guodžia. Vilkiu nauja Armani suknele – aksomine kelių derančių spalvų kokteilio suknele, papuošta rožytėmis. Pasigrožiu Jimmy Choo aukštakulniais, paskui apsižvalgau. Jūra, mėnulis, žvaigždės ir Markas Roskerikas. Ir aš.

Sumažinęs greitį Markas sako:

– Kaip ramu. Tiesiog neįtikima. Tinkamiausia naktis misterijoms. – Jis sustabdo valtį, ir ši sūpuojasi nušviesta miriadų žibančių žvaigždžių. Markas vėl sumurma: – Šįvakar jūra rami. Patvinsta ir atslūgsta, mėnulis ryškiai šviečia virš žemės varganos...

Žinau šį Metju Arnoldo eilėraštį. Šypsausi, bet nieko nesakau. Šiltas vėjelis maloniai glosto odą. Plūduriuojame Neapolio įlankoje. Tik jis ir aš. Du žmonės – vyras ir moteris. Du puikaus dueto instrumentai. Bacho Adagio dviem violončelėms.

Markas vėl įjungia variklį. Žvelgiu į jį su tam tikra pagarba. Šįvakar atrodo ypač gražiai: vilki puikiai sukirptą ir pasiūtą smokingą ir baltus marškinius. Todėl atrodo dar aukštesnis ir lieknesnis, kaip 1940 metų Holivudo dievaitis per „Oskarų“ teikimo ceremoniją. Rimtas, gražus ir neužgožiantis jį lydinčių moterų.

Akimirką svarstau, kas sumodeliavo pirmąjį smokingą, pirmąjį švarką? Ar kas nors suko galvą, kol atrado nuostabų juodos ir baltos spalvų derinį? O gal šis tiesiog laipsniškai išsirutuliojo, lyg pagal Darvino atrankos teoriją? Vyrams labai tinka smokingas ir balti marškiniai. Markas su šiuo apdaru atrodo itin vyriškas, labai subrendęs, molto bello e scapolo.

Kas tos moterys, lydėjusios jį Londone? Prisimenu internete matytą nuotrauką.

Žiūrime vienas į kitą.

Aš sakau:

– Jaučiuosi kaip duodanti įžadus vienuolė. Ar taip ir yra, Markai?

Jis liūdnai šypsosi. Nieko neatsako, tik veda valtį per ribančius vandenis. Misterijų paslaptys. Laikas bėga. Esu apimta džiugaus jaudulio. Jūros žuvėdros nardo po nakinį dangų tarsi vaiduokliai tamsioje, laimingoje ir tuo pat metu liūdnoje iliuzijoje. Paskui pradingsta juodumoje. Noriu ten atsidurti ir dalyvauti misterijoje.

– Ar dar toli iki Kaprio?

Neatsigręždamas Markas atsako:

– Koks pusvalandis. Galėčiau plaukti greičiau, bet tave aptaškytų bangos ir sugadintų suknelę.

– Markai, kas ten vyks?

– Piccolina, jei nesakiau anksčiau, tai nesakysiu nė dabar. Misterijos turi būti paslaptingos.

Atsidūstu ir papurtau galvą, bet neatlyžtu.

– Jei ketinu dalyvauti, turiu šį tą žinoti.

– Gerai... ką?

Markas veda valtį, todėl kalba su manim dirsčiodamas per petį. Aš neatstoju:

– Kadaise sakei, kad įšventintas vyras negali gulėti su neįšventinta moterimi.

– Taip.

– Kodėl tai apima tik vyrus? Ar moterims šitai netaikoma?

Markas atsigręžia. Jo veidas liūdnas.

– Vyrų garbės kodeksas griežtesnis.

– Kodėl?

– Taip jau yra. Visada taip buvo.

Pažvelgiu jam į akis.

– Markai, kas nutiks, jei aš nutarsiu liautis? Jei po antros trečios misterijos nuspręsiu, kad man gana?

– Liausiesi, ir tiek. Ne vienas yra taip padaręs. Ir nepasiekęs penktos paslapties. – Markas nusišypso man šiek tiek apgailestaudamas. – Jeigu sustosi, mudviejų santykiai pasikeis. Pati žinai. Man leista būti su tavimi šią vasarą, kol būsi įšventinta – bet jei liausiesi nepasiekusi penktos...

– Mudu nebegalėsim susitikinėti.

– Taip.

Nuotaika sugenda. Markas atgręžia man nugarą ir veda valtį Kaprio link. Aš kamantinėju toliau:

– Kodėl tokia svarbi antroji misterija?

– Per ją duosi įžadus ir būsi oficialiai priimta. Šią vasarą.

– Oficialiai... Markai, kas nustato tokias taisykles? Kas viskam vadovauja?

– Bijau, kad tai...

– Paslaptis. Supratau. – Ramiai nusišypsau, nors nerimas neatslūgsta.

Svarstau, kas manęs laukia. Nukrečia lengvas šiurpuliukas. Iki šiol antrąją misteriją vaizdavausi optimistiškai. Dabar staiga nusmelkia baimė ir bloga nuojauta. Paskui prisimenu, kaip pirmąsyk nuogąstavau, bet vis dėlto labai džiaugiausi pliekimu. Gal vėl bus jaudinančių potyrių? Dar labiau jaudinančių ir išlaisvinančių negu per pirmąją misteriją? Gal sužinosiu ką nors svarbaus ir išmintingo? Turiu tokią viltį ir drauge bijau, kad tos išminties nebūtų per daug. Ir kad nepasikeisčiau.

O pasikeisti aš nenoriu.

Tiesą sakant, trokštu sustabdyti laiką: likti čia, dabar, gražią birželio vidurio naktį, gal septintą mudviejų pažinties savaitę. Dviese su Marku valtyje po žvaigždėtu dangumi virš Neapolio įlankos.

Čia. Sustoti čia. Sustingti tarsi paveiksle. Ištirpti.

– Jau netoli... – sako Markas, rodydamas į dantytas salos apybrėžas. Visas Kapris nutviekstas pro namų langus sklindančių šviesų.

Mums priplaukus uostą, dingteli, kad esame ne vieni. Kaprio uoste judru: matau mažus ir brangius turistinius laivelius, jachtas, tokias kaip mūsų dailias ir tviskančias motorines valtis. Visos jos plaukia į Kaprio uostą kaip į atlaidus.

– Dioniso pasekėjai, – paaiškina Markas, perjungia pavarą ir sulėtina greitį. – Renkasi į antrąją misteriją.

Netrukus mūsų valtis prišvartuojama ir pririšama, išlipame ant molo. Mudu pasitinka jauni vyrai juodais kostiumais ir saulės akiniais – nors dabar jau devinta vakaro. Turistai, sėdintys uosto restoranuose ir besigardžiuojantys jūrų gėrybėmis, išsižioję spokso į lipančius iš laivų ir jachtų išsipusčiusius misterijos dalyvius: vyrus griežto kirpimo smokingais ir moteris puošniomis trumpomis suknelėmis, aukštakulniais ir spindinčiais papuošalais. Išlipę iš laivų jie visi išdidžiai žingsniuoja per molą. Paskui sėda į laukiančias karietas.

Žiūrėdama į Dioniso pasekėjus spėlioju, ar tarp jų esama naujokų. Vyrų ir moterų amžius įvairuoja nuo dvidešimties iki septyniasdešimties. Neįmanoma pasakyti, kurie jų jau įšventinti, o kurie dar laukia šių apeigų. Girdžiu kalbant angliškai, prancūziškai, ispaniškai, netgi rusiškai. Ir kiniškai. Visi atvykėliai atrodo turtingi. Labai labai labai turtingi.

Ir aš, eidama pro žiopsančius turistus, lipdama į karietą su lordu Roskeriku pirmą kartą gyvenime pasijuntu turtinga. Išties puikuojuosi, nors tai niekinga ir kvaila: štai, pažvelkit į mane ir į mano palydovą.

Smerkiu save už tokias mintis, bet negaliu jų nuvyti: mėgaujuosi akimirka.

– Ko gero, jie mano, kad vykstame į puotą, – sakau mostelėdama į marškinėliais vilkinčius turistus.

Markas linkteli, bet neatsiliepia. Rodos, būsiu apsikvailinusi.

Švelniai paraginti vežėjo arkliai ima traukti karietą. Stengiuosi negalvoti, į kokią puotą važiuoju ir ką ten patirsiu. Neturiu ko rinktis, tik mėgautis šia akimirka. Kas bus, tas. Arkliai traukia karietą į stačią uolėtą kalvą. Žvelgiu į žiburiuojančią Neapolio įlanką, iš tolo tokią nuostabią ir tyrą. Užplūsta neapsakomas jausmas; girdžiu kaukšint arklių kanopas už nugaros ir priešais mus. Daugybė karietų veža dalyvius į antrosios misterijos vietą.

Karietai sustojus, Markas padeda man išlipti – kaip vaiką iškelia ir pastato ant žemės. Pagaliau suvokiu, kur atsidūrėme. Nesu didelė senovės istorijos žinovė, bet vis tiek suprantu, kad atvažiavome į šiaurrytinį Kaprio salos pakraštį. Čia 30 metais gyveno ir kėlė didžiules orgijas imperatorius Tiberijus. Turėjo įprotį nuogas mirkti baseine – išmokyti nardyti maži berniukai turėdavo laižyti ir čiulpti jam pimpalą po vandeniu. Imperatorius dievino šį malonumą, vadino berniukus savo žuvelėmis.

Šis istorinis faktas man bjaurus. Ar per antrąją misteriją bus atgaivintas siaubingas romėnų įprotis ištvirkauti? Nutiks kas nors šlykštaus ir iškrypėliško? Baimė vis stipriau spaudžia man širdį, Markas tai aiškiai jaučia.

Plačius geležinius vartus saugo mažiausiai dešimt vyrų su tamsiais akiniais ir kostiumais. Jie patikrina Marko kredencialus, jis triskart raminamai spusteli man ranką. Įeiname pro vartus.

– Drąsiau, – sako su prancūzišku akcentu. – Drąsiau, ma chere.

– Markai, aš nieko nesuprantu. Kaip jie gavo leidimą? Tai archeologijos paminklas. Juk Partenono niekas nenuomoja?

Čirpiant cikadoms žingsniuojame paskui kitus misterijos dalyvius, kur sklinda šviesa ir muzika.

Markas atsako:

– X., nepamiršk, čia Kampanija. Panorėjusi gali nusipirkti ir Pesto šventyklą.

– Kas už visa tai moka? Kas tie saugantys vartus vyrai? Ar jie ginkluoti?

Markas vėl spusteli man ranką.

– Nesinervink, neklausinėk, tiesiog panirk į misteriją. Tokia jos esmė, turi paklusti. O dabar... – Markas nuoširdžiai, gal net su gailesčiu nusišypso. – Dabar turi eiti persirengti. Sek paskui tas merginas – paskui tarnaites.

Dvi jaunos ir gražios italės, vilkinčios paprastais baltais drabužiais, ima mane už parankių ir nuolaidžiu taku vedasi prie įmantrių antikinio stiliaus palapinių miestelio.

Didžiausia palapinė pastatyta ant uolėto skardžio, išsikišusio virš Tirėnų jūros, priešais ją išvystu šokant, geriant ir besikalbant žmones. Groja muzika. Taip linksminamasi prašmatniuose vakarėliuose po atviru dangumi – al fresco. O mes traukiame į kitą palapinę – romėniško stiliaus, ryškiai raudoną, išpuoštą kaspinais, prabangią.

Joje prie veidrodžių ir tualetinių staliukų stovi keletas jaunų moterų. Jas rengia ir gražina tarnaitės italės, vilkinčios paprastai baltais drabužiais kaip ir mano palydovės.

Suvokiu, kad tos apimtos nerimo ir jaudulio moterys irgi turi būti įšventintos. Dirsteliu į jas: jaunos, gražios ir labai susirūpinusios. Jos pažvelgia į mane ir sveikindamosi linkteli.

Visos patiriame tą patį.

– Prašom, – pakviečia viena iš italių tarnaičių. Ji prastokai kalba angliškai, bet įtaigiai gestikuliuoja. – Nusivilkite drabužius.

Šioje didelėje šilko palapinėje vyrų nėra, ji švelniai apšviesta žibintų, bet man vis tiek drovu. Paskui prisimenu Marko žodžius: jei noriu su juo praleisti bent šią vasarą, turiu daryti, kas liepiama. Taigi teks susiimti ir paklusti. Vėl.

Sunkiai atsidususi linkteliu, o tarnaitės prieina arčiau. Nori padėti nusirengti, bet aš mostu atsisakau pagalbos. Niekas nekiš nagų prie mano naujos, brangios Armani suknelės. Nusivelku suknelę ir bandau gražiai sulankstyti. Rodos, tarnaitės mane supranta – leidžia rūpestingai pakabinti suknelę ant pakabo. Paskui nusirengiu apatinius ir stoviu palapinėje nuoga. Nedrįstu pažvelgti į kitas naujokes, esu labai sumišusi. Įdėmiai stebiu, ką daro tarnaitės.

Jos ketina mane aprengti puotai.

– Per favore, signorina?

Susidomėjusi spoksau. Tarnaitės velka mane drabužiais, kokių anksčiau niekad nesu dėvėjusi. Pirmiausia ima baltas šilkines matines kojines ir lėtai per kelius užmauna iki šlaunų. Kad jos nenusmuktų, ant šlaunų užriša keliaraiščius, išsiuvinėtus auksiniais siūlais ir kreminiais perlais; jie labai gražūs, tikriausiai senoviniai. Apsiauti gaunu itin dailias kurpaites, jos man puikiai tinka. Kurpaitės šilkinės, papuoštos kaspinais, labai aukšta pakulne. XVIII amžiaus apavas atrodo dabitiškas ir gundantis.

Suprantu, kad esu rengiama kaip XVIII amžiaus kurtizanė. Kaip karaliaus Saulės meilužė.

– Gerai, – taria tarnaitė. – Prašom atsistoti.

Jos atsargiai, bet mikliai užsega man korsažą. Tokio daikto niekada nesu segėjusi. Jis ryškiai raudonas ir nuostabiai išsiuvinėtas. Tarnaitėms varstant drabužį ant nugaros, man gerokai veržia ir skauda. Suspaustos krūtys pakyla, puikiai matyti tarpkrūtis. Su korsažu jaučiuosi kaip įkalinta. Beveik. Ši vergovė skausminga, bet subtili.

– Signorina, prašom sėstis, mes jus sušukuosim.

Nuveju šalin mintis ir apsidairau. Kitos naujokės – aprengtos ir sušukuotos – jau išėjusios.

– Sėstis?

Klusniai sėduosi ant paauksuotos kėdutės ir stebeiliju į didžiulį veidrodį mediniais rėmais. Tarnaitės mane sušukuoja, įmantriai sukelia plaukus, papuošia perliniais smeigtukais ir labai gražiais šilko kaspinėliais. Nuo smilkinių svyra garbanos. Šviesūs mano plaukai malonioje žibintų šviesoje atrodo auksiniai.

Tarnaitės išmano savo darbą. Atsistoju ir žvelgdama į veidrodį žaviuosi savimi. Tikra Marija Antuanetė.

Esama vienintelio skirtumo. Mūviu tik šilkines kojines su keliaraiščiais ir vilkiu auksu apkraštuotą ryškiai raudoną korsažą. Rūpestingai vašku depiliuota gakta, užpakalis, visos grožybės išstatytos viešai. Viskas tarsi įrėminta. Prabangus senovinis apdaras dar labiau išryškina mano nuogybę.

– O kuo prisidengti intymiąsias vietas? – mane apima panika. – Kur mano sijonas, suknelė, bent jau apatiniai?

Tarnaitės gūžčioja pečiais ir bejėgiškai šypsosi.

– Jūs aprengta. Dabar galite eiti į puotą.

– Ką???

Viena tarnaitė žingteli atgal ir mosteli ranka.

– Nuostabu. Jūs tiesiog nuostabi. Nedelskit. Eikit.

Eiti? Ne. Nieku gyvu. Negaliu šitaip. Nė už ką. Šiltą vakarą prie Tirėnų jūros švelnus vėjelis glosto nuogas šlaunis. Mano subinė atsispindi tuzine veidrodžių. Visi puikiai gali ją matyti. Susigėdusi trokštu griebti bet kokį drabužį ir prisidengti.

Mane drasko abejonės. Tarnaitės žiūri į mane sukryžiavusios ant krūtinės rankas. Tai šitoks mano kostiumas: teks žygiuoti į puotą nuogu užpakaliu. Tik su kojinėmis ir korsažu, kad visi matytų mano grožybes.

Nieko negaliu padaryti. Vėl turiu paklusti, – šaipydamasi iš savęs, nepaisydama, kad užpakalis nuogas. Traukiu prie išėjimo. Tarnaitė atriša drobinius palapinės raiščius ir mane išleidžia.

Svaigsta galva. Visas pasaulis mato nuogą mano subinę ir ne tik ją. Žibintų nušviestu taku einu link terasos priešais didžiausią palapinę, ten lėtai šoka, gurkšnoja gėrimus ir kalbasi daugybė padoriai apsivilkusių žmonių. O aš tik su korsažu ir kojinėmis.

Tada muzika nutyla. Visi atsigręžia ir sužiūra į mane.

Aštuonioliktas skyrius

Iš pradžių susijaudinu, susigėstu ir noriu pasislėpti krūmuose, tarp čirpiančių cikadų.

Niekas iš manęs nesijuokia, nesityčioja, net nevarsto geidulingais žvilgsniais, bet visa mano esybė rėkte rėkia, kad tai yra blogai. Įsilieju į svečių minią, žingsniuoju tarp elegantiškų žmonių su aukštomis šampano taurėmis rankose. Jie stebi mane su tylia pagarba ir linksminasi toliau.

Vėl užgroja muzika. Po kurio laiko minioje pamatau keletą kitų moterų, apsivilkusių lygiai taip kaip aš: jos yra mano seserys ir bus įšventintos. Atpažįstu vieną du veidus. Mačiau palapinėje. Šių moterų lytis irgi nepridengta, nuostabiai įrėminta senovinių šilkinių kojinių ir korsažų komplekto, puikiai visiems matoma.

Trokštu su kuria nors iš jų pasikalbėti. Ką jos patiria? Ką apie visa tai mano? Mane kausto drovumas, bet netrunku atsitokėti: po velnių, X., vaikštai elegantiškai apsirengusių turčių minioje be jokių apatinių, visai neprisidengusi gėdingųjų vietų, ir nesiryžti užkalbinti kitos merginos?

Viena naujokė su šampano taure rankoje stovi atokiau, po žibintais papuoštu eglūnu.

Pakreipusi galvą, ji, rodos, klausosi muzikos – klasikinio styginių kvarteto, grojančio afrikietiškus ritmus. Apima noras šokti. Bet negaliu šokti šitaip vilkėdama. Bent jau būdama blaivi.

Vieniša mergina labai graži. Jos ilgi tamsūs plaukai papuošti perlais ir sidabriniais smeigtukais. Mergina man panaši į Džesiką, tik aukštesnė ir didžiulėmis akimis. Inteligentiška ir įžvalgi.

– Sveika, – sakau.

Mergina atsigręžia ir klausiamai prisimerkia.

– Bon soir...

– Ak, atsiprašau, – iškaistu. Ko man kaisti. – Atsiprašau, nemaniau...

– Ne, viskas gerai. Aš prancūzė, bet moku angliškai. – Mergina mąsliai nusišypso.

Aš irgi jai šypteliu.

– Sveika.

Tada ji atvirai žvilgteli į mano nuogybę, paskui rodo į savo baltas kojines ir tamsų plaukų trikampį.

– Tai ką manai apie mūsų... senovinį kostiumą?

Papurtau galvą.

– Nė nežinau... Ar jis išties senovinis?

– Taip, tikrai senovinis, – atsako mergina. – Šitai buvo dėvima Napoleono rūmuose. Ar esi kada girdėjusi apie volanus?

Patyliu, paskui imu nervingai kvatotis. Koks sąmojingas pokštas. Volanai būna raukti arba klostėti, XVIII–XIX amžiuje jais puošėsi gražios merginos. Taip vadinama ir nėrinių apykaklė, ir visokios keistos gražmenos. Žodis, geriausiai apibūdinantis šio vakaro mūsų aprangą. Man dingteli, kad nepaklausiau merginos vardo.

– Sveika, aš Aleksandra. Arba X.

– Sveika, X. Mano vardas Fransuaza.

Mudvi paspaudžiame viena kitai ranką. Smalsauju:

– Jei ne paslaptis, kas atsigabeno tave įšventinti?

Ji mosteli į geriančių, plepančių ir liežuvaujančių svečių minią; šampanas liejasi upeliais, tad kalbos darosi vis garsesnės.

– Danielis de Kervinjakas. Jis irgi prancūzas. Bankininkas iš Sičio, mudu gyvename Londone.

– Jis tavo vaikinas?

– Taip, nors jam jau keturiasdešimt dveji. Tad verčiau nevadinu vaikinu. Labiau tinka žodis amant.

– Gerai, – gurkšteliu šampano.

Mudvi užmezgame lengvą pokalbį vilkėdamos kaip tikros kekšės. Labai skiriamės nuo kitų svečių. Bet gal mažiau, nei atrodė prieš dešimt minučių.

– O tave?

– Markas Roskerikas.

Fransuaza nustebusi išpučia akis.

– Lordas Roskerikas? Pats lordas Roskerikas?

– Taip. – Mano mintys nespėja paskui žodžius. – Kodėl klausi? Ar pažįsti jį? Ką nors esi girdėjusi? Kodėl???

Ji oriai nusišypso.

– X., ar galiu tave šitaip vadinti? Taip, X., visi yra girdėję apie Marką Roskeriką. Apie molto bello...

– ...e scapolo lord Roscarrick, – priduriu atsidusdama ir purtydama galvą. – Taip, taip, skaičiau apie jį internete. Matau, kad čia jis yra įžymybė. – Pažiūriu Fransuazai į rudas akis. – Atvažiavau iš Kalifornijos, ir Europos aristokratai man nelyginant futbolininkai. Mes nieko nesame apie juos girdėję. Tolimi kaip Neptūno planetos gyventojai.

Ji šypsosi.

– Tau gerai. Garsenybės dažniausiai esti visiškos šiukšlės. Bet tavo lordas Roskerikas yra tikra šviežiena, šios vasaros šviežiena. – Fransuaza prieina arčiau ir paslaptingai sušnibžda: – Koks jis iš tiesų? Ar bent kiek pavojingas? Šitaip kalbama. Ar tikrai toks kerintis?

– Prašau?

– Turiu galvoje... – Fransuazos lūpos virpa. – Nuostabi žmona ir visokie kitokie gandai... Ak, atleisk. Taip nedera. Aš tauškiu niekus. Tu laiminga moteris. Be to, mes turime būti paslaptingos ir mįslingos, tiesa? Stovėdamos čia ir rodydamos visam pasauliui savo nuogybę. – Ji dar kartą žvilgteli man žemiau liemens ir taria: – Tikiuosi, šitai daryti apsimokėjo. Braziliškoji depiliacija tokia skausminga.

Dar sykį linksmai nusikvatoju, tik tas mano juokas nervingas, sumišęs su nuogąstavimais. Ką ji dar žino apie Marką? Norėčiau išklausinėti, bet mūsų pokalbį garsiai nutraukia prancūzas:

– Francoise, j’ai cherche pour toi...

Tikriausiai tai jos draugas, tipiškas gražus senstelėjęs vyrukas žistelėjusiais smilkiniais, plačiapetis. Išvaizda byloja jį esant turtingą ir įtakingą. Vilki puikiai sukirptu smokingu, bet nė iš tolo neprilygsta Markui Roskerikui.

Pagyvenęs prancūzas trumpai ir mandagiai man linkteli, jo žvilgsnis akimirką slysteli mano pilvu. Kai Fransuaza mudu supažindina, prancūzas paspaudžia man ranką, paskui suneria savo pirštus su josios pirštais ir ją nusiveda. Nueidama Fransuaza grįžteli, šiltai žvilgteli ir sako:

– Iki pasimatymo, X. Esu tikra, mudvi vėl susitiksime.

Trumpai pamąstau. Greičiausiai ji teisi. Jei dalyvaus misterijose visą vasarą, tikriausiai mudvi dar pasimatysime. Man džiugu. Nuojauta kužda, kad galime susidraugauti. Man labai praverstų sąjungininkė. Be to, labai knieti iškvosti, ką ji žino apie Marką. Tik ar tai būtina?

Dėl drąsos išmaukiu visą taurę šampano ir žiūriu į minioje dingstančią Fransuazą.

Ji avi XVIII amžiaus aukštakulnius, balti sėdmenys atrodo labai gražūs ir gundantys. Fransuaza išsiskiria iš padoriai apsivilkusių misterijos dalyvių. Kažkodėl maniau, kad tas vaizdas man pasirodys juokingas, bet taip nėra. Ji karališkai puiki tarsi po aptvarą vedžiojamas kilnus arabų veislės ristūnas. Niekas į ją nespokso ir nesityčioja, tik gėrisi ir žavisi. Žmonės žvelgia į Fransuazą su pagarba, net bent kiek apstulbę.

Taip ir yra. Nuogybė, pusinė nuogybė, suteikia jai savotiškos galios. Fransuaza atsiduria dėmesio centre, bet nesuglumsta. Esu girdėjusi sakant, kad pusnuogis vyras dažniausiai atrodo kvailas ar bent jau silpnas; pusnuogė moteris, priešingai, įgyja mįslingos, tiesiog stulbinančios galios, ypač vyrams. Vilkint keistąjį kostiumą, ši galia auga, stiprėja. Klasikinė muzika dabar skamba visu garsumu. Ji tiesiog kurtina: pasaulio gimimas.

Velniai rautų! Nuo sidabrinio padėklo, nešamo merginos baltais drabužiais, čiumpu ketvirtą taurę šampano ir pati neriu į minią.

Tai padeda. Į mane irgi žiūrima pagarbiai. Pagyvenusi moteris trumpai, pavydžiai dirsteli į mane ir mandagiai linkteli. Sutikti vyrai nežymiai nusilenkia kaip diplomatai ar dvariškiai priešais valdovę – princesę, karalienę. Jei nešiotų skrybėles, būtinai nukeltų.

Iriuosi per šurmuliuojančią minią – tikras dekadansas. Einanti pro šalį mergina švelniai paliečia man klubus. Vėliau dar sykį: tai ne atsitiktinumas. Pajuntu vyro ranką sau ant užpakalio. Kol atsigręžiu pažiūrėti į tą žmogų, jis jau dingęs. Bet aš neimu į galvą. Gal dėl to, kad esu kauštelėjusi, nepatiriu streso. Visa tai žaisminga, elegantiška ir erotiška.

Šampano purslai kutena nosį, geriu dar. Vis daugiau rankų liečia mano nuogybę. Neprieštarauju. Puiku, man tai net patinka. Galiausiai aptinku Marką, besišnekučiuojantį su dviem vyrais – anglu ir kažkokiu šviesiaplaukiu. Jis mane pristato. Kaipmat pamirštu jų vardus, mat esu įkaušusi. Abu vyrai pabučiuoja man ranką ir trumpai nužvelgia nepridengtas grožybes. Man visai negėda. Aš galiu juos valdyti. Žiūrėkit į mane. Nagi, žiūrėkit. Metu jums iššūkį. Kvatojuosi ir pokštauju su Marku. Jaučiuosi tikra dekadentė.

Kinta muzikos tempas. Muzikantai užgroja greitą valsą, pagyvintą ir sustiprintą pagoniškais ritmais. Valsas – ačiū tau, Dionisai – yra vienintelis klasikinis šokis, kurį moku šokti. Žvilgteliu į Marką. Paėmęs už rankos jis lydi mane į plačią akmeninę terasą, iš ten atsiveria vaizdas į jūrą. Mudu įsimaišome tarp kitų šokėjų. Šokame greitai, priglaudžiu galvą jam prie krūtinės, suspaudžiu ranką, ir jis tvirtai mane veda.

Smagu, kad visi viską mato: tegul mato viską, tegul daro ką panorėję. Naktis šilta, šampanas šaltas, mėnulis linksmai šypsosi, žvaigždės ryškios ir didelės. Markas uždeda ranką man ant strėnų, kur baigiasi korsažas. Sklendžiu kvapni ir besvorė.

– Atrodai neapsakomai gražiai, – taria Markas.

– Ne juokingai?

– Tikrai ne, carissima. Be galo gražiai. Aš tavimi labai didžiuojuosi.

– Kodėl?

Marko ranka slysteli žemiau, ant nuogo užpakalio. Ir švelniai spusteli.

Žiūriu į jį, droviai šypsausi ir tyliu. Abudu apsimetame, kad nieko nenutiko.

– Ne viena moteris yra pabėgusi, nedrįsusi pasirodyti tokiu apdaru. Antroji misterija sunki. – Markas dar kartą spusteli man sėdynę. Paskui žaviai nusišypso: mėnesienoje jo veido bruožai lyg statulos. Lūpos šiek tiek pravertos, jose žaidžia šypsena, blykčioja aštrūs balti dantys. Spausk stipriau, Markai Roskerikai, spausk stipriau.

Tada klausiu:

– O ko reikalaujama iš vyrų? Kaip įšventinami jie?

Jis žiūri man į akis, mūsų lūpos beveik liečiasi. Valso bangos neša mudu per visą terasą, Markas tvirtai gniaužia man pasturgalį. Paskui atsako:

– Vyrai įšventinami visai kitaip. Daug šiurkščiau. Vyrų įšventinimas baisokas...

– Kaip jis vyksta?

– Papasakosiu kada nors vėliau, – sako Markas. – O dabar gėrėkis savimi, žiūrėk, tu graži, kaip iš „Dresdeno lėlių“ dueto. Tik gal daugiau pasileidusi.

Jis atšlyja, paleidžia mano užpakalį ir suka mane aplink. Vargu ar tai valsas, veikiau tryptinis. Jaunatviškas ir nevaržomas. Tiesiog stabmeldiškas. Pagoniškas. Artimesnis seksui. Vos ne afrikietiškas. Dionisiškas? Šitaip besiraitantys žmonės su vakariniais drabužiais dažniausiai atrodo kvailai, bet čia tai nejuokina: šokiai su milijardieriais ir princesėmis ant Tiberijaus vilos griuvėsių, šokiai virš didingų marmurinių Jupiterio rūmų. Čia senasis Romos imperatorius į kvepiančius sodus prisikviesdavo nuogų berniukų ir mergaičių. Šie slėpdavosi nišose ir altanose, per šias orgijas iki pamišimo ir įsiūčio būdavo garbinami Panas, Erosas ir Bakchas.

Linksmybės nesibaigia. Maukiu šampaną. Markas tikina, kad tai gerai, kad per antrąją misteriją prisisriaubia visi. Vėl šokame susiglaudę, jis priglaudžia mane prie krūtinės, kyšteli ranką į tarpkojį ir labai švelniai paglosto. Tik kartelį. Paskui sako, kad šiąnakt geriama Dioniso šlovei. Imu jo nebesuprasti – gal dėl to, kad nusigėriau. O gal todėl, kad trokštu būti glamonėjama viešai. Pamaloninta viešai. Kodėl gi ne?

Staiga Markas baigia šokti. Atsigręžiu.

Visi liaujasi šokę. Muzika nutyla. Kas dabar bus? Markas ima mane už rankos ir vedasi per terasą. Pamatau savo seseris, kitas penkias moteris, lydimas savo vyrų; jos irgi bus įšventintos. Visos poros mediniais laiptais užkopia prie penkių paauksuotų krėslų, pastatytų ant marmurinės pakylos virš terasos.

Įsiviešpatauja tyla. Markas sukužda man į ausį:

– Sėsk.

Klusniai atsisėdu. Vėl girdžiu čirpiant cikadas. Kas čia dedasi? Iškart prablaivėju. Apima panika. Apsižvalgiusi pamatau kairėje sėdinčią Fransuazą, šalia jos stovi Danielis. Ji probėgšmais dirsteli į mane. Mėgina šyptelėti. Bet, rodos, irgi nervinasi.

Jaunas vyras tamsiu kostiumu ima skaityti iš pergamento. Nuščiuvusi minia žiūri ir klausosi. Jis skaito lotyniškai. Tada man topteli, kad dabar būsiu įšventinta – tokią sceną esu mačiusi Pompėjos freskose. Vyras praneša, kad penkios moterys įvesdinamos į Dioniso misterijas.

– Quaeso, Dionysum, haec accepit mulieres in tibi honesta mysteria...

Vyras baigia skaityti. Noriu atsistoti, bet Markas sušnibžda į ausį:

– Aleksandra, sėdėk ramiai.

Laukiu. Vėl ateina tarnaitės. Viena jų nešasi kažkokį žvilgantį įrankį, panašų į ginklą. Gal medicininis? Susitelkti trukdo alkoholis ir vis didėjanti panika. Kas bus?

Markas vėl pasilenkia prie manęs.

– X., nurimk. Atsipalaiduok. Tegu viskas teka savo vaga.

Tarnaitė man sako:

– Prašau išskėsti kojas.

– Ne.

– Prašau.

– Ne.

– Prašau!

Nenoromis, beveik blaivi, praskečiu kojas. Tada aiškiai suprantu, ką tos merginos ketina daryti. Matau, kaip tai daroma greta sėdinčiai Fransuazai. Jos rengiasi mane ištatuiruoti. Įšventinimą į misterijas man primins neišdildoma žymė. Net jei nuspręsiu trauktis, vis tiek būsiu pažymėta.

Vis dėlto turiu tai iškęsti. Ar neturiu? Imu Marką už rankos ir stipriai suspaudžiu.

Minia spokso. Aš užsimerkiu. Užplūsta gėda. Strėnas nuveria aštrus skausmas.

O Dieve.

Merginos darbuojasi. Procedūra skausminga, bet gėda ir dvejonės žeidžia kur kas giliau. Man nepatinka tatuiruotės. Niekada nebuvo šovusi mintis išsitatuiruoti. Trikdo tai, kad būsi pažymėtas visam gyvenimui. Kažkokia mergina tatuiruoja man šlaunį, matant trims šimtams iškrypusių turčių, bent kelias valandas spoksančių į mano nuogybes. Tuoj pravirksiu. Man skauda. Labai bloga. Alkoholis išsivadėja. Nors Markas stipriai laiko už rankos, nebesitvardau.

– Ne, – sakau. – Aš nenoriu...

Tarnaitės nuvalo kraują drėgnu vatos gniužulėliu. Regis, tatuiruotė baigta, bet aš degu iš gėdos.

Šampanas nebeveikia. Jaučiuosi pažeminta ir išniekinta, sutrikusi ir kvaila. Šios apeigos klaikios, šlykščios, o aš esu paskutinė kvaiša; nuo šiol būsiu pažymėta kaip galvijas.

– Morfėjas, – rėkiu, – Morfėjas!

Žodis veiksmingas. Mergina kaipmat pasitraukia. Vis dėlto ištariu jį per vėlai, esu jau įvesdinta, tatuiruotė baigta. Nekenčiu savęs už kvailumą. Išplėšiu ranką Markui iš saujos, pašoku nuo krėslo ir bėgu kuo toliau nuo minios ir nuo muzikos. Skuodžiu į alyvų giraitę, iš gėdos dengdamasi veidą rankomis. Sustoju ant mėnulio ir žvaigždžių nušviesto skardžio krašto.

Paskui atsisėdu ant šilto glotnaus akmens ir pratrūkstu raudoti. Juntu drėkstant šlaunį. Pasibaisėjusi žvilgteliu: vidine jos puse teka kraujo srovelė.

Devynioliktas skyrius

Apskritas ir melancholiškas mėnulis atsispindi mėlyname jūros vandenyje ir audžia sidabrinį taką ant švelniai ribuliuojančių bangų. Glostomi švelnaus vėjelio, tyliai kužda alyvmedžiai. Kaip Ieva, besigėdijanti savo nuogumo, pašiurpusi sėdžiu ant glotnaus akmens. Man reikia figos lapo. Pagalvėlės. Ši mintis manęs nepralinksmina. Kamuoja šleikštulys. Negaliu nudelbti akių, negaliu net pažvelgti į tatuiruotę.

– Carissima!

Išgirstu Marko balsą.

– X., visur tavęs ieškojau. – Jis laiko drobinį krepšį. – Atnešiau drabužių ir šilto gėrimo.

Dirsteliu jo pusėn ir pralemenu:

– Bet, Markai... Markai... Aš negaliu...

– Kas nutiko?

– Negaliu vilkėti suknelės, Armani suknelės... – kalbėdama sukūkčioju, vos ne ašaroju. – Aš ją sutepsiu. Aš... – sunkiai graudžiai atsidususi priduriu: – Markai, aš kraujuoju.

Markas atsiklaupęs atriša krepšį. Išima tvarsčių, tamponų, tepalą. Rausdamasis po krepšį aiškina:

– Brangioji, pasišnekėjau su tarnaitėmis. Jos man visa tai davė. Be to, turiu tau paprastą juodą suknelę. Liepiau, kad Džuzepė atvežtų. – Pakėlęs akis jis priduria: – Dėl viso pikto... – Jis paduoda man drabužį. – Tai Zara.

Geros, šiltos mėlynos Marko akys mėnesienoje atrodo pilkos. Jos tarsi žvelgia man į širdį. Mirksiu, nes akyse tvenkiasi ašaros, bet šįsyk verkiu dėl kitko: ateina palengvėjimas. Ir dėkingumas, tegu ir nenoriu to pripažinti. Vis dėlto Markas priverčia mane šitai pajusti. Nė nebenumanau, ką išties jaučiu.

Markas nusigręžia, o aš apsivalau, pasitepu šlaunį antiseptiniu ir malšinančiu skausmą tepalu. Žaizda beveik nebekraujuoja. Pažeminimą primena tik skausmas, bet ir šis palengva slopsta, ošiant jūrai. Gal tiesiog pasidaviau panikai? Nė pati nežinau. Iš pradžių linksmai leidau laiką kaip laisva Dioniso misterijų dalyvė, kol viskas pasikeitė. Gal tai mano kaltė?

X., giliai įkvėpk.

Atėjo laikas pažvelgti į tatuiruotę. Kiek pasilenkiu ir praskiriu šlaunis. Mėnulio šviesoje dėbsau į baltą savo odą.

Ir vėl vos nepravirkstu.

Graudinuosi todėl, kad maža tatuiruotė yra nepaprastai daili, gal net rafinuota. Tamsi plona strėlė, per visą ilgį papuošta vingiuota S raide. Tatuiruotė subtilių spalvų: juoda ir tamsiai violetinė. Pribloškiamai graži, nors mažytė.

– Tai alchemikų simbolis, – sako Markas. Jis klūpo ir žiūri į tatuiruotę man ant šlaunies.

Vis dar esu be apatinių, bet jo žvilgsnis man malonus. Abudu stebeilijame į nuogą mano lytį ir naujintėlę tatuiruotę ant vidinės šlaunies pusės.

– Ką reiškia šis ženklas?

– Apsivalymą, – atsako Markas.

Jis pabučiuoja man kelį. Paskui klausiu:

– Ji tau patinka?

– X., tatuiruotė dieviška. Itin rafinuota. Tikriausiai simboliai keičiami kasmet, bet aš pažįstu tik šį. Nuostabu. – Jis dar kartą pabučiuoja man kelį ir teiraujasi: – O ką manai tu, X.?

– Esu suglumusi... – sakau, mąsliai žiūrėdama į tatuiruotę. Apsivalymas. – Sunku patikėti, bet ji man patinka. Nors ir tapau pažymėta iki gyvenimo galo. Tatuiruota ir pažymėta. – Kilsteliu Markui smakrą, kad pažvelgtų man į akis, o ne dėbsotų į tatuiruotę ar tarpkojį. – Tu mane ištatuiravai.

– Rodos, taip.

Mėnesienoje mudu žiūrime vienas kitam į akis. Nuo vėsaus nakties oro šiurpsta oda.

– Markai, ar padėsi man persirengti?

– Žinoma.

Laikydamasi už Marko atsistoju ir užsimaunu naujas juodas kelnaites. Vis dar klūpodamas jis nutraukia keliaraiščius, lėtai nusmaukia ir numauna baltas kojines. Padelsęs pakšteli į nuogą šlaunį. Nukrečia drebulys. Nežinia, ar nuo vėjo, ar nuo bučinio. Trokštu išsilaisvinti iš korsažo. Pati to padaryti neįstengsiu. Tai neįmanoma.

– Markai, padėk man atsikratyti šito daikto.

Jis atsistoja man už nugaros ir švelniai bučiuodamas kaklą atvarsto vos leidžiantį kvėpuoti korsažą iš banginio ūsų. Korsažas nusmunka, lieku nuoga krūtine. Speneliai sukietėja. Esu įsiaudrinusi, bet mylėtis nenoriu, ne dabar, ne šiąnakt. Kuo greičiau apsivelku Marko atneštą kuklią juodą Zara suknelę. Drobiniame krepšyje ieškau apavo – matau, kad Marko pasirūpinta net kojinaitėmis ir sportukais. Kojinaitės naujos, baltos. Apsiaunu. Žinoma, sportukai puikiai tinka.

Sėdamės, Markas ištraukia termosą ir pasiūlo atsigerti.

Į plastikinį puodelį jis įpila šilto gėrimo.

Aš įtariai pauostau.

– Kas čia per gėrimas?

– Jis paruoštas pagal seną Roskerikų receptą iš puikaus škotiško viskio, gaminamo Ailos saloje, su cukranendrių cukrumi, pagardintas žiupsneliu prieskonių. Kokteilis. Carissima, tai tikra panacėja. Ir labai skani.

Geriu kokteilį. Markas teisus – gėrimas nė iš tolo nepanėši į škotišką viskį. Jis kaip ambrozija, dieviškas likeris. Ir gardus. Užlieja maloni šiluma.

Markas patiesia storą škotišką pledą atsigulti. Iš mano senų drabužių padaro pagalves. Jis labai rūpestingas.

– Grįšim, kai panorėsi, – sako Markas. – Beveik visi jau išvykę. Bet čia taip gražu, galim dar pabūti. Visas Kapris priklauso mums. Reta proga.

Viskis trenkia man į galvą. Kokteilis veikia kaip balzamas. Mudu atsigulame, prisiglaudžiu prie stipraus ir šilto Marko kūno, jis mane apkabina. Ne geidulingai, tiesiog globėjiškai ir draugiškai – itin draugiškai. Pasijuntu saugiai, esu branginama ir mylima. Įkaušusi ilgai ir su malonumu plepėčiau apie politiką, mokslą, krepšinį, bet dar labiau trokštu užmigti vyro glėbyje. Pavargau.

Nors mane ima miegas, abudu žiūrime į žvaigždes.

– Pažvelk, – sako Markas. – Tai mano mėgstamiausias žvaigždynas.

Jis rodo į dangų. Mėginu suprasti, kuris jų.

– Orionas, arba Septyni Šienpjoviai?

– Ne, cara mia, tolėliau, štai ten. Taip atrodai tu, kai čiaudi. Sloguojančios Aleksandros žvaigždynas.

Tyliai sukikenu.

– Ką gi, pažiūrėk į tą keistą žvaigždyną po Liūtu. Tai Paniurėlio Marko žvaigždynas. Labai garsus, juo gąsdinami Sicilijos vaikai.

Jis sukikena.

– O štai ten, tiesiai po Sietynu, kas ten? Norinčios grąžinti automobilį Aleks žvaigždynas?

– Ne, tikrai ne... – Nusišypsau ir pabučiuoju jį į kaklą. – Tai mudviejų žvaigždynas. Aleks ir Marko, kuriems šiąnakt priklauso visas Kapris.

Stoja tyla. Markas žiūri į mėnulį ir į mirguliuojančias žvaigždes.

– Aleks ir Marko žvaigždynas? – jis atsidūsta. – Kaip gražu. – Jis atgręžia veidą į mane. Akys rimtos ir liūdnos, sykiu kupinos meilės ir laimės. – Širdele...

– Ką?

Mudu beveik kuždame. Snūduriuojame.

– Brangioji, kad ir kas nutiktų – net jei atsisakytum dalyvauti misterijose, ir mudu nebegalėtume būti drauge – pažadėk, kad kankinama pykčio, liūdesio ar vienatvės naktį išeisi į lauką ir pažvelgsi į mūsų žvaigždyną. Pažiūrėsi į Aleks ir Marko žvaigždyną Kapryje, į mudviejų žvaigždyną. Prašau to. – Marko akys merkiasi. – Prašau tai daryti dėl manęs.

Nusižiovauju, užsimerkiu ir sakau:

– Gerai, bet prisislink arčiau, apkabink mane.

Baisiai ima miegas.

Markas mane apkabina, o aš sumurmu:

– Ar ir kitos misterijos bus tokios kaip ši... na, gąsdinančios.

– Ne, – atsako jis pusiausnūda. – Kitokios, visai kitokios, poetiškesnės... sunkios, carissima.

Markas užmiega. Dar kartą žvilgteliu į mudviejų žvaigždyną ir nugrimztu į sapną.

Dvidešimtas skyrius

Keletą dienų po antrosios misterijos vaikštau apdujusi. Bet ši būsena manęs neslegia: svajoju, svaigstu ir mąstau. Retkarčiais šmėsteli gailesčio šešėlis. Aš pasikeičiau ir kūnu, ir dvasia. Rengdamasi, prausdamasi po dušu kaskart matau tatuiruotę. Ji mane glumina. Po truputį ima man patikti kaip slapta nuostabi dovana. Vieną vakarą parodau tatuiruotę Džesikai. Pasikeliu suknelę – draugė spokso apstulbusi. Paskui palinguoja galvą ir sako:

– Aš irgi tokios noriu.

Abidvi kvatojamės. Tada pasipuošiu ir sulaukiu Marko skambučio. Mudu važiuojame vakarieniauti kaip tikra pora. Susitikinėjame dažnai. Bendraujame tiesiog kaip meilužiai.

Pastovumas yra nuostabus dalykas. Paprastai mylimės vėlyvą popietę, atslūgus dienos karščiui. Vėliau valgome ir geriame. Kartais lieku nakvoti Marko rūmuose, kartais jis lieka mano ankštame bute. Tada apačioje budi Džuzepė, tikriausiai ginkluotas. O gal ir ne.

Šiomis dienomis jaučiuosi labai laiminga, nors nieko ypatinga nenutinka. Gal kaip tik dėl to ir esu tokia. Vieną naktį, gulėdama šalia miegančio Marko plačioje jo lovoje, prisimenu žodžius iš seno filmo. Iš „Daktaro Živago“ – įsimylėjėlių porelė gyveno trobelėje, žvejojo, ūkininkavo ir patys viskuo apsirūpindavo. Užsukęs svečias jiems pasakė: „Jei kada nors atsiminsite praeitį, suprasite, kad šios paprastos dienos buvo laimingiausios jūsų gyvenime.“

Žiūrėdama į stiklo skulptūrą blankioje miegamojo šviesoje spėlioju, ar mudu dabar leidžiame Živago dienas – paprastas, persmelktas meilės, rimto darbo ir malonumų. Ši kasdienybė man ypač brangi, užlieta vidinės ramybės. Gyvenimo šviesos. Pastovumas, paprastumas. Kasdienis gyvenimas, nutviekstas meilės ir įprasmintas darbo.

Jis šviesus, keistas ir įdomus. Pasilenkusi bučiuoju randą ant raumeningo, įdegusio Marko peties. Svarstau, kas jį sužeidė. Pakaks jaudintis. Kas bus, tas. Dar kartą pabučiuoju Marką. Jis per miegus suniurna. Nuberiu bučiniais jo tvirtą nugarą. Noriu, kad pabustų. Negaliu susilaikyti.

L’amor che move il sole e l’altre stelle.

Kitą popietę guliu ant lovos nedideliame savo butelyje ir graužiu rašiklį. Taip esu įpratusi. Lovoje man dirbti geriausia – gal dėl to, kad ji primena Marką. Ir kaip mudu ant jos mylėjomės.

O gal atvirkščiai – blaško dėmesį. Pasiėmusi užrašinę peržiūriu svarbiausius faktus apie misterijas. Mano darbas kažkodėl krypsta misterijų kultų link, bet tai visai neblogai. Misterijos tokios kerinčios, ypač dabar, kai jose dalyvauju.

Pirmiausia išsiaiškinu, kad šis regionas – Neapolis, Kapuja, Kumai – nuo seno garsėjo orgijomis. Čia linksmindavosi Romos imperatoriai. Kilmingieji keliaudavo pailsėti į Pompėją. Julijaus Cezario vila buvo kelios mylios į šiaurę, jūros pakrantėje – deja, pakilus jūros lygiui, neišliko. Žmonės čia linksmindavosi dar I amžiuje prieš Kristų.

Nenuostabu, kad čia slypi jaudinamų, susijusių su ištvirkavimu ir girtavimu misterijų kulto ištakos.

Galbūt. Gal ir taip. Įsimenu šį faktą.

Paskui aptinku dar vieną įdomią mintį.

Visos misterijos neapsieidavo be girtavimo ir kvaišalų. Per Eleusinijas būdavo vartojamas specialus gėralas, vadinamas kikeonu. Pasak istorikų, žmonės nuo jo labai apsvaigdavo. Viename senoviniame laiške rašoma, kad graikų mąstytojas Eraziksenas, išmaukęs paeiliui du puodelius šio gėralo, gavo galą.

Iš ko jis būdavo daromas? Homero „Himne Demetrai“ pateikiamas kikeono receptas: miežių vanduo, mėtos ir kažkoks magnolijų šeimos augalas – glechon.

Žinoma, niekas nė nenutuokia, kas jis per vienas.

Rašikliu pabaksnoju į užrašinę. Apima irzlus smalsumas.

Kad ir ką skaitau, neprisikasu iki tiesos, nerandu atsakymų į klausimus. Vis ko nors trūksta. Kas nors nežinoma. Koks tikslus gėrimo receptas? Kaip sugebėta išlaikyti jį paslaptyje? Negana to, kodėl ši paslaptis neatskleista per tiek amžių?

Anot istorinių šaltinių, dvi šventikų šeimos, kurių nariai vadovavo Eleusinijoms iš kartos į kartą, sugebėjo išlaikyti paslaptį kone du tūkstantmečius. Ištisus du tūkstančius metų. Stulbinantis sumanumas.

Arba jie ruošdavo šį gėralą pagal specialų receptą, arba tiesiog kliovėsi nuojauta.

Girdžiu, kaip baigusi privačias pamokas Džesika grįžta namo. Ji smarkiai trenkia durimis, paskui niūniuodama patraukia į dušinę. Nė nežvilgtelėjusi į laikrodį žinau, kad dabar penkta popiet. Po valandos ar dviejų Markas mane kur nors išsiveš. Man patinka jo spontaniškumas. Lordai Roskerikai, noriu sužinoti kuo daugiau. Šį vakarą irgi važiuosime vakarieniauti, bet pirmiau Markas nori man aprodyti nematytas Neapolio vietas. Vėl įsigilinu į užrašus, kramtau rašiklį, kol burnoje pajuntu rašalo skonį.

Tada liaujuosi kramtyti ir imu rašyti.

Per misterijas būdavo kvaišinamasi ir svaiginamasi paslaptingu gėrimu, kurio receptas neatskleistas iki šiol. Šitaip misterijų dalyviai visiškai atsipalaiduodavo, ir skausmingas įšventinimas ne vien keldavo kančią, bet ir teikdavo malonumą. Apsvaigę visa iškęsdavo ir vyrai, ir moterys. Įdomu, kaip vykdavo paskutinė, penktoji misterija? Kaip per ją būdavo atsipalaiduojama? Kaip pasiekiama katabazė?

Stabteliu neatitraukdama rašiklio nuo popieriaus ir perskaitau paskutines pastraipas, kaip būdavo baudžiami atskleidusieji misterijų paslaptis.

Atėnų ir Romos įstatymai numatė žiaurias bausmes prasitarusiems apie tai, kas vyksta per Eleusinijas. 415 metais pr. Kr. pasklido gandai apie kilmingų atėniečių misterijas. Imtasi griežtų priemonių: atskleidusieji paslaptį buvo kankinami ir nužudyti.

Kankinami ir nužudyti?

Tai ir įdomu, ir baugu. Mane ypač žavi, kad misterijos išlaikė tam tikrą autentiškumą iki šių dienų. Aš, Aleksandra Bekmen, kukli būsimoji istorikė iš Dartmuto, priartėjau prie graikų ir romėnų misterijų kulto paslapčių atskleidimo.

Vartydama paskutinius užrašinės puslapius nekreipiu dėmesio į įkyrų pasąmonės balsą. Jis man kužda, kad misterijos yra pavojingos.

Tik nereikia gąsdinti. Taip buvo senovėje, o ne dabar. Aš tiesiog domiuosi. Tiesa?

Tiesa. Nuleidžiu kojas nuo lovos. Laikas ruoštis, turiu paskubėti. Džesė liovėsi dainavusi, vadinasi, jau nusiprausė, ir aš galiu eiti po dušu. Įsitikinau, kad mūsų namo vamzdynas neįstengia tiekti vandens dviem dušams tuo pat metu.

Paskui suskamba telefonas. Matau, kad skambina Markas.

– Buona sera.

– X., kaip tau sekasi?

Patyliu. Išgirdusi jo švelnų, sodrų, linksmą balsą iškart pasijuntu laimingesnė. Vis dar nežinau, kodėl šis balsas mane taip veikia. Nėmaž negaliu jam atsispirti.

– Aš baigiau darbą. Daug sužinojau apie Eleusinijų apeigas.

– Įspūdinga.

– Ar žinai, kad turėčiau būti vadinama mystes? Taip graikai vadindavo įšventintąsias, nebaigusias apeigų. Jie laikė misterijas šventomis, todėl netardavo jų pavadinimo – sakydavo tiesiog Ta Hiera, dievų garbinimas.

Markas nuoširdžiai giria mane už uolumą. Mudviem kalbantis, žiūriu pro langą į plieskiančią virš viešbučio Excelsior saulę.

– X., tu išties rimtai dirbi.

– Taip, esu šitaip įpratusi.

Kiek padvejojęs Markas priduria:

– Beje, tau labai praverstų viena citata.

– Sakyk.

– Palaimingas tasai, kuris matė šias apeigas, kuris atrado požemio kelią. Jis žino, kada baigsis jo dienos, lygiai taip pat žino apie savo dieviškąją prigimtį.

– Oho, – sakau. – Labai įdomu. Kas tai parašė?

– Graikų poetas Pindaras. Apie paskutinę misteriją.

– Požemio kelias. Nieko sau. – Čiumpu rašiklį ir pasižymiu Pindaro vardą užrašinėje.

– Carissima...

Aš išsiblaškiusi.

– Hmm?

– Ar gavai mano dovaną?

Tylėdama padedu rašiklį.

– Taip, gavau.

Dovana guli ant stalo – nedidelė plokščia dėžutė, įvyniota į brangų sidabrinį popierių. Ji atkeliavo šį rytą.

– Dar neatidariau. Kas joje? Markai, tavo dovanos mane šiek tiek trikdo.

Jis nuoširdžiai, pasitikėdamas savimi nusikvatoja.

– Atidaryk ją.

– Dabar?

– Per favore.

– Gerai jau, gerai. – Pasiimu dėžutę, įsiropščiu į lovą ir atsilošiu į pagalves. Greitai atrišu kaspiną, tada nuplėšiu gražų sidabrinį popierių. Dėžutė švelniai pilkos spalvos. Atidarau dangtelį. Paskui įsispoksau į daiktą minkštame įdėkle. Telefoną laikau prispaudusi smakru.

– Kas per...

– Tau patinka?

– Taip, – sakau. – Nuostabu. Seniai tokio norėjau. – Patylėjusi klausiu: – Kas tai yra?

Markas sukikena.

– Baibure-ta.

– Kas kas?

– Carissima, tai vibratorius. Geriausias pasaulyje. Pagamintas Japonijoje.

Nors kambaryje esu viena, karštis išmuša skruostus.

– Bet jis, hmm, visai nepanašus į vibratorių. Atrodo kaip... – Iš minkštos dėžutės išimu blizgantį metalinį daiktą. Jis itin gražaus pavidalo, labai dailus. – Šis daikčiukas panėši į elfų kankinimo įrankį.

– Išmėgink jį.

– Markai!

– Išmėgink.

– Tam reikalui turiu tave.

– Tiesiog imk ir išmėgink. Vieną sykį.

Hmm. Gal tikrai išmėginti. Sukrizenu. Skruostai vis dar dega.

Laikydama telefoną po smakru, vartalioju rankose sekso žaisliuką. Daiktais metalas sidabriškas, daiktais beveik permatomas. Viduje matyti perlai, o gal blizgantys plieniniai rutuliukai. Niekad neteko naudotis sekso reikmenimis. Žinau, kad Džesika turi vibratorių. Aš jį apžiūrėjau, abi pasikvatojome, paskui apie tai pamiršau. Maniškis visai kitoks: kur kas mažesnis, sunkesnis, kitokio pavidalo, be abejo, gerokai brangesnis. Imu svarstyti, kaip juo naudotis. Įsikišti jį...

– Markai, aš beveik apsirengusi.

– Tai nusirenk.

– Si, celenza!

– X., čia ne misterija.

– Žinau, man tiesiog patinka vadinti tave celenza. Patinka, kai man nurodinėji. Bet tik lovoje. Jeigu kada taip pasielgtum restorane, gautum antausį, Markai Roskerikai.

Jis vėl kvatojasi. Man patinka jį prajuokinti.

– Mano valdove, dabar trumpam padėsiu telefoną. Palūkėk.

Mikliai nusimaunu džinsus. Kojos basos. Nusitraukiu kelnaites, grįžtu į lovą ir pasikišu telefoną po smakru. Tada imu į rankas sekso žaisliuką.

– Gerai, celenza. Vadovauk toliau.

– Paspausk juodą mygtuką vibratoriaus apačioje.

Aptinku juodą mygtuką. Jį paspaudus, iš vibratoriaus ima sklisti švelni raudona šviesa, kur kas labiau justi stiprus virpėjimas. Toks netikėtas, visiškai nepanašus į šiurkštų Džesikos žaisliuko burzgimą.

– Viešpatėliau, jis tarsi gyvas.

– Dabar pasinaudok juo.

Dvejoju, ar tikrai verta tuo užsiimti.

– Bet, Markai, man kyla abejonių...

– Prispausk sidabrinį galiuką sau prie mielos dailios varputės.

Spoksau į vibratorių. Paskui labai lėtai praskečiu kojas. Ant baltos mano odos šmėsteli gražioji tatuiruotė – ryškiai raudona ir violetinė. Įrankis panėši į pašėlusiai urzgiantį mažą laukinį žvėrelį. Nekantraujantį imtis darbo.

– Prispausk jį prie varputės.

Kiek sutrikusi atsakau:

– Si, celenza.

Paskui užmerkiu akis ir prispaudžiu glotnų metalinį daikčiuką prie drėgnos vietelės.

Per jautru.

– O Viešpatie!

– Nespausk taip labai.

– Malonu, malonu, bet labai keista...

– Pamėgink dar kartą. Lėtai, visiškai lėtai.

Vėl prispaudžiu žaisliuką sau prie varputės. Šįsyk švelniau.

Užplūsta malonumas. Prasidėjęs papilvėje, jis plinta tarsi ratilai vandens paviršiuje.

– Carissima, dabar galvok apie mane.

– Jau galvoju, – atsakau. Užsimerkiu ir svajoju apie Marką Roskeriką.

– Ką galvoji?

Vibratorius dūzgia.

– Apie tave, – atsakau. – Apie tave, įsiskverbusį giliai į mane.

– Ką aš darau?

Mano kūnas įkaitęs, bet ne iš gėdos.

– Tu mane dulkini.

– Ar smarkiai?

– Labai smarkiai. Tavo... tavo varpa manyje. Aš myliu tavo varpą. Bet... Ak...

Žaisliukas pernelyg geras. Tiesiog tobulas. Neketinu liautis.

– Palūkėk... Kalbėk su manim. Aleksandra, kaip aš tave dulkinu?

– Iš nugaros. Pats esi nenusirengęs.

– Ne?

– Ne, bet aš nuoga. Markai, tu ateini į mano butą, nuplėši visus drabužius, bloški mane ant lovos ir šiurkščiai praskėti kojas. Nieko negaliu padaryti... O Dieve...

Vibratorius dūzgia. Jaučiu jį veikiant. Esu stipriai užsimerkusi, širdis daužosi kaip pašėlusi, bet jaučiu jį veikiant. Žaisliukas įlenda giliau. Ne per giliausiai, bet ganėtinai.

– O dangau!

– Aš tave išrengiu.

– Išrengi, išrengi, o paskui dulkini. Smarkiai dulkini ir vadini savo mažyte...

– Mano mažyte...

– Aš bejėgė, o tu įsiskverbi į mane...

– Į tave?

– Taip, taip. Į mane. Giliai į mane. Giliai, giliai, giliai.

– Esu tavyje...

– Esi manyje labai giliai, gilų giliausiai. Tik šitai ir jaučiu. Tavo varpą savyje. Aaak...

– Palūkėk...

– Nebegaliu...

– Carissima...

Nebeįstengiu pralementi žodžio. Vibratorius tenkina mane tarsi gyvas. Tai nuostabu.

– Tu mane dulkini smarkiai, netgi skausmingai, ir man tai patinka. Patinka... Patinka... Patinka...

– Bet tai ne viskas...

– M-m-markai...

– Kitą dalį prispausk žemėliau...

– Kur? Aš... Aš... Aš ne... Taip...

Suprantu. Taip, suprantu. Markas kalba apie mano tarpvietę. Ir dar žemiau. Vos apie tai pagalvojus, vibratorius ten ir įslysta. Į išangę. Aš jo net nejudinu.

– Aaak...

Po dvidešimties minučių drožiu į vonią ir lendu po dušu.

Nuplautas ir išblizgintas vibratorius guli savo dėžutėje. Numanau, kad reikėtų ją laikyti toliau nuo akių. Vibratorius teikia per didelį pasitenkinimą. Vis dėlto ši Marko dovana mane džiugina. Kur kas labiau nei automobilis.

Pakišusi veidą po vandens srove, nesiliauju šypsotis. Kaip buvo gera. Išsitrinu dievišku muilu, irgi dovanotu Marko. Jis sakė, kad muilas verdamas mažame Florencijos vienuolyne ir parduodamas Officina Profuma Farmaceutica de Santa Novella. Vienuoliai ir vienuolės gamina jį nuo XIV amžiaus.

Šis rankų darbo muilas maloniai kvepia gėlėmis, yra labai švelnus ir nesausinantis odos. Jo putos tarsi aromatingi debesys. Sapone di Latte! Naudoju jį visur; tikriausiai net per daug, nes gabalėlis atsieina penkiasdešimt dolerių.

Ačiū tau, Markai. Ačiū už viską.

Išsipraususi ir atsigaivinusi išeinu iš vonios nuoga, tik plaukai apvynioti rankšluosčiu. Imu save kritiškai apžiūrinėti didžiuliame, grindis siekiančiame veidrodyje. Prisikišu visai arti – hmm... Ar tik nebūsiu priaugusi svorio? Dieviški Kampanijos patiekalai prabangiuose Neapolio restoranuose mane tukina?

Sučirškia skambutis. Apsivilkusi suknelę nusprendžiu nesukti galvos dėl antsvorio. Gal jaudinuosi visai be reikalo. Gyvenimas prie Viduržemio jūros stebuklingas: valgau, ką noriu, bet dažnai plaukioju jūroje ir myliuosi, tai kur ten storėsi.

Vėl sučirškia skambutis. Užuot įleidusi Marką vidun, basa, vis dar drėgnais plaukais, nubildu laiptais žemyn. Man atidarius duris, plūsteli šiltas vakaro oras. Markas šypsodamasis stovi su džinsais ir baltais marškiniais. Kaip padūkusi puolu jam į stiprų glėbį. Markas net susvyruoja. Kojomis apsiveju jam strėnas ir karštai pabučiuoju.

Mudu bučiuojamės. Elgiuosi kaip septyniolikmetė, bet man nė motais. Jaučiuosi esanti septyniolikos ir įsimylėjusi iki ausų. Aukštai virš Kaprio šviečia mėnulis.

– Sveika, X., – sako Markas, statydamas mane ant šaligatvio.

– Sveikas, Markai, – atsakau. – Be galo malonu tave matyti.

Jis šypsosi.

– Patiko žaisliukas?

– Tie japonai tikrai kvaištelėję. Kas jiems galvoje?

– Padovanojau tau jį, kad nesijaustum vieniša.

– Markai, mudu susitikinėjame kasdien. Mylimės dukart per dieną.

– Bet kartais aš būnu užsiėmęs. Nesvarbu... – Jis parodo į savo mersedesą. – Šįvakar noriu tau parodyti šį tą ypatingo.

– Ką? – Jau įsivaizduoju nuostabų patiekalą, galbūt paruoštą iš tuno ir patiektą ant Vezuvijaus viršūnės.

Bet Markas sako:

– Važiuosim į San Severo koplyčią.

– Oho... – iš susijaudinimo sutrinku ir nuščiūvu. Žinoma, esu girdėjusi apie šią koplyčią. Kiekvienas žmogus, rimtai besidomintis Neapolio istorija, yra girdėjęs apie garsiąją, neapsakomai gražią San Severo koplyčią. Visame pasaulyje nerasi rimto meno istoriko, kuris apie ją nežinotų. – Markai, dabar ji restauruojama. Uždaryta metų metus, niekas nežino, kada jos durys bus atvertos lankytojams. Mes ten nepateksim. Ne kartą mėginau.

Marko akys šelmiškai sužiba.

– Tiesą sakai, – nusišypso jis. – Bet restauratoriams moku aš.

Jis pažvangina užvertu ant žiedo dideliu raktu. Markas gali mane nusivesti į San Severo koplyčią!

Kelionė nuo mano butuko iki vienos garsiausių meno istorikų požiūriu vietų pasaulyje trunka kokias penkias minutes. Išlipę iš automobilio apsižvalgome.

Koplyčią juosia pastoliai, supa ir saugo siauros Neapolio senamiesčio gatvelės. Ji stovi pačioje gyvai plakančioje Neapolio širdyje. Seni žilabarzdžiai vyrai žaidžia kortomis prie kavinukių, iš kurių sklinda ryškios šviesos ruožai. Jie rūko, kosti ir draugiškai traukia vienas kitą per dantį. A circola sociala.

Koplyčia skendi prieblandoje. Įstiklintus šventųjų paveikslėlius statinio sienose apšviečia geltonos elektrinės žvakės, pagyvina raudonos plastikinės gėlės. Pristatyta daugybė keistų Švč. Mergelės, Camorra globėjos, statulėlių.

Kol Markas ieško raktų, iš už tamsaus kampo išneria mėlyna Vespa ir pralekia pro pat mane. Motoroleriu važiuoja dvi besikvatojančios paauglės su šortais ir sandalais. Abidvi be šalmų; vėjyje plaikstosi vešlūs, tamsūs mergaičių plaukai.

Žiūriu, kaip jos išnyksta tolumoje. Gėriuosi jų laime, linksmumu ir grožiu. Paskui gatvėje įsiviešpatauja tyla. Balkonuose kabo skalbiniai. Namuose ramu. Pro atvirą kitapus gatvės stovinčio namo langą matau vyrą, sėdintį priešais didžiulį televizorių ir žiūrintį futbolą, jam virš galvos kabo popiežiaus Pijaus portretas. Ant stalo pasidėjęs dirbtinę koją, vyras čiaumoja provolonę su visa luoba. Žiautaroja bedante burna.

– Atrakinau, – sako Markas, atitraukdamas mano dėmesį nuo Neapolio kasdienybės. – Piccolina, eime vidun.

Jis atidaro San Severo koplyčios duris.

Įžengiame į nuostabų nedidelį vėlyvojo baroko statinį, apšviestą vienintelės plikos statybininkų lempelės. Ant grindų mėtosi šluotos ir šepečiai, jos nuklotos šviežiomis ochros dulkėmis, bet ši netvarka nenustelbia tviskančios tarsi papuošalų dėžutė marmurinės koplyčios grožio.

Markas pasakoja šventyklos istoriją, bet aš ją žinau pati.

– 1710 metais kilmingoje Neapolio šeimoje – jos šaknys siekia Karolio Didžiojo laikus – gimė septintasis San Severo princas Raimondas. Pasakojama, kad jis kaip niekas kitas išmanė Neapolio istoriją, domėjosi alchemija, astronomija, burtais ir mechanika...

Jam kalbant, gėriuosi ištapytomis lubomis.

– Princas mokėjo ne tik šešias Europos kalbas, bet ir arabų bei hebrajų. Vadovavo Neapolio masonų ložei, bet paskui buvo atskirtas nuo Bažnyčios kaip eretikas. Vėliau tie kaltinimai buvo paneigti.

Mano žvilgsnį patraukia įmantri vienspalvė grindų mozaika, vaizduojanti labirintą. Esu skaičiusi, kad jis simbolizuoja įšventinimą į masonus. Kodėl Markas mane čia atsivežė? Ar ši vieta turi ką nors bendra su misterijomis?

Markas nutyla ir plačiai mosteli, tarsi kviesdamas gėrėtis architektūros šedevru, už kurio restauravimą jis moka. Tada pasakoja toliau:

– Paskutiniuosius gyvenimo metus Raimondas paskyrė San Severo koplyčios statybai. Išpuošė ją garsiausių savo meto skulptorių ir tapytojų darbais. Troško, kad jo koplyčia taptų karštai plakančia barokine Neapolio širdimi. Šis statinys kupinas paslapties ir alegorinių tiesų.

– Ji... be galo įspūdinga.

– Eime, – kviečia Markas.

Nugara perbėga šiurpuliukas. Suvokiu, kad interjeras, kad ir koks prabangus, nėra didžiausias San Severo koplyčios lobis. Dešinėje pamatau stačius siaurus laiptus.

Prieškambaryje tamsu. Markas įjungia mobiliojo žibintuvėlį ir mudu imame lipti siaurais įvijais balto marmuro laiptais žemyn. Laiptai labai sukti. Skubu paskui Marko žibintuvėlį. Pagaliau pasiekiame tamsią ir niūrią kriptą. Žibintuvėlis apšviečia šiurpų ir sykiu stulbinantį San Severo koplyčios lobį.

Tai Kristus po drobule, Christo Velato – Džuzepės Sanmartino skulptūra.

Nesuvokiama protu. Baugu. Ir neapsakoma. Šiam meno kūriniui apibūdinti reikia ieškoti žodžių pačioje sielos gelmėje. Antraip susimausiu. Būsiu demaskuota ir atstumta, kaip neverta prisiliesti prie tikrojo meno.

Skulptorius pavaizdavo Jėzų karste. Sanmartinas užklojo mirusį, bet netrukus turintį prisikelti Jėzų plonutėlaite, švelnia kaip šilkas drobule, pro ją ryškėja kūno apybrėžos. Drobulė, kaip Aukščiausiojo kūnas, irgi marmurinė.

Kaip skulptoriui šitai pavyko? Kaip jis pasiekė tokio meistriškumo? Iškalė tobulą kūną ir jį užklojusią tobulą drobulę, kaip išgavo tokį vientisumą? Žinau, kad meno istorikai dėl skulptoriaus technikos ginčijasi iki šiol. Kai kurie mano, kad jis pasinaudojo burtais.

– Ką apie ją manai? – klausia Markas.

– Ji stulbinanti, – atsakau užsikirsdama. – Daugiau negu stulbinanti. Tai tikras stebuklas.

Taip ir yra. Ši skulptūra – stebuklas. Vienas įspūdingiausių meno kūrinių, kokius esu regėjusi. Kartu ji kelia nerimą, turi anapusinio pasaulio bruožų, peržengia žmogaus galimybių ribas. Skulptūros tobulumas net gąsdina – per didelis tobulumas.

– Markai, kodėl man ją rodai?

Jis prieina arčiau ir ima mane už rankos.

– Carissima, noriu tave įkvėpti, parodyti, kad žmogaus galimybės neribotos. Tikrasis menas mus sustiprina ir padrąsina.

– Padrąsina.

– Po kelių dienų įvyks trečioji misterija.

Nieko jam neatsakau. Kriptoje tylu kaip kape. Miegantis po drobule Kristus, rodos, tuoj nubus. Nebetveriu noru iš čia dingti. Apima klaustrofobija. Stengiuosi negalvoti apie trečiąją misteriją – gyventi šia diena, šia valanda, šia akimirka. Vis dėlto trečioji misterija neišvengiamai artėja.

Užkopę laiptais išeiname iš koplyčios. Markas užrakina duris, aš su palengvėjimu traukiu į plaučius šiltą, tvankų, dvelkiantį šiukšlėmis ir citrinomis senojo Neapolio orą. San Severo koplyčia nuostabi, gal net per daug. Paklausiu, ar galime dar kiek pasivaikščioti. Markas džiaugsmingai sutinka.

Susikibę už rankų mudu traukiame akmenimis grįstomis ir duobėtomis Neapolio gatvėmis. Žingsniuojame pro maisto krautuvėles, dirbančias iki vėlumos. Plikos lemputės apšviečia krūvas tamsių žvilgančių baklažanų. Einame pro žuvies užeigas – gatvėje prie išklibusių staliukų valgo ir garsiai kalbasi senutės, užgerdamos krevetes Falanghina vynu, kaip romėnai prieš du tūkstančius metų.

Mudviem priėjus jūros pakrantę, grįžteliu į Marką.

– Kur vyks trečioji misterija? Kokia vieta jai parinkta?

Nežiūrėdamas į mane jis atsako:

– Aspromontėje, Kalabrijoje.

Pašiurpstu tarsi žnaiboma žiemos vėjo. Aspromontėje???

Rinkdama žinias savo darbui apie Kalabrijos mafiją – ‘Ndrangheta – dažnai aptikdavau šį vietovardį.

Keliausim į Dantytuosius kalnus – Aspromonte.

Dvidešimt pirmas skyrius

– Iki kalnų mažiausia penkios valandos kelio, – taria Markas ir pasilenkęs spusteli man kelį. Bet ne geidulingai, o raminamai. – Iš žemėlapio šito tikrai nenuspėtum.

– Prašau?

Išvažiuojame iš Kalabrijos oro uosto penkerių metų senumo apdaužytu visureigiu. Markas išsinuomojo seną landroverį, nors paprastai tokiais kledarais nevažinėja.

– Mums reikia automobilio kalnų keliams, – aiškina Markas, perjungdamas pavarą. Visureigiui sukriokus, jis susiraukia. – Keliai čia velniškai blogi, per valandą įveiki vos kelis kilometrus.

Sustojęs prie sankryžos Markas linkteli į tolumoje dunksančius padūmavusius kalnus. Ne itin aukštus ir įspūdingus, veikiau niūrius ir gąsdinančius. Tamsūs, miškingi šlaitai atrodo sunkiai įveikiami ir grasūs. Tokie yra Aspromontės, arba Dantytieji, kalnai.

Mostelėjęs į nutriušusį prietaisų skydelį Markas priduria:

– Be to, Kalabrijoje verčiau nekristi į akis. Šiose apylinkėse nepatartina važinėti ferariu.

Galiausiai mūsų visureigis įsilieja į fiatų ir ūkininkų sunkvežimių vilkstinę. Pradedame ilgą kelionę į šiaurės rytus, į pačią Aspromontės gilumą. Vos slenkame, automobilių labai daug, keliai siauri. Atsidariusi langą apstulbstu. Anksčiau Kalabrijoje nesu lankiusis.

Atsiduriame beveik pačiame Apeninų pusiasalio gale. Šis pusiasalis tarsi batas spiria Sicilijai, it norėtų priartinti ją prie Ispanijos, sugrąžinti į Burbonų valdymo laikus. Kalabrija visai ne tokia, kokią vaizdavausi.

Tiesą sakant, ko gi aš tikėjausi? Vyliausi išvysianti ką nors panašaus į Neapolį – dvelkiantį senove, apleistą, bet žavingą itališką kraštą su palmėmis ir skaniais ledais, na, gal dar bjaurius priemiesčius ir narkomanus apsiblaususiomis akimis. Vaizdus, liudijančius apie slapta vešintį nusikalstamumą.

Tačiau čia nusikalstamumas ne įslaptintas, o klestintis. Jis akivaizdus. Ištisos vietovės pasibaisėtinos, net oras persisunkęs neviltimi ir bejėgiškumu. Čia apleisti ir kaustomi baimės ne priemiesčiai, o miestai ir miesteliai – išsiskiria tik nuostabiai gražūs seni pastatai. Gal čia mažiau grafitų negu Neapolyje. Veikiausiai dėl to, kad nemažai namų beveik sugriuvę arba nebaigti statyti. Ar tiesiog palikti sunykti.

Tokios bjaurasties dar nesu mačiusi. Nesitikėjau, kad Italija gali būti tokia šlykšti.

Judam labai lėtai, Markas rodo į baisiai aptriušusius namus kairėje.

– Klaiku, tiesa? Sunku patikėti, kad esi Europoje, o ne Tunise, Egipte ar dar kokioje Dievo užmirštoje vietoje...

Jis teisus. Pro langą spoksau į šiurpų pastatą: pamatai suskeldėję ir apsamanoję, sienos aptrupėjusios, ant plokščio stogo riogso septynios surūdijusios skalbimo mašinos. Kur nebus klaiku.

Kitas pastatas virtęs griuvėsiais: kyšo tik betono stulpai, mėtosi sudaužytos plytos. Paskui pro akis praslenka šiukšlina dykvietė. Dar išvystu varganą maisto krautuvėlę, už jos – kitą prišnerkštą dykvietę. Sustojame prie šviesoforo.

– Kieno tai darbas? Kalta ‘Ndrangheta?

– Žinoma. Sykiu ir žemės drebėjimai. Maždaug kas dešimtmetį jie siaubingai supurto šį kraštą, sugriauna ištisus miestus. Tai pats skurdžiausias ne tik Italijos, bet ir Vakarų Europos regionas.

Tvyro baisus karštis. Markas iškiša ranką pro langą, kita laiko vairą ir lengvai sukioja vidine riešo puse. Jis mūvi tamsius džinsus ir vilki tamsiai mėlynus marškinius paraitytomis rankovėmis. Matyti raumeningi, įdegę dilbiai.

Markas sėdi elegantiškai, vyriškai, labai tiesiai. Įsivaizduoju renesanso portretą: „Lordas Roskerikas išsinuomotame landroveryje“. Rafaelio mokykla, 1615 metai. XVII amžiaus drobėje jis atrodytų didingai. Bet ne prasčiau atrodo ir dabar. Laiminga dirsteliu į jį. Užplūsta malonūs prisiminimai.

Praėjusią naktį mudu aistringai mylėjomės. Jis pasitelkė visą išmonę ir apdovanojo mane dvidešimties minučių trukmės oraliniu seksu. Visai neskubėjo. Tą akimirką, kai buvau bepasiekianti viršūnę, skardį, staigų skrydį į palaimą, jis suprato, kad tuoj patirsiu orgazmą, ir apžėlusiu smakru patrynė ką tik paties laižytą vietelę. Kontrastas tarp švelnumo ir dilgčiojimo suteikė man nepakartojamą pasitenkinimą. Užsidengiau veidą pagalve, kad nebūtų girdėti džiaugsmingo, palaimingo klyksmo.

Bet Džesika vis tiek išgirdo. Šįryt mudu su Marku atsikėlėme anksti, rengėmės skristi į Kalabriją. Atsisveikinant Džesika pasakė: „Jergutėliau, X. Ar laikai bute vilkolakį? Kaimynai ims skųstis.“

Vėl pažvelgiu į Marką ir pamanau, kad praėjusią naktį jo švelnumas mane suglumino.

Markas toli gražu ne visada toks nesavanaudiškas ir atidus meilužis. Kartais tiesiog griebia mane ir šiurkščiai išdulkina. Taip padarė po apsilankymo San Severo koplyčioje. Mudu sėdome į Marko automobilį ir nuvažiavome į rūmus. Pastatėme jį prie užpakalinių durų ir išlipome, gaubiami tamsos. Staiga jis mane čiupo, apgręžė, patiesė ant automobilio variklio gaubto, užplėšė suknelę ir nutraukė kelnaites. Paskui dulkino iš nugaros, gulinčią ant savo tviskančio sportinio mersedeso. Apsisuko per tris minutes – vos man spėjus suvokti, kas vyksta.

Buvau truputį priblokšta, išsigandusi ir labai įkaitusi. Gal man tai neatrodė seksualu, bet nesipriešinau. Paskui Markas užsisagstė kelnes ir švilpaudamas neapolietišką dainelę lyg niekur nieko nusivedė mane į rūmus. Lyg būtume greitosiomis išmaukę po taurę vyno. Jis leido iš stalčiaus miegamajame pasiimti naujus apatinius. Pasinaudojau tuo tarpsniu ir masturbavausi nuostabioje vonioje, kol pasiekiau orgazmą, gaivindama atmintyje trumpą, kraują kaitinantį krušimąsi ant mersedeso. Kaipmat pasitenkinau.

Kiek orgazmų galiu patirti? Ar jų gali būti per daug?

Markas moka būti ir šiurkštus, ir švelnus. Man tai patinka, nes niekad nežinai, ko tikėtis.

Bet visiškai nepatinka, kad nieko nenutuokiu apie trečiąją misteriją. Kodėl ji rengiama Kalabrijoje? Kodėl ten, tokioje atkampioje vietoje?

Pabudusi iš susimąstymo vėl žiūriu pro langą. Pro jį matau Viduržemio jūrą. Net tokį karštą saulėtą ankstyvą birželio rytą ji atrodo išblukusi ir liūdna. Nuo pažinties su Marku praėjo daugiau kaip du mėnesiai. Per tą laiką mano gyvenimas apvirto aukštyn kojom.

Pasižiūriu į Marką ir paprašau:

– Papasakok man apie ‘Ndrangheta. To reikia mano darbui. Per tokią ilgą kelionę nors šį tą sužinosiu.

Markas šypteli puse lūpų.

– Cara mia, žinau tiek pat, kiek ir visi. Tai pati žiauriausia nusikalstama organizacija, šiais laikais – turtingiausia ir itin galinga. Kontroliuoja tris procentus bendrojo Italijos vidaus produkto. Mūsų valstybė mažiau lėšų skiria gynybai.

– Oho!

– Taip. ‘Ndrangheta valdo Kalabriją. – Markas mosteli į dar vieną apleistą kaimelį ir mūrinę užeigą, nežinia kodėl pastatytą vidur lauko. – Kai kas mano: jei Kalabrija būtų nepriklausoma, – tam tikra prasme ji tokia ir yra, – Jungtinės Tautos ją paskelbtų bankrutavusia. Kaip Somalį.

– Kaip ‘Ndrangheta čia įsigalėjo? Kaip mafija užvaldė visą regioną?

– ‘Nrangheta klanai seni ir įslaptinti. Jos nariai visiškai neįsileidžia pašaliečių ir yra itin ištikimi vienas kitam. Visus jos narius sieja kraujo ryšiai. Į šią organizaciją neprasiskverbia išdavikai. Kartais taip nutinka mafijai ar Camorra. Jas išduoda sučiupti ir atgailaujantys banditai, tikėdamiesi švelnesnės bausmės.

– Tie namai... Tie miestai...

– ‘Ndrangheta atidaro viešbučius ir parduotuves pinigams plauti. Kainos būna tokios žemos, kad kaimynų verslas bankrutuoja. Todėl vietos ekonomika sugriauta, visą verslą valdo ji. Visi Kalabrijos gyventojai priklausomi nuo šios organizacijos: yra jai prasiskolinę ir turi vergiškai dirbti. Beveik kaip feodalizmo laikais. Už Europos Sąjungos lėšas ‘Ndrangheta nariai stato fabrikus, tiesia kelius, bet vos pradėję darbą ir gavę pinigus, visa palieka nebaigta. Keliai pusiau nutiesti, gamyklos pusiau pastatytos, todėl viešpatauja anarchija ir apsileidimas. – Markas staigiai pasuka į kairę. Dabar tolstame nuo jūros, važiuojame į Kalabrijos gilumą, į kalnus. – Kalabrijoje įvestas mokestis už namus – bet jis taikomas tik baigtiems statyti. Todėl visi namai atrodo nebaigti, nedažyti, tiesiog bjaurūs – šitaip išvengiama mokesčio.

Noriu visa tai atsiminti. Markas pasakoja labai įtaigiai. Išsiimu rašiklį ir užrašinę – tikrai rengiuosi šį tą užsirašyti.

Išvydęs, ką ketinu daryti, Markas ima kvatotis.

– Aleksandra Bekmen, žaviuosi tavo uolumu.

– Lordai Roskerikai, kai kuriems žmonėms tenka sunkiai dirbti. Ne visi gali sėdėti prie kompiuterio, spaudyti klavišus ir per minutę užsidirbti šešiasdešimt tūkstančių dolerių.

– Mano darbas irgi reikalauja išmanymo, – paniuręs atsako Markas.

Paniūra ir gamta: dangų aptraukia debesys, kelias vis prastėja. Siauras, bet gudronuotas plentas virsta purvinu taku. Visureigis ropoja per gilias provėžas. Pravažiuojame dideles pilkas, nedažytas betonines vilas, šalia jų stovi įspūdingi automobiliai, saulėkaitoje loja šunys.

– Pridursiu dar šį tą, gal pravers darbui, – Markas atsikosti, nusibraukia dulkėtas lūpas ir nusispjauna pro atvirą automobilio langą. – Kasmet rugsėjį ‘Ndrangheta gaujų capos – klanų vadai – renkasi ne per toliausiai nuo čia, atokaus vienuolyno bažnyčioje, kalnuose. Švč. Polsio Mergelės šventykloje.

Skubu užsirašyti. Tai nelengva, visureigiui šokčiojant duobėtu keliu.

– Pasakok toliau.

– Įdomu, kad šie susitikimai Polsyje rengiami jau šimtus metų. Dar prieš keletą dešimtmečių jie būdavo... – Markas nutyla ir ieško reikiamo žodžio. – ...Per juos būdavo linksminamasi ir ištvirkaujama. Nusikaltėlių šeimų galvos vadinamos vėzdais. Vėzdai pėsčiomis traukdavo į Polsio bažnyčią iš artimiausių kaimelių, paskui juos sekdavo minios. Procesija pasiekdavo tikslą tik per dvi dienas, nes reikėdavo įveikti trisdešimt kilometrų. Banditus lydėdavo ir jaunos merginos, ir senės. Jos verkdavo, raudodavo, kartais ant galvų užsidėdavo erškėčių vainikus, per veidus varvėdavo kraujas; diduma jų eidavo basos. Moterys maukdavo aitrų vyną užsikąsdamos kepta ožkiena, paskui giedodavo senovinius himnus ir per naktį, pritariant dūdmaišiams bei tamburinams, šokdavo laukinę tarantelą. Kiaurą naktį gerdavo, rydavo ir sanguliaudavo oleandrų ir raudonėlių pakrūmėse – apgirtusios ir pakvaišusios.

– Ar tai būdavo... Dionisijos? – klausiu.

– Ko gero, – atsako Markas. – Dionisas yra graikų dievas. Kalabrija senovėje priklausė Graikijai, buvo didžiausia jos kolonija. Čia gyveno Platonas ir Pitagoras. – Markas šypteli mąsliai ir šelmiškai, tarsi žinotų tai, ko nežinau aš. Ką gi, jis visada žino daugiau už mane.

– Ar šiam kartui pakaks? Turėsi medžiagos darbui?

Karštligiškai užsirašinėju.

– Taip, Markai, tavo pasakojimas nuostabus. Stulbinantis.

– Puiku, – sako jis. – Mudviem reikia stabtelėti. Nelabai nutuokiu, kur esame... Kažkur čia turėtų būti šalutinis keliukas į Platį.

Markas sulėtina greitį ir dairosi į kelio ženklus. Aš irgi dairausi. Paskui gūžteliu pečiais. Ko jis tikisi? Kelio ženklas taip išvarpytas kulkų, kad įskaityti pavadinimo neįmanoma.

Kulkų?

Markas žiūri į kelio ženklą, paskui į žemėlapį planšetiniame kompiuteryje. Tada atsidūsta ir papurto galvą.

Suglumusi klausiu:

– Negi nežinai kelio? Juk ne pirmą kartą dalyvauji misterijose.

Jis atsako, nepakeldamas akių:

– Su Kalabrija mane siejo tik verslas. Prisimeni, pasakojau, kad importuodavau į šį regioną prekes.

– Taigi...

Markas kaipmat pagyvėja.

– Juk sakiau, misterijos vyksta visoje Italijoje, dažnai ir Anglijoje, Prancūzijoje bei Ispanijoje. Kiekvieną vasarą jos keliose valstybėse tuo pat metu. Žmonės ateina ir išeina. Įvesdintuosius per antrąją misteriją vėliau gali sutikti per ketvirtąją, pavyzdžiui, Londone, bet nežinosi, kur jie buvo per trečiąją. Tokios jau tos misterijos.

Sėdžiu atvipusia žiauna. Tik dabar suvokiu, kaip plačiai praktikuojamos misterijos. Kas visa tai rengia?

Atsigręžiu į Marką.

– Kodėl tokiai svarbiai trečiajai misterijai pasirinkai šitą vietą? Siaubingąją Kalabriją? Kodėl?

– Iš smalsumo. Be to, turiu verslo reikalų.

– Kokio verslo?

– Nesvarbu, nieko rimto. – Markas vėl dirsteli į planšetinį kompiuterį. – Manau, mūsų kelionės tikslas yra maždaug už dvidešimties kilometrų nuo šio kaimo. Reikia paklausti čionykščių. Aspromontėje nėmaž nesinorėtų pasiklysti.

Keletą minučių kratomės duobėtu keliu, paskui vingiais ropščiamės į statų kalną. Jo viršūnėje įsikūręs kaimelis. Kaip Kalabrijai jis labai tvarkingas. Aplink akmeninę bažnyčią susigrūdę seni namukai. Gatvės išgrįstos akmenimis, ant suoliukų, nepasiekiamų tviskinančios saulės, sėdi seni vyrai.

Tokia ir turėtų būti Italija.

Bet, mums išlipus iš automobilio, mane apima keistas jausmas. Vaikai gatvėje šūkaudami žaidžia futbolą, persisvėrusios pro bugenvilijomis apsodintas palanges kalbasi jaunos mamos, vaisių pardavėjas draugiškai šnekučiuojasi su sena moteriške.

Betgi jie kalba ne itališkai, o graikiškai!

Išvydęs mano nuostabą Markas šypteli.

– Taip, tai senoji graikų kalba, išlikusi nuo kolonistų laikų. Šiose atokiose vietovėse ji neišnyko.

Stoviu tviskinančioje saulės atokaitoje. Amerikietė, absoliučiai priblokšta Europos senovės istorijos. Girdžiu Platono ir Pitagoro kalbą, ja šneka graikų filosofų palikuonys.

Markas gestikuliuoja ir šnekučiuojasi su čionykščiais vyrais. Jie kalbasi itališkai. Vadinasi, kaimelio gyventojai moka abi kalbas. Tai visai suprantama.

Nusprendžiu jam netrukdyti, paėjėju tolėliau, atsisėdu ant suoliuko ir nusižiovauju. Kelionė buvo sunki. Esu pavargusi, gelia rankas ir kojas. Rodos, ši diena niekad nesibaigs. Senukas greta manęs nusišypso ir užkalbina graikiškai.

Linkteliu ir nuoširdžiai išsišiepiu. Šypsausi tam Sokrato sūnui, nors jo žodžių nesuprantu.

Ak, Italija! Ak, Europa!

– Viską išsiaiškinau, – baigęs kalbėtis Markas grįžta prie visureigio, įlipa vidun ir liepia man įlipti. Atrodo pagyvėjęs. – Buvau teisus, – priduria įjungdamas variklį. – Beliko dvidešimt kilometrų. Turime važiuoti šalutiniu keliuku į Platį. – Jis mosteli į pragaištingų kalnų supamą tamsų slėnį.

Žinoma, turime važiuoti kaip tik ten, didžiausią nerimą keliančia kryptimi. Atsilošiu sėdynėje ir stengiuosi užgniaužti baimę.

Tai ne itin lengva. Gal čia išties „tik dvidešimt kilometrų“, bet paskutiniam kelionės tarpsniui įveikti prireikia dviejų valandų. Riedame per nuoslankas, kabarojamės per išgraužas, kylame į siaubingai stačias kalvas. Galiausiai, po dar vieno svaigaus posūkio, pro pušų kamienus išvystu miestą.

Mums įvažiavus į jį, mane apima tikras siaubas. Visi namai – ir senoviniai, ir šiuolaikiniai – atrodo visiškai apleisti. Stūkso tarsi baisūs tušti kevalai, juoduoja langų angos, durys vos laikosi ant vyrių arba yra tiesiog išspirtos.

– Dieve mano, – sakau. – Vaiduoklių miestas.

Markas linkteli.

– Tai Roguda. Apleistas nuo šešto praėjusio amžiaus dešimtmečio dėl daugybės žemės drebėjimų ir gausybės raganų.

– Ką?

– Misterija vyks Burbonų pilyje, ten, ant kalvos.

Ranka prisidengiu akis nuo saulės: išvystu milžinišką rūstų statinį, panėšintį į vienuolyną. Pilis yra maždaug už puskilometrio, stūkso iškilusi virš miesto.

Pažvelgiu į Marką. Staiga šį tą suvokiu.

– Tai ten aš būsiu nuplakta, tiesa? Ten būsiu čaižoma botagu?

Nieko neatsakęs jis pasuka didingosios pilies link.

Dvidešimt antras skyrius

Rogudos pilis tikrai nespindi grožiu, bet kadaise kėlė pagarbą: milžiniška, niūri karo tvirtovė. Jos architektūroje susipynę asketiški ano meto italų ir ispanų stiliai. Ji kelia šiurpą kaip ir Kazertos rūmai.

Kaip ir per antrąją misteriją, prie vartų matyti daugybė jaunų vyrų tamsiais kostiumais, rūsčiais veidais, su ausinėmis, kad galėtų susikalbėti. Nors diena debesuota, jie užsidėję saulės akinius. Apsaugininkai vilki dukslius švarkus – dabar jau neabejoju, kad po jais paslėpti ginklai.

Markas parodo savo kredencialus – tapatybės kortelę ir dramblio kaulo spalvos plokštelę su Dionisu, laikančiu tirsą. Tikriausiai tokią gauni po paskutinės misterijos. Šiek tiek nerimaudama kantriai laukiu, kol apsaugininkai atliks savo darbą ir palydės mus pro didžiules duris – pro jas veikiausiai pravažiuotų ir karieta. Paskui užlipę plačiais iki baltumo nušveistais laiptais randame du erdvius, beveik tuščius miegamuosius. Kai kurie apgriuvusios pilies kambariai sutvarkyti – tikriausiai misterijoms.

Kas tai padarė? Kas už visa tai mokėjo? Negi vien Markas? Ar misterijoje dalyvaus ir daugiau milijardierių? Kokius verslo reikalus jis ketina čia tvarkyti?

Man knieti to paklausti Marką ir išgirsti atsakymą, bet galvoje kirba dar daugybė klausimų, o atsakymai į juos man nėmaž nerūpi. Nustebusi dairausi. Paskui Markas sako, kad prieš apeigų pradžią turiu laiko pailsėti. Puiku, nes esu visiškai išsekusi. Nusispiriu batus, krintu ant lovos ir kietai įmingu.

Miegu neramiai. Sapnuoju mudu su Marku skęstančiame kruiziniame laive, dūžta indai, keleiviai apimti panikos. Paskui aš skęstu su vestuvine suknele, mėginu atidaryti liuką, o vanduo vis kyla. Vanduo kažkodėl susimaišęs su raudona nafta, Markas ranka užspaudžia man burną, kad negalėčiau kalbėti, ir nusitempia gilyn į vandenį...

Staiga pabundu. Guliu ant lovos basa, su džinsais. Išsigandusi ir viena. Burna siaubingai perdžiūvusi, tad lekiu į vonią. Ji irgi niūri, bet švari ir neseniai perdažyta. Atsuku čiaupą, prisipilu pilną stiklinę Aspromontės kalnų vandens. Gerdama stengiuosi nuplauti sapno likučius.

Užmigau vėlyvą popietę, o dabar visai sutemę.

Pro atvirą vonios langą plūsta šiltas nakties oras, aplink galvą zyzia moskitai. Matau apgriuvusias pilies sienas, atšiaurius miškais apaugusius tamsius kalnus. Keliu prie pilies artėja automobiliai su įjungtais žibintais, nuo jų krinta keisti šviesos ruožai. Renkasi misterijos dalyviai?

Kitoje pusėje, pilies papėdėje, plyti apleistas miestas vaiduoklis – Roguda. Tamsoje matyti tik neaiškios namų apybrėžos.

Žiūriu į namų, parduotuvių ir kavinių griuvėsius. Kas čia kitados gyveno? Kokie žmonės galėjo užaugti tokiame mieste? Kadaise šios vietos, glūdinčios nuostabiame nedideliame slėnyje, veikiausiai būta gražios, svajingos. Miestelis tikriausiai turėjo rūstų kunigą ir niurzgą laiškininką, tarškantį dviračiu per grindinio akmenis. Traukdamos kalabriškas dainas, merginos skalbdavo drabužius skaidriame kalnų vandenyje, paskui džiovindavo juos saulėje.

Dabar čia tuščia, vien griuvėsiai ir vaiduokliai. Miestelį sunaikino žemės drebėjimai, raganos ir ‘Ndrangheta.

Girdžiu triukšmą.

– Markai, tai tu?

Atsakymo neišgirstu. Gal dėl to, kad nuo laiptų sklinda triukšmas, girgžda grindų lentos. Be abejonės, atvyksta kiti svečiai, kiti misterijos dalyviai, Dioniso, Mitros ir Demetros garbintojai. Tikriausiai per trečiąją misteriją, be manęs, bus įšventintos dar kelios moterys.

Vėl pažvelgiu pro langą. Iš dangaus žvelgia išmintingas švytintis mėnulis, tarsi įpratęs prie tokių reginių.

Sklinda balsai.

Dabar jau aiškiai girdėti balsai už kambario durų. Jie prislopinti, lyg žmonės pakuždomis, kaip sąmokslininkai, dalytųsi slaptomis žiniomis. Apima nerimas, nutipenu prie durų ir klausausi. Jos kiek pravertos – pro plyšį išvystu Marką ir Džuzepę, besikalbančius su kažkokiais vyrais.

Kas jie tokie? Ir kodėl čia atvažiavo Džuzepė? Nusprendžiu, kad Markas nerizikavo vykti į ‘Ndrangheta valdas, kur siautėja mafija, vienas, be geriausio apsaugininko. Bet kodėl kalbamasi taip tyliai ir slapta? Markas raukosi ir linkčioja.

Būtų įdomu pamatyti jo pašnekovų veidus. Iš balsų spėju, kad jie vyresni, kalba spigiu, sunkiai suprantamu itališku dialektu. Galiausiai išgirstu žodį ‘Ndrangheta.

Jis ištariamas du kartus.

Sugirgžda grindų lentos, paskui pokalbis nutrūksta. Šmėkšteli trečias veidas – seno, gal aštuoniasdešimtmečio vyro. Atpažįstu jį. Neprisimenu, kur esu mačiusi, bet atpažįstu. Šis vyras kažkuo pagarsėjęs. Bet kuo?

Markas eina prie durų. Skubiai atsitraukiu ir apsimetu rami, bet jis aptinka mane vidury kambario stypsant kaip kokią kvaišą.

– X.!

– Kas nutiko?

Markas pašnairuoja.

– Ar gerai jautiesi?

– Žinoma, aš... Aš ką tik atsikėliau. Viešpatėliau, kam leidai taip ilgai miegoti? Atsiprašau, atsiprašau. Šitiek įspūdžių mane išvargino.

Žodžių srautas, rodos, nuramina Marką. Jo veidas sušvelnėja.

– Gerai, o dabar paskubėk. Netrukus prasidės rengimasis misterijai.

Tik dabar pamatau, kad Markas vilki smokingą ir baltus marškinius. Nusiprausęs po dušu, tvarkingai susišukavęs.

– Ką man apsivilkti?

– Nieko.

– Kaip tai?

– Carissima, palįsk po dušu, ir tiek. Tau pasiruošti padės merginos.

Markas apsigręžia ir išeina. Užgniaužiu baimę ir lendu po dušu. Vandens srovė maloni ir karšta. Vos spėju nusišluostyti, ateina tarnaitės, vilkinčios paprastomis baltomis tunikomis. Kur misterijų rengėjai randa tokių merginų? Kaip jas nusamdo?

X., leisk viskam tekėti savo vaga.

Mano nerimas neatskiriamas nuo didžiulio jaudulio. Prisimenu, kaip iš pradžių mėgavausi antrosios misterijos juslingumu, vidine laisve, savotiška galia.

Taigi pirmyn, aš pasirengusi.

Pasirengusi bet kam.

Merginos šypsosi, bet nemoka angliškai, kalba Kalabrijos dialektu, todėl suprantu vos vieną kitą žodį. Bet tai nesvarbu: aiškiai suvokiu, ką jos ketina daryti.

Viena merginų mosteli, kad atsisėsčiau ant lovos. Šiek tiek drovėdamasi paklūstu. Nuogas mano kūnas apvyniotas vonios rankšluosčiu. Merginoms mano drovumas nė motais. Rankšluostis nuvyniojamas, lieku nuoga. Trečioji mergina atsiklaupia ir praskečia man kojas. Ji įdėmiai apžiūri tatuiruotę, paskui atsigręžia į kitas ir linkteli.

Tarnaitė mostu prašo manęs atsistoti. Taip ir padarau. Prisiartina kita, nešina balto porceliano indeliu. Jai nuėmus dangtelį, pamatau blizgantį aukso spalvos skystį. Tada topteli, kas bus – jos mane išdažys. Dvi tarnaitės ima teptukus, trečioji laiko indelį. Mano nuoga oda bus ištapyta.

Jos triūsia beveik valandą, bet laikas greitai prabėga. Merginos atsiklaupia ir tepa mane auksine, avietine ir lazurito spalvomis. Potėpiai abstraktūs, bet labai jaudinantys, teptukai sukasi aplink krūtis, išpuošia pilvą, švelniai vingiuoja prie nuogų šlaunų, iki Veneros kauburėlio. Nenudažytos lieka tik pėdos, veidas ir užpakalis. Kodėl?

Tapymo procesas gana geidulingas. Švelniai darbuodamosi teptukais, merginos tarpusavyje kuždasi. Pažvelgusi į nuostabiai ištapytą savo kūną, pasijuntu graži, paauksuota ir didinga. Tviskėte tviska ryškios spalvos. Mano oda geltona kaip narcizas, ryškėja raudoni ir tamsiai violetiniai raštai.

Aš esu meno kūrinys.

Baigtas kurti meno kūrinys. Stoviu ištapyta. Kuždėdamosi merginos laukia, kol išdžius dažai. Paskui mažiausioji jų prieina arčiau. Ji laiko antkaklį, tokį kaip šuns, tik aksominį.

Antkaklis užsegamas man ant kaklo. Kita mergina prisega prie jo ilgą sidabrinę grandinę – kaip pavadėlį.

Stoviu nuoga. Su antkakliu ir grandine. Ištapytu kūnu.

Tada į kambarį įeina Markas. Jis man grakščiai nusilenkia. Tada ima laisvąjį grandinės galą ir pamoja, kad eičiau prie durų.

Rodos, mano lordas Roskerikas ketina vestis mane iš kambario nuogą, su antkakliu ir grandine. Aviu tik batelius labai smailiais kulnais. Šiuos odinius elegantiškus aukštakulnius atnešė tarnaitės. Jie gundomai dailūs. Audamasi žvilgteliu į gamintoją. Blanikas, tai jis kuria avalynę misterijoms. Ispanijos prisilietimas. Vis dėlto puikūs batai neišsklaido niūrios nuotaikos.

Markas dar kartą mosteli. Kuo giliausiai įkvepiu.

– Si, celenza.

Sutikdama linkteliu. Markas pakelia grandinę ir vedasi mane iš kambario, laiptais žemyn, paskui ilgu koridoriumi. Pro praviras kambarių duris matau žmones blausioje žvakių šviesoje. Ką jie veikia? Bučiuojasi? Dulkinasi? Nenutuokiu. Matau tik neryškius pavidalus. Girdžiu prislopintą juoką. Suskamba jau Kapryje girdėta muzika, skaidrus choralas pamažu tirštėja, įsigaudžia kaip varpas, skamba garsiau, vis garsiau. Jis kelia nerimą, bet yra nuostabus.

Pagaliau atpažįstu šį kūrinį: Arvo Piarto kantata, skirta Bendžaminui Britenui. Viena mergina Dartmute labai mėgo šio estų kompozitoriaus muziką, liūdną ir labai jausmingą. Muzika užlieja kambarius, bažnytiniame kūrinyje girdėti pagoniški motyvai.

Esu vedama už grandinės kaip šuo, kaip vergė, Markas yra mano šeimininkas. Kažkodėl nesipriešinu. Esu puikus šuo, karališkasis pėdsekys, Rodezijos ridžbekas, – su šiais šunimis Asirijos karalius medžiodavo liūtus, – arba kilmingas mylimas kurtas.

Markas atsiveda į didelį kambarį, panėšintį į koplyčią. Įžiūriu navos, apsidės ir altoriaus apybrėžas. Muzika trenkia vis garsiau. Čia susirinkę koks trisdešimt ar keturiasdešimt žmonių, visi vilki juodai. Veidus dengia kaukės.

Visi kaukėti, išskyrus Marką ir mane – nuogą moterį ištapytu kūnu, besijaučiančią kaip karališkasis pėdsekys, gyvulys nuostabiu kailiu.

Dairausi po žvakių nušviestą patalpą. Tamsą pagyvina purpuriniai šešėliai. Čia šilta, maloniai kvepia ir jauku. Dvelkia smilkalais. Nuo žvakių šviesos ant mano ištapytos odos krinta atspindžiai. Aš tvisku. Tiesiog kibirkščiuoju. Žibu šioje šviesoje. Nuo stipraus smilkalų kvapo drumsčiasi mintys.

– Aleksandra, – sako Markas.

Jam truktelėjus grandinę, žengiu pirmyn, kol atsiduriu pačiame patalpos viduryje.

– Celenza!

Prieina du kaukėti vyrai ir nusega man antkaklį. Paskui suima už riešų ir suriša švelnia virve. Stipriai užveržia mazgą, aš krūpteliu. Skausmas pakenčiamas. Netikėtai ramiai, be jokios baimės žiūriu, kaip vyrai pakelia surištus mano riešus ir pririša prie kybančios nuo lubų juodos geležinės grandinės žiedo.

Esu prirakinta – rankos iškeltos aukštai virš galvos. Ir nesipriešinu. Kas man nutiko? Kruopštūs pasiruošimai veikia kaip narkotikas, iškreipia mąstymą; atsiduriu tarsi kitame matmenyje. Apsvaigusi, geidulinga ir lyg nesava.

Markas stovi tiesiai priešais mane. Stebi, kaip esu prirakinama. Mudu žiūrime vienas į kitą. Skvarbiai žvelgiame vienas kitam į akis.

– Išgerk, – pasiūlo tarnaitė ir prikiša prie lūpų puodelį, kaip kadaise Jėzui.

Metalinis puodelis pripiltas tiršto gėrimo. Iškeltos ir prirakintos rankos ima tirpti, svaigsta galva, bet vis tiek geriu. Dingteli, kad tai ne vynas. O gal ir vynas, tik labai stiprus ir saldus, į jį kažko primaišyta.

– Aleksandra įvesdinama į trečiąją misteriją, – sako Markas.

Kažkas dedasi. Užsimerkiu. Juntu, kas manęs laukia. Būsiu nuplakta.

Įsitempusi lūkuriuoju. Muzika banguoja: tai stiprėja, tai prityla. Laukiu, kas bus...

Pliaukšt.

Kažkas šnioja rykšte man per užpakalį. Baisiai suskausta, bet kančią pagardina malonumas. Dėbsau į Marką, o jis į mane. Jis žiūri, kaip esu plakama. Mudu tampame „Paslapčių vilos“ freskos veikėjais.

– Išgerk, – paliepia priėjusi tarnaitė.

Nulenkusi galvą gurkšteliu. Vynas varva per smakrą. Jaučiuosi kaip sugautas laukinis žvėris. Suprantu, kodėl esu surišta ir surakinta. Paširdžius sugniaužia baimė.

Pliaukšt.

Nenutuokiu, ar ilgai trunka įšventinimas. Nuo vyno, nuo to keistojo gėralo darausi mieguista. Tenoriu žiūrėti į Marką ir matyti jo akis. Trokštu, kad jis regėtų mano kančią. Jis taip ir daro. Žiūri nesišypsodamas. Labai įdėmiai. Neatitraukiame vienas nuo kito akių.

Po kiekvieno smagaus kirčio tarnaitės duoda man atsigerti nuostabiojo vyno – aš jį godžiai siurbiu. Man linksma: tegu susirinkusieji vėpso į mane. Tegu gėrisi, kaip mušama ir pliekiama graži mergina – nuogas išpaišytas kūnas tamsioje šventovėje. Mane supantys kaukėti žiūrovai susižavėję, žvelgia pagarbiai.

Suskamba kitas choralas, jis puikiai čia dera. Pliekimas rykšte labai erotiškas: rykštė perlieja užpakalį, nusmelkia skausmas, o gomurį sudrėkina vynas. Nuostabi ir švelni žvakių šviesa atsispindi ant kibirkščiuojančios mano odos. Man nei šalta, nei per karšta. Esu nepakartojama, tokia nepakartojama dar niekad nesijaučiau. Markai, pažiūrėk į mane.

Jis pažiūri.

Tada sakau:

– Peršniok dar kartą.

Sakau tai niekam ir kiekvienam, gal Dionisui, gal Markui.

– Celenza, šniok dar sykį.

Markas linkteli žmogui, stovinčiam man už nugaros.

Nežinau, kas tasai žmogus, bet jis paklūsta.

Rykštės kirtis toks stiprus, kad net sudrebu. Virpu nuo kančios ir palaimos. Kybau iškeltomis rankomis, siūbuoju nuo kiekvieno kirčio, batų kulniukais vos siekdama grindis. Po dar vieno puikaus kirčio pašiurpstu, suaimanuoju. Jaučiu netrukus patirsianti palaimą – ne orgazmą, o kitokį pasitenkinimą. Vidinis šiurpulys išlaisvina nuo fizinio skausmo. Kas čia dedasi?

Markas stebi. Tariu:

– Dar kartą.

Pliaukšt. Beveik pasitenkinu. Nusprendžiu, kad gal jau užteks. Nuduriu akis ir pamatau tarnaitę, klūpančią su veidrodžiu. Ji laiko jį taip, kad puikiai save matyčiau – nuogą, surakintą, plakamą. Taip, atrodau puikiai. Tikrai puikiai. Bet kas man darosi? Kaip plakimas gali būti nuostabus? Ar šitai domino ir Karavadžą? Dar sykį perlieta rykšte, tyliai suvaitoju. Dirsteliu į Marką, jis linkteli.

– Pakaks.

Plakimas baigtas.

Priėjusios tarnaitės atriša man rankas. Trinuosi ištinusius, skaudančius riešus. Paskui man užsegamas antkaklis, Markas už grandinės nusiveda mane į prabangų rytietiško stiliaus kambarį.

Antkaklis nusegamas. Pabučiavęs man ranką, Markas tyliai sako:

– X., šiek tiek atsikvėpk.

Jis dingsta. Apsidairau. Kambarys man primena haremą: rankšluosčiai, šilkinės pagalvės, variniai dubenys su vandeniu ir žvakių apšviesti veidrodžiai. Pirmiausia atsigeriu vandens ir paslaugių tarnaičių siūlomo vyno. Jos apvelka mane šilkiniu chalatu. Atsigulu ir pusiausnūda gurkšnoju vyną, galva tuščia kaip puodynė. Paskui tarpduryje išvystu Marką, kviečiantį artyn.

Seku jam įkandin. Šilkinis chalatas nesurištas, atsilapojęs, matyti mano krūtys ir tamsus plaukų trikampėlis ant depiliuotos gaktos, bet man tai nerūpi. Trykšte trykštu geidulingumu. Geidžiu Marko. Trokštu jo. Noriu su juo pasimylėti.

Bet jis turi kitų sumanymų. Atlydi mane į koplyčios vidurį. Čia prisirinkę dar daugiau kaukėtų žmonių, dega dar daugiau žvakių, garsiau skamba muzika. Šįsyk ji gyvesnė ir greitesnė. Tada išvystu kitą ištapytą ir prirakintą nuogą moterį, kokia ką tik buvau aš pati. Moteris nusigręžusi nuo manęs, švytinčiu užpakaliu. Ji pasirengusi. Markas paduoda man rykštę ir tyliai paliepia:

– Šniok jai.

Nuščiūvu. Tai visai kas kita. Aš turiu plakti?

Koplyčioje tvyro laukimas. Dar kartą žvilgteliu į moterį ir atpažįstu kūną, tuos prisirpusius sėdmenis. Baltą, neišdažytą subinę.

Tai Fransuaza. Ji atsigręžia ir žiūri į mane, rankos iškeltos ir prirakintos prie geležinio žiedo. Šypsodamasi ji švelniai pažvelgia man į akis ir liūdnokai ištaria:

– X., viskas gerai. Tave pliekiau aš.

Fransuaza vėl nusigręžia, tada nuleidžia gražią galvą ir laukia.

Pažvelgiu į Marką. Jis linkteli. Taigi pakeliu ranką ir šnioju.

Dvidešimt trečias skyrius

– Oi!

– Atsiprašau, Aleks.

– Markai, juk esi aristokratas, tavo ranka turėtų būti lengva.

Tysau Markui ant kelių – kaip tada, kai pliekė mane per užpakalį savo rūmuose. Mano suknelė pakelta, esu atkišusi jam nuogą sėdynę. Tik ne tam, kad pliaukštelėtų. Jis tepa mano švelnią, nuo rykštės kirčių liepsnojančią odą gydomuoju tepalu. Tepalas gana šaltas.

Markas tepa ir švelniai įtrina tepalą tose vietose, kur rykštės įsirėžta man į odą. Kraujas netrykšta, bet užpakalis paraudęs ir gerokai skausmingas.

– Tavo subinytė nuostabi, – mąsliai sako Markas, tarsi gėrėdamasis įsigytu protėvio portretu, nutapytu paties Rubenso. – Veneros sėdynė, kerintis vaizdas... – Jis švelniai masažuoja odą; nuo tepalo skausmas atlėgsta.

Spoksau į išblizgintas medines grindis. Įkaušusi ir apsvaigusi, sutrikusi, susigėdusi. Be to, lytiškai susijaudinusi. Ir alkana.

Per petį dirsteliu į septynioliktąjį lordą Roskeriką – jis darbuojasi rimtai ir susikaupęs.

– Celenza, ar jau baigta?

– Taip, – atsako Markas. – Baigta. – Jis švelniai, meiliai dukart pliaukšteli man per užpakalį, tarsi tapšnotų puikų sportinį automobilį.

Markas užsuka tūbelės kamštuką, aš atsistoju ir einu prie veidrodžio, kraipydama galvą mėginu apžiūrėti savo sėdynę švelnioje lempos šviesoje.

Rožiniai rumbai greitai išnyks, bet pikantiški prisiminimai išdils tikrai negreit: kaip mėgavausi pliekdama baltą, išriestą Fransuazos užpakaliuką; kaip gėriau skanų svaiginantį vyną. O labiausiai jaudino Marko žvilgsnis, jo akyse tarsi veidrodyje atsispindėjo mano plakimas. Jis stebėjo mane nuogą, surakintą, plakamą rykšte. Šiąnakt tikrai pajutau kai ką ypatinga, ne vien lytinį pasitenkinimą. Tiesa, jis irgi svarbus. Seksas man labai rūpi. Mano libido tiesiog tarpsta. Vos susilaikau – trokštu užšokti ant Marko ir pasidulkinti. Žinoma, dėl to, ką patyriau, juntu ir gėdą. Bet ši neatsiejama nuo malonumo, tai neatskiriama jo dalis.

Kaip visa tai vyksta? Ar viso to raktą įkūnija nuodėmė – raktą į misterijų paslaptis?

Nuleidžiu suknelės sijoną ir atsigręžiu į Marką. Jis sėdi kėdėje atsipalaidavęs, bet irgi nenuleidžia nuo manęs akių. Vis dar vilki prašmatnų smokingą, bet kaklaraištis atleistas, kelios baltų marškinių sagutės prasegtos – matyti įdegusi, gundanti, raumeninga krūtinė. Jis man panėši į gražų jauną lošėją, prakišusį visus pinigus Misisipės garlaivyje ir nutarusį paskutinius palikimo trupinius išleisti šampanui. Marko šypsena dvelkia nihilizmu, tamsūs banguoti plaukai susitaršę, laikysena nerūpestinga. Ištiesęs koją, alkūne atsirėmęs į kėdės ranktūrį, palinkęs į šoną jis vertinamai žvelgia į mane.

– Kiek dabar valandų?

Markas dirsteli į elegantišką sidabrinį laikrodį.

– Trečia ryto.

– Negali būti!

Esu visiškai praradusi laiko pojūtį. Vynas, plakimas, muzika. Misterija baigėsi linksmybėmis, susirinkusieji išgėrė nemaža prieskoniais ir cukrumi pagardinto vyno. Muzika vis garsėjo, darėsi šiuolaikiškesnė; visu smarkumu trenkė būgnai.

Užsimečiau suknelę ant nuogo kūno, ir mudu su Marku leidomės šokti. Šokis atrodė laukinis, bet kartu labai romantiškas. Didžiuliai langai buvo atdari iki pat grindų, mudu nuskriejome į vynuogienojais apaugusią terasą. Sukomės aukštai virš apleisto miesto, po vaiduoklišku mėnuliu, tamsiam, tuščiam slėniui boluojant vasaros migloje. Šokome tvirtai apsikabinę, muzika vis garsėjo, kol tapo išties tranki. Galiausiai grįžome į kambarį – trečią valandą ryto. Po dušu nusiploviau dažus ir apsivilkau suknelę. Jokių apatinių.

– Aš išalkau, – sakau.

Markas atsisėda tiesiau, grįžteli į duris ir šūkteli:

– Džuzepe!

Durys tuoj pat atsiveria.

– Signor?

– Dabar surengsime iškylą.

– Si, signor.

Ką Markas sumanė?

Susidomėjusi stebiu, kaip Džuzepė ir dvi tarnaitės – turbūt per misterijas nei jos, nei kas kitas išvis nemiega, – įneša tris dideles pintines su valgiu ir škotišką pledą. Prisimenu jį iš Kaprio. Merginos išdėlioja lėkštes, stalo įrankius, pastato butelius vyno, paskui ima krauti užkandžius: itališką duoną, riebų saliamį ir ką tik išvyniotus sūrius – gabalus puikiausio taledžo, minkštos ir burnoje tirpstančios gorgoncolos; didelius prinokusius neapolietiškus pomidorus, žalius kaparėlius, sultingas raudonas vyšnias ir kvapnias rausvas rūkytas dešreles. Mėgstu jas labiausiai iš visų mėsiškų produktų, tai nuostabus Viduržemio jūros regiono užkandis.

Džuzepė su tarnaitėmis išeina. Mūsų laukia daugybė užkandžių ir vyno, lyg iš XVII amžiaus gausybės rago. Tarsi pasakų šalyje. Piemenėlių rojuje.

– Tu viską apgalvoji, – nekantriai atsiklaupiu ir puolu prie valgio.

– Tai mano pareiga, – Markas skvarbiai žiūri į mane. – Viską apgalvoti.

Jis nenuleidžia nuo manęs akių, aš čiumpu peilį, atsipjaunu gerą gabalą saliamio ir susikemšu į burną. Elgiuosi ne itin moteriškai, bet nekvaršinu sau galvos. Esu begėdė, tikrų tikriausia bloga mergaitė; sykiu išalkusi bakchantė, išbadėjusi menadė. Nuslydęs nuo kėdės Markas atsiplėšia vyro kumščio didumo gabalą duonos, užsitepa gorgoncolos.

Mudu valgome, geriame vyną, šypsomės, paskui imame kvatotis. Maukiame nemažai. Sumaitinu Markui gabalą saliamio. Jis man – dvi vyšnias su koteliais; žiūri, kaip suleidžiu dantis į mėsingą uogų minkštimą. Koteliai lieka Marko rankoje. Sukikenu. Jis pabučiuoja man baltą riešą, vidinę jo pusę. Paskui dalijamės dešrelę. Pakišu ranką Markui po marškiniais, kad išgirsčiau plakant širdį. Jis suvalgo gabalėlį citrinų pyrago, paskui pabučiuoja mane saldžiomis, citrina kvepiančiomis lūpomis.

Tikra nakties puota. Taip vaikystėje įsivaizduodavau iškylą į gamtą. Tik šis lėbavimas kur kas prašmatnesnis ir paslaptingesnis. Virš Aspromontės šypsosi mėnulis. Markas nuvelka man suknelę ir užpila ant krūtinės šiek tiek Taitinger Comtes šampano. Jis čiulpia mano sukietėjusius spenelius, šalti burbuliukai maloniai šiurpina. Mudu gaubia prieblanda, aš giliai kvėpuoju. Markas vėl mane bučiuoja, čiulpia ir laižo šampaną. Balta mano oda aptaškyta vyšnių sultimis. Plaukai ir visa kita sulimpa nuo šampano. Mudu įsuka aistros verpetas. Stalo įrankiai išmėtyti. Vyšnios sutraiškytos. Pledas sujauktas. Tegu lėkštes išplaus mėnulis.

Rytą pabudusi nusižiovauju, šypsodamasi pažiūriu į lubas ir pasigręžiu apkabinti Marko, bet jo nėra. Išvykęs? Pagalvė atvėsusi, taigi jo atsikelta jau senokai. Ant lovos randu brangiame popieriuje plunksnakočiu parašytą raštelį.

Išvažiavau į Platį su kai kuo susitikti. Papusryčiauk apačioje. Grįšiu trečią. Mūsų laukia Venecija! R.

Jis išvažiavo į Platį su kai kuo susitikti?

Pasilenkusi dirsteliu į laikrodį. Dievulėliau, jau vidurdienis. Šoku iš lovos, lekiu į vonią ir palendu po karštu dušu – pernelyg karštu, ypač jautriai mano subinei. Paskui nusišluostau, einu prie gremėzdiškos Burbonų stiliaus spintos ir atidarau dureles. Džuzepė ar kas kitas tvarkingai sukabinęs mano drabužius – kaip greitai priprantama prie aristokratiško gyvenimo būdo!

Išsirenku kuklią šviesiai mėlyną Prada vasarinę suknelę ir baltus įsispiriamus teniso batelius. Trokštu paprastumo. Tik nuo kada tūkstantį dolerių kainuojanti Prada suknelė man atrodo paprasta?

Apima jauduliukas. Platis? Susitikimas? Su kuo Markas išvažiavo susitikti?

Lekiu prie durų. Džuzepės nematyti, bet iš apačios sklinda balsai. Žmonės valgo ir plepa, lyg pusryčiaudami dideliame viešbutyje? Nosį pakutena ir šviežiai užplikytos kavos kvapas. Nubėgu laiptais ir pasuku į dešinę – atsiduriu užpakaliniame kieme. Apžiūriu sustatytus automobilius – esama ir prabangių, ir paprastų. Marko landroveris irgi čia. Vadinasi, jis išvažiavo kitu automobiliu, tikriausiai su Džuzepe.

Grįžusi į pilį pasuku kairėn, paskui dešinėn, vedama šviežių bandelių kvapo ir žmonių balsų. Galiausiai atsiduriu didelėje plačioje terasoje – joje sustatyti stalai su saulės skėčiais. Žmonės valgo labai vėlyvus pusryčius. Baltai apsivilkusios merginos pilsto kavą, sultis, nešioja svečiams raguolius ir džemą.

Nuo šios atviros terasos matyti visas slėnis, miškai ir dykviete virtęs Rogudos miestas. Čia naktį šokome mudu su Marku. Dieną viskas atrodo visai kitaip. Mane baugina čia sėdintys turčiai: jų šypsenos, savimi patenkinti veidai. Matau vyrus ir moteris, jaunus, vidutinio amžiaus ir elegantiškai pasenusius. Miglotai juos prisimenu. Iš kur? Iš anos nakties ar dar iš kur nors? Iš įžymybių svetainių internete, laikraščių, bulvarinių žurnalų?

Staiga pasijuntu nejaukiai. Nėra Marko, tarp Europos turčių besijaučiančio kaip žuvis vandenyje. Greta jo tie žmonės manęs nebaugina. Šįryt Markas galantiškai nepalydės manęs prie staliuko, neuždės tvirtos rankos ant strėnų, nerodys ir nemokys. Jis tai daro nepastebimai, man nė nesuvokiant.

Apsižvalgau.

– Aleksandra!

Stveriuosi šio balso kaip gelbėjimosi liemenės. Krypteliu galvą ir pamatau prie atokiausio staliuko sėdint Fransuazą. Ji man moja.

Linkteliu baltai vilkinčiai merginai.

– Cappucino, per favore. – Ir nužingsniuoju prie staliuko.

Sėdėdama ant baltos metalinės kėdės Fransuaza baigia valgyti raguolį. Ji šelmiškai man šypteli ir pasisveikina:

– Labas rytas.

– Bon jour.

Moteris nusišypso plačiau.

– Dedu galvą, kad gerai žaidi tenisą. Puikiai smūgiuoji dešine.

– Esu pagarsėjusi stipriais kirčiais.

Fransuaza santūriai nusijuokia.

– Ar tau tai patiko?

– Tai buvo... lyg ir atgaiva, – sakau. – Taip, ko gero, patiko. – Žvelgiu į Fransuazą atvirai, tiesiai į akis, begėdiškai. Iš pintinėlės pasiimu raguolį ir aptepu abrikosų džemu. Saldus tamsiai geltonas džemas puikiai dera su karstelėjusia kava, besipuikuojančia pieno putele. Labai gardu.

Fransuazos akys blizga. Ji mūvi džinsus ir vilki baltus marškinėlius. Apsivilkusi daug kukliau už mane. Prisimenu jos kūną: ištapytą, nuogą, surakintomis rankomis, patiektą mano malonei. Prisimenu, kaip keliu ranką ir šnioju jai per nuostabų baltą užpakalį. Tai buvo labai jaudinama. Kodėl? Gal esu biseksuali? Ne, tikriausiai ne. Per daug geidžiu vyrų, labiausiai Marko Roskeriko. Vakarykštė misterija atgaivino ir savotiškai sujaudino.

– O kaip tau? – klausiu gurkšnodama kavą. – Ką apie tai manai? Na, apie misterijas ir visa kita.

– Jos keičia mano dvasią, – kaip niekur nieko atsako Fransuaza ir svajingai pažvelgia per seną apirusią Burbonų laikų baliustradą į apačioje plytinčius gūdžius Dantytųjų kalnų miškus. – Danielis mane įspėjo, kad taip nutiks. Aš juo netikėjau – be reikalo. Jos mane gundo. Aš dievinu misterijas. Tai drama, intriga. Niekada nežinai, kur vyksi. Kas ten dalyvaus. Kas tavęs laukia. Bet... – Kiek padvejojusi, ji priduria: – Misterijos ir gerokai baugina. Un peu dangereux.

Baltai vilkinti mergina kantriai lūkuriuoja prie stalelio. Paprašau, kad atneštų dar kavos. Paskui atsigręžiu į Fransuazą ir imu klausinėti apie Danielį. Ji sako, kad šįryt Danielis tvarko verslo reikalus, o vakare juodu išvyks. Tvarko verslo reikalus – visai kaip Markas.

Fransuaza mandagiai teiraujasi apie Marką: kur mudu susipažinome, kodėl jis neatėjo pusryčiauti. Laiminga atsakinėju į klausimus. Bet paskui prisimenu Kapryje ištartus jos žodžius.

Turiu tai išsiaiškinti. Marko išvykimas man neduoda ramybės.

– Fransuaza, Kapryje tu šį tą apie jį užsiminei...

Iš gilaus slėnio pučiantis švelnus vėjelis judina drobinius saulės skėčius. Išgirdusi mano klausimą, Fransuaza žvelgia atvirai, nuoširdžiai, bet šiek tiek jaudindamasi.

– Man nederėjo nieko sakyti.

– Fransuaza!

– Tikrai, aš daugiau nieko nežinau.

– Žinai.

– Bet...

– Labai prašau papasakoti. Prašau kaip draugė.

– Bet...

– Fransuaza!

Ji pasižiūri į mane, giliai atsidūsta ir sako:

– Na gerai. Sklinda paskalos, kad Markas šį tą padarė. Tik man nedera šito sakyti. Tai kvaili gandai.

– Ką jis padarė? Tai susiję su Camorra? Jis priklauso Camorra?

Fransuaza pašnairuoja į mane.

– Ne.

– Tai kas tada? Kas? Sklinda kalbos apie jo mirusią žmoną? Apie turtus? Apie ką?

Virš terasos suka ratus plėšrus paukštis. Ji beveik ištuštėjusi, pusryčių stalai apkreikti suglamžytomis servetėlėmis, kėdės atstumtos. Mudvi liekame vienos. Kur Markas? Kaip jis drįso palikti mane čia? Išvažiuoti į Platį verslo reikalais? Staiga užplūsta teisėtas pyktis.

– Fransuaza, noriu viską žinoti. Iki menkiausių smulkmenų, visiškai viską. Papasakok. Man jau gana paslaptingų nesąmonių.

Ji sudreba, bet linkteli.

– Gerai. Pats baisiausias gandas yra toks. – Ji įkvepia ir iškvepia. – Išgirdau jį vos prieš kelias dienas. Kalbėjausi su savo drauge itale, irgi dalyvavusia antrojoje misterijoje. Pasakojau jai apie tave. Kai užsiminiau apie Roskeriką, toji mergina, vardu Klėja, na, ji turi ryšių Romoje...

– Fransuaza!

– Gerai jau, gerai. Kalbama, kad jaunystėje Markas buvo susipainiojęs su ‘Ndrangheta. Čia, Kalabrijoje.

– Kas per velnias? Ką jis padarė?

Stoja tyla. Galiausiai Fransuaza atsako:

– Liežuviai plaka, kad nužudė žmogų. Šaltakraujiškai nušovė Platyje vidury šviesios dienos.

Erelis vis dar suka mums virš galvos, šiurpiai klykaudamas. Jis medžioja. Tai bloga lemiantis garsas. Suakmenėju.

Fransuaza pasilenkia per stalą ir suima mano ranką savosiomis.

– X., prašau prisiminti tik šitai: Markas Roskerikas yra jaunas, gražus, turtingas ir sumanus. Jis gyvena labai pavydžioje visuomenėje. Čia ne Amerika, kur žmonės džiaugiasi kitų sėkme, čia senoji Europa. Atokiausia, tamsiausia senoji Europa. Kitų sėkmė čionykščius žmones piktina ir kelia juodą pavydą. Todėl aš manau, kad tai tik gandai. Vyk šias mintis šalin.

Vyti šias mintis? Kraujas tvinkčioja smilkiniuose. Markas – žudikas???

Tada man kai kas dingteli. Nusigręžiu nuo Fransuazos ir stebeiliju į erelį.

Platis.

Prieš akis iškyla naktį matyto senio veidas. Juodu su Marku kalbėjosi kaip sąmokslininkai. Dar vakar tas žmogus man pasirodė pažįstamas. Dabar prisimenu, iš kur. Jo veidas dažnai šmėkščioja laikraščiuose, pavyzdžiui, „Corriere della Sera“. Senis joks iškilus politikas, aktorius ar pramonininkas. Jis yra garsus banditas, vienas žiauriausių ir galingiausių ‘Ndrangheta vadų. Prisimenu net jo vardą.

Encas Pazelis.

Štai kodėl girdėjau minint Platį. Tai ‘Ndrangheta irštva, klaikiausios tamsos tvirtovė. Pazelių klano namai.

Ūmiai atsistoju.

Fransuaza išblykšta:

– X., kur susirengei?

– Į Platį. Juk jis netoli, tiesa? Tereikia važiuoti žemyn šiuo keliu, Markas taip sakė.

Jos veidą perkreipia siaubas.

– Nė nemėgink. Tai beprotybė. Jie gali... Jie žudo žmones. Ir keliai labai prasti!

Bėgu iš terasos. Skuodžiu per pilį į kiemą. Paskui sėdu prie landroverio vairo. Kaip ir tikėjausi, rakteliai palikti spynoje. Kas gi drįstų vogti automobilį iš pokylio, saugomo žiauriausių Italijos banditų?

Pasuku raktelį ir įjungiu variklį.

Tada išgirstu Fransuazos balsą. Ji išpuola į kiemą.

– Niekur nevažiuok, X. Nedrįsk! Platis yra siaubinga ir labai pavojinga vieta. Atsikvošėk, Aleksandra!

Apgręžusi visureigį važiuoju dešinėn. Tada dulkinu šalutiniu keliu dardu į Platį.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Iš pradžių kasuosi visai neblogai, bet paskui kelias susiaurėja, virsta plonu suplūktos žemės ruoželiu, vingiuojančiu palei statų kalno šlaitą. Kairėje matyti gilus slėnis, nusėtas uolų ir pilko žvirgždo. Dulkių debesys driekiasi iki pat žydros jūros, tarpais ji šmėsteli pro bukmedžių kamienus.

Atšiauru. Galbūt pavasarį čia žydi laukinės gėlės, rožiniai oleandrai ir geltoni sausakrūmiai, gaivinami ištirpusio kalnų sniego. Bet karštą vasarą kyšo tik uolos, kyla dulkės, visa augalija išdžiūvusi. O kelias vos įžiūrimas.

Įveikusi dar vieną posūkį, pamatau kelią užgriuvus nuošliaužą. Kokį šimtą jardų teks vairuoti visureigį per klastingas nuolaužas. Maždaug už ketvirčio mylios apačioje ant skardžio, įstrigęs tarp medžių, riogso sudegęs fiatas – kažkieno nudardėta žemyn.

Vis dėlto stumiuosi pirmyn; keliskart perjungiu pavarą, variklis springsta. Vaitodamas, aimanuodamas visureigis lėtai ropščiasi per akmenis, purvą ir sąnašas. Variklio kriokimas atliepia mano ryžtui, persunktam nevilties.

Man reikia nusigauti į Platį. Būtinai turiu sužinoti tiesą apie Marką. Neabejoju, kad Encas Pazelis man ją atskleis, jei tik pavyks jį rasti.

Pati nežinau, kaip man šovė tokia mintis.

Automobilis riaumoja. Spusteliu greičio paminą – visureigis metasi pirmyn per akmenis; užpakaliniai ratai ima slysti kairėn, vos nepakimba ore, bet priekiniai laikosi tvirtai, ir landroveris vėl užsiropščia ant kelio. Mudu su automobiliu sveiki gyvi.

Nors apima šioks toks palengvėjimas, dvejonės neišsisklaido. Gal Platyje aptiksiu Marką kavinėje, gurkšnojantį amaretą, besišnekučiuojantį, besikvatojantį ir prisimenantį žmones, kuriuos su savo sėbrais jis nužudė?

Pašiurpstu.

Žudikas?

Dangau, neleisk, kad Markas pasirodytų esąs žudikas.

Važiuoju toliau. Tiesiog važiuoju. Turiu pasiekti tikslą. Kilometras veja kilometrą. Dulkėtas, vingiuotas, nelygus kelias, rodos, niekad nesibaigs. Į mane nustebęs spokso sulaukėjęs arklys; turbūt spėlioja, ką saulės išdegintame miške veikia visureigis. Galiausiai kelias šiek tiek pagerėja, bet mano nerimas auga.

Kas, jeigu Markas Platyje su kuo nors susikibo? Markai, nedrįsk man to iškrėsti. Nesielk taip. Nebūk vienas jų.

Platis.

Pasiekiu tikslą. Siauru vingiuotu keliu nusileidžiu į kitą slėnį. Išvystu miestą, įsikūrusį kalno šlaituose. Jis ne toks mažas, kaip maniau. Namukai išsimėtę tarsi iš maišo iškratytos šiukšlės, sustatyti labai netvarkingai. Visur matyti nebaigti statyti namai ir parduotuvės, nebaigti tiesti keliai.

– Ei! Ei! – rėkia du vaikigaliai ir rodo į visureigį.

Važiuoju pro siena apjuostas kapines Plačio pakraštyje. Vaikai žaidžia tarp paminklų. Pamatę mane, ima šaukti ir šokinėti iš susijaudinimo.

– Signorina! Signorina! – Vienas parodo nepadorų gestą, paskui abudu kvatojasi ir ūbauja.

Nenutuokiu, ar šitaip jie reiškia nuostabą, kad atvažiavau tokiu beprotiškai pavojingu keliu, ar įpratę šitaip pasitikti kiekvieną atvykėlį.

Paskui topteli, kad juos tiesiog pribloškė Platyje nematytas žmogus. Važiuojant toliau, visi sutikti gyventojai spokso į mane išplėtę akis ir išsižioję. Prie niūraus baro sėdi ir tuština butelį grapos seniai. Visi kaip vienas atsigręžia ir dėbso į visureigį. Vienas senis rimtai ir liūdnai papurto galvą, jis apstulbęs ir susierzinęs.

Dabar išties nusigąstu. Platis yra baisus, priešiškumas čia tarsi tvyro ore. Akimirką apima didžiulis noras spustelėti greičio paminą, perlėkti šiurpų miestą, išsukti į padorų kelią ir pakrante pasiekti oro uostą.

Bet negaliu sprukti. Turiu sužinoti tiesą apie Marką. Pastatau automobilį prie pat didžiosios miesto aikštės. Ją supa susigrūdę, aukštėlesni už kitus pastatai. Daugelis jų nebaigti, langai atgręžti į tuščią stovėjimo aikštelę. Moterų nematyti, kaip islamiškame krašte.

Galiausiai pastebiu didelį aptriušusį barą, pusiau slepiamą betono sienos. Priešais barą pastatyti keli plastikiniai staliukai, prie jų sėdintys lankytojai niūriai dėbso į mane. Štai kur reikia ieškoti. Kavinė yra italų socialinio gyvenimo centras, o ši didžiausia mieste. Jei noriu surasti Enzą Pazelį ir sužinoti tiesą apie Marką, turiu ieškoti čia.

Atsisėdu prie vieno staliuko, nekreipdama dėmesio į aplinkinius: vienas vaikinas, įtariai žiūrėdamas į mane, tapšnojasi nosies galiuką, kitas nudelbia akis, lyg įspėdamas: būkite budrūs.

Liūdnas mažaūgis padavėjas ateina prie mano staliuko. Jis visai nenori turėti su manimi nieko bendra, tai matyti iš jo kūno kalbos. Jis nepageidauja su manimi kalbėtis, bemeilytų, kad išeičiau. Bet mano sutrikimas jau išgaravęs, esu per toli nuėjusi, kad traukčiausi.

– Signorina...

– Espresso, per favore.

Padavėjo akys nušvinta, jam tikrai palengvėja – panelė viso labo užsuko išgerti kavos ir netrukus išeis.

Bet aš itališkai priduriu:

– Ieškau Enco Pazelio.

Sto cercando Enzo Paselli.

Padavėjo veidas sustingsta. Vien paminėjusi šį vardą, sulaužiau kažkokią svarbią taisyklę.

Padavėjas nieko neatsako. Bežadis, išbalęs jis apsigręžia ir dingsta kavinėje. Sėdintieji prie kitų staliukų varsto mane žvilgsniais. Dvi jaunos mamos su kūdikiais ant rankų nesislėpdamos vaiposi. Trys vidutinio amžiaus vyrai su gražiais nertiniais ir puikiai išlygintomis kelnėmis, tuštinantys butelį Nero d’Avola, nustebę spokso į kvailą blondinę amerikietę.

Padavėjas grįžta.

– Espresso, – taria jis ir kuo šiurkščiausiai trinkteli ant nenuvalyto stalo mažą baltą puodelį su lėkštute. Žvilgsniu ragina mane kaipmat išgerti kavą. Dink iš čia, panelyte, ir tiek.

Pažvelgiu į padavėją ir pakartoju:

– Sto cercando Enzo Paselli.

Žingtelėjęs atgal jis apžvelgia aplinkinius, ieškodamas moralinės paramos. Kokios nors pagalbos, kad galėtų atsikratyti pakvaišusios amerikietės, norinčios gauti kulką.

Mano širdis daužosi kaip pašėlusi, užlieja baimės šuoras, bet aš jau pasiryžau. Šis scenarijus per valandą trissyk pasikartoja. Padavėjui priėjus, kaskart užsisakau kavos ir vandens, tada klausiu, kur rasti Encą Pozelį. Padavėjas kaskart išbąla, nutaiso liūdną veidą ir nieko neatsako, paskui atneša kavos. Girdžiu šnabždantis kitus kavinės lankytojus. Vienas iš trijų vidutinio amžiaus vyrų pakyla ir nužingsniuoja sau. Eina atsinešti šautuvo? Ar pakviesti žudiko?

Kažkur čiaudi automobilio variklis. Akimirką su palengvėjimu pamanau, kad tai jau prasideda. Vyksta susišaudymas. Norisi verkti. Kuo greičiau nešdintis iš siaubingo miesto. Vis dėlto man reikia sužinoti tiesą apie Marką, todėl atsistoju ir žengiu tiesiai prie padavėjo. Jis aiškiai nori išsisukti, bet aš laikausi savo.

– Sto cercando Enzo Paselli!

Šįkart jis atsako klasikiniu italų gestu: sudeda rankas kaip maldai ir krato. Suprask – labai prašau nekvailioti.

– Signorina, per favore, non si capisce...

– Sto cercando Enzo Paselli!

Jau beveik rėkiu. Kaip pamišėlė. Žinoma, padavėjas galėtų iškviesti policiją, bet policija čia tikrai nekiša nosies.

Paskui kažkas paliečia man dilbį. Šalia stovi jaunas neaukšto ūgio vyras. Jis sako Kalabrijos dialektu:

– Venga con me, – eime su manim.

Arba lieps važiuoti sau, arba nužudys. Ant jo kaklo matyti didelė tatuiruotė. Vyras avi motociklininko batus aukšta pakulne. Jis vedasi mane už šiukšlino kampo. Ten pamatau kitą kavinę – daug jaukesnę, su stogine ir medžiaginėmis staltiesėmis uždengtais mediniais stalais.

Čia išvystu Encą Pazelį. Jis vienas pats valgo vėlyvus sekmadienio priešpiečius. Ir žiūri į mane. Ant stalo stovi pusiau nugertas butelis vyno. Pazelis valgo įdarytas sraiges, – babalucci – patiekiamas ant žalių lapų.

Man priėjus, Pazelis atsistoja. Jis mūvi šviesiai mėlynas kelnes ir vilki prasagstytus marškinius, matyti senas suvytęs kaklas. Krūtinės plaukai beveik žili. Veidas išvagotas raukšlių, galva nuplikusi. Kad ir koks senas, Pazelis spinduliuoja grėsmę, trykšta mirtina galia. Žudikas su dantų protezais.

Senis atkiša senatvės dėmėmis nusėtą ranką. Aš ją pakratau. Ranka glebi. Jo spustelėjimas silpnas, vos juntamas. Žudikus dabar jam tenka samdyti.

Pazelis atsisėda ir sukramto nedidelę sraigę. Per smakrą varvantys jos syvai blizga saulėje. Tada jis prabyla puikia anglų kalba su amerikietišku akcentu:

– Kaip suprantu, ieškai manęs.

– Taip.

Jis šypsosi. Saulėje blizga drėgnas smakras.

– Ar nutuoki, kad elgiesi labai kvailai?

– Taip.

– Tai kodėl taip darai? – Pazelis imasi antros sraigės, žiautaroja ją dirbtiniais dantimis. – Ko atvažiavai į Platį?

Tyliu. Ką atsakyti? Encas nutraukia mano mintis.

– Panele, ar žinai, kad čia grobiami žmonės? Po kiekvienu namu iškasti urvai. Aplinkiniuose miškuose pilna užkastų lavonų. Didžiulė daugybė lavonų.

– Esu Marko Roskeriko draugė ir noriu išgirsti tiesą.

Šįkart Pazelis atsako greičiau:

– Taigi esi Aleksandra Bekmen. Taip ir maniau.

Apstulbusi spoksau į Pazelį. Jis nieko nepriduria, tik pasiima servetėlę, tarsi ketindamas nusivalyti apglitusį smakrą, bet, užuot nusivalęs, nuvaiko musę. Paskui paima taurę ir šliurpteli vyno, Greco de Bianco. Aplinkui zvimbia musės. Galiausiai pralemenu:

– Iš kur žinote, kas aš tokia?

Pazelis šypteli ir nugurgia vyną.

– Mano darbas – viską žinoti. Antraip... – Jis įsimeta į burną dar vieną sraigę. – Antraip būčiau jau pakastas kur nors miške.

Paskui jis kramto, geria ir spigina į mane pavandenijusiomis akimis, per smakrą varvant sraigių syvams. Svarstau, ar tyčia nenusišluosto smakro, norėdamas mane įbauginti ir sukelti pasišlykštėjimą; ko gero, rodo man tikrą mafijos spektaklį. Jei taip, jam pavyksta – vos tvardausi nepabėgusi.

Suimu save į rankas ir tariu:

– Prašau man papasakoti tiesą apie Marką Roskeriką. Žinau, kad judu pažįstami. Praėjusią naktį mačiau kalbantis Rogudos pilyje. Noriu sužinoti tiesą apie jį, ir kas nutiko Platyje.

Encas Pazelis toliau vangiai doroja sraiges. Atsargiai ima nuo žalių lapų, pasmeigia šakute ir kiša į seilėtą burną. Nuryja ir atsako:

– Panele Bekmen, tu drąsi moteris, jei šalutiniu keliu sugebėjai prisikasti iki Plačio iš Rogudos. Atvykai į pavojingiausią Italijos miestą. Ar žinai, kad jis ir turtingiausias? Tik pinigai čia užkasti – kaip ir yrantys kūnai. – Pazelis atlošia pečius. – Taigi tu narsi. Labai narsi. Narsa mane žavi. Tai didžiausia žmogaus dorybė. Toks buvo ir Jėzus. Todėl... – nusišypso jis, – ...aš atskleisiu tau tiesą apie Marką Roskeriką.

Jis pakelia taurę ir gėrisi gelsvai auksiniu vynu. Tada ima pasakoti:

– Roskerikas yra žudikas. Tai tiesa. Čia, Platyje, vidury šviesios dienos jis nužudė vyrą. Prie anos kavinės, kur ką tik išgėrei kelis puodelius ekspreso.

Karšti saulės spinduliai nesušildo pašiurpusio mano sprando. Pajuntu šleikštulį. Viskas baigta. Prarasta. Mano meilė, mano lordas, mano laimė. Viskas baigta.

Encas Pazelis šypsosi. Dirbtiniai dantys apsivėlę sraigių syvais. Groteskiška, bet aš nesikvatoju, man anaiptol nejuokinga.

– Bet tam Roskerikas turėjo priežastį. Turi žinoti aplinkybes.

– Kokias aplinkybes? – iš paskutiniųjų tvardausi. – Prašom papasakoti.

– Lordas Roskerikas šiame krašte ėmėsi verslo, importuodavo į Kalabriją prekes.

– Taip, jis man šitai sakė.

Encas Pazelis linkteli ir praryja paskutinę sraigę. Tada dėsto toliau:

– Jis įpykdė nemažai žmonių Platyje. Suerzino kelis labai svarbius asmenis. Niekuo nepasaldino mums kavos. Supranti, ką noriu pasakyti?

– Taip.

– Žinoma, nepatenkintieji nutarė juo nusikratyti visiems laikams. Šį darbą patikėjo Salvatorei Palmiui. Apie jį tikrai nesi girdėjusi. Bet Kalabrijoje jis buvo garsus, bent jau pravarde Norcino – kiaulių skerdikas. – Enzas nugeria didelį gurkšnį vyno, atsidūsta ir šneka toliau: – Norcino negalėjo prieiti prie paties Roskeriko, nes šis buvo labai gerai saugomas, bet prigriebė jo samdinius, jo darbininkus. Jis rimtai ėmėsi vykdyti užduotį ir paskerdė keletą Roskeriko žmonių. Sukapojo juos. Per vieną savaitę sudorojo tris. Gyvus padalijo į gabalus. Naudojosi specialiais peiliais.

Žiūriu į senį. Sraigių syvai jam ant smakro jau išdžiūvę, susidariusi luobelė ima skeldėti. Laikas, rodos, sustojo. Čia, lauke, mudu vieni, bet kavinės languose šmėkščioja susirūpinę mus stebinčių žmonių veidai.

Encas pastumia į šalį lėkštę ir baigia pasakoti:

– Tiesą sakant, Salvatorė Palmis buvo šlykštus psichopatas. Žmonės juo bjaurėjosi ir jo bijojo. Net Platyje Palmis buvo laikomas žmogumi, peržengusiu ribą. Policija neįstengė jo pričiupti. Salvatorė dirbo klanų vadams – capos. Buvo neliečiamas ir nesustabdomas. Vis dėlto Norcino pernelyg įsismagino, jam labai patikdavo mėsinėti savo aukas. Po savaitės nužudė Roskeriko dešiniąją ranką – namie, vaikų akivaizdoje, nukirto jam galvą, paskui pribaigė žmoną. Salvatorei tiesiog patiko žudyti.

Mane užlieja šleikštulio banga. Encas purto pliką raukšlėtą galvą.

– Visus sukaustė baimė. Salvatorė tarsi sarginis šuo, tarsi rotveileris, ėmė gąsdinti savo šeimos narius. Jo buvo neįmanoma suvaldyti. Vieną sekmadienio rytą Salvatorė su savo pakalikais sėdėjo anoje kavinėje, kur gėrei ekspresą. Jam nė nedingtelėjo, kad koks nors pašėlęs vyrukas išdrįs kyštelėti nosį į Platį.

Žvelgiu į Encą. Jis linkteli.

– Tačiau Markas Roskerikas buvo vyras su kiaušiais. Kitą sekmadienį, praėjus savaitei po savo pavaldinio šeimos išžudymo, tavo draugas atvažiavo į Platį, pasistatė automobilį ir su ginklu rankoje nužingsniavo prie Salvatorės. Šis gurkšnojo processo. Netikėtai išvydęs Marką, visiškai suglumo, mat buvo nėmaž tam nepasirengęs. Roskerikas griebė Salvatorę už marškinių, pastatė ant kojų, nuvilko į aikštės vidurį, parklupdė ir šovė jam tiesiai į galvą. Paskui įlipo į automobilį ir išvažiavo.

Gudriai šypsodamasis Encas gurkšteli vyno.

– Tai drąsiausias poelgis, kokį kada nors esu matęs. Ir, kaip sakiau, drąsa mane žavi. Be to, tai buvo labai protinga. Ir taip įspūdinga, kad tapo legenda, pelnė Roskerikui šlovę, kuria šis puikuojasi iki šiol; diduma žmonių laiko jį galingu ir įtakingu, mano esant vienu iš aukščiausių Camorra vadų – iš kur kitur turėjo smarvės sudoroti Salvatorę?

– Tai Markas nepriklauso Camorra?

Encas nuleidžia mano žodžius negirdomis.

– Įprastai žmonės, išdrįsę savivaliauti Platyje, yra baudžiami, bet šįkart mes nutarėme padaryti išimtį. Markas išsprendė mūsų problemą, padėjo atsikratyti pasiutusio šuns. – Encas atstumia kėdę, lyg ketindamas kilti nuo stalo. – Susitikom su taviškiu lordu Roskeriku. Paskelbėm paliaubas. Liepėm jam nešdintis iš Kalabrijos ir susitarėm, kad šį sykį, vienintelį sykį, ‘Ndrangheta jam nekeršys. Taip ir bus. Todėl praėjusią naktį susitikau su tavo draugu, paskui dar kartą matėmės šįryt, kad patvirtintume paliaubas. – Encas šypsosi puse lūpų. – Roskerikas man patinka, bet glumina. Vis dar nežinau, ar jis šventasis, ar nusidėjėlis. Iš kur gavo pinigų verslui pradėti? Jo šeima buvo nuskurdusi. Paskui netikėtai pasimirė turtinga jauna žmona. Tokia bloga lemtis.

Pazelis servetėle vaiko muses.

– Dabar, Aleksandra Bekmen, mums metas atsisveikinti. Jei dar kada užsuksi į Platį, rasi mane šiame restorane, vakarais čia gamina nuostabų osso bucco, mėsos ir daržovių troškinį. Tau laikas važiuoti, negaliu visą dieną laikyti šunų būdoje. Važiuok, kol kas nors tavęs nepakasė miške. Važiuok.

Sustingusiomis kojomis, apdujusi atsikeliu ir suku už kampo, pereinu dulkėtą aikštę, paskui sėdu į automobilį. Šįsyk važiuoju pagrindiniu keliu, pakrante. Platyje nesaugu. Trokštu išnešti iš čia sveiką kailį. Dieve, padėk, padėk, padėk.

Visureigis šokčioja per duobes. Galvoje dūzgia mintys. Aš ištrūkau, palieku Platį. Leidžiuosi į slėnį geru keliu, važiuoju pro alyvų giraites, spaudžiu greičio paminą, automobilis skrieja kaip mano mintys. Už posūkio išvystu atvažiuojant automobilį. Du vyrus. Du veidus. Kelias per siauras prasilenkti. Teks sustoti. Žvilgteliu į vyrus automobilyje. Vienam iš jų išlipus, sustoju.

Tai Markas. Jo veidas susijaudinęs, liūdnas, perkreiptas nevilties.

Drebančiomis kojomis išsiropščiu iš visureigio. Markas žvelgia į mane nusiminusiomis mėlynomis akimis. Mudu skiria keli metrai.

– X., – sako jis. – X., jau maniau...

Pratrūkstu raudoti, rodos, tuoj nualpsiu. Paskui puolu jam į glėbį.

– Markai. Markai. Markai!

Dvidešimt penktas skyrius

Verkiančią, tiesiog sriūbaujančią Markas prisitraukia prie krūtinės. Paskui kilsteli smakrą ir dukart pabučiuoja – į kaktą ir į lūpas. Jos sūrios nuo ašarų. Tada sako:

– Grįžau į Rogudą, į pilį.

– Bet, Markai...

– Mergina, vardu Fransuaza, pasakė, kad išvažiavai į Platį siaubingu šunkeliu pati viena.

– Neturėjau ko rinktis...

– Mane apniko juodžiausios mintys. – Markas vėl mane pabučiuoja. – Būgštavau, kad nuslydai nuo kelio ir užsimušei, paskui... – Jis apiberia mane aistringais, greitais bučiniais. – Paskui dingtelėjo, kad jei ir nusikasei iki Plačio, gali iš ten nebegrįžti. Kad ir ką ten būtum dariusi ar sakiusi, tave galėjo pagrobti. Pasiunčiau žmones šunkelio apžiūrėti, o mudu su Džuzepe lėkėme į Platį šiuo keliu.

Jis vėl kilsteli man smakrą ir klausia:

– Kas nutiko?

Liaujuosi kūkčioti. Atpakalia ranka nusišluostau veidą, nusibraukiu sūrias ašaras. Priėjęs Džuzepė paduoda nosinę.

– Grazie, – sumurmu. Dar kartą brūkšteliu per akis.

Džuzepė laiko atvėręs automobilio dureles. Giliai ir lėtai kvėpuodama, iš visų jėgų tvardydamasi, sėduosi į keleivio sėdynę, Markas įsitaiso prie vairo. Džuzepė eina prie landroverio. Nieko nelaukdami jūros pakrante važiuojame į pietus.

Galiausiai sakau:

– Markai, kalbėjausi su Encu Pazeliu. Jis papasakojo man apie... tą skerdiką. Kaip tu jį pribaigei.

Jis vairuoja tylėdamas. Iš profilio matau įsitempusius veido raumenis. Nežiūrėdamas į mane Markas klausia:

– Na ir?

Paglostau jam ranką.

– Markai, išsivežk mane iš čia. Kuo toliau. Kur tik nori.

Jis pasuka galvą, paskui švelniai ir raminamai uždeda ranką man ant šlaunies. Mėginu užgniaužti besitvenkiančias ašaras. Per daug šiandien teko patirti.

Automobilių sumažėja, siaurais Kalabrijos keliais skriejame pro baisius, apgriuvusius miestus. Galiausiai atsikvošėju ir atsikratau stingulio.

– Kur važiuojam?

– Pirmiausia į oro uostą, tada į pietų Tirolį.

– Į Tirolį.

– Džuzepė grįš į Neapolį. Mudu skrisime į Veroną, iš ten važiuosime automobiliu. Trokštu kuo greičiau išsinešdinti iš Kalabrijos.

– Gerai, gerai, tebūnie Tirolis. Sakei, ten tavo šeimos vasaros rezidencija.

Prisimenu: pietų Tirolis. Žinoma, niekada nepamiršiu to nuostabus vyno. Moscata Rosa.

– Ten ramu ir gražu, – sako Markas, žiūrėdamas į nutriušusį pastatą apgriuvusiu fasadu. – Tirolyje saugu, jis toli nuo Kalabrijos. – Paskui priduria: – Vėliau keliausim į Veneciją.

Dvidešimt šeštas skyrius

Lėktuvui nutūpus Veronos oro uoste, esu jau apsiraminusi. Šiek tiek. Mums išėjus iš nedidelio terminalo, Marką pasitinka draugas, pažįstamas, o gal tarnas ir paduoda automobilio raktelius. Mūsų laukia mažas, greitas BMW. Man dingteli, kad didžiulis turtas Markui labai palengvina gyvenimą. Tiesa, jis įgytas kovojant su mafija, dėl to teko net nužudyti žmogų.

Noriu bėgti, kur akys veda. Drauge karštai trokštu jį pabučiuoti. Vis dėlto tylėdama sėdu į automobilį, ir mudu keliaujame į Tirolį.

Prieš akis atsiveria margas kraštovaizdis, šiaurės Italijos priemiesčiai. Carrefour prekybos centrai, betoniniai kanalai; daugybė žmonių grįžta iš darbo perkaitę ir suirzę. Nors saulė jau leidžiasi, aštunta vakaro, bet oro temperatūra siekia trisdešimt laipsnių Celsijaus. Plyti saulės išdegintos dulkėtos Veneto regiono lygumos. Žolė išdžiūvusi ir parudavusi. Kaip ir aš. Aš irgi jaučiuosi išdegusi ir parudavusi. Trokštu mylėtis. Noriu išsklaidyti nerimą seksu. Tik šitaip galiu atsipalaiduoti. Tik šitaip vėl galiu grįžti pas Marką.

Seksas.

Norėčiau pasilenkti ir pabučiuoti Marką. Bet kažkodėl negaliu. Nenutuokiu, kodėl. Taigi sėdžiu geisdama jo ir žiūriu į lekiančius pro šalį kiparisus. Dėbsau į šalia riedančių alfa romeo salonus ir neaukštas kalvas.

Paskui tolumoje išvystu kalnus. Išplečiu akis. Kai kurias viršukalnes dengia didžiulės tviskančios akinamai balto sniego kepurės. Perskaičiusi pavadinimus Trentas ir Bolcanas suvokiu, kad esame nebetoli. Švilpiame autostrada per milžinišką upės slėnį, iš abiejų pusių supamą kalnų.

– Stulbinamai gražu, – sakau žiūrėdama pro automobilio langą. Tai pirmieji mano ištarti žodžiai per dvi valandas. Ištariu juos beveik nevalingai, taip instinktyviai reaguoju į netikėtai atsivėrusį nuostabų peizažą. Vis dar geidžiu Marko.

– Cara mia, palūkėk, bus dar gražiau, – patikina Markas.

Jis spusteli greičio paminą, mes aplenkiame čekišką sunkvežimį su priekaba ir lekiame į šiaurę. Netrukus suprantu, ką Markas turėjo galvoje.

Atsiveria kerintis, tiesiog pasakiškas kraštovaizdis. Žalios terasos, apsodintos vynuogienojais ir obelimis, tęsiasi iki pat stačių skardžių. Ant jų, gaubiamos šešėlių ir glostomos saulės, dunkso svajonių pilys; aukščiau ir žemiau už jas įšsibarstę kalnų kaimeliai.

– Dolomitų kalnai.

Tokių dar nesu mačiusi, atrodo lyg netikri. Taip fantazija apdovanotas vaikas įsivaizduoja kalnus: dešimties penkiolikos tūkstančių pėdų aukštyje niūkso begalinės virtinės pilkų ir ledu žvilgančių uolų. Jos beveik statmenos kaip akmens ir ledo bokštai. Tarsi ko laukiančios, saulės užlietos katedros. Ko jos laukia?

– Vaikystėje čia praleisdavau daug laiko, – sako Markas. – Mama ir sesuo čia tebegyvena.

Išsukame iš greitkelio ir riedame siauru kaimo keliu pro vynuogynus. Seni vyrai pasilenkę apžiūrinėja uogas. Važiuojame pro smargadines pievas, kuriose laigo arkliai, pro senus kaimelius su viduramžių bažnyčiomis. Akį džiugina ryškiai išdažyti namukai. Stengiuosi negalvoti apie mudu su Marku – nuogus. Esu lyg apsėsta. Ar esama lytinių psichozių? Gal misterijos pavertė mane superseksualia?

Staiga man topteli.

– Visos kelio nuorodos vokiškos!

– Čia eina kalbų takoskyra, – sako Markas.

Stengiuosi nežiūrėti į raumeningas jo rankas, apžėlusį tvirtą smakrą, pavojingai, grobuoniškai ir agresyviai išsišovusius skruostikaulius. Galiu įsivaizduoti šį gražų veidą iškreiptą žudikiško pykčio. Galiu. Bet vis tiek noriu pabučiuoti. Tai labai blogai.

– Už dešimties mylių kalbama daugiausia itališkai, o čia vokiškai, nors gyventojai yra italai. Tvarkingai statantys automobilius italai.

Dar kartą pasukę įvažiuojame į ilgą žvyruotą prievažą. Vėpsau. Prievažos gale stovi didžiulis gražus, senas namas, apaugęs vynuogienojais ir bugenvilijomis. Šone stūkso aukštas dantytas bokštas.

– Roskerikų vasaros rezidencija. Mama su seseria išvažiavusios, grįš rytoj.

Markas grakščiai apsuka automobilį ant žvyro ir pastato priešais didžiąsias duris. Pro jas išskuba vidutinio amžiaus vyras su šortais, sandalais ir marškinėliais. Iš elgesio spėju, kad tai tarnas.

– Guten Tag, Klausai, – pasisveikina Markas, lipdamas iš automobilio.

Tarnas nusišypso, paima raktelius ir labai mandagiai man šypteli. Paskui atsiprašydamas kažką aiškina apie darbą sode. Suprantu tik žodį Garten, nes vokiškai beveik nemoku. Markas linkteli, lyg niekur nieko priima atsiprašymą, paskui rodo į bagažą ant užpakalinės sėdynės.

– Ein Uhr? Im zweiten Schlafzimmer? Danke, Klaus.

Paskui paima mane už rankos ir vedasi prie didžiųjų durų. Daugiau nebeištveriu. Vos durims užsivėrus, puolu bučiuoti Marką.

Jo nereikia raginti. Kilsteli mane nuo žemės ir įsisiurbia į lūpas. Karštai bučiuojamės.

– Markai, – sakau proverksmiu, bet šypsodamasi, – jei manęs neišdulkinsi, pabėgsiu.

Jis pastato mane ant grindų ir ima plėšti drabužius. Atsakau tuo pačiu. Karštligiškai atsagstau jam marškinius. Noriu įkąsti į nuogą raumeningą krūtinę. Įkąsti iki kraujo. Sujaudinti jį. Priversti manęs geisti. Užvaldyti.

– Einam čia, – sako Markas, šiurkščiai tempdamas mane už rankos. – Miegamasis viršuje.

Į antrą aukštą veda platūs ir ilgi laiptai. Lipdamas Markas mėgina mane nurengti. Stumiu jį šalin. Nusispiriu batą, paskui kitą. Basa lekiu aukštyn. Markas mane vejasi. Paskui nusiplėšia marškinius ir meta ant turėklų. Jie nuplevena žemyn kaip jo aistros įrodymas.

– Kur miegamasis?

– Štai ten, – atsako jis.

Atsigręžiu. Markas atidaro duris. Mums įėjus vidun, jos užsiveria. Markas iki pusės nuogas, aš be suknelės, vienais apatiniais, tik su kelnaitėmis ir liemenėle. Trokštu apsinuoginti jam, būti su juo, bet esu sukaitusi. Išprakaitavusi po ilgo važiavimo ir skrydžio. Noriu nusiprausti.

– Man reikia po dušu.

– Tai leisk tave nuprausti.

Markas pakelia mane, persimeta per petį ir nuneša į didelį, šviesų, itin moderniai įrengtą vonios kambarį. Visur blizga plienas. Apsidairau. Už tai sumokėjo Markas. Jis atstatė visą rezidenciją.

Manasis lordas Roskerikas pastato mane ant grindų, atsega liemenėlę, paskui numauna kelnaites. Lieku nuoga, nekantraujanti ir suprakaitavusi.

– Ką gi, prausk.

Jis vėl mane pakelia kaip čiuožėjas partnerę ir nuneša į dušinę. Atsuka čiaupą, iš jo pasipila šiltas vanduo. Markas nukabina dušo galvutę nuo plieninio laikiklio ir ima mane švarinti. Jo rankos muilinos ir šiltos. Tokiu pat muilu jis prausiasi ir Neapolyje. Dieviškai kvepiančiu Florencijos muilu. Markas mane maudo.

Aplieja vandeniu pėdas, rūpestingai, švelniai ir gražiai išmuiluoja pirštus. Pakelia pėdą ir nuplauna muilą, pirštelį po pirštelio. Baigęs išbučiuoja kojų pirštus. Ima čiulpti vieną jų, paskui du iškart. Tada imasi blauzdų, kelių ir šlaunų. Darbuojasi susikaupęs, kruopščiai. Stropiai muilo putomis išmasažuoja man užpakalį ir nuplauna šiltu vandeniu. Tai be galo malonu. Bet aš laukiu ir žiūriu, kaip jis mane apgręžia ir nutaiko vandens srovę man į gaktą, į lytį. Marko ranka įslysta man tarp drėgnų muilinų šlaunų. Nebeištveriu.

– Lipk pas mane į dušinę.

– Tuojau, cara mia, tuojau.

Dabar Markas muilina man krūtis. Tai stipriau, tai švelniau masažuoja dangiškomis putomis. Galiausiai pakelia dušą man virš galvos ir ima pilti vandenį ant plaukų ir veido; srovei užliejus prakaituotą veidą, tvirtai užsimerkiu. Jo lūpos paliečia manąsias. Markas karštai mane bučiuoja.

Paskui pats palenda po dušu. Jis jau nusimovęs džinsus. Stovi nuogas dušinėje greta manęs su pasistojusiu pimpalu. Jaučiu tą daiktą remiantis į mane. Atsimerkiu. Nuleidžiu ranką ir sugraibau jo nuostabų didelį įnagį. Imu muilą ir putomis aistringai jį prausiu. Pagarbiai ir rūpestingai. Myliu jo sustandėjusį pimpalą. Myliu Marką. Didžiuojuosi, kad manęs trokšta. Kaip galėjau juo abejoti?

Jis greitai nusiprausia, užsuka vandenį, tada mudu išlipame iš dušinės ir šluostome vienas kitą. Paskui, apsikeitę žvilgsniais, bėgte pasileidžiame į miegamąjį, nuogi, švarūs, jauni ir įsimylėję. Pasirengę dulkintis kaip tikri meilužiai. Tik geriau. Tik blogiau. Tik ilgiau.

Griūvame ant lovos. Markas nori mane paimti. Aš jį sustabdau, purtydama galvą. Ištiesiu ranką ir suimu jo kotą. Žiūrėdama Markui tiesiai į akis, sakau:

– Tu nužudei žmogų.

Jis linkteli. Mėlynos akys blizga.

– Aš nužudžiau žmogų.

– Neturėjai kitos išeities?

– Neturėjau.

– Tada galiu tau atleisti...

– Gali atleisti?

Stipriau suspaudžiu jam kotą. Markas prisimerkia. Mudviejų veidai beveik liečiasi.

– Taip, galiu. Todėl, kad myliu tave, Roskerikai. Velniškai myliu. Norėčiau nemylėti, bet myliu.

Tokius žodžius tariu pirmą kartą. Per skruostus nurieda kelios ašaros. Paleidžiu Marko kotą ir išsitiesiu ant nugaros.

– Dabar prašau mane išdulkinti. Kuo greičiau, kol neapsigalvojau, kol visko nesuardžiau, kol nepasprukau.

Jis linkteli, paskui nuslysta žemyn ir ima darbuotis liežuviu. Bet aš to nenoriu. Suimu delnais ir prisitraukiu jo veidą, bučiuoju į lūpas, į raudonas nuostabias lūpas. Niekaip negaliu liautis.

– Markai, aš pasirengusi.

Netardamas nė žodžio jis paguldo mane aukštielninką ir praskečia šlaunis. Tada palinksta virš manęs, skvarbiai ir valdingai žiūri į akis, vos šypteli ir staigiai įsiskverbia.

Tuoj pat ateina palengvėjimas. Griežiu dantimis. Kaip skauda. Kaip nuostabu. Markas vėl stumia. Ir vėl. Mano makštis labai sudrėkusi, tik ne nuo dušo. Markas juda, o aš gokčioju. Vos nepravirkstu. Tai mane atgaivina, kaip tik to ir troškau. Jokio švelnumo, tik ne dabar, ne po šios dienos potyrių. Jokių įžanginių žaidimų. Geidžiu paprasčiausio dulkinimosi. Tik Marko ir jo kieto koto. Trokštu būti užvaldyta ir pajusti palaimą.

Mudu krušamės. Tai galima apibūdinti tik šitaip. Krušam vienas kitą, imam, ko kiekvienam iš mūsų reikia. Godžiai ir su apetitu. Bučiuoju Marką į raumeningą petį. Paskui žiauriai įkandu ir vėl bučiuoju.

Jis aikteli.

– Tu...

Nagais akėju Markui nugarą, o jis skverbiasi giliau, vis giliau. Sudejuoja. Žinau, kad jam skauda. Noriu jį įskaudinti. Kaip jis įskaudino mane. Žiūriu į akis, į besikilnojantį jo kūną. Markas atšlyja ir vėl įsiskverbia. Sakau:

– Aš tave myliu, šunsnuki.

Paskui vėl suleidžiu nagus jam į nugarą. Markas vėl smeigia. Paglostau jam veidą, gėrėdamasi tobulu smakru.

– Nekenčiu tavęs, bet vis tiek myliu.

– Aleks, Aleks...

Markas pakelia man kojas, kad pėdos remtųsi jam į krūtinę, ir toliau dulkina. Baltos mažos mano pėdos tvirtai įsirėmusios į įdegusią, tamsiais plaukais apžėlusią jo krūtinę. Markas nesiliauja. Paskui tvirtai suima už kulkšnių ir iškelia kojas dar aukščiau, vos ne užversdamas man iki galvos, tarsi trokštų dar giliau įsiskverbti. Esu visiškai prispausta.

Paklūstu jo valiai. Jis taip aukštai užverčia man kojas, kad pirštų galiukais remiuosi į sieną. Man tai patinka. Patinka švelni kančia. Leidžiu jam vadovauti ir valdyti. Leidžiu daryti, ką nori. Markas tuoj pasitenkins, sprendžiu iš piktų liepsnelių jo akyse. Staiga paleidžia mano kojas ir trumpam atsitraukia, lūkuriuoja.

Dabar aš jį prisitraukiu.

Vėl įkandu Markui į petį, o jis vėl į mane įsiskverbia. Jo petys tvirtas, vyriškas, raumeningas. Kaip sportininko. Rankos kaip žudiko. Mirtį nešančios rankos. Markas Roskerikas yra dvikovų mėgėjas.

– Iš nugaros.

Aš ėmiau įsakinėti?

Markas paklūsta ir apverčia mane kniūbsčią. Apgręžia grakščiai kaip baleto šokėjas. Tarsi būčiau žaisliukas ar mėgstamas įrankis. Paskui vėl praskiria šlaunis. O taip. Mudu artėjame prie orgazmo. Įsikniaubiu į pagalvę. Žinau, kas bus toliau ir tuo mėgaujuosi.

Bet jis mane nustebina. Valdingai, šiurkščiai ir nuostabiai giliai beda aštuonis devynis kartus, paskui atšlyja, pakiša rankas po pilvu, pakelia ir nusineša per kambarį.

Atsiduriame prie lango. Prie didelio plačiai atverto lango. Matau miškus ir kalnus, tamsiai mėlyną vakaro dangų. Leidžiantis saulei, kalnai tviska kerinčiu raudoniu. Markas paguldo mane ant oda apmuštos palangės. Žiūriu į kalnus, jis stovi man už nugaros.

Tada vėl įsiskverbia. Dulkina persisvėrusią per palangę. Iš nugaros. Vėsus vakaro vėjelis glosto man krūtis. Traukiu į plaučius pušų ir kalnų kvapą. Regiu apledėjusias viršūnes. Marko pirštai glamonėja man varputę. Jo kotas manyje. Apsiašaroju. Artinasi orgazmas – tarsi iš tolumos atidundantis žirgas.

Dvidešimt septintas skyrius

– Tai pietų Tirolis gražus?

– Nuostabus, tiesiog stulbinamas. Dolomitų kalnai tiesiog užburiantys. La Korbiuzjė sako, kad jie tarsi suprojektuoti – taip ir yra.

– La Kreuzjė? Vyrukas, gaminantis prikaistuvius? Kas galėjo pamanyti, kad jį domina Dolomitų kalnai.

Turbūt Džesė juokauja.

– Ne La Kreuzjė, o La Korbiuzjė, šveicarų architektas.

– Šit kaip.

– Džese, tie kalnai nuostabaus grožio – keturių tūkstančių pėdų aukštyje, ryškiai žaliose pievose žydi laukinės gėlės, tyvuliuoja vaiskūs šilti ežerai. Ką jau kalbėti apie pilkai rožines viršukalnes, jos tarsi katedros, gotikinių katedrų ansamblis.

– Tikrai?

– Taip, tikrai.

– Na jau, neperdėk. Kalnai... Kam jie reikalingi.

Šypsausi. Mano nešiojamojo kompiuterio ekrane kvatojasi Džesė. Mudvi šnekamės per skaipą. Draugė sėdi savo kambaryje Neapolyje, ant sienos matyti kalendorius su Musolinio karikatūromis. Aš Venecijoje. Markas išnuomojo rūmus prie Didžiojo kanalo. Sėdžiu dideliame antro aukšto kambaryje. Atvažiavome čia šįryt iš jo rezidencijos Tirolyje. Palikome automobilį Mestrė, tada laiveliu perplaukėme lagūną.

Mudu Venecijoje!

– Taigi tu lankeisi garsiajame Marko vasarnamyje, ragavai Kartoffelsalat ir taip toliau?

– Ja. Es schmeckt gut.

– Vadinasi, jau išsigydei žaizdas, visiškai pasveikai?

– Jaučiuosi puikiai. Ačiū, kad klausi.

– Nėra už ką. Tik jaudinuosi dėl tavo subinaitės, X. Turbūt ji labiausiai nukentėjo, tiesa?

Džesė yra šiek tiek įsižeidusi, kad neišklojau jai visos tiesos apie misterijas. Jai knieti išgirsti smulkmenas. Kuo nešvankesnes, tuo geriau. Suprantama, visko jai atskleisti negaliu.

– Patikėk, man viskas kuo puikiausiai. Mudviem abiem.

Džesė užverčia akis ir sukikena. Paskui klausia:

– Tai kaip atrodo ta jo vasaros rezidencija?

– Didelė ir... įspūdinga. Susipažinau su Marko motina ir seseria.

– Tikrai? Su tobuląja ponia? Na ir? – Nekantraudama sulaukti atsakymo, Džesika išpučia akis.

– Įsivaizdavau jas ne visai tokias. Sesuo labai miela, tikra anglė, šaltoka, gal net keistoka. Na, o mama kitokia, lyg teutonų palikuonė.

– Kaip suprasti?

– Tikra šiaurietė blondinė. Tarsi normanų karalienė. Eleonora Akvitanietė. Ar Akvitanija yra Normandijoje?

– Ką aš žinau, tikriausiai. Maniau, Marko mama kilusi iš Neapolio. Mėlyno kraujo neapolietė aristokratė.

– Na, taip. Tai ir turiu galvoje. Ji ne tokia, kaip tikėjausi. Ją gaubia liūdesys. – Dirsteliu sau per petį. Girdžiu kanalu plaukiant motorinę valtį. Galiu prisiekti, kad iki manęs atsklinda turistų, traukiančių prie Rialto tilto ar į Šv. Morkaus aikštę, balsai.

Niekada nesu čia buvusi, todėl nekantrauju kuo greičiau viską pamatyti. Mudu atvykome prieš pat ketvirtąją misteriją, ji įvyks šiąnakt.

Venecijoje!

Atsigręžusi į kompiuterį, vėl išvystu laimingą, besišypsantį, mielą britišką Džesės veidą riesta nosyte. Pasiilgau draugės. Jau trys savaitės, kai esu išvykusi iš Neapolio. Per tą laiką su Marku lankėmės Kalabrijoje, paskui Tirolyje.

Prisiminusi tai pašiurpstu. Markas Roskerikas užvaldė mano sielą. Nebeketinu jo atsikratyti.

Pabundu iš prisiminimų ir žiūriu į Džesę. Ji skaito žinutes mobiliajame ir šypsosi. Klausiu:

– Kaip reikalai Santa Lučijoje?

Draugė dirsteli į mane ir patraukia pečiais.

– Visai neblogi.

– Mokai anglų kalbos?

Ji patenkinta nusivaipo. Paskui šypteli puse lūpų. Hmm. Jaučiu, kad šį tą nuo manęs slepia, turėtų išsipasakoti. Bet Džesė linkusi klausinėti pati.

– Taigi, X., jau ketinau klausti, kaip dėl... to.

– Atleisk, nesuprantu.

Draugės balsas pažemėja visa oktava ir prityla keliais decibelais.

– Na, supranti, tas nutikimas, nutikimas Platyje. Ar pajėgei susitaikyti? – Džesė pašnairuoja į kamerą. – Ar peržengei šitai?

Aprašiau jai tą istoriją elektroniniame laiške prieš dvi savaites. Išdėsčiau Džesei viską – kaip Markas šaltakraujiškai nužudė žmogų. Gal nederėjo jai to atskleisti, bet Džesė geriausia mano draugė, o man reikėjo išsipasakoti – viena nepakėliau tokios naštos. Pasidalydama žiniomis su drauge, pasilengvinau ją.

Džesės reakcija mane pribloškė ir apstulbino. Jos laiške nebuvo nė šešėlio įprastinio sarkazmo ar ciniško linksmumo. Tai dar labiau mane įtikino, kaip svarbu žinoti tiesą.

Drauge Džesika dėl manęs nerimavo. Kaip nerimauja ir dabar.

– Manau, kad man gerokai palengvėjo, – stengiuosi ją įtikinti. – Kai sužinojau įvykio aplinkybes, Marko poelgis pasirodė... – Koks žodis čia tiktų? Priimtinas? Ne. Suprantamas? Ne visai. Pateisinamas. Taip. Tas poelgis pasirodė pateisinamas – šiurkštus asmeninis teisingumas, įvykdytas šalyje, kur negalioja jokie įstatymai.

Mano galva, Markas beveik neturėjo kitos išeities. Antraip žudikas psichopatas Norcino būtų ir toliau žudęs vyrus bei moteris, tiesiog juos mėsinėjęs. Radusi tokį racionalų paaiškinimą, susitaikiau su tiesa.

Dabar kartoju šitai Džesei. Ji niūriai linkteli.

– Viena vertus, gali laikyti Marką didvyriu, – svarsto Džesė. – Antra vertus, gali laikyti ir žudiku.

– Džese!

– Nesuprask manęs klaidingai. Neketinu su tavim ginčytis.

– Tai kas yra?

– X., aš su tavim sutinku. Ten, pietuose, Kalabrijoje – kitas pasaulis. Ne taikūs Naujojo Hampšyro priemiesčiai, tiesa? Tai nusikaltėlių valdos, ten gyvenama pagal jų įstatymus. – Džesika susiraukia. – Tiesą sakant, anądien daug apie tai galvojau. Paskui nusprendžiau: kas mes tokios, kad teistume Marką? Galėjau ištekėti už Karališkųjų oro pajėgų lakūno, mėčiusio bombas ant vaikų Viduriniuose Rytuose per beprasmį karą. Ar esama kokio skirtumo? Ar tai būtų buvę geriau? Juk niekam nebūtų šovę į galvą manęs klausti, kaip taikstausi su visu tuo, ką žinau padarius savo vyrą...

Linkteliu, bet nieko neatsakau. Džesikos požiūris įdomus, gal ir geras, teikiantis man palengvėjimą. Vis dėlto dabar nenoriu apie tai kalbėti, nes girdžiu apačioje Marko balsą. Jis kalbasi su tarnaite. Turime greitai suktis. Tikriausiai tarnaitės ateis į rūmus aprengti manęs ir paruošti ketvirtajai misterijai. Viliuosi būti prašmatniai papuošta.

Bet prieš atsisveikindama noriu šį tą išgirsti iš Džesikos. Žinau ją turint naujienų.

– Džesika, man jau metas eiti.

Ji linkteli, paskui dirsteli į mobilųjį sužinoti, kiek valandų.

– O, jau šešios. Reikia paskubėti. Šį vakarą važiuoju į Vomerą.

– Į Vomerą?

– Na taip.

Džesika vėl kažką nutyli ir paslaptingai šypteli. Rodos, atspėjau. Turi draugą. Ir anksčiau esu mačiusi draugės veide tokią šypseną, kai į jos lovą įsirangydavo naujas vyrukas.

– Su kuo ten važiuosi?

Džesika gūžteli pečiais.

– Su kai kuo.

– Turi naują draugą?

Iš pradžių ji papurto galvą, nusivaipo, galiausiai linkteli.

– Taip, turiu.

Sucypiu.

– Dieve mano! Tai pasakok! Klok man viską!

– Na, tai... – Džesika nusigręžia nuo kameros. – Tai keblu. Aš negalėjau... Negaliu...

Labai keista. Džesika Rašton paprastai nelaiko prikandusi liežuvio, nesidrovi ir nenutyli savo meilės nuotykių. Išdėsto man viską iki menkiausių smulkmenų. Iki aguonos grūdelio. Pasigardžiuodama. Paskui to paties reikalauja iš manęs. Džesika mėgsta plepėti apie vyrus ir seksą. Aš ne tokia atvira. Galbūt skirtingas požiūris į meilės nuotykius yra viena priežasčių, kodėl mudvi taip puikiai sutariame.

Tai kodėl dabar ji išsisukinėja?

– Džesika.

Draugė žvelgia tiesiai į kamerą. Paskui atsidūsta ir sako:

– Aš susitikinėju su Džuzepe.

Ką?

– Tu susitikinėji su Džuzepe? Su Marko padėjėju Džuzepe?

– Taip.

Suploju delnais. Nuoširdžiai džiaugiuosi. Žinojau, kad jis krito Džesikai į akį. Gražuoliukozauras. Džuzepė išties patrauklus ir žavus. Puiku!

– Jėga! – sakau.

Džesika dirsteli į mane, paskui išsišiepia.

– Tu taip manai? Tikrai taip manai? Nepyksti? Nemanai, kad sekioju paskui tave?

– Džesika Rašton, nekvailiok. Žinoma, ne. Vadinasi, dabar dažniau matysimės.

Ji linkteli.

– Na taip! Marko paliepimu rytoj Džuzepė skrenda į Veneciją. Nori pasiimti ir mane, bet nedaviau sutikimo, kol nepasitariau su tavimi.

– Tai sutik! Skrisk! Būtinai skrisk! „Hario“ bare išgersime Belini kokteilio. Bus smagu!

– Gerai, – Džesika išsišiepia iki ausų. – Kaip puiku! Nesijaudink, aš nedalyvausiu tose keistose misterijose. Niekas manęs ir nekviečia. Bet rytoj pamatysiu tave Venecijoje.

– Gerai, iki pasimatymo!

Pamojuoju Džesikai, ji pamoja man ir priduria:

– Neįkrisk į kokį nors kanalą.

Ekranas užgęsta. Atsilošiu į kėdės atkaltę. Esu laiminga. Tikrai laiminga. Viskas stojo į vietas.

Na, beveik. Ramybės neduoda viena įkyri mintis, kaip plonytė gyvatėlė, šliaužiojanti rojuje. Ji susijusi su Marko žmona. Negaliu pamiršti Enco Pazelio žodžių, ištartų baisiajame Platyje – žodžių apie staigią ponios Roskerik mirtį ir Markui atitekusios jos turtus...

Tokia bloga lemtis.

Veju šią mintį šalin. Noriu būti laiminga. Ir būsiu. Šiąnakt aš, Aleksandra, būsiu įvesdinta į ketvirtąją misteriją.

Dvidešimt aštuntas skyrius

Po trijų valandų išeinu į drėgną, apsamanojusią Marko išnuomotų rūmų prieplauką. Šie rūmai vadinami Palazzo Dario. Esu viena. Markas vis dar viduje, tvarko verslo reikalus, įsigilinęs į nešiojamojo kompiuterio ekrane ryškiai raudonai ir juodai blykčiojančius skaičių stulpelius.

Matau savo atspindį juodame Didžiojo kanalo vandenyje. Negaliu sulaikyti šypsenos.

Tarnaitės aprengė mane misterijai skirtu kostiumu. Vilkiu XIX amžiaus vidurio stiliaus (regentystės laikų) plonytėlaičio muslino pokylių suknelę paaukštintu liemeniu ir siauromis rankovėlėmis. Ji švelniai rusvos spalvos, tiesiog nuostabi. Atrodau kaip panelė iš Džeinės Ostin romanų, pirmą kartą pasirodysianti aukštuomenėje. Mūviu ilgas šilkines pirštines, aviu prašmatnias satino kurpaites, esu pasipuošusi apyranke ir nuostabiu perlų vėriniu. Muslinas yra labai graži, tačiau beveik permatoma medžiaga. Po suknele mūviu tik rusvas kojines, jokių apatinių.

Šiaip ar taip, dabar tamsu. Taigi niekas nieko nematys. Bent taip viliuosi. Žingteliu į priekį ir apžvelgiu kanalą. Gondola užsakyta devintai vakaro. Žinau atėjusi per anksti, bet noriu pasigėrėti vaizdu.

Žvelgiant į rūmus, kuriuose apsistojome, suvirpa širdis. Atvykome šįryt, dar nespėjau dorai apsidairyti.

Bet man čia labai patinka.

Dieną rūmai pasirodė be galo gražūs; vakare, nutvieksti kanalu plaukiančių laivų šviesų, Venecijos žvaigždžių ir gotikinių žibintų, jie dar įspūdingesni lyg vizija, lyg ypatingo grožio miražas. Pastatyti iš melancholiškai pilko akmens su didžiuliais tamsiais skliautiniais langais ir tamsiai violetinėmis nišomis. Nuo vandens atsispindinčioje mirgančioje šviesoje rūmai atrodo dar labiau viliojantys, tiesiog pasakiški. Žiūrint į juos ima svaigti galva, sutrinku, tarsi širdyje šokčiau, amžinai tyliai Venecijos muzikai pritariant.

Kanalu nuaidi juoko pliūpsniai. Mane pasiekia vyno kvapas ir dyzelino smarvė; užuodžiu kvepalus, cigarečių dūmus, jaučiu tolimą jūros dvelksmą.

Atodūsių tiltas. Šv. Morkaus aikštė. Santa Maria della Salute! Kiek daug šio miesto jau gyvena mano sieloje, daugybę kartų jį įsivaizdavau, apie jį svajojau dar vidurinėje ir studijuodama. Nežinau, ką manyti, kad išvydau savo akimis. Vaizdas toks svaiginantis, kad sunku patikėti jo tikrumu. Venecija atrodo kaip nuostabi savo pačios kopija, kaip nepakartojamas filmo kadras. Aš dalyvauju šioje dramoje. Aš, Aleksandra, pasirengusi ketvirtajai misterijai.

Ar tai Gritti Palace viešbutis? Pasistiebusi ant pirštų galų, matau kitoje plataus, tamsaus Didžiojo kanalo pusėje turtingus vyrus ir moteris, valgančius lempų apšviestoje terasoje. Girdėti svečių juokas, įrankių tarškėjimas ir taurių skambesys. Šį triukšmą nustelbia garsesnis: šviesiai mėlyna motorine valtimi Šv. Morkaus varpinės link plaukia Venecijos policija. Horizonte ryškėja vaiduokliškas raudonas bokštas.

Keturi mūsų rūmų prieplauką laikantys poliai nudažyti kaip saldainiai – mėlynais ir baltais dryžiais, jų galus puošia paauksuoti bumbulai. Prieplauką apšviečia sunkūs gotikiniai stiklo žibintai, kabantys ant kablių. Atsigręžiu ir vėl pažvelgiu į rūmus. Šio pastato kaminai neįprasto pavidalo, masyvūs, archaiški, jie vadinami carpaccio. Žvaigždėtame giedrame nakties danguje brėžiasi keisti siluetai. Ornamentuotas gotikinių rūmų fasadas garsus visame pasaulyje. Jį puošia įmantrūs balkonai.

Ši vieta apipinta romantiškomis, tragiškomis legendomis. Pasidomėjau tuo. Įvairiais laikais šiuose rūmuose gavo galą ne vienas garsus žmogus. XIX amžiaus pradžioje mįslingomis aplinkybėmis čia pasimirė deimantų pirklys iš Armėnijos. Paskui rūmus nusipirko aukštas britų pareigūnas Rodonas Braunas. Kaip pakvaišęs restauravo šį statinį, iššvaistė visus pinigus ir nusižudė. Vėliau rūmus įsigijo airių maršalas, jis paslaptingai mirė 1860 metais. Paskui šeimininkai keitėsi – čia gyveno daugybė grafienių ir grafų. Paskutinysis jų buvo nudurtas peiliu meilužės. Dar vėliau šiuose rūmuose buvo nužudytas roko grupės vadybininkas. Po kurio laiko buvo paskandintas bankininkas. Egzorcizmo seansas irgi baigėsi nelaime.

Dabar čia apsigyvenau aš. Gal ir manęs tyko mirtis?

– Na, panele Bekmen, kokių naujienų girdėti nuo Rialto tilto?

Išvystu Marką su regentystės laikų apdaru. Jis atrodo įspūdingai: tamsesnio gymio ir aukštesnis už Darsį3.

Markas mūvi siauras juodas kelnes, gal net bridžius, sukištus į odinius aukštaaulius. Vilki baltus marškinius krakmolyta krūtine ir aukšta apykakle, prabangią raudoną liemenę ir juodą surdutą. Ansamblį vainikuoja dabitiška skrybėlė. Aš be skrybėlaitės, bet plaukai nuostabiai sugarbanoti. Nė neįtarsi, kad garbanos netikros. Labai išmintinga.

Laikydamas baltas šilkines pirštines Markas žengia ant marmurinės rūmų prieplaukos ir nusilenkia.

– Tik pažiūrėk į save. – Jis mosteli į mano suknelę. Paskui prieina, paima pirštinėtą kairę ranką ir pagarbiai bučiuoja. Tada padeklamuoja:

Ji spindi žavesiu slaptu,

Kaip jos šalies naktis žvaigždėta.

Į ją tiek daug spalvų šiltų,

Tiek atspalvių švelnių įdėta.

Kad net vasarvidžio metu

Dangus jai grožio pavydėtų.4

Markas apkabina mane per liemenį ir pabučiuoja į lūpas.

– Celenza, – sakau įsiremdama jam į krūtinę pirštinėta ranka ir tarsi atstumdama. Iš tiesų aš jam nėmaž nesipriešinu.

Markas drąsinamai šypsosi.

– Ar pasirengusi ketvirtajai misterijai?

Ar aš pasirengusi? Nenutuokiu. Virpu iš susijaudinimo. Bet esu nusiteikusi ryžtingai. Pasakiau Markui, kad jį myliu, nes taip ir yra; trauktis nebėra kur. Juokais padarau tūpsnį, bet išeina visai rimtai.

– Taip, celenza, manau, kad taip.

– Atrodai kaip tikrų tikriausia Amerikos princesė Venecijoje. Nežinia, kodėl apsirengusi kaip Elizabeta Benet5.

Markas dirsteli man per petį.

– Štai ir mūsų gondola.

Pasisuku ant satininio kulno. Iš prieblandos išnyra juoda žvilganti ilga gondola. Ji tyliai priplaukia prie rūmų. Gondolininkas, žinoma, tikras gražuolis.

– Signor Roscarrick?

– Si.

Siauroje gondoloje pridėta ryškiai raudonų šilkinių pagalvių. Markas padeda man įlipti; atsilošiu į pagalves, o jis įsitaiso greta. Žiūriu į giedrą žvaigždėtą dangų.

Užuodžiu Marko kūno prausiklį. Išsiprausęs po dušu ir apsivilkęs senoviniais drabužiais jis atrodo labai gražiai. Geidžiu jo. Geidžiu Venecijos. Noriu užsiimti seksu čia ir dabar. Pasidulkinti gondoloje.

Gondolininkas irkluoja, mes lėtai plaukiame Didžiuoju kanalu. Vaikinas labai tyliai niūniuoja. Gal taip įprasta, o gal ir ne. Kodėl nedainuoti, jei esi Venecijos gondolininkas? Kur plačiame pasaulyje rasi geresnę vietą dainuoti ir dirbti tuo pat metu?

Šį tobulą šiltą, ramų vasaros vakarą tyliai dainuoja visas miestas. Praplaukiame po Akademijos tiltu – nuo turėklų į mus spokso žiūrovai, tarsi į filmo apie Veneciją žvaigždes – filmo apie X. ir Marką.

Sapnuoju, o paskui grįžtu į tikrovę. Dairausi. Praplaukiame Fortunių ir Ka Reconiko rūmus, praneriame po baltomis Rialto tilto arkomis, žiūrime į namus, kuriuose mirė Vagneris ir gyveno Markas Polas, rašė muziką Stravinskis ir dūsavo Henris Džeimsas, leido dienas Brauningas, Ticianas ir Kazanova. Į rūmus, kuriuose gyveno poetai, dodžai, princai ir kurtizanės. Susižavėjusi guliu ant pagalvėlių ir laikau Marką už rankos. Sapnuoju nemiegodama ir nenoriu pabusti. Niekada. Pati sau kartoju:

Ji spindi žavesiu slaptu,

Kaip jos šalies naktis žvaigždėta.

Dabar, būdama čia, suvokiu, kad Baironas rašė apie Veneciją, ne apie moterį. Šis miestas panėši į tamsiaplaukę gundančią, nepastovią gražuolę, neprieinamą, degančiomis akimis, kaprizingą ir itin geidulingą. Kasmet Venecija užliejama potvynio, bet nepraranda savo žavesio. Ji tamsi, nuostabi – kaip žudytis linkusi poetė, ieškanti mirties ežere.

Marko ranka nepastebimai kyšteli man po suknia.

Nieko nesakau, rodau į niūrius pilkus rūmus.

– Ar čia gyveno Baironas?

– Taip. Tai Močenigo rūmai.

Markas įspraudžia ranką man tarp šlaunų ir bruka gilyn.

– Jis čia gyveno, – kalba toliau Markas. – Su lape, vilku, mažiausiai dviem beždžionėmis ir ligotu varnu.

Markas mane glosto, atranda jautriausią vietelę.

– Ligotu varnu? – nekaltai klausiu, stengdamasi neaikčioti.

– Galiausiai varnas nugaišo. Dėl to poeto meilužė norėjo nusiskandinti Didžiajame kanale, bet buvo išgelbėta.

Atsargiai iriama gondola suka į šoninį kanalą. Kaip gaila, kad Markas ištraukia ranką man iš po sijono. Aš jo geidžiu. Esu apimta siaubingo, šlykštaus troškimo pasilenkti, atsegti tas juodas kelnes ir pačiulpti.

Ką misterijos man daro?

Kad ir kas tai būtų, man patinka. Be to, man patinka Venecija. Siauresniu kanalu plaukiame į šiaurę. Stebiu krantines, šis tas patraukia mano dėmesį: daugybė išsišakojančių kanalų, tamsiame užkampyje besibučiuojanti porelė, mananti, kad niekas jos nemato; bažnytėlė, atsispindinti juodame nešvariame vandenyje. Geltonai apšviestame kambaryje girdžiu dainuojant, gondola plukdo verkiančią moterį, tamsiuose aklagatviuose žybčioja šviesa, jie baigiasi siena su juodais gotikiniais langais.

– Markai! – Stipriau spusteliu jam ranką. Artinasi ketvirtoji misterija. – Pabučiuok mane.

Markas pasilenkia ir atsainokai pakšteli man į lūpas, paskui nugręžia veidą.

– Ar matai mus? – klausia jis.

Suprantu, kad jis turi galvoje mūsų žvaigždyną, ten, danguje, šalia Septynių Šienpjovių.

Linkteliu, staiga gerklę sugniaužia verksmas.

– Matau mus, Markai. Matau.

Turbūt labiausiai mane glumina tyla. Venecija naktį. Jokių automobilių. Jokio variklių burzgimo. Ar tai tyliausias miestas Žemėje? Kanalų vanduo vos girdimai skalauja viduramžių marmurą, tyliai niūnuoja gondolininkas. Jokių kitų garsų negirdėti. Mirtinai nuostabi tuštuma mieste, kuriam gresia išnykimas.

Gondolininkas nuplukdo mus į patį Venecijos pakraštį. Atsisėdu – matau atvirus plačios lagūnos vandenis. Tviska Murano salos žiburiai, ryškėja tamsios, neryškios kapinių – mirties salos – apybrėžos.

– Beveik atplaukėme, – angliškai sako gondolininkas.

Jam ir nereikia nieko sakyti. Suprantu pati, nes matau daugybę valčių, gondolų ir vandens taksi. Lagūnos pakraštyje išmetęs inkarą stovi net garlaivis. Išsipuošę senoviniais regentystės laikų apdarais iš valčių ir gondolų lipa žmonės. Ceremonija kartojasi. Moterys puikuojasi muslino, gazo ir ploniausio šilkinio satino pokylio suknelėmis, Napoleono imperijos stiliaus korsažais, tiesaus kirpimo suknelėmis ir sijonais. Vyrai vilki surdutus, marškinius stačiomis baltomis apykaklėmis, ryši standaus šilko kaklaraiščius.

Aš priklausau šitai terpei – kad ir kaip sunku tuo patikėti.

Atsigręžusi klausiu:

– Ar misterija vyks tame pastate?

Žiūriu į kuklius klasicistinius rūmus, stūksančius pačiame kanalo gale. Žvelgiantis į lagūną pastatas yra tarsi atskirtas, bet kartu puikiai matomas kaip vaikas, paklupdytas klasės kampe.

– Tai Casino degli Spiriti, – sako Markas. – Jo istorija įdomi. Viliojo dailininkus ir poetus, čia vykdavo orgijos. – Markas paduoda ranką ir padeda išlipti iš gondolos. – Nesijaudink, X. Ketvirtoji misterija yra viena maloniausių.

Be abejo, jaudinuosi. Bet sykiu nekantrauju ir džiūgauju. Mūsų pasveikinti ateina merginos baltais drabužiais su taurėmis vyno.

Gondolos ir valtys išplaukia. Viena tarnaičių prieina ir atsitupia priešais mane. Paskui staigiai pakelia man permatomą muslininį sijoną ir atskleidžia mano nuogybę aplinkiniams.

Man buvo liepta nesimauti kelnaičių. Dabar visi įsitikina, kad paklusau įsakymui. Mergina atidžiai tyrinėja tatuiruotę virš keliaraiščio, paskui nuleidžia sijoną ir mandagiai tūpteli.

Apžiūra vyksta Venecijoje, šoninio kanalo krantinėje, matant daugybei žmonių, daugybei turtingų ištvirkusių žmonių. Kai kuriuos jų atpažįstu: garsenybės, politikai. Vis dėlto užgniaužiu gėdą ir nesmagumą. Kol mergina atlieka savo pareigą, geriu vyną ir šnekučiuojuosi su Marku. Aplinkiniai irgi kalbasi, linkčioja vieni kitiems ir geria vyną. Paskui tarnaitė palydi mus į Casino degli Spiriti.

Iš vidaus rūmai atrodo didesni negu iš išorės. Pirmą aukštą gaubia šešėliai. Tamsa kiek baugina, daro patalpą panašią į kriptą. Nuo lagūnos vandens tvyro silpnas drėgmės kvapas. Mes kviečiami užlipti laiptais. Šis aũkštas – piano nobile – šviesesnis ir kur kas įspūdingesnis. Áukštas meistriškai ištapytas arkines lubas laiko balto marmuro stulpai. Patalpa erdvi ir tuščia kaip šokių salė. Sienas puošia kuklios erotinės freskos. Vyrauja rožinė ir balta spalvos, vaizduojamos nuogos moterys su kerubais. Tikriausiai tapyta Tiepolo.

Tarnaitės pareigingai dalija didelius metalinius puodelius.

– Tai kikeonas, – sako Markas. – Išgerk visą puodelį.

Kikeonas? Žinoma, esu apie jį girdėjusi. Šis kvaišalas geriamas per Eleusinijas. Paslaptingas gėrimas, kurio receptas iki šiol neatskleistas.

Pirmą kartą šįvakar rimtai susimąstau. Kvaišalai? Aš nevartoju kvaišalų. Kai vienintelį sykį pamėginau marihuanos, pasidarė bloga, apsisuko galva. Markas pastebi mano dvejones.

– Viskas legalu, pagaminta iš žolelių ir laukinių gėlių.

– Kokių žolelių?

– Iš kur man žinoti, X.? Tai paslaptis. – Markas apgailestaudamas nusišypso.

Tarnaitė nenuleidžia nuo manęs akių. Keikiu save už bailumą. Nuėjau taip toli. Noriu būti įvesdinta į ketvirtąją misteriją ir negaliu prarasti Marko. Tiesiog negaliu.

Imu puodelį ir geriu gurkšnį po gurkšnio. Gėrimas tirštas, kartokas, gal net aštrus. Kaip atvėsintas karštas vynas. Gana skanu. Pakeliu puodelį prie lūpų ir išgeriu viską iki paskutinio lašo. Žiūrėdamas man į akis, Markas ištuština savąjį.

– Visi geria kikeoną.

Užgroja muzika. Ugningi pulsuojantys Afrikos ritmai. Esu juos girdėjusi, tik neprisimenu grupės pavadinimo.

– Tai Missa Luba, – sako Markas.

Žinoma, ji. Missa Luba. Prieš kelis dešimtmečius ši muzika buvo labai populiari Belgijoje.

Čia ji labai tinka, nes kikeonas veikia žaibiškai. Vaizdai akyse ima lietis. Įsitveriu Markui į ranką. Svyruoju, išties svyruoju. Prakaituoju, apima baimė.

– Nesipriešink kikeono poveikiui, – sukužda Markas, švelniai bučiuodamas baltą mano kaklą. – Piccolina, galvok apie jį kaip apie gondolą, plukdančią tave į tamsą. Į šiltą, tirštą juodumą.

Trumpai dirsteliu į jo gražų ir kartu tokį tolimą veidą. Po akimirkos žvelgiu į kitą gražų veidą, man irgi pažįstamą. Kas jis – aktorius? Aš sapnuoju? Nesu tikra, nes išvystu ir daugiau garsenybių veidų. Puikiai žinomus politikus. Šalia jų milijardierių, susikrovusį turtus internetu. Garsų modelį. Paskui dar vieną amerikiečių politiką su žmona. Pasaulio magnatus ir supermodelius.

Mano pirštai atsipalaiduoja. Markas tvirtai mane laiko pirštinėta ranka. Rodos, atsidūriau prašmatniame sekso vakarėlyje tarp turtuolių ir įžymybių, daugelis jų be galo įtakingi. Nebent sapnuoju, veikiama stipraus kvaišalo, regiu haliucinacijas. Nežinau. Man silpna.

– Ar galime įkvėpti šviežio oro?

Markas linkteli.

– Žinoma.

Priėjusi prie lango traukiu į plaučius šiltą, gaivų iš lagūnos sklindantį orą. Atsigręžusi išvystu Marką, stovintį greta nuostabiai gražios jaunos gal aštuoniolikos metų merginos su ryškiai raudona regentystės laikų pokylio suknele. Ji man nusišypso ir prieina artyn. Ką ji daro? Grįžteliu. Mergina klūpo man už nugaros, jos pirštai lėtai slysta po sijonu. Ji ima glamonėti man varputę.

– Tu sudrėkusi, – sako mergina.

Iš viršaus pažvelgiu į ją, paskui atsigręžiu ir įsispoksau į Marką.

– Taip, – atsakau.

Ji toliau glamonėja varputę. Mes stovime šalia šokėjų. Mes nejudame, o mergina glosto, spusčioja, liečia, virpina man varputę. Mudu su Marku žvelgiame vienas į kitą.

Tirpte tirpstu. Atsiduodu malonumui ir vizijoms. Ak! Ak! Mergina labai graži, nors nėmaž nežinau, kas ji per viena. Nevalingai sudejuoju. Ji nesiliauja. Aš ir nenoriu, kad liautųsi. Man tiesiog neapsakomai gera. Bet mergina nusišypso ir staigiai atitraukia ranką. Paskui nueina, dingsta minioje, palikdama sukaitusią mane. Beveik priartėjusią prie malonumo viršūnės. Kur aš patekau?

– Markai, kas tai buvo?

Jis purto galvą.

Tada sukuždu:

– Taip, misterija. Žinau, tai misterija. Markai, jaučiuosi keistai.

Jis vėl ima mane už rankos. Padedu galvą jam ant peties, užplūsta geidulingumo banga. Visai nebesivaržau. Trokštu mylėtis su Marku čia, šių žmonių akivaizdoje. Nuplėšti jam kaklaraištį ir krakmolytus baltus marškinius, atsagstyti baironiškus bridžius. Vos tvardausi. Kokie žavūs šie odiniai ilgaauliai.

Garsi, vos ne kurtinanti muzika. Esu praradusi laiko nuovoką, nesuvokiu, ar seniai čia esame.

Markas šnabžda man į ausį, nuo jo dvelkia vynu:

– Gal nori prigulti? Tada kikeonas veikia dar stipriau.

Abejoju, ar man to reikia. Vis dėlto Markas teisus – reikia prigulti. Smegenis skrodžia spalvoti žaibai, freskos, rodos, atgyja. Kerubas tuoj nupuls nuo debesies.

Markas vedasi mane už rankos pro minią. Aš klupinėju. Matau vyrus kariškomis uniformomis ir moteris baltomis gazinėmis sukniomis; atviruose languose kabo nedideli regentystės laikų – Spenserio – švarkeliai. Horizonte juoduoja tamsi kapinių sala. Kairėje matau plačius medinius laiptus, jie siūbuoja. Markas rodo kelią ir veda, aš nepaleidžiu jo rankos.

Teks užsikabaroti tais laiptais.

Mudviem užlipus, Markas stabteli. Tada išvystu rožinį koridorių su auksinėmis puošmenomis. Ryškiai raudoname ir auksiniame kambaryje pamatau plačią lovą. Paleidžiu Marko ranką, nusvirduliuoju prie jos ir griūvu, spėjusi nusispirti satino kurpaites. Ar mes trečiame aukšte? Kambaryje esama ir daugiau žmonių. Suglumusi mėginu keltis, bet Markas prieina ir raminamai sako:

– Atsigulk...

Padarau kaip liepiama, nes išties norisi atsigulti. Dar trokštu, kad Markas atsigultų ant manęs. Bet vietoj jo prie lovos krašto prisiartina jauna moteris ir švelniai užverčia man muslininę suknelę iki liemens, apnuogina mane, o paskui visiškai nurengia, numauna net apyrankę. Jai maždaug dvidešimt, vilki šilko ir muslino apdaru, plaukai išmoningai susmeigti ant viršugalvio.

Guliu aukštielninka, nuoga kaip eksponatas, tik su šilkinėmis kojinėmis ir pirštinėmis. Šalia manęs atsigula kita mergina. Ji pasipuošusi kaip „Puikybės ir prietarų“ romano veikėja, rankoje laiko ilgą stiklinį varpos pavidalo įnagį.

Markas tebestovi prie lovos krašto.

– Markai, – sakau.

– Paklusk, Aleksandra, paklusk.

Aš paklūstu, paklūstu, paklūstu. Numanau, kad antroji mergina ketina įkišti man tą daiktą, tačiau ji prisislenka ir numauna pirštines. Paskui suima už dešinio riešo, užsega antrankį ir staigiai prirakina prie metalinio lovos rėmo galvūgalyje.

Apstoję lovą vyrai ir moterys žiūri, kaip prirakinama kita mano ranka. Paskui tai atliekama ir su kulkšnimis – minkštais antrankiais jos prisegamos prie lovos stulpų. Guliu visiškai bejėgė. Mintis, kad esu prirakinta prie lovos vienomis baltomis šilkinėmis kojinėmis ir kad visi šitai mato, kad šie žmonės į mane žiūri, sykiu žavi, labai jaudina ir trikdo.

Pakeliu galvą ir žvilgsniu ieškau Marko.

Jis linkteli.

Aš ramiai padedu galvą.

Mergina pasilenkia, keliskart lyžteli man tarpkojį, paskui praskečia šlaunis ir giliai įkiša stiklinę varpą: lėtai stumdo ją pirmyn atgal.

Atsisėdu.

– Markai, aš nenoriu...

Mergina sako:

– X., prašau nurimti.

Iš kur ji žino mano vardą? Iš kur? Nenutuokiu. Mergina labai graži, jos balsas malonus. Markas stovi šalia panašaus amžiaus vyriškio ir ramiai stebi. Kas čia dedasi? Guliu lovoje, apsupta nepažįstamų žmonių, o mergina kaišioja man į makštį didelę stiklinę varpą, stumia gilų giliausiai. Kulnais įsiremiu į šilkines paklodes, paskui mane užlieja malonumas, keliantis nerimą, visa apimantis ir sunkus.

Stiklinis įnagis šiltas. Kaip šitai padaroma?

– Aleksandra...

Graži mergina vėl ištaria mano vardą, paskui ištraukia ir ima laižyti man varputę. Daro tai itin meistriškai. Žiūrint į mylinčias, bet tolimas mėlynas Marko akis, man drumsčiasi mintys. Skamba muzika. Ar jaučiu du liežuvius? Jie panašūs į katės, šiurkštūs ir švelnūs. Dabar lovoje su manimi trys merginos. Trečioji pasilenkia ir ima žaismingai kandžioti man spenelius.

Viena merginų nuoga. Žiūriu į Marką. Matau odinius jo ilgaaulius ir baltų marškinių apykaklę; jis nusiėmęs dabitišką skrybėlę, plaukai susitaršę. Trokštu suleisti pirštus į juodas garbanas. Bet Markas tik žiūri į mane. Švelniu, bet drauge geidulingu žvilgsniu. Jo veide atsispindi vos tramdoma, pavergianti aistra. Stebėdamas mane jis džiūgauja, mėgaujasi mano nuolankumu.

Tada ir aš atsiduodu malonumui. Vienai iš merginų pirmyn atgal stumdant manyje šiltą stiklinę varpą, tuo pat metu kuždant meilius itališkus žodžius mano varputei ir ją laižant, suvaitoju. Antroji mergina švelniai krimsčioja ir žnaibo man spenelius. Jos kvepalai labai subtilūs: pakeliu galvą ir bučiuoju tobulas jos krūtis. Trečioji įkiša man į išangę dar kitokį, bet irgi šiltą vibratorių. Nuostabu, šito dar nesu patyrusi. Jaudinanti muzika vis garsėja, laukiniai ritmai pinasi su giesmėmis.

– Tu atrodai nepaprastai gražiai, – sako Markas, žiūrėdamas į mane. – Pribloškiamai.

Langai atviri. Danguje spindi žvaigždės, daugybė žvaigždžių, ištisi žvaigždynai. Dunda būgnai. Mergina stumdo stiklinį įnagį. Apsupta žmonių guliu išsiskėtojusi ir nuoga ant lovos. Trokštu dar labiau apsinuoginti. Pajusti dar daugiau. Daugiau. Daugiau.

– Sanctus...

Pirmyn atgal, pirmyn atgal. Varputė. Varpa. Išangė. Bučiniai. Mano lytis laižoma, glamonėjama, vėl laižoma, pašiurpstu iš malonumo, imu drebėti, skęsti. Skęsta rūmai, permirksta kailiai ir cinamonas.

Hosanna.

Giliai manyje. Giliai manyje. Matau žvaigždes. Spiečius žvaigždžių. Markas yra mano žvaigždė. Artėja kulminacija.

Dominus.

Artinasi orgazmas. Mergina stumdo varpą, laižo man varputę, kita kandžioja spenelius. Orgazmas jau čia pat, arti, visai arti.

– Markai!

Jis ima mane už rankos. Aš vis dar prirakinta.

– Tesorina...

Visa virpu...

Trys merginos darbuojasi kaip pašėlusios. Galiausiai pasitenkinu, trūkčioju nuo spazmų, išsilieja energija. Dūsauju, klykiu ir raitausi. Merginos spaudžia mane prie lovos, nes aš kratausi, drebu ir nesivaldau. Iš mano lyties nuostabiu lanku trykšta skystis, atvirstu aukštielninka, apimta ekstazės ir netramdomos agonijos, nukryžiuota malonaus ir žiauraus orgazmo. Paskui, prieš akis vis dar sūkuriuojant spalvoms, suprantu dabar trokštanti tik Marko. Marko. Noriu, kad jis užgriūtų ant manęs. Markas. Markas. Markas.

– Markai!

– Cara mia, Aleksandra.

Atmerkiu ašarotas akis.

Tai jo balsas. Merginos mane išlaisvina, Markas pakelia ant rankų. Laiko mane nuogą, pusiau apalpusią, tarsi nuo gaisro išgelbėtą moterį. Paskui išneša iš miegamojo.

Įsikniaubusi jam į krūtinę, verkiu iš sumišimo ir laimės. Markas nuneša mane laiptais žemyn, paskui per minią traukia prie durų ir išeina laukan, į šiltą naktį. Tada nugabena iki prieplaukos ir paguldo į gondolą.

Nuoga tysau gondoloje. Sudrimbu ant pagalvių virpančiomis blauzdomis; šlaunys, aptemptos baltomis kojinėmis, dar šiek tiek dreba. Drovioji Aleksandra turėtų labai gėdytis, bet blogai mergaitei visai nerūpi, ar kas nors ją mato. Ar kas nors stebi. Tiesiog esu nuoga moteris, mūvinti baltas šilkines kojines ir gulinti juodoje gondoloje, o ši plūduriuoja Kanaredžio kanale, juodame kaip aksomas svajonių ir paleistuvystės mieste. Gėdijuosi, vėsus brizas glosto nuogą odą, bet nenoriu apsirengti.

Gondola apsigręžia, susiūbuoja ir kiek paplaukusi sustoja siaurame šoniniame kanale. Virš mūsų mėnesienoje kaip vaiduoklis stūkso sena bažnytėlė. Gondolininkas dingsta. Markas atsiklaupia ir ima sagstytis kelnes.

Praskečiu drebančias kojas. Ir godžiai nusičiumpu kotą. Jis nepaprastai standus.

Noriu pačiulpti, bet Markas mane atstumia ir priverčia atsigulti. Paskui pražergia man šlaunis ir įsiskverbia vidun, pripildo mane.

– Tu buvai tokia nuostabi, – Markas mane pabučiuoja. – Velniškai nuostabi.

Jis mane dulkina, gondolai siūbuojant ant senosios Venecijos kanalo bangų. Iškeliu kojas kuo aukščiausiai. Žmonės gali mus pamatyti. Esu tikra, ir mato. Visi gali matyti, kaip Markas mane dulkina. Be perstojo. Labai ilgai. Vis stipriau. Ak!

3 Džeinės Ostin romano „Puikybė ir prietarai“ personažas.

4 Baironas Dž. Poezija. – Vilnius: Valst. grož. lit. l-kla, 1955. Vertė A. Churginas.

5 Minėtojo Džeinės Ostin romano veikėja.

Dvidešimt devintas skyrius

Neturiu kada svarstyti, kas man nutiko per ketvirtąją misteriją. Kitą rytą, vos pabudusi didžiuliame miegamajame su langais į Didįjį kanalą, sužinau, kad Džesika ir Džuzepė jau Venecijoje. Mes keturiese papusryčiaujame, paskui mudu su Marku visą savaitę apžiūrinėjame miestą. Gėrimės meno lobiais, gotikine architektūra, klausomės muzikos ir geriame nuostabius kokteilius „Hario“ bare.

Keliskart prie mūsų prisideda Džesika su Džuzepe, bet daugiausia mudu su Marku vaikštome vieni. Jis puikiai pažįsta Veneciją, jaunystėje atvykdavo čia savaitei iš Pietų Tirolio, per atostogas Kembridžo universitete.

To ir tikėjausi. Jei jau Markas viską išmano, tai turi pažinti ir Veneciją. Tikriausiai galėtų vadovauti ekskursijai ir į Mėnulį. Ekskursija baigtųsi kuklioje, bet jaukioje užeigoje.

Pirmiausia traukiame į Santa Maria Gloriosa dei Frari – Švenčiausiosios Marijos Šlovingosios bažnyčią San Polo rajone, visai netoli Rialto tilto. Nenumanau, kur yra šis rajonas ir ką tai reiškia, bet Markas patikina, kad tai svarbu.

– Ši bažnyčia ne pernelyg įspūdinga, – sakau žiūrėdama į nuobodoką gelsvai rusvų plytų statinį.

Viduje aikteliu.

Išvystu Ticiano „Mergelės Marijos dangun ėmimą“. Markas pasakoja, kad šis kūrinys įkvėpė Richardą Vagnerį parašyti „Meisterzingerius“. Paskui pamatau šiurpinančią šv. Jeronimo statulą, sukurtą Alesandro Vitorijos. Pasak Marko, skulptoriui pozavęs senas Ticianas. Žiūriu į galudienį žmogų, nujaučiantį greitą mirtį. Žinau, kad mirtis susijusi ir su misterijomis: kiekviena jų yra tarsi maža mirtis. Taip prancūzai vadina orgazmą – la petite mort.

Ko aš taip džiūgavau per ketvirtąją misteriją? Ar nuo kikeono? Kodėl man patiko, kad Markas žiūri į mane, besismaginančią su moterimis? Nesu lesbietė, bet mano lytinis gyvenimas Italijoje tapo sudėtingas ir intriguojantis, turtingas, įvairus ir daugialypis. Anksčiau to nesuvokiau. Misterijos ne tik išplėtė mano seksualumo ribas, bet išmokė ir dar šio to. Tai siejasi su meile Dievui ir mirčiai. Ji užvaldžiusi mano mintis. Aš apie ją galvoju, ją jaučiu tarsi nuostabų svaiginantį kvapą – gali jį užuosti, bet negali įvardyti. Kol kas man tai neįvardijama.

Atmintyje iškyla Pindaro žodžiai:

Palaimingas tasai, kuris matė šias apeigas, kuris atrado požemio kelią. Jis žino, kada baigsis jo dienos, lygiai taip pat žino apie savo dieviškąją prigimtį.

Markas išblaško mano mintis, švelniai ima už rankos ir vedasi į kitą bažnyčios galą. Tada parodo dar vieną Ticiano darbą, virš altoriaus kabančią „Pezaro Madoną“.

– Henris Džeimsas sako, kad niekas Venecijoje negali jai prilygti. Žinoma, jis nebuvo matęs bažnyčios šešėliuose stovint tavęs.

Markas pakelia mano ranką ir bučiuoja sulenktus pirštus. Trumpai žvilgteliu į tamsius jo plaukus ir baltą savo plaštaką. Prisitraukiu Marko veidą artyn, mudu karštai bučiuojamės.

Toliau apžiūrinėjame Veneciją. Aplankome Šv. Roko mokyklą ir gėrimės Tintoreto darbais. Paskui greita gondola nuplukdo mus į Ca D’Oro – Auksinius rūmus. Iš čia atsiveria įstabus Didžiojo kanalo vaizdas. Šiuose rūmuose išvystame vieną iš trijų Andrėjo Mantenijos „Šv. Sebastijonų“. Markas man parodo užrašą po drobe: „Kas nėra dieviška, tas netikra, tik dūmai.“

Bet labiausiai mane sužavi mažas nežinomo skulptoriaus darbas „Kentauras ir Achilas“ pirmajame rūmų aukšte. Rodos, skubantieji pasigrožėti vaizdu į Didįjį kanalą į jį nekreipia dėmesio. Ilgokai stoviu prie šio kūrinio. Jis primena man mudu su Marku. Marką, benešantį mane iš Casino degli Spiriti. Nuogą ir pažeidžiamą Aleks, įvesdintą į ketvirtąją misteriją. Aš – tasai mažas berniukas, o jis – kentauras.

Svajonių dienos lekia kaip vėjas. Dodžų rūmai. Ticiano ir Tintoreto kūriniai Švč. Marijos Sveikatos bažnyčioje. Džordžonės „Audra“. Veronezės sienų freskos.

Apžiūrime nuostabius Brankuzio ir Poloko darbus iš Gugenheimo muziejaus. Jie eksponuojami baltoje marmurinėje viloje, visai netoli nuo mūsų rūmų, Palazzo Dario, tad ikipiet dar lieka laiko grįžti ir pasidulkinti. Taip ir darome.

Perbėgame Dorzoduro tiltukus, tada mūsų rūmų sodą, kur auga citronelos, ir XVI amžiaus laiptais lekiame į viršų. Paskui nuplėšiame vienas nuo kito drabužius ir kvatodami krintame į plačią Napoleono laikų stiliaus lovą. Kambario langai atsiveria į Didįjį kanalą. Markas parmeta mane ant nugaros, iš apačios atrodo didingai. Tada mane paima. Turi mane, valdo ir užpildo; paskui ryžtingai apverčia ir vėl įsiskverbia iš nugaros, šiurkščiai, sugriebęs už plaukų, raudamas juos vos ne iki skausmo. Saldi kančia išspaudžia man ašaras, klykdama ir drebėdama patiriu vieną po kito kelis orgazmus. Uždususi, suprakaitavusi ir pasitenkinusi sudrimbu ant pagalvių, vis dar svaigdama klausausi beprotiško savo širdies plakimo ir plaukiančių Didžiuoju kanalu laivelių ūkavimo.

Vieną karštą Venecijos dieną Markas iškviečia vandens taksi, šis mus nuplukdo skersai lagūną į Torčelo salą. Šioje žalioje ir atokioje saloje, Marko teigimu, ankstyvaisiais viduramžiais įsikūrė pirmieji venecijiečiai.

Čia nelabai yra kuo grožėtis. Kalnai griuvėsių, viena bažnyčia ir pora brangių restoranų. Kodėl Markas čia mane atsivežė? Esu suplukusi ir bent kiek suirzusi, mat baisiai kanda uodai. Bet paskui įžengiame į vėsią senovinę Torčelo katedrą. Markas man rodo nuostabias mozaikas, ypač didelį įspūdį padaro X amžiaus freska Madonna Teotoca – „Madona su kūdikiu“, nutapyta ant priešais esančios sienos.

Didelė sidabrinė ašara šimtmečius rieda sielvartingu Madonos veidu. Tai nepaprastai jaudina. Verkianti moteris man primena misterijas. Viskas čia jas primena. Artinasi tiesa, tamsi ir bauginanti. Nujaučiu tai. Katabazė, galutinis išsilaisvinimas. Aš jo bijau, bet negaliu atsispirti didžiulei traukai. Nebegaliu žengti tolyn ir vis dėlto turiu tai padaryti.

Mažoje Torčelo salelėje daugiau nebėra ko veikti. Mudu su Marku klaidžiojame tarp apleisto miesto griuvėsių. Žiūriu į seną akmeninį krėslą – aikštėje pastatytą Atilos sostą. Netvarkingoje kavinukėje išgeriame labai brangaus martinio. Paskui atsisėdame ant žolės ir gurkšnojame atšaldytą Prosecco – bare įsigijome visą butelį. Siurbčiojame vyną iš fleitos pavidalo taurių ir žiūrime į baltas jachtas, plaukiančias tūkstantmečiu Torčelo kanalu. Vėliau apsikabinę atsigulame citrinmedžio pavėsyje ir užsnūstame. Perfetto.

Tą vakarą mudu su Marku gardžiuojamės aperityvu prie „Floriano“ kavinės lauko staliuko. Ji labai mėgstama turistų. Markas mane tikina, kad Venecijoje visi yra turistai, net patys jos gyventojai. Sakoma, kiekvienas ją aplankęs žmogus tampa amžinu venecijiečiu. Viskas puiku.

Taigi mudu vaidiname turtingus turistus. Sėdime „Floriano“ kavinėje, o šiltas vakaras gaubia nuostabiausią Europos peizažą – erdvią Šv. Morkaus aikštę su balandžiais, varpine, didingais Dodžų rūmais ir keturiomis piestu stovinčių bronzinių žirgų statulomis virš katedros.

Markas gurkšnoja kokteilį ir žiūri į mane. Kalbamės apie penktąją misteriją. Jis abejoja, ar man verta joje dalyvauti.

– X., niekada nesu matęs penktosios misterijos, moterų įvesdinimo. Bet esu šį tą girdėjęs... Kalbama, kad ji labai nemaloni ir sunki. Ar tikrai nori šitai patirti?

– Jei nedalyvausiu penktojoje misterijoje, prarasiu tave. Vasaros pabaigoje, gal po mėnesio.

Markas niūriai linkteli. Aš piktokai papurtau galvą.

– Tai nesąmonė, Markai. Negaliu tavęs prarasti.

– Esi tikra? Nėra įstatymo, verčiančio tave žengti toliau.

– Taip, tokio įstatymo nėra, tačiau... – Žiūriu į tobulus Marko bruožus nuostabios Venecijos aikštės fone. Ar verta atskleisti jam tiesą? Kad aš, kaip Fransuaza, tapau priklausoma nuo misterijų? Jos mane keičia, išlaisvina dvasią ir kūną. Nemoku to paaiškinti, bet negaliu ir tam atsispirti. Net jeigu negrėstų pavojus netekti Marko, ko gero, vis tiek eičiau iki galo.

– Markai, – sakau, – aš dalyvausiu penktojoje misterijoje. Ji paskutinė.

Jis atsilošia ir tyliai nusijuokia.

– Jeigu būčiau vulgarus, pavadinčiau tave užsispyrusia karve.

Pažiūriu į jį.

– Tua vacca, celenza, – Tavo karvė, ekscelencija.

Markas vėl nusijuokia ir purto galvą. Paskui palinksta, pakelia mano plaštaką ir pabučiuoja.

– Aleksandra, aš tave suprantu ir esu labai labai pamalonintas.

Geriame toliau, gerokai įkauštame. Kalbamės apie meną, seksą ir Venecijos gyvenimą. Paskui, gurkšnodama trečią Belini, pažvelgiu į Marką ir klausiu, nes šiam klausimui jau atėjo laikas:

– Markai... – sudvejoju, bet vis dėlto ryžtuosi. – Papasakok man apie savo žmoną.

Stoja tyla. Jo veide išvystu skausmą. Slepiamo sielvarto šešėlį, liudijantį didžiulį liūdesį. Simptomus aš jau nustačiau, dabar turiu sužinoti priežastį.

– X...

– Markai, noriu žinoti. Tu ją vis dar prisimeni. Žinau, kad ji mirusi. Papasakok, kaip tai nutiko.

Jis gerokai trūkteli kokteilio. Paskui atsidūsta, bet linkteli. Tada ima pasakoti.

– Jos vardas buvo Serena. Buvo labai jauna, labai šauni, labai sugedusi ir labai graži. – Markas žiūri man į akis. – Be jos gyvenime esu sutikęs tik vieną tokią gražią moterį.

Išgąsdinti besivejančio vaiko, šalia mūsų stalelio suplasnoja sparnais ir pakyla keli balandžiai. Besileidžiančios saulės šviesoje žvilga varpinė.

– Gal man derėjo būti atsargesniam, – priduria Markas. Jis sukioja rankose taurę, bet negeria.

– Kodėl?

– Žinojau, kad Serena kilusi iš Camorra šeimos. Iš Forčelos, tikrųjų camoristi gimtinės. Jos atstovai užkalė daug pinigų ir buvo gerokai susiję su mafija. Serenos tėvas skelbėsi eksportuojantis marmurą. – Markas liūdnai, karčiai nusijuokia. – Eksportuodamas marmurą tikrai nesusikrausi milijonų.

– Jis buvo tikras banditas?

– Be jokios abejonės.

– Taigi...

– Su mafija buvo susijęs ne tikSerenos tėvas. Motina irgi buvo kilusi iš Camorra šeimos. Ji mirė jauna, galbūt per vendetta. Šiaip ar taip, motina paliko Serenai daug pinigų, didelį kraitį. – Markas pažvelgia į mane, paskui vėl nudelbia akis į taurę. – Serena paveldėjo ne tik pinigų, bet ir mirties bei nusikalstamo gyvenimo troškimą. Buvo turtinga, bet slegiama kaltės. Tiesą sakant, nežinau, kodėl atrodė tokia sugedusi – gal tai lėmė kilmė, motinos mirtis, tėvo piktadarystės – viskas iškart. Galiu tik spėlioti.

– Bet, Markai, ką ji padarė? Ką blogo iškrėtė? Ko pridirbo?

Jis niekinamai ir sykiu liūdnai gūžteli pečiais.

– Carissima, tai įprasta, labai įprasta. Serena įjunko į narkotikus ir seksą. Vartojo heroiną, kokainą, kreką, mėgo pavojingą seksą. Septyliolikmetė buvo įvesdinta į misterijas, dar anksčiau už mane.

– Per jauna.

– Tikrai per jauna.

Staiga man topteli. Pažvelgiu į Marką.

– Į misterijas tave įvesdino Serena tiesa?

– Taip.

– Kiek tau buvo metų?

Jis trūkteli pečiais.

– Daugų daugiausia dvidešimt. Beveik vaikėzas. Serena buvo aštuoniolikos, jaunutė mergina. Mudu susipažinome per vakarėlį Pozilipe ir iškart pamilome vienas kitą. Ji atrodė tokia daili, gležna, gerai išauklėta, bet palūžusi. Troškau ją apsaugoti ir išgelbėti. Serena buvo be galo graži ir miela. Dėl jos sutikau būti įšventintas į misterijas. Kaip ji ir žadėjo, misterijos pasirodė esančios nuostabios. Jos pakeitė mano gyvenimą. – Markas nusigręžia ir žvelgia į puošnius Dodžų rūmus, į rožinį vakaro dangų, gėrisi pražūtingu Venecijos grožiu. – Mudu nusprendėme susituokti, bet artimieji tam nepritarė; šis sumanymas niekam nepatiko. Ypač priešiškai buvo nusiteikusi Serenos šeima. Jos nariai norėjo, kad dukra tekėtų už kito Camorra klano atstovo, o ne už aristokrato iš Kjajos, turinčio anglų ir italų kraujo. Be to, Roskerikai tuomet buvo nusigyvenę, todėl Serenos tėvas manė mane gviešiantis jos pinigų. – Markas nemirksėdamas žiūri į mane mėlynomis akimis. – Tai buvo netiesa. Man nereikėjo Serenos turtų, nė euro, troškau tik jos pačios. Bet narkotikai ir alkoholis...

– O ką sakė tavo šeima?

– Motina irgi kategoriškai prieštaravo, nes Serena buvo kilusi iš Forčelos – visiškai netinkama man partija. Motina troško, kad vienintelis sūnus ir Roskerikų giminės įpėdinis vestų aristokratę, mėlyno kraujo merginą. Pageidautina, kokią nors aukštuomenės snobę iš Anglijos ar Prancūzijos, gal ir iš Amerikos. Be abejo, turtingą, bet tas turtas turįs būti uždirbtas legaliai, o ne žudant žmones ir užsiimant narkotikų kontrabanda. O Camorra iš Kinijos veždavo heroiną.

– Kaip reagavo tavo tėvas?

– Keista, jis su tuo susitaikė. Buvo anglas ir, paradoksalu, dėl to pakantesnis. Jis, kaip ir aš, matė šviesiąją Serenos pusę, jos pažeidžiamumą ir žavesį. Bet mano tėvui stigo valios, mama yra kur kas stipresnė. Ir vis dėlto...

– Judu susituokėte.

– Taip, mudu susituokėme. Vestuvių ceremonija buvo slapta, liūdna ir kukli, bet mes labai mylėjome vienas kitą. O paskui... – Markas nutyla, gurkšteli kokteilio ir pastato taurę.

– Kas nutiko paskui?

– Serena visai kvaištelėjo, jai ėmė vaidentis, kad turių meilužių, ėmė girtauti, vartoti heroiną ir kitus kvaišalus. Parsirasdavo namo šeštą ryto susitaršiusi, girta, apsidaužiusi – baisios būsenos. Tada imdavo pasakoti apie savo tėvą banditą, koks baisus tai esąs žmogus. Kiekvienam sutiktam, visam pasauliui pasakodavo, kad jos tėvas yra žudikas, vardijo jo nugalabytus žmones. Jos nuotraukos nuolat šmėkščiojo geltonojoje spaudoje, ji niekaip nenorėjo užsičiaupti, kol vieną dieną sulaukiau skambučio.

– Automobilio avarija.

Markas žiūri į mane prisimerkęs. Mėlynų akių žvilgsnis niūrus ir skeptiškas.

– Automobilis sudužo kalvose netoli Kapujos. Vienas Dievas žino, kodėl Serena važiavo pas kažkokį kvaišalų platintoją.

– Ką turi galvoje?

– Skampija aprūpina heroinu visą pasaulį. Kvaišalų per akis pačiame Neapolyje, bet Serenai kažkodėl prisireikė važiuoti į Kapują. Vidurnaktį jos automobilis nusirito nuo kalvos, nes sugedo stabdžiai. Tiesiog nustojo veikę – kodėl, kaip, niekas ir neišsiaiškino. Serena važiavo nuo kalvos ir nusirito šlaitu...

Kitoje Šv. Morkaus aikštės pusėje, priešais kavinę, užgroja orkestrėlis. Pasigirsta gyva ir džiugi muzika lyg iš operetės – visai netinkamas fonas tokiam niūriam pokalbiui.

Suprantu, kur link kreipia kalbą Markas. Gurkšteliu kokteilio, pamąstau ir klausiu:

– Tu netiki, kad tai būta nelaimingo atsitikimo?

Markas nieko neatsako, bet mėlynų jo akių gelmėse matau skausmo šešėlį.

– Neabejoju, kad tai buvo žmogžudystė. Mano paliepimu geriausi Turino specialistai išnarstė automobilį dalimis, bet nerado priežasties, kodėl staiga sugedo stabdžiai. Lig tol jie veikė puikiai, automobilis buvo naujas, alfa romeo, Serenai jį padovanojo tėvas. Ji važiavo lėtai, tik trisdešimt kilometrų per valandą, buvo blaivi – nusipirktieji kvaišalai liko nepaliesti. Kaip tyčia tąsyk blaivi. Tai patvirtino skrodimas.

– Tai kas ją nužudė?

– Greičiausiai tėvas. Todėl Neapolio policija per daug ir nesistengė ištirti mirties aplinkybių. Serenos tėvas buvo per daug įtakingas. Neliečiamas.

Muzika nutyla, mane apima siaubas.

Drebančiu balsu klausiu:

– Bet kodėl? Kaip tėvas galėjo nužudyti dukrą?

– Serena nelaikė liežuvio už dantų. Viešai pasakojo apie jo darbelius. Apkvaitusi ir prisigėrusi visam pasauliui dėstė, ko jis prikrėtęs.

– Bet vis dėlto... Nužudyti dukterį...

– Jis turėjo šešis vaikus, taigi galėjo susitaikyti su Serenos netektimi. – Atsidusęs Markas persibraukia pirštais tamsius plaukus ir baigia gerti kokteilį. – Suprask, X., aš nesu visiškai tikras. Gal klystu, gal tai padarė kitas Camorra narys, o gal tai išties būta nelaimingo atsitikimo, nors labai tuo abejoju. Veikiausiai ją pražudė kuris nors iš šeimos narių. Serenos tėvas buvo įtakingas piktavalis žudikas. Jis ir yra Camorra.

– Todėl jų taip nekenti?

– Tai tik viena iš priežasčių. Paveldėjęs Serenos pinigus, nutariau pradėti sąžiningą verslą Kampinoje ir Kalabrijoje. Parodyti, kaip dirbti dorai ir gauti pelno. Parodyti, kad tai įmanoma, kad galima nugalėti mafiją, sužlugdyti Camorra ir ‘Ndrangheta.

Praregiu. Imu suprasti. Dedu ranką Markui ant plaštakos.

– Markai...

– Serenos mirtis nuvarė į kapus ir mano tėvą, – beveik abejingai priduria jis. – Jis mylėjo Sereną. Ji buvo linksma ir miela, nors ir turėjo ydingų įpročių. Praėjus porai mėnesių po Serenos mirties, tėvą ištiko širdies smūgis. – Markas šiurkščiai atitraukia ranką. – Štai kaip viskas buvo, dabar jau žinai.

– Kodėl nepapasakojai anksčiau?

– X., nemėgstu šios istorijos prisiminti. Svarbiausia, kad neturiu įrodymų. Jokių įrodymų, kad Sereną nužudė Camorra ar jos pačios tėvas banditas. Gaunu tenkintis prielaidomis, tai tarsi kaukių žaidimas. Kaukių žaidimas. O mudu esame kaukių mieste.

Markas atlošia pečius, jo veidas rūškanas. Noriu jį pabučiuoti. Žirgai ant Šv. Morkaus katedros stogo amžinai pasirengę sutrypti nematomą priešą.

Apima ramybė. Išgirdau siaubingą istoriją, bet sužinojau tiesą. Markas man atsivėrė, išliejo širdį; nebeliko paslapčių.

Kitą dieną grįžtame į Neapolį, nes Marko laukia verslas. Visi bilietai išpirkti, todėl jis užsako privatų skrydį.

Mudvi su Džesika betoniniu taku traukiame prie lėktuvo. Jaudinuosi kaip vaikas, niekada nesu skridusi privačiu reisu. Džesika keistai pritilusi. Venecijoje nuolat laiminga kikeno, neabejotinai įsimylėjusi Džuzepę iki ausų. Dabar atrodo prislėgta.

Kodėl?

Mums įlipus į lėktuvą, Džuzepė su Marku eina į jo priekį aptarti verslo reikalų. Džesika paliečia man ranką ir reikšmingai linkteli. Be žodžių rodo norinti pasikalbėti akis į akį. Atėjus laikui skristi, įsitaisome lėktuvo gale.

Varikliai riaumoja taip garsiai, kad niekas mudviejų neišgirs. Džuzepė su Marku sėdi priekyje.

– Kas atsitiko? – klausiu.

– Praėjusią naktį Džuzepė prisigėrė ir šį tą išpliurpė.

– Ką?

– Jis prisilakė iki žemės graibymo, X., tiesiog išsijungė. Paprastai šitiek negeria, turbūt aš jį blogai veikiu.

– Neprasimanyk.

– Tada vos beapverčiančiam liežuvį Džuzepei kai kas išsprūdo. Guldau galvą, jis neprisimena, ką kalbėjo.

Džesikos veidas nepaprastai niūrus, matyt, žinia buvo nemaloni.

– Tai ką gi jis pasakė?

Ji prisikiša man prie ausies.

– Ar žinai, kad esama šeštosios misterijos?

– Ką?

Džesika linkteli ir pažvelgia į besikvatojančius ir pokštaujančius Džuzepę su Marku.

– Šeštoji misterija, bauginanti, klaiki ir labai pavojinga, laikoma didžiulėje paslaptyje. Štai ką sužinojau. Bent taip supratau iš nerišlaus veblenimo.

Visiškai suglūmu. Po paskutinio vakaro Venecijoje jaučiausi laisva ir pasitikinti savimi, o dabar žemė vėl slysta iš po kojų. Kodėl Markas šitai nutylėjo? Jis vis dar meluoja? Kodėl?

Kodėl jam meluoti?

Trisdešimtas skyrius

– Markas tikrai neigia esant šeštąją misteriją? Vis dar neigia?

– Taip.

– Hmm...

Džesika stovi mano bute Neapolyje, Santa Lučijoje, ir vertinamai apžvelgia mane, vilkinčią nauja McQueen mini suknele. Drabužis trumputis, rožinės ir juodos spalvos, labai brangus. Kelnaičių nemūviu. Taip liepta.

Tiesą sakant, pripratau vilkėti madingus drabužius ir nemūvėti apatinių. Sunkiau priprasti prie misterijų paslaptingumo.

Šiąnakt įvyks penktoji misterija. Vyliausi, kad ji bus paskutinė, bet Džesika pasėjo abejonę.

Du kartus klausiau apie tai Marko. Pirmą sykį pasiteiravau, vos lėktuvui nusileidus Neapolyje, prieš dvi savaites. Jis išsyk kategoriškai paneigė – nėra jokios šeštosios misterijos. Prieš dvi dienas uždaviau tą patį klausimą, ir Markas dar tvirčiau patikino, kad klystu. Vis dėlto pastebėjau, kad Marko ir Džuzepės bendravimas tapo tarsi šaltesnis, abu ėmė elgtis perdėm oficialiai ir santūriai. Anksčiau juodu buvo tarsi broliai, bičiuliai, nuolat pokštaudavo; dabar, kam nors paminėjus Džuzepę ar jam pačiam pasirodžius, Markas vos vos susiraukia.

Papasakoju apie tai Džesei, o ji liepia man dar kartelį apsigręžti.

– Atrodai nuostabiai, – galiausiai atsidūsta draugė. – X., dabar jau nieko nebepakeisi. Netrukus pati viską išsiaiškinsi. Širdele, būk atsargi, velniškai atsargi. – Draugė atšlyja ir pritariamai linkteli tarsi motina, išlydinti dukrą į tuoktuvių ceremoniją. – Esi žavinga! Tikra gražuolė! Išvydęs tave senasis ožys Dionisas gaus širdies smūgį.

Nusikvatoju, nors iš tikro juokas neima. Užsičiaupiu, apimta didžiulio nerimo. Penktoji misterija. Katabazė. Širdį kausto baimė.

Džesika ima mane už rankų ir klausia:

– X., ar tikrai to nori? Juk gali liautis. Dabar pat. – Draugė žiūri į mane geromis rudomis akimis. Manosiose žvilga ašaros. – X., mudvi galėtume eiti į „Benito“ kavinę, išgertume po kokteilį, suvalgytume po picą ir apsimestume, kad viso šito niekad nebuvo.

Akimirką tokia mintis mane sužavi – braukte nubraukti keistą, bauginančią patirtį. Apsimesti, kad visa vasara tebuvo sapnas, užmiršti keturis mėnesius, praleistus kartu su Marku. Tiek laiko prabėjo nuo mudviejų pažinties „Gambrino“ kavinėje. Bet, jei taip padarysiu, tikrai jį prarasiu. Tai nepakeliamai šlykštu. Markas tapo mano esybės dalimi, paliko neišdildomą pėdsaką sieloje. Kelionė į Platį ir visa kita. Jei ištrinsiu iš atminties vasarą, drauge ištrinsiu ir misterijas. O jos mane stebuklingai pakeitė, patinku sau tokia, kokia tapau: atviresnė, labiau pasitikinti savimi, linkusi į nuotykius, žaisminga.

Spusteliu Džesikai ranką ir papurtau galvą.

– Taigi neapsigalvojai, – sako ji.

Gatvėje pypčioja automobilis. Sidabriniu mersedesu, kurį Markas norėjo man padovanoti, atvažiuoja Džuzepė. Man išėjus į gatvę, jis tylėdamas atidaro dureles ir greitai nuveža mane į senamiestį, į pačią Neapolio širdį – siaurą Tribunolo gatvę.

Džuzepė pastato automobilį prie Švč. Marijos, Besimeldžiančios už Kenčiančių Skaistykloje Nusidėjėlių Sielas, bažnyčios. Pažįstu šį garsų barokinį statinį. Ne kartą eidama šia gatve esu juo gėrėjusis, tik nė karto nedrįsau užeiti – apie šią bažnyčią pasakojama siaubingų dalykų.

Statinio išorė ganėtinai grėsminga. Džuzepei atidarius automobilio dureles, išlipu; mano aukštakulniai slysčioja ant nelygių grindinio akmenų. Stebeiliju į tris tviskančias bronzines kaukoles ant akmeninių piliorių. Nukrečia šaltukas. Paskui sakau:

– Grazie, Giuseppe.

Jis grakščiai nusilenkia, bet veide šmėsteli atgaila. Ko jis gėdijasi: ar kad melavo, ar kad išpliurpė tiesą?

Dabar šito nesužinosiu. Džuzepė nusigręžia, įlipa į automobilį, ir mersedesas rieda tolyn, smalsiai stebimas vietos vaikigalių su motoroleriais bei laikraščių pardavėjo.

Nugaliu baimę ir įeinu į bažnyčią. Užkopiu neaukštais laiptais ir atidarau duris. Viduje lūkuriuoja būrelis žmonių, tarp jų išvystu Marką, kaip įprastai vilkintį smokingu. Jis susiraukęs, paniurusiu veidu, įtemptais raumenimis. Nuo to man ne lengviau.

– Buona sera, X.

Markas bučiuoja mane į kaktą. Apsidairiusi šiame būrelyje pamatau Fransuazą, lydimą savo draugo ir meilužio Danielio. Vadinasi, ji irgi dalyvaus penktojoje misterijoje. Čia, Neapolyje. Šitai mane bent kiek nuramina. Mudvi su Fransuaza linktelime viena kitai ir drąsinamai šypsomės. Jos akys kupinos jaudulio.

Pasikalbėti nėra kada, esame lydimos prie šoninių bažnyčios laiptų. Iš istorinių knygų žinau apie juos. Širdį sugniaužia dar didesnė baimė.

Laiptai veda po žeme, į siaubingą, klaikią Besimeldžiančios Už Kenčiančių Skaistykloje Nusidėjėlių Sielas Švč. Marijos bažnyčios kriptą. Čia visu šiurpumu atsiskleidžia senasis neapoliečių kaukolių garbinimo kultas.

Laiptai statūs. Kai nulipame apačion, su palengvėjimu atsidūstu. Paskui apsidairau – kūnas nueina pagaugais.

Patalpoje daugybė nišų. Stiklinėse dėžėse ir neuždengtuose karstuose barkšo kaukolės ir griaučiai. Kai kurios kaukolės apvyniotos rožiniu, priešais tuščias akiduobes dega žvakės.

Katalikų bažnyčia kaukolių garbinimo kultą uždraudė praėjusio amžiaus septintąjį dešimtmetį, bet Neapolyje jis išlikęs iki šių dienų, vis dar gyvybingas ir stabmeldiškas. Čionykščiai, daugiausia moterys ir merginos, ateina melstis savo brangioms kaukolėms, neša aukas griaučiams, degioja žvakes, meldžia laimės, vaisingumo, prašo išgydyti nuo vėžio. Ši vieta nuošali ir paslaptinga.

– X., kaip jautiesi?

Markas švelniai deda ranką man ant peties. Sumeluoju:

– Gerai.

Jis mosteli:

– Metas eiti toliau.

Pažvelgusi ton pusėn, išvystu mūsų vadovą – nediduką senį su akiniais. Jis atidaro slaptas duris.

Suprantu, kad iš šios kriptos leisimės dar giliau, į didžiulį garsųjį Neapolio požemių labirintą – Napoli Sotteraneo.

Miestas pastatytas ant klintinio tufo uolienų, jas lengva kasti. Todėl jo gyventojai nuo seniausių laikų kasdavo duobes, šulinius, urvus, rūsius. Nauji namai būdavo statomi ant senųjų griuvėsių, tad gali sakyti, kad antra tiek Neapolio slypi po žeme. Dabartinis miestas kaip veidrodyje atsispindi po žeme tarsi bažnyčia Venecijos kanalo vandenyje.

Stovėdamas tarpduryje senis atsigręžia į mus ir sako:

– E’piuttosto un lungo cammino. Potrebbe essere necessario eseguire la scansione...

Laukia ilgas kelias. Gali tekti ir šliaužti. Giliai į plaučius įtraukiu sudvisusio oro ir leidžiuosi Marko vedama laiptais žemyn, į tamsą.

– Grazie.

Paskui einame, šliaužiame, spraudžiamės paskui liepsnojantį senio deglą. Klaidžiojame šimtamyliuose Neapolio požemiuose. Braunamės pro drėgnas talpyklas, slaptas koplyčias, senus laidojimo rūsius, romėnų teatro liekanas ir apsamanojusius Burbonų laikų požemius. Matome ir buvusias misterijų kulto šventvietes, vėliau paverstas Camorra kontrabandininkų sandėliais – juose buvo laikomi kvaišalai, alkoholis, tabakas ir ginklai. Daugelis misterijų kulto atmainų būdavo praktikuojamos slaptuose požemiuose, juose savo juodą verslą varydavo ir mafija.

Tinkama kaimynystė.

Oras darosi vis drėgnesnis ir sunkesnis, dvokus ir šlykštus. Imu samprotauti. Stengiuosi aprėpti visumą. Įžvelgiu sąsają tarp tolimo garsaus protėvio ir šiuolaikinio palikuonio.

– Ci siamo quasi...

Rodos, eiti nebetoli. Dar vienas vingiuotas tunelis atveda mus į didžiulę aidžią talpyklą. Pasak Marko, pastatytą senovės graikų. Jis šviečia mums kelią mobiliojo žibintuvėliu, todėl galiu apsižvalgyti. Milžiniška talpykla tuščia, be vandens. Nervingai dairausi į didžiules arkas, aukštas uolines lubas, nuostabiai išraižytas ir nepaprastai aukštas sienas. Jos man primena seniai išmirusių ateivių iš kitos planetos palikimą.

– Avanti.

Traukiame pirmyn. Oras tvankus ir tarsi išretėjęs. Man šiek tiek svaigsta galva, tarsi išgėrus kikeono. Ar ir čia jo gausim? Tikiuosi, taip. Viliuosi, ne.

Toliau stumiamės žemyn dar siauresniu koridoriumi. Jo sienos sumūrytos iš graikiškų plytų ir uolienos gabalų. Drėgnos, priplėkusios, niūrios ir šiurpios.

– Carissima, pakentėk dar kelias minutes.

Markas apglėbia mane per pečius, bet tai menka paguoda. Išties bijau. Esame labai giliai po žeme, užmirštuose Neapolio požemiuose, braunamės į Žemės gelmes.

– Čia, – angliškai sako pirma mūsų einantis senis.

Išvystu silpną šviesą. Tunelis atveda į didžiulę skliautuotą patalpą, apšviestą deglų ir mėlynų žibintų. Čia jau susirinkę daug žmonių, jie geria vyną ir šnekučiuojasi. Nuotaika visiškai kitokia nei per ankstesnes misterijas. Girdėti tyli bažnytinė muzika: grigališkasis choralas ar dar archajiškesnės graikų giesmės. Muzika liūdna ir slegianti.

Markas neramiai žvalgosi. Jis labai susirūpinęs. Draugiškai spusteliu jam ranką. Markas išspaudžia šypseną.

Mes nuvedami į didelį skliautuotą kambarį. Jo lubos išgaubtos kaip lėktuvo, tik iškaltos iš akmens. Ant siaurų akmeninių terasų stovi žmonės ir žvelgia žemyn.

Liepsnojantys deglai iki pusės apšviečia skliautą. Blykčiojančioje šviesoje išryškėja makabriški sienų raižiniai. Jų amžius, ko gero, siekia ankstyviausių misterijų Pietų Italijoje laikus – IV ar III amžių prieš Kristų. Tie akmens raižiniai atlikti kruopščiai, bet primityviai, juose vaizduojamas vyrų kankinimas. Vienam jų perpjauta gerklė. Kitas verčiamas santykiauti su gyvūnu. Trečiam į nugarą įsmeigtas peilis, jo veidas iškreiptas skausmo, iš žaizdos trykšta kraujas.

Prisimenu keistą randą Markui ant peties. Tikriausiai buvo sužalotas per misteriją. Dantytas randas, padarytas peiliu, ko gero, yra įvesdinimo į misterijas simbolis – kaip tatuiruotė man ant šlaunies.

Vėl spusteliu Markui ranką. Ji drėgna nuo prakaito. Jis labai susijaudinęs ir įsitempęs. Dar nesu tokio mačiusi. Mano pačios nervai įtempti kaip styga. Kas manęs laukia?

Muzika garsėja, pasigirsta neišlavintų, nedarnių balsų choras, panėšintis į skundą, dejonę, rėžiantis ausį. Bet skambesys labai aiškus. Svarstau, ar balsai nesklinda iš gretimo rūsio, nes čia tiek daug užkampių, požemių ir rūsių, tiek daug apleistų Dioniso šventyklų.

– Išgerk, – sako mergina, duodama man puodelį. Šįsyk ji vilki ne baltą, o paprastą juodą tuniką, bet atrodo atliekanti tokį pat vaidmenį, kokį atlikdavo ankstesnių misterijų merginos: patarnauja.

Dirsteliu į Marką tikėdamasi pagalbos ar patarimo, bet jis griebia savo puodelį ir išlenkia vienu mauku. Paskui atpakalia ranka nusišluosto lūpas ir niekinamu mostu grąžina puodelį. Markas elgiasi keistai – ne kaip elegantiškas, gražus aristokratas, mano pažįstamas ir mylimas, o kaip visai kitas žmogus. Jis trykšta pykčiu.

– Markai, kaip tu laikaisi?

Į mano klausimą jis numoja ranka ir atsako:

– Cara mia, tiesiog žiūrėk. Imk ir tiesiog žiūrėk. Kol kas.

Atsigręžusi žiūriu. Iš minios išrenkama moteris. Fransuaza. Atpažįstu dar tris keturias merginas, savo seseris, kurios bus įšventintos per penktąją misteriją. Fransuaza pirmoji.

Stovime dideliame skliautuotame kambaryje ant akmeninių terasų, einančių palei kiekvieną sieną. Fransuaza linkteli ir klusniai žengia pirmyn. Ji vilki juoda suknele. Nulipa kelias akmenines pakopas ir eina kambario viduriu tarsi nava į patį jo galą. Ant užpakalinės sienos pamatau didžiulę primityvią freską – joje vaizduojamas žudantis bulių graikų ar romėnų karys.

Šis ne šiaip sau pjauna gyvulį, bet žiauriai perrėžia jam gerklę, kraujas plūste plūsta iš žaizdos. Žmogaus pergalė prieš žvėrį? Ar žiaurumo pergalė prieš gėrį?

Po šiurpia freska stovi vidutinio amžiaus vyras su sidabriniu varpeliu. Paskambina juo ir angliškai sako:

– Ar sutinki būti įvesdinta į penktąją misteriją?

Kiek padvejojusi Fransuaza atsako:

– Sutinku.

– Pirmasis ritualas pradedamas. Klaupkis.

Ji atsiklaupia.

– Melskis Mitrai, – paliepia vyras.

Fransuaza neryžtingai sudeda rankas ir nulenkia galvą priešais freską, vaizduojančią karį ir bulių. Meistras vėl paskambina varpeliu. Fransuaza atgręžia į jį veidą ir klauso nurodymų.

– Dabar apsigręžk ir atsigulk aukštielninka.

Išgertas skystis ima veikti. Tik ne taip, kaip vynas Kapryje ar Rogudoje, ne taip, kaip kikeonas per ketvirtąją misteriją. Jis trenkia į galvą kaip vėzdas ir labai svaigina. Pasijuntu girta, apsunkusi ir agresyvi; mielai kam nors užvožčiau. Tai blogai.

Pasižiūriu į Marką. Net deglų šešėliuose pamatau jį jaučiantis ne geriau už mane. Markas griežia dantimis, tarsi tramdydamas įsiūtį.

– Tave turi pasidalyti Mitra ir Dionisas, – sako vyras su sidabriniu varpeliu. – Pasikelk suknelę.

Fransuaza guli ant nuostabaus raštuoto persiško kilimo. Užmerkia akis, veide matyti įtampa ir suglumimas, bet ji klusniai pasikelia suknelę, apnuogindama šlaunis ir lytį. Tada prieina juodai vilkinčios tarnaitės. Atsiklaupusios prie Fransuazos jos ima ją jaudrinti šiltomis stiklinėmis varpomis. Matau, kaip reaguoja Fransuazos kūnas, nors ji mėgina priešintis. Guli tvirtai užsimerkusi. Ant akmeninės terasos virš jos stovi Danielis. Jo veido išraiškos neįžiūriu.

Niūrūs muzikos tonai skamba vis garsiau. Ši misterija persunkta tikėjimu. Prismilkytame ore aidi lotyniški ir graikiški žodžiai.

Dionysian, Bakkheia, Skiereia, Apatouria...

Ieškodama paramos, sugraibau Marko ranką. Atsiremiu į jį. Rodos, tuoj nualpsiu, nusirisiu nuo akmeninės terasos. Man šito jau per daug.

Astydromia, Theoinia, Lenaia, Dionysian.

Vis garsiau dunda būgnai. Lyra ar kitoks styginis instrumentas tuoj pasieks orgazmą. Balsai susilieja. Oras skliautuotame kambaryje tirštas – nuo smilkalų ir rūkstančių deglų. Iš šėšėlių išnyra vyras. Aukštas trisdešimtmetis neskustu smakru. Jo akis dengia kaukė. Camorrista?

Vyras atsisagsto kelnes. Jo pimpalas pasistojęs. Viena iš tarnaičių užmauna sargį. Vyras prieina prie Fransuazos, paskui atsiklaupia ir įsiskverbia. Jis ją dulkina, kitaip šito nepavadinsi. Tik dulkinimu. Ankstesnės misterijos tryško geidulingumu, net didingu erotiškumu, o čia visai kas kita. Misterija baisi, gąsdinanti, šiurkšti, kraugeriška, bet simboliška. Moteris santykiauja su dievu. Partnerė turi paklusti. Kiekvienas turi paklusti. Beveik paklaikstu.

Kaukėtas vyras pasitenkina ir dingsta. Tarnaitės pripuola prie Fransuazos ir pastato ant kojų. Jos veide atsispindi sumaištis, ji stengiasi slėpti veidą, nervingai gniaužo kumščius. Tai tik pirmasis katabazės ritualas?

Fransuazos veidas liepsnoja, kūnas virpa. Danielis nusileidžia nuo akmeninės terasos, raminamai ją apglėbia ir nusiveda į šešėlius.

– Tu!

Vyras su sidabriniu varpeliu rodo į mane.

Aš neketinu paklusti. Bet turiu, jei noriu likti su Marku. Negaliu tam pasiryžti. Dirsteliu į Marką. Jis nudelbęs akis purto galvą, spokso sau į batus, paskui trumpai žvilgteli man į akis ir taria:

– Gali viską mesti. Kitos progos nebeturėsi.

Tada nusuka žvilgsnį.

– Aš negaliu mesti, – atsakau. – Negaliu tavęs prarasti. Aš tave myliu.

Apdujusi, suglumusi, bet ryžtinga aš paklūstu įsakymui. Nulipu akmeniniais laiptais ir traukiu į skliautuoto kambario galą. Suskamba varpelis. Vyras klausia, ar sutinku paklusti. Atsakau, kad sutinku.

– Klaupkis, – paliepia vyras.

Atsiklaupiu priešais freską. Spoksau į karį, dobiantį bulių. Kadaise raudona kraujo srovė išblukusi iki liūdnos ir neryškios avietinės. Suskamba varpelis.

– Apsigręžk ir atsigulk aukštielninka.

Sugniaužiu kumščius. Iš pačių sielos gelmių veržiasi klyksmas: „Ne! Ne! Nepaklusk. Nedaryk šito! Bėk! Tai blogai.“

Vis dėlto misterijos yra mane taip įtraukusios, kad atsigulu ant kilimo. Vėl suskamba varpelis.

– Pasikelk suknelę.

Taip ir padarau, pasikeliu suknelę. Žinoma, esu be kelnaičių. Tarnaitės atsiklaupia greta manęs, kad sujaudintų. Stengiasi kaip įmanydamos. Pro dūmus ir šešėlius stengiuosi įžiūrėti Marko veidą. Bet jis nusigręžęs.

Iš šešėlių išnyra kitas, jaunesnis vyras. Kokių dvidešimties metų, su nedideliu randu ant smakro – tiek tematau. Jis irgi kaukėtas.

Vyro pimpalas pasistojęs. Jis ketina mane iškrušti. Užsimerkiu ir laukiu, kol būsiu išdulkinta. Tik šitaip galiu pavadinti: išdulkinta, iškrušta, išniekinta. Nors ir paklūstu, tai vyks prieš mano valią.

– Cornuti!

Atmerkiu akis.

Markas.

Tai Markas.

Kas čia dedasi?

Jis stovi vidury patalpos su grėsmingai žvilgančiu peiliu rankoje. Mintyse nusistebiu, iš kur jį gavo. Markas čiumpa kaukėtą vyrą už kaklo ir prispaudžia ašmenis jam prie gerklės.

– Estopa! – Ritualui vadovaujantis vyras su sidabriniu varpeliu karščiuodamasis prabyla itališka greitakalbe. – Nedrįsk! Tu negali sustabdyti misterijos. Turi pasidalyti moterimi. Žinai taisykles, žinai, kokia nepaklusnumo kaina.

– Fuck you, – puikia anglų kalba atrėžia Markas ir paliepia man: – X., greičiau kelkis ir eikš čionai!

Pašoku ant kojų, nuleidžiu sijoną ir pribėgu prie Marko, vis dar sugriebusio jaunuolį už gerklės. Šis atrodo labai išsigandęs, meldžia pasigailėti. Jaunuolis nuoširdžiai įsitikinęs, kad Markas šaltakraujiškai jį nudės, kaip pribaigė samdomą žudiką Platyje.

Meistras vis dar mėgina atvesti Marką į protą. Kalba itališkai, bet labai lėtai; grasina – šį sykį suprantu kiekvieną žodį.

– Roskerikai, capos ateis tavęs pribaigti. Penktojoje misterijoje turi pasidalyti moterimi. Nesvarbu, kad ji tavo mylimoji. Jei priešinsiesi, būsi pasmerktas mirti.

– Tebūnie taip, – atsako Markas ir paleidžia išsigandusį jaunuolį.

Šis nusvirduliuoja šalin susiėmęs už gerklės, nors kraujo nematyti nė lašelio.

Paskui Markas čiumpa mane už rankos ir įsako:

– Bėk!

Trisdešimt pirmas skyrius

Leidžiamės bėgti. Markas ištempia mane iš skliautuoto kambario į siaurą koridorių. Skuodžiame į kairę, visai kitu keliu. Dirsteliu sau per petį. Už nugaros girdžiu riksmus, blyškioje mėlynoje šviesoje įžvelgiu žmonių siluetus. Tebeskamba šiurpi, persmelkianti smegenis, monotoniška muzika.

– Sukam čia!

Koridorius vingiuoja, paskui taip susiaurėja, kad vos pralendu – uolos bruožia man per šonus, dusina ir baugina. Vis dėlto spraudžiamės toliau, ir po kiek laiko koridorius vėl praplatėja. Tada leidžiamės bėgte, kol patenkame į dar vieną milžinišką graikų statytą talpyklą.

Lubos labai aukštai...

Markas nušviečia uolėtą talpyklos sieną mobiliojo žibintuvėliu. Prie sienos pritvirtintos geležinės kopėčios.

– Tikriausiai jos čia atsirado per karą – požemyje žmonės slėpdavosi nuo bombardavimų. Taigi jomis gali išsikabaroti į paviršių.

– Lipsime šiomis kopėčiomis?

– Taip, ir nėra ko delsti.

Pažvelgiu į surūdijusį metalą. Vilkiu mini suknelę ir aviu aukštakulnius. Nusiminusi žiūriu į savo batus.

– Nusiauk juos ir duok man, – liepia Markas.

Taip ir darau, o jis nusviedžia batus į toliausią kampą. Puolame prie kopėčių. Markas mitriai lipa pirmas, aš seku įkandin, iš visų jėgų kabinuosi į skersinius. Mudu lėtai kopiame į viršų. Basas pėdas žeidžia juodos rūdys, metalinės kopėčios labai senos, mums lipant, jos siaubingai girgžda. Dvidešimt, trisdešimt, penkiasdešimt metrų – nedrįstu pažvelgti žemyn. Jei kopėčios neatlaikys, mudu nukrisime ir iškart užsimušime, tiesiog ištikšime ant senovės graikų sumūrytų akmenų.

– Įsikibk, – jis tiesia ranką, norėdamas man padėti.

Mostu rodau, kad liptų toliau.

– Laikausi gerai. Paskubėkim!

Markas nusigręžia ir kabarojasi aukštyn. Po kelių minučių pasiekia kopėčių viršų, ten esama savotiškos aikštelės. Jis padeda ant žemės mobilųjį su įjungtu žibintuvėliu ir vėl atkiša man ranką. Šįsyk pagalbos neatsisakau, įsikimbu į ją, ir Markas užtraukia mane viršun. Esu uždususi ir baisiai pavargusi.

Jis vėl pakelia mobilųjį ir pasišviesdamas dairosi aplink. Į tamsą veda daugybė tunelių, bet kai kur matyti ir šviesos blyksniai. Esame netoli paviršiaus, ten, mums virš galvos, miesto gatvės. Šviesa tikriausiai sklinda pro kanalizacijos angas.

Apačioje pasigirsta triukšmas.

– Markai, jie mus vejasi!

– Eime čionai. Greičiau!

Už poros metrų Markas rodo į viršų. Ten matyti slaptos medinės durelės, pro jų plyšius sklinda šviesa. Prie durų veda uoloje iškirstos pakopos. Palypėjęs jis mėgina išstumti jas petimi. Nepavyksta. Triukšmas apačioje garsėja. Markas vėl imasi durų.

– Greičiau...

Apačioje aidi pikti itališki balsai. Markas susikaupia ir giliai įkvepia. Jis vėl įsiremia į duris ir šįsyk jos neatlaiko. Durims atsivėrus, mus apakina ryški šviesa. Įsitvėręs už staktos, Markas prisitraukia rankomis ir dingsta man iš akių.

– Markai!

Jis paduoda ranką ir iš paskutiniųjų išvelka mane į šviesą. Žvalgausi aplink, o Markas nedelsdamas uždaro slaptąsias duris. Paskui ima krauti ant jų dėžes su vyno buteliais, vieną po kitos.

Dėžes su vynu?

Mudu atsidūrę parduotuvės sandėlyje. Senamiestyje, delikatesų krautuvėje. Žinoma. Kodėl gi ne? Įėjimai į požeminius tunelius ir saugyklas gali būti paslėpti neįtikimiausiose vietose: po skalbimo mašinomis pirmame aukšte, skalbyklose ir kepyklose. Taigi mudu patekome į maisto prekių parduotuvę. Vakare čia pilna pirkėjų ir šiaip besišnekučiuojančių žmonių. Niekas mūsų neišgirdo. Matome žmones prie prekystalio, patys lindime už lentynų su saliamio dešromis, kumpiais ir sūrio galvomis.

– Kuo greičiau nešdinkimės, – sako Markas.

Mudu išsiteplioję ir dulkini, Marko smokingas aplipęs purvu ir drėgnais voratinkliais. Aš susitaršiusi ir basa, mini suknelė sudraskyta, iš kulkšnies bėga kraujas – persirėžiau į aprūdijusį kopėčių skersinį, bet tai smulkmena. Turime kaipmat išeiti it paprasčiausi pirkėjai, užsukę nusipirkti dešrelių.

Senutė perka gabalėliais supjaustytą jautieną – pardavėjas sudeda mėsą į popierinį maišelį. Ji atsigręžia ir pasižiūri į mus, bet nė nemirkteli. Senutė tik gūžteli pečiais, tarsi kasdien matytų tokius dalykus, ir grįžtelėjusi į pardavėją toliau derasi dėl kainos.

Išpuolame gatvėn, Markas griebia mobilųjį ir labai įsakmiai tarsteli:

– Džuzepe!

Stovime siauroje gatvelėje, rodos, netoli katedros; aš basa. Markui karštligiškai beriant nurodymus Džuzepei, lekiame vingiuotomis gatvėmis, galiausiai pasiekiame judrią sankryžą. Čia laukiame besidaužančia širdimi, iš jaudulio nepratardami nė žodžio. Po kokios minutės atšvilpia Džuzepė, šokame į automobilį ir nešdinamės iš senamiesčio į platesnes gatves. Du kartus staigiai pasukę į dešinę išvažiuojame tiesiai į Kjają ir atsiduriame prie užpakalinių Roskeriko rūmų durų.

Markas ištempia mane iš automobilio, paima ant rankų ir nešdamas prie durų įsakinėja tarnams.

Užrakinkit duris. Užrakinkit visas duris. Uždarykit langus ir užleiskit grotas.

Užrakinti visus įėjimus.

Mums pasiekus Marko miegamąjį, skubu vonion nusiplauti kraujuojančios kulkšnies ir purvinų kojų. Gerklę gniaužia verksmas, bet akys sausos. Giliai kvėpuodama stengiuosi susiimti. Mazgojuosi rankas ir veidą. Paskui iš drabužinės išsitraukiu džinsus, medvilninius marškinėlius ir sportukus. Grįžusi į miegamąjį išvystu, kaip Markas sagstosi mėlynų marškinių rankogalius ir tuo pat metu, pasikišęs telefoną po smakru, kalbasi su Džuzepe.

– Si, si, Giuseppe, si!

Jis įsiutęs.

Sėduosi ant lovos. Beveik nesuprantu neapolietiškos Marko greitakalbės, negana to, esu priblokšta šios nakties įvykių.

Baigęs kalbėti Markas atsisėda ant lovos šalia manęs.

– Turi išvažiuoti iš rūmų.

– Kodėl?

– Todėl, kad netrukus čionai ateis Camorra manęs prigriebti.

– Camorra?

Markas palinguoja galvą.

– Banditai seniai ieško dingsties mane nudėti. Dabar visi stos jų pusėn, jie gali mane nužudyti nebijodami bausmės.

– Kodėl?

– X., padariau baisiausią dalyką, kokį tik įmanoma. Pamyniau misterijų taisykles. Sulaužiau savo, kaip įšventintojo, įžadus ir nutraukiau šventas apeigas, penktąją misteriją. Neleidau jiems baigti įšventinimo.

– Nieko nesuprantu.

Markas persibraukia pirštais tamsius plaukus, paskui atsidūsta ir pasitrina skruostą. Jis pavargęs, bet žiūri į mane degančiomis akimis.

– X., jei esi įvesdinamas į misterijas ir prieini iki penktosios pakopos, iki įšventinimo, turi jį užbaigti, antraip... liksi tik vujaristas, siekiantis pigaus jaudulio, o gal net, pasinaudodamas misterijomis, imsi šnipinėti kitus. Juk matei, kiek ten susirenka garsenybių ir įžymybių. Todėl taip svarbu nesulaužyti įžadų ir išlaikyti misterijų paslaptį.

Linkteliu.

– Matyt mačiau – politikus, milijardierius. Regėjau juos Venecijoje...

Žodžiai įstringa gerklėje, protas praskaidrėja – suprantu, ką Markas nori pasakyti.

Politikai... Milijardieriai.

Encas Pazelis.

Žinoma. Kaipgi kitaip. Viskas stoja į savo vietas, įgyja prasmę. Tarsi atsivėrus slaptoms durims į požeminius tunelius, išryškėja visas paslaptingasis labirintas.

Aš atskleidžiau misterijų paslaptį.

– Markai, – klausiu, – misterijoms vadovauja mafija, tiesa?

– Manau, taip, – atsako jis.

– Jas rengia ir finansuoja ‘Ndrangheta ir Camorra, taip?

– Tikriausiai.

Markas atrodo bent kiek prislėgtas. O aš – ne. Tiesa mane pribloškia. Atsistoju ir imu žingsniuoti po tylų, skoningai įrengtą Marko miegamąjį. Garsiai samprotauju:

– Markai, viską supratau. Misterijos niekada nebuvo pamirštos, jos virto mafija.

– Prašau? – tarsi neišgirdęs klausia Markas ir pakartoja: – Prašau? Ką tu pasakei?

– Negi pats nematai, kur glūdi mafijos, Camorra ir ‘Ndrangheta šaknys? – Pereinu kambarį, suimu delnais gražų Marko veidą ir bučiuoju į lūpas. Paskui nusigręžiu ir vėl imu žingsniuoti pirmyn atgal, pirmyn atgal, samprotaudama ir kalbėdama.

– Pripažink, toji pasaka apie ispanišką kilmę yra nesąmonė. Slaptos pietų Italijos nusikaltėlių organizacijos išsirutuliojo iš šios šalies religinių kultų. Tai suprantama! Mafija perėmė tylėjimo įžadus, ištikimybės priesaiką, susaistė vyrus tais pačiais kraujo, garbės ir prievartos ryšiais. Tas pats garbės kodeksas galioja ir įšventintiesiems, sulaužiusiems taisykles.

– Tačiau... Nesuvokiu priežasties... Nematau prasmės...

– Tai akivaizdu. Misterijos gyvuoja kaip ir senovės graikų kalba Kalabrijoje, kaip kikeono receptas, graikų laikytas paslaptyje du tūkstančius metų. Visa tai išlikę!

Žiūriu į tamsų langą. Paskui kalbu toliau:

– Istorinė evoliucija aiški. IV amžiuje pietų Italijos misterijų kultas buvo užgožtas krikščionybės, bet jo nepavyko sunaikinti. – Išplečiu akis. – Jis ir toliau gyvavo, tik kur kas slapčiau, kaip nežabota laukinė masonystė, kaip prievartinės, neatsiejamos nuo sekso ir kvaišalų, apeigos... – Žvilgtelėjus į Andrėjo Gurskio fotografiją, vėl užplūsta mintys. – Laikui bėgant, šios slaptos sektos, besitelkiančios atokiose vietose, virto nusikaltėlių organizacijomis. Tai buvo natūrali raida, pasipriešinimas Katalikų bažnyčiai ir valdžiai. Slaptoms apeigoms reikėjo pinigų, todėl sektų nariai ėmė žudyti, plėšti, lupikauti, grobti žmones.

– X., koks įžvalgus tavo protas – sukūrei šitokią teoriją, – Markas papurto galvą. – Gal tu ir teisi. – Jis atsistoja ir prieina prie manęs. – Bet šią akimirką tai nesvarbu. Man rūpi, ko šįvakar griebsis Camorra ir ‘Ndrangheta.

– Žinau, kaip jie veikia! – beveik rėkiu. – Įtraukia į savo orgijas turtingus ir garsius žmones, kviečia prisidėti, įšventina galinguosius ir privilegijuotuosius. Markai, aš juos mačiau: buvusius prezidentus, pramonės magnatus, pramogų verslo įžymybes. Taip Camorra ir ‘Ndrangheta ima daryti didelę įtaką elitui. Mafija neįveikiama todėl, kad yra globojama pačių viršūnių, galingųjų, dalyvaujančių misterijų kulto apeigose.

– X., bet mūsų niekas negloboja. – Priėjęs Markas stipriai suspaudžia man pečius. Taip stipriai, kad net suskausta. – Ar supranti, ką tau sakau? Camorra ketina mane nužudyti. Aš pažeidžiau kodeksą. Jos nariams reikėjo dingsties. Dabar jie gavo ją, o aš nieko negaliu padaryti.

Pažvelgiu į Marką. Staiga mano istorinių įžvalgų euforija išsisklaido, grįžtu į tikrovę. Esu miegamajame su mylimu vyru, kuris man sako netrukus būsiąs nužudytas.

– Juk galima pabėgti.

– Kur? – atsidūsta Markas, suniekindamas mano pasiūlymą. – Camorra iškas mane kad ir iš po žemių. Ar esi girdėjusi apie Robertą Savianą?

– Žurnalistas, parašęs „Gomorą“?

– Tai knyga apie Camorra. Jis slapstosi jau beveik dešimt metų, Camorra jį vaikosi po visą Europą. X., šitokia ateitis manęs nevilioja. Nuolat kraustytis iš vieno namo į kitą, glaustis mažuose butukuose Milane, Hamburge, Madride – visą gyvenimą bėgti. Nuo visko, ką mėgstu ir myliu. – Markas skvarbiai pasižiūri į mane ir sako: – Verčiau mirsiu. Camorra mane nudės, ir viskas bus baigta.

Kambaryje įsiviešpatauja tyla. Jis atsistoja miegamojo viduryje ir galiausiai užsisega rankogalį.

Aš nepasiduodu.

– Markai, nekvailiok. Turime bėgti ar ko nors imtis. Būtinai turime!

– Nieko nebepaveiksi.

– Negi taip paprastai leisi mudu nužudyti?

– Ne mudu. Save.

– Markai!

Jis sunkiai atsidūsta.

– Turėjau sustabdyti apeigas. Negalėjau leisti tyčiotis iš tavęs. Juk ir pati šito nenorėjai. Nenorėjai, kad taip nutiktų, tiesa? Juk žinai, kuo tai būtų baigęsi?

– Vis dėlto buvau tam pasirengusi. Aš sutikau. Nenoriu, kad dėl manęs atsisveikintum su gyvybe!

Markas vėl papurto galvą ir liūdnai šypteli, žiūrėdamas mėlynomis akimis. Susikiša marškinius į džinsus, paskui pasilenkęs užsiriša batraiščius. Toks jo ramumas ir atsainumas kelia man siaubą. Žmogus rūpestingai ruošiasi mirti.

Paskui Markas prieina prie manęs, stipriai apglėbia ir karštai bučiuoja į lūpas. Tada pirmąsyk prisipažįsta:

– Aleks, turiu tau pasakyti tiesą – nebegaliu tavimi su kuo nors dalytis. Nebūčiau ištvėręs to reginio, nebūčiau galėjęs žiūrėti į tave su kitu vyru. Per giliai įklimpau. Įkritai man į širdį. – Markas mane vėl pabučiuoja. – X., aš tave myliu. Myliu, kaip nesu mylėjęs jokios kitos moters pasaulyje. Todėl, jeigu tu žūsi, mano gyvenimas neteks prasmės. Bet jei žūsiu aš, o tu liksi gyva, tai pasitiksiu mirtį ramiai – juk žinosiu, kad tau niekas negresia. Taigi turi išeiti.

– Ne!

– Eik, daugiau manęs nebematysi.

– Markai! – suklinku.

Kažkas mane sučiumpa. Tai Džuzepė su dviem pagalbininkais. Trys vyrai pakelia mane ir neša šalin. Tempiama klykiu, šaukiu mylimąjį, spardausi ir draskausi, kovoju mėgindama ištrūkti.

– X., jie tau padės išvažiuoti. Būsi saugi. – Atsidusęs Markas priduria: – X., per favore, ricordati di me.

Nors laikosi šaltai ir ryžtingai, jo akys sudrėksta. Matau Marką paskutinį kartą. Žinau tai. Nujaučiu. Džuzepė su padėjėjais išvelka mane iš kambario. Apimta nevilties sušunku:

– Markai! Ne, ne, ne!

Bet miegamojo durys užsiveria. Jis dingsta man iš akių. Galvoje suskamba atsisveikinimo žodžiai. Prisimink mane.

Trisdešimt antras skyrius

Džuzepė su draugais kaip įmanydami švelniau ir gražiau išvelka mane iš rūmų. Nepaprastai atsargiai ir kantriai nuneša prie didžiųjų durų ir pastato gatvėje. Apsižliumbusią, raudonomis akimis, pakvaišusią iš sielvarto ir baisiai įniršusią.

Jie siūlosi parvežti mane namo, bet aš tik purtau galvą. Stoviu kaip įkasta. Netekusi žado, bet nelinkusi pasiduoti. Tiesiog atsisakau kur nors eiti. Ašaros teka skruostais.

Durys užsitrenkia man prieš nosį, bet aš neatlyžtu ir imu jas daužyti dideliu senoviniu belstuku – niekas neatidaro. Beldžiuosi vėl, bet vis tiek nieko nepešu. Po ketvirto penkto karto puolu klebenti žalvarinę rankeną, per šimtmečius nublizgintą lankytojų – turtuolių, kilmingųjų ir prasčiokų – rankomis. Galiausiai Džuzepė nenoriai atveria duris. Atsidusęs pažvelgia į mane su nuoširdžiu gailesčiu ir vis dėlto papurto galvą.

– X., man labai gaila. Man išties labai gaila, bet šeimininko daugiau nebematysi. Toks jo įsakymas.

– Paklausyk, Džuzepe... Džuzepe, maldauju... – Vėl apsipilu ašaromis. Vakare pro šalį eina nemaža miestiečių su pirkiniais. Jie smalsiai spokso į amerikietę blondinę, raudančią ir klykiančią prie Roskeriko rūmų durų. O man nė motais. Tegu sau žiūri. Argi tai dabar svarbu?

Niekas nebesvarbu.

– Džuzepe, ką nors daryk! Įtikink Marką, kad apsigalvotų, noriu būti drauge su juo. Kad ir kas nutiktų, vis tiek noriu būti šalia.

– Per favore. Tai nuo sinjoro Roskeriko, kad galėtum saugiai išvykti ir gyventi toliau. – Džuzepė mėgina man įbrukti storą pluoštą banknotų. Paimu juos, niekinamai dirsteliu ir sviedžiu Džuzepei į veidą. Tarpduryje kaip oranžiniai konfeti pabyra penkiasdešimties eurų kupiūros. Jis neįsižeidžia. Pasilenkia ir pakelia vieną penkiasdešimtinę. Paskui įspraudžia man į delną ir užlenkia drebančius pirštus.

– Signorina, bent jau parvažiuokit namo taksi, – sako Džuzepė.

Tada vėl užtrenkia duris, ir vidinis balsas man kužda, kad jos nebebus atvertos. Niekada. Bent jau ne man. Vis dėlto dar kelis kartus pasibeldžiu.

Po kokio pusvalandžio ašaros išsenka, imu atsigauti po smūgio. Užgriūva niūri ir slogi nuotaika. Susistabdau pravažiuojantį taksi ir įlipu. Nurodau adresą. Širdyje atsiveria nauja begalinė tuštuma. Aš ją tyrinėju, stebiu. Kaip chirurgas rentgeno nuotrauką, kurioje matyti baisus auglys, ar kaip juvelyras, išvydęs brangakmenio įtrūkį.

Mano širdis sudaužyta, visa niokojantis skausmas nepraeis labai ilgai. Gal liks visam laikui. Eis kartu su manim į butą, grįš į namus, nuolat kartins gyvenimą, lankys bemiegėmis naktimis, pasitiks atsibudusią, nesitrauks ir užmigus. Praradus mylimą žmogų apima siaubingas niekaip nenumalšinamas sielvartas. Tas žmogus buvo kur kas svarbesnis už geriausią draugą.

Kada nors, man pabudus, liūdesys įspės: „Atėjo ta diena.“ Įsijungsiu televizorių arba nusipirksiu Corriere della Serra ir sužinosiu lemtingą naujieną: Markas Roskerikas, molto bello e scapolo lordas Roskerikas, mirė. Žuvo. Buvo nušautas samdomo žudiko Toledo gatvėje – kažkokio septyniolikmečio narkomano, vairuojančio šviesiai mėlyną motorolerį. Nusikaltėlis už tai gavo šimtą dolerių. Tada liūdesys išplis dar labiau, įsiskverbs iki kaulų smegenų, persmelks sielą.

– Grazie.

Ketinu sumokėti vairuotojui, o šis žiūri į mano užverktą veidą ir švelniai, nuoširdžiai klausia:

– Signorina? S’e persa? Sta bene? Posso aiutarla?

Žmogus norėtų man padėti. Jis susirūpinęs. Įbruku jam į saują visą penkiasdešimtinę, apsigręžiu ir traukiu namo. Užlipu laiptais, užtrenkiu duris ir vėl pratrūkstu raudoti. Gal beverkdama neteksiu skysčių ir gausiu galą.

Turbūt kūkčioju labai garsiai, nes greitai išgirstu beldimą į duris ir susijaudinusį Džesikos balsą:

– X., kas tau atsitiko?

– Nieko.

– X., tu baisiai verki, ar nutiko kas bloga? Atidaryk duris.

Aš sėdžiu – tiesą sakant, drybsau susmukusi – ant grindų savo sumautame bute, sumautoje Santa Lučijos gatvėje, sumautame Neapolyje. Esu apdujusi nuo sielvarto. Nežinau nei ką daryti, nei ką sakyti, nei ką galvoti. Dirstelėjusi į balkoną akimirką svarstau, kaip būtų lengva pereiti per kambarį, užsilipti ant balkono turėklų ir pasigrožėti mėnesienos nušviestu Kapriu. Paskui netyčia paslysti, ištikšti ant šaligatvio ir atsikratyti liūdesio.

Ši mintis mane pribloškia ir priverčia atsipeikėti. Taip galvoti pavojinga. Turiu susitvardyti ir su kuo nors pasikalbėti. Už durų laukia Džesė.

Atsistoju ir šluostydamasi ašarotą veidą atidarau duris. Džesika, mūvinti baltus džinsus ir vilkinti mėlyną palaidinukę, liūdnai ir atsiprašomai šypsosi. Bet pažvelgusi man į veidą aikteli:

– X., šūdas! Triedalas!

– Džese!

Tylėdama pasitraukiu ir įleidžiu draugę vidun. Ji stipriai mane apglėbia, paskui išverda angliškos arbatos sumautoje mano virtuvėlėje, kur Markas mane bučiavo ir nurengė pirmą nuostabią mudviejų naktį.

Ne, turiu vyti tokias mintis šalin. Jos kaip apgulę pilį kariai atkakliai mėgina prasibrauti vidun. Jei įsileisiu bent vieną, būsiu užgrobta ir nugalėta. Tada žūsiu.

Džesė paduoda man puodelį arbatos ir įsitaiso šalia ant grindų. Ant puodelio nupiešta Amalfio pakrantė. Prisimenu mamą. Ji važiavo į Amalfį atostogų. Rodos, tai buvo prieš kelis dešimtmečius. Mama. Gal vertėtų jai paskambinti? Man labai trūksta mamytės. Taip plyšta širdis, kad trokštu jai išsipasakoti.

– Nagi, – paragina Džesė, gurkšnodama karštą arbatą ir įdėmiai žiūrėdama man į akis. – Metas išpažinčiai, X. Papasakok man, kas nutiko.

Nugeriu didelį gurkšnį deginančios gerklę arbatos. Paskui nuryju ašaras, pastatau puodelį ant grindų ir pažvelgiu į Džesę. Tada iškloju viską, bent jau tai, ką ji turi žinoti. Papasakoju, kaip Markas sutrikdė apeigas, paskui apie tai, kad misterijas rengia Camorra ir ‘Ndrangheta ir kad dabar banditai jam keršys. Gurkšnodama arbatą ir iš paskutiniųjų stengdamasi nežliumbti, proverksmiu, beveik proverksmiu guodžiuosi draugei, kaip Markas mane išprašė, išvarė, tiesiog manęs išsižadėjo. Jis tiki esąs pasmerktas mirčiai ir artimiausiomis dienomis būsiąs pakirstas samdomo žudiko kulkos. Todėl nori, kad išvykčiau, kur man būtų saugu, kur nepakliūčiau banditams į nagus.

Nutylu.

Džesika papurto galvą, jos akyse irgi matyti nerimas.

– Dieve mano, vargšelė, – sako ji be įprastinio sarkazmo. – Vargšas Markas.

Draugė tylėdama įsmeigia akis į nakties dangų. Tolumoje girdėti fejerverkų sproginėjimas, tas garsas panašus į šūvius; tikriausiai kokia nors Camorra gauja Ispanų kvartale švenčia vieno iš saviškių grįžimą iš cypės.

– Anądien girdėjau istoriją apie Ispanų kvartalą, – susimąsčiusi tyliai sako draugė. – Sužinojau, iš kur jis gavo tokį pavadinimą.

Aš nieko nesakau.

Džesika kalba toliau:

– Ar prisimeni gatvę, einančią to kvartalo viduriu – Vico Lungo del Gelso? Gelso reiškia šilkmedžio uogas.

Aš tyliu.

Draugė dėsto toliau:

– Šiame kvartale ispanų kareiviai pasitiesdavo uniformas ant žolės ir mylėdavosi su vietos merginomis. – Džesika pasižiūri į mane. – Žolė būdavo prikritusi šilkmedžio uogų, ir kareiviai išsitepdavo drabužius. Iš čia kilo tasai pavadinimas.

Draugė nudelbia akis. Jos skruostais rieda ašaros.

– Vadinasi, mudviejų su Džuzepe draugystė irgi baigta. – Džesė atsistoja, gurkšteli arbatos ir purtydama galvą sako: – Brrr. Gana, gana, gana. – Paskui pasilenkia ir patapšnoja man per kelį. – Turime būti stiprios.

– Stiprios? – Bejėgiškai gūžteliu pečiais.

– Na, stipresnės. X., tai siaubinga. Suprantu, tai velniškai siaubinga, bet jei viskas išties taip blogai, kaip sako Markas... Jei jie iš tikro ketina... Pati žinai, kokia negailestinga toji Camorra.

Liūdnai linkteliu. Džesė neatlyžta:

– Jei Markas tikrai sulaužė kokį nors siaubingą įstatymą, jie... Jie tikrai...

– ...jį nušaus.

– Todėl tau geriau laikytis atokiai. Paklausyk, Markas pasielgė gerai, teisingai, tiesiog kilniai. X., tau irgi gresia pavojus, didžiulis pavojus. – Draugė sunkiai atsidūsta. – Be galo sunku, plyšta širdis, bet Markas tau padarė paslaugą, mėgina tave išgelbėti... Vienas Dievas žino, nuo kokių baisybių.

– Bet, Džese... – tariu žvelgdama draugei į skvarbias rudas akis. – Džesika... Aš jį myliu.

Paskui slenka niūrios, tamsios savaitės. Kiekvieną rytą vos pabudusią mane užlieja liūdesys. Jis glūdi mano cappuccino, macchiato ar espresso kavos puodelyje, liūdesio skonį juntu kiekviename pyragėlyje su įdaru, bandelėje, plikytame pyragaityje ar kokiame kitame saldėsyje. Jis neapleidžia ir per vakarienę, kai nusiperku pigių jūros gėrybių – kelių rūšių moliuskų ar nedidelių krevečių.

Liūdesys yra be galo kartus. Jo skonis viską apnuodija. Apkartina pasaulio grožį. Virš Kampanijos šviečia juoda saulė.

Nepaisydama įspėjimų, kartais mėginu pamatyti Marką. Vieniša žingsniuoju Kjajos gatve iki didžiulių Roskeriko rūmų durų. Prisimenu, kaip pirmą kartą į jas pasibeldžiau, kaip pirmą kartą čia atėjau, prieš akis atgyja Marko šypsena ir pokštai, riteriams su žirgais skirti sakalo sparnų pavidalo laiptai. Jei beldžiuosi dabar, dažniausiai niekas neatidaro durų; kartais jas trumpam atveria nepažįstamas tarnas, dėbteli į mane ir netaręs nė žodžio vėl užtrenkia.

Retkarčiais skambinu Markui į mobilųjį. Kokį trisdešimt kartų per dvi valandas. Jo telefonas išjungtas; guvus automatinis moters balsas itališkai praneša: abonentas nepasiekiamas. Rašau elektroninius laiškus, bet atsakymų negaunu, jie grįžta į mano pašto dėžutę su prierašu, kad tokio elektroninio pašto adreso išvis nėra.

Todėl rašau ilgus laiškus ranka ant ašaromis sulaistyto popieriaus. Bet ir į šiuos, kaip į elektroninius, atsakymo negaunu, laiškai grįžta neatplėšti. Markas nė neatplėšia laiško? Net ranka rašyto?

Dar labiau už atskirtį slegia įtampa. Ją patiriu kas rytą, eidama prie spaudos kiosko Partenopės gatvėje. Pasisveikinu su laikraščių pardavėju, jis nusišypso, atsako į mano pasveikinimą ir paduoda naują „Il Mattino“ numerį.

Nenoriu skaityti šio laikraščio, nekenčiu jo, bet jame pateikiama išsamiausia Neapolio kriminalinė kronika. Drąsiai ir be gailesčio rašoma apie smulkius gaujų karus Skampijoje, nužudytus narkomanus Forčeloje. Bet man tik rūpi, ar kas nenutiko Markui. Jei jis žuvo, šis laikraštis praneš apie tai pirmas. Paliudys jo mirtį nuotraukomis.

Kasdien grįžusi namo karštligiškai perverčiu dažais kvepiančius puslapius. Žiūriu į nužudytųjų prie purvinų Miano knaipių nuotraukas. Lavonai tyso kraujo balose, kurios man panėši į naftą, arba sėdi automobiliuose Mariljane peršautomis kaktomis; kartais negyvėliai randami Neapolio senamiesčio šiukšlynuose. Žiūrėdama į nuotraukas, nejučia klausiu: ar tai jis, Markas? Nejaugi viskas baigėsi šitaip? Ar tai galas?

Suvokus, kad tai ne Markas, man kaskart man vis labiau gniaužia širdį. Šįsyk ne jis. Bet ta diena neišvengiamai artėja. Vieną liūdną rytą eisiu į Partenopės gatvę, pasisveikinsiu su laikraščių pardavėju, sumokėsiu pinigus, atsiversiu baisiuosius „Il Mattino“ puslapius ir pamatysiu Marko nuotrauką.

Nužudyto.

Galiausiai šiltą rugsėjo pradžios vakarą visiškai nusibaigusi, virtusi pamėkle ir nebegalėdama ilgiau tverti, sliūkinu saulėtais šaligatviais prie Roskeriko rūmų. Ketinu pamėginti paskutinį kartą. Šitai dar galiu padaryti. O kas paskui? Nežinau.

Kai pasuku už kampo, dar labiau suspaudžia širdį. Ant rūmų durų kabo spyna, langai uždengti langinėmis. Jokių gyvybės ženklų. Ant sienos matyti didelis skelbimas: „Parduodama“.

Galva neišneša, ką tai reiškia. Tikriausiai Markas jau nužudytas, bet naujiena nepateko į laikraščius. Taip dažnai nutinka. Arba jis kur nors išvykęs, – į pietų Tirolį, Londoną, Niujorką, Braziliją – todėl parduoda turtą, kad turėtų lėšų slapstytis. Matant šį nuostabų pastatą užrakintą, tuščią ir parduodamą, suima baisus graudulys, bet šįsyk susitvardau. Nebeturiu vilties ir esu baisiai nelaiminga, bet su tuo susitaikiau.

Susitaikiau, kad Markas amžinai pasitraukė iš mano gyvenimo. Nesvarbu, ar mirė, ar išvyko. Koks skirtumas? Dabar turiu gelbėtis pati. Tikriausiai Džesika teisi – man irgi gresia pavojus. Per daug žinau.

Parsivilkusi namo skambinu mamai į San Chosė. Ji jau kelias savaites man skambinėja, rašo elektroninius laiškus, nes būgštauja dėl mano savijautos. Motinos širdis kužda, kad man nutiko kažkas blogo, tik mama negali išsiaiškinti, kas. O aš jos pačios labui nenoriu nieko pasakoti. Negaliu pasakoti. Jei neatskleisiu tiesos apie misterijas, mama nieko nesupras, o apie jas tikrai negaliu prasitarti. Ne dėl to, kad gėdyčiausi ar drovėčiausi – kaip tik priešingai – bet todėl, kad tai per painu, per sunku. Nieku gyvu nebegaliu galvoti apie misterijas.

Skambinu į tolimąją Kaliforniją. Mama atsiliepia:

– Klausau.

– Sveika, mama.

– Širdele! – Jos balsas apsimestinai linksmas. – Aleksandra, brangute, kaip smagu, kad paskambinai! Kaip tau sekasi? Berniukai nuolat apie tave klausinėja, o tėtis kaip tik šįryt sakė...

Pertraukiu ją vidury sakinio:

– Mama, aš grįžtu namo.

Ji tyli. Mamos tylėjimas ramina ir guodžia. Ji tikrai žino mane šį tą nutylint, bet yra pernelyg supratinga, kad mėgintų ką nors išpešti.

– Gerai, širdele, gerai. Ar jau baigei savo darbą?

– Taip, baigiau. Noriu kuo greičiau grįžti namo. – Vos sulaikau ašaras.

– Gerai, brangute. Tik pranešk skrydžio numerį. Pasitiksim tave oro uoste. Tėtis labai apsidžiaugs, mes nepaprastai tavęs pasiilgom.

Mudvi dar kiek šnektelime, pasakau mamai norinti užsisakyti bilietą ir atsisveikinu. Paskui internetu užsisakau jį. Rytdienos popietei. Nepraėjus nė parai jau skrisiu namo ir nebegrįšiu į Neapolį.

Kitą rytą susikraunu mantą. Apsisuku greitai, brangių daiktų, dovanotų Marko, neimu. Kai Džesika ateina man padėti, pasiūlau tuos drabužius jai, bet draugė papurto galvą – puikiai suprantu, kodėl. Jausdamasi kalta ir šiek tiek sutrikusi, atsiprašau.

– X., nebūk kvaiša, – sako Džesė. – Leisk palydėti tave į oro uostą, padėti. Man tavęs labai trūks.

Draugės veidas labai liūdnas. Liūdesys tvyro ir kiekvienoje mano buto kertelėje. Taksi veža mudvi vingiuotomis, dulkėtomis ir labai judriomis Neapolio gatvėmis. Vairuotojas išlaipina prie terminalo. Aš užsiregistruoju skrydžiui. Tada Džesika apglėbia mane taip stipriai, lyg nebesitikėtų kada nors daugiau pamatyti. Atsisveikindamos viena kitai pamojuojame. Praeinu pasų kontrolę ir parodau bilietą. Štai ir viskas, dingteli. Sudie, Neapoli. Ne iki pasimatymo, Neapoli, o sudie. Amžinai. Adieu. Sena dainelė pažadina itin skaudžius prisiminimus.

Mano skrydis po dviejų valandų. Įsitaisau ant nepatogaus metalinio suoliuko ir iš plastikinio puodelio gurkšnoju macchiato. Beprasmiškai spoksodama priešais save skaitau Taurasi vyno reklamą ant sienos. Prisimenu kiekvieną Neapolyje ragautą vyną. Patiekalus, kuriais gardžiavausi. Su kartėliu galvoju apie šį miestą: žiaurumo, prievartos, bjaurasties ir grožio, nuostabaus vyno, architektūros ir dolce vita samplaiką. Puikus maistas ir siaubingas žiaurumas.

Paskui prisimenu neapoliečių mėgstamas nedideles sraiges – babalucci. Taip jų ir neparagavau. Neprisiverčiau.

Babalucci. Babalucci!

Atsistoju perverta žaibiškos minties.

Ką aš darau? Kodėl čia sėdžiu? Ko spoksau į sieną?

Juk galiu šį tą nuveikti.

Beveik klykdama iš nekantrumo lekiu atgal pro pasų kontrolės postą. Gūžčiodami pečiais ir dūsaudami apsaugininkai išleidžia mane pro vartelius. Puolu prie registratorės ir reikalauju grąžinti bagažą. Aš nebevyksiu į Ameriką, nebeskrisiu į Kaliforniją.

Liksiu čia. Markas vis dar gyvas, kur nors slapstosi. Galbūt man pavyks jį išgelbėti.

Drebančiais pirštais renku telefono numerį. Padrikai beriu žodžius, klausiu restorano Platyje, Kalabrijoje, numerio.

Moteris kitame linijos gale apatiškai vardija skaičius.

– Du, du, šeši, penki...

Keverzoju juos ant bilieto, paskui nuspaudžiu atjungimo mygtuką ir surenku duotąjį numerį. Dabar pietų metas. Jis bus ten, jis turi ten būti.

Atsiliepia jaunas vyras. Jo balsas budrus.

– Si?

Greitakalbe aiškinu, ko man reikia. Pasisakau esanti X., Aleksandra Bekmen. Marko Roskeriko draugė. Tada prašau pakviesti prie telefono Encą Pazelį.

Trisdešimt trečias skyrius

Kitame linijos gale stoja tyla. Girdžiu tik restorano triukšmą: kalbasi padavėjai, tarška lėkštės ir stalo įrankiai.

Paskui iš toli atsklinda gargždus seno vyro balsas:

– Labas, Aleksandra.

Tai Encas Pazelis. Padrikai lemenu, bet jis nutraukia mane neišklausęs. Trumpai, šaižiai nusijuokia ir sako:

– Žinau, kodėl man skambini.

– Žinote?

– Taip.

Trumpam netenku žado, nes dabar turiu užduoti baisų klausimą.

– Encai, labai prašau pasakyti, ar Markas Roskerikas dar gyvas?

Encas neatsako, tik sunkiai šnopuoja. Pro didžiulį oro uosto langą bejėgiškai spoksau į būrelį besikalbančių taksi vairuotojų. Du iš jų dėl kažko ginčijasi: sunėrę ant krūtinės rankas, atlošę galvas, atkišę smakrus – kaip Musolinis senuose dokumentiniuose filmuose.

Galiausiai išgirstu:

– Taip, manau, kad dar gyvas.

Palengvėjimas užplūsta mane kaip adrenalinas.

– Iš kur tai žinote?

Pazelis neatsako, bet aš neatlyžtu:

– Encai, iš kur žinote, kad Markas gyvas?

– Nagi, panele Bekmen. Andai tau sakiau, kad mano darbas žinoti viską. – Pazelio balsas nutolsta, girdžiu jį su kažkuo kalbantis Kalabrijos dialektu. Arba liepia ką nors nužudyti, arba užsisako dar vieną porciją kalabriškos rikotos. Paskui senis vėl kreipiasi į mane:

– Aleksandra, ko iš manęs nori? Kad išgelbėčiau tavo draugą?

– Taip, taip. Šito ir prašau. Signor Paselli, žinau, kad jūs rengiate misterijas. Supratau, kad jūs, tai yra Camorra ir ‘Ndrangheta, viską rikiuojate – įšventinimus, kikeono gamybą, apeigas. Dėl to ir buvote atvykęs į Rogudos pilį, ne vien dėl paliaubų su Marku.

Tikiuosi, kad mano žodžiai sutrikdys Encą Pazelį, suteiks tam tikro pranašumo, bet jis kaip visada atsako aiškiai ir ramiai:

– Aleksandra, juk žinai, ką Roskerikas iškrėtė per penktąją misteriją. Jis pažeidė taisykles. Todėl Camorra ketina netrukus jį nužudyti. Šitai žino jis, žinome ir mes. Tokios taisyklės, jų neperrašysi ir nepakeisi. Man labai gaila.

– Aš dar sykį dalyvausiu penktoje misterijoje! Leiskite man tai padaryti! Kad ir ką tektų iškęsti, Encai... – Iš paskutiniųjų slopinu beįsisiautinčius jausmus. – Darysiu, ką panorėsite, išpildysiu kiekvieną Camorra norą. Jūs galite juos paveikti, nes esate ‘Ndrangheta capo di tutti capi, Camorra bijo jūsų kaip nieko kito.

Štai taip. Tai paskutinis mano koziris. Paskutinė viltis. Baigiamasis gambitas. Vėl įsiviešpatauja tyla. Taksi vairuotojai tebesiginčija, tvieskiant rugsėjo saulei; vasara čia niekada nesibaigia. Encas Pazelis atsikrenščia ir ramiai sako:

– Per vėlu.

– Maldauju!

– Aleksandra, tai ne tavo kaltė. Man buvo pranešta, kad buvai pasirengusi paklusti, būti įvesdinta į penktąją misteriją. Taisykles sulaužė Roskerikas. Dabar jau per vėlu.

– Bet...

Pazelis mane pertraukia:

– Kas bet, Aleksandra?

– Aš viską padarysiu! Viską, viską, viską. Prašau, maldauju man padėti.

Pazelis šnopuoja. Paskui įsakmiai kažką sako pavaldiniui. Galiausiai atsidūsta, nusikosti ir prabyla:

– Tikrai viską?

– Taip! Taip. Padarysiu viską.

– Bet... – Pazelis dvejoja skausmingai ilgai. Paskui sako:

– Gerai, Aleksandra. Va bene, va bene... Gal ir gali padaryti vieną dalyką, galintį pakeisti nuosprendį. Pakeisti padėtį tavo naudai. Bet tam prireiks didžiulės drąsos.

– Kas manęs laukia?

– Šeštoji misterija. Turėsi dalyvauti šeštojoje.

Praėjus daugiau kaip parai, vėl sėdžiu savo bute. Mamai pranešiau, kad atidėjau grįžimą kelioms dienoms, nes „atsirado reikalų“. Ji nusiminė ir mėgino mane išklausinėti, išties nerimavo, bet aš tiesiog išsisukau nuo atsakymų. Džesika irgi apstulbo, bet aš jai primelavau visokių niekų. Ji suprato, kad meluoju, bet būdama gera draugė nesmalsavo, apsimetė tikinti.

Užuot priekaištavusi, pagamino mudviem valgyti ir įpylė raudonojo vyno. Myliu Džesę. Myliu savo mamą.

Bet ar ganėtinai myliu Marką?

Šis klausimas neduoda man ramybės, ausyse skambant grėsmingiems Enco Pazelio žodžiams apie šeštąją misteriją. Ši misterija ne tokia kaip kitos. Ji neturi nieko bendra su erotika, yra pavojinga ir gali tave pražudyti. Nedaugelis žmonių, išgirdę apie pavojų, ryžtasi joje dalyvauti. Bet tik šeštoji misterija suteikia tikrąjį išsilaisvinimą. Katabazę.

Ką visa tai reiškia? Ar einu mirti? Ar aukoju gyvybę, kad išgelbėčiau Marką?

Taip.

Dirsteliu į laikrodį. Septinta vakaro. Atsistoju ir einu į balkoną; vis dar esu bute, iš kurio turėčiau būti išsikrausčiusi. Rytoj atvažiuos šeimininkas, kad tuo įsitikintų, ir tikrai manęs neberas. Šįvakar mane išsiveš Enco vyrai.

Žvalgausi. Neapolis maudosi rugsėjo saulėlydyje, gatvės ir namai nudažyti švelniomis spalvomis tarsi padūmavusiose Renesanso drobėse. Švelniai mėlyname horizonte matyti Kapris – svajonių sala. Šis vaizdas jaudina ir žadina ilgesį.

Sučirškia durų skambutis. Grįžtu į kambarį ir spusteliu telefonspynės mygtuką. Atidariusi duris išvystu tris gerai atrodančius, rūpestingus jaunus vyrus. Jie beveik nekalba. Jauniausias jų žiūri į mane su gailesčiu – gal net su panieka – ir grakščiai mosteli, kad lipčiau laiptais. Mūviu paprastus džinsus, vilkiu marškinėlius ir juodą džinsinį švarkelį. Nešuosi krepšelį su būtiniausiais reikmenimis. Kaip kokia kvailė. Kosmetika. Dantų šepetėlis. Lūpų dažai. Ką sau manau? Kad vykstu praleisti savaitgalio į viešbutį ant ežero kranto?

Ne, aš keliauju į šeštąją, paskutinę Dionisijų ir Eleusinijų misteriją. Patirti tikrojo išsilaisvinimo. Kad ir kas nutiktų per ateinančią parą, pasikeisiu negrįžtamai, gal net žūsiu. O galbūt išgelbėsiu Marką.

Prie mano namų Santa Lučijos gatvėje stovi tamsiai mėlynas autobusiukas. Įsitaisau jo gale, čia pridėta apklotų ir pagalvių. Vienas iš mano palydovų duoda tabletę.

– Kas tai?

Vyras beveik nemoka angliškai. Sunkiai ištaria:

– Čia dėl miego. Kad miegotum.

Paimu tabletę ir butelį mineralinio. Nuryju ją, užsigeriu vandeniu ir užkemšu butelį.

– Metas, – sako tas pats vyras, laikydamas juodą, panėšintį į budelio, gobtuvą.

Žinoma, netrukus jis man jį užmaukšlina. Atsiduriu visiškoje tamsoje, bet nepasiduodu panikai – galiu lengvai kvėpuoti, tamsa net savotiškai ramina.

Autobusiukas pajuda. Jaučiu, kaip jis rieda, girdžiu vakarinį Neapolio gatvių triukšmą, garsų sunkvežimių tūtavimą, taksistų pokalbius, radiją, motorolerių birbimą. Po kiek laiko eismas pagreitėja – aplinkui riaumoja įniršę varikliai. Tikriausiai išvažiavome į greitkelį. Paskui ima veikti vaistai, triukšmas nutolsta, aš atsigulu ant didelės minkštos pagalvės. Užmigusi sapnuoju Marką, įkalintą po ledu. Jis mėgina pramušti ledą, karštligiškai man moja.

Stoviu ant užšalusio ežero, o Markas kapanojasi spąstuose po vandeniu. Iš paskutiniųjų stengiuosi jį išgelbėti. Prašau pro šalį einančio ispano, kad padėtų, bet jam iš burnos teka kraujas. Vyras nusivaipo, gūžteli pečiais, parodo sau į burną ir nukėblina šalin. Nieko negaliu padaryti, o Markas dūsta po ledu, skęsta, grimzta į tamsiai mėlyną vandenį, nyra į akinančią, stingdančią gelmę.

Pabundu. Kiek valandų važiuojame? Tris? Penkias? Šešias? Gal dešimt? Galime būti bet kurioje Italijos vietoje – nuo Alpių iki Sicilijos. Net Prancūzijoje arba Šveicarijoje. Gobtuvas vis dar man ant galvos. Atsisėdu ir nenusiimdama dangalo sakau:

– Noriu gerti. Man reikia į tualetą.

Nė nežinau, į ką kreipiuosi. Jaučiu, kad autobusiuko gale esama ir kitų žmonių.

Kažkas nerūpestingai atsako:

– Pakentėk dešimt minučių. Viso labo dešimt minučių.

Tai ne anas jaunas vyras, su kuriuo pirmiau šnekėjau. Šis žmogus vyresnis ir geriau kalbantis angliškai.

Jis nemeluoja. Po dešimties minučių autobusiukas sustoja, durys atsiveria. Esu išlaipinama ir su visu gobtuvu skubiai vedama per gatvę į didelį aidų pastatą. Kur aš atsidūriau?

Lipu laiptais; klupinėju, nes nieko nematau, bet mane laiko tvirtos rankos, kreipia į kairę, į dešinę ir vėl į kairę. Traukiame lyg ir senais koridoriais. Pastatas akmeninis, justi senovės dvelksmas. Pilis? Vienuolynas? Kas tai?

Paskui esu įstumiama į kambarį, durys užsidaro. Kažkas nutraukia gobtuvą. Markstausi.

Priešais mane stovi Encas Pazelis su jauna moterimi.

Žiūrėdamas tiesiai man į akis jis purto pliką galvą, net pagurklis dreba. Oda išvagota gilių raukšlių. Pazelis atrodo toks senas kaip pati Italija. Jis pažvelgia į moterį ir angliškai paliepia:

– Duok jai pavalgyti, atsigerti ir parenk misterijai.

Nespėjus man prasižioti, Encas išeina.

Su manimi lieka tik jauna moteris balta suknele. Kaipgi kitaip. Ji paduoda butelį mineralinio, aš geriu. Moteris užjausdama šypsosi ir kantriai laukia, kol numalšinsiu troškulį. Gal tai ir ne užuojauta, nes paklausta, kas manęs laukia, ji nieko neatsako.

Apsižvalgau.

Tik dabar suvokiu, kokioje įstabioje patalpoje atsidūriau – didžiulėje skliautuotoje šokių salėje ar viduramžių menėje, jos lubos ir sienos ištapytos freskomis. Langų nėra.

Justi ankstyvojo renesanso arba vėlyvųjų viduramžių meistrų ranka: freskose ryškiomis, gyvomis spalvomis vaizduojamos alegorinės ir religinės scenos. Kristus su angelais, šventieji ir Dievo Motina. Esu per daug suglumusi, kad jas tyrinėčiau. Grindys išklotos šalta juoda ir balta mozaika. Patalpoje, man už nugaros, tėra vienintelis baldas – plati medinė lova, užtiesta raudono šilko apklotu.

– Si, – sako mergina. Ji nėmaž nemoka angliškai. Paskui greitai paduoda drabužius persirengti ir parodo į sieną. Gaunu tik paprastą berankovę juodos medvilnės suknelę, jokių apatinių. Geriau įsižiūrėjusi sienoje išvystu dureles.

Neturiu ko rinktis, tenka paklusti. Reikia ištverti šeštąją misteriją. Pereinu didžiulę skliautuotą menę ir įžengiu į erdvią, švarią moderniai įrengtą vonią. Ten persirengiu: nusimaunu džinsus, nusiaunu sportukus ir greitai palendu po dušu. Prieš apsivilkdama suknelę apžiūriu save vonios veidrodyje. Į mane žvelgia dvidešimt dvejų metų mergina, sulysusi ir nebe tokia naivi, kokia buvo. Per keturis mėnesius jaučiuosi gerokai pasenusi. Ko gero, jau turiu kelis žilus plaukus.

Markai Roskerikai, kur esi? Ar tu gyvas?

Sukaupusi drąsą, apsivelku suknelę, išsivalau dantis ir grįžtu į menę. Mergina tylėdama laukia absurdiškai didelės patalpos viduryje. Tokioje erdvėje ji atrodo mažulytė. Rankose laiko metalinį puodelį.

– Ar čia kikeonas? – klausiu eidama artyn.

Mergina lyg ir gūžteli pečiais, lyg ir linkteli, paskui įspraudžia šaltą metalinį puodelį man į rankas.

Imu jį ir ištuštinu iki dugno. Gėrimas daug kartesnis negu anąsyk, ne toks skanus. Išgėrusi imu svarstyti: kas dabar? Ką jie rengiasi man daryti? Žinau, kad šis kvaišalas veikia labai greitai. Todėl atsisėdu ir laukiu, o mergina išeina pro kitas duris ir jas uždaro.

Praeina pora valandų, o gal man tik taip dingojasi. Esu praradusi laiko nuovoką. Neturiu nei laikrodžio, nei mobiliojo. Gal jau rytas? Ar ilgai mes važiavome? Galvoje pinasi mintys, sapnai, kvaitulys, nusiminimas, sūkuriuoja lubų freskų scenos. Šventosios Dvasios nusileidimas. Balandis ir šventasis. Kristaus prisikėlimas. Atgailaujantys ir raudantys nusidėjėliai.

Aš irgi nuvarvinu kelias ašaras. Paskui gulėdama ant nugaros užmiegu. Sapnuoju, kad į kambarį įeina vyras ir ketina su manimi mylėtis, praskečia man kojas ir įsiskverbia.

Atsipeikėju: esu tikrai dulkinama jauno ir gražaus vyro. Jis apsirengęs, o aš nuoga. Mudu esame plačioje medinėje lovoje su prabangiu užtiesalu. Jis guli ant viršaus, jaučiu savyje jo kotą. Esu prievartaujama, bet kartu ir ne, juk pati pasirinkau. Sutikau dalyvauti šeštojoje misterijoje. Vyras pasitenkina. Baigęs darbuotis užsisagsto kelnes, o aš guliu nuoga. Jis nusigręžia ir išeina, žingsniams aidint po lubų skliautais.

Tįsau nejudėdama, nuo kikeono man drumsčiasi protas.

Ar tai išties nutiko?

Taip, nutiko. Gal ir kliedžiu, bet tai nutiko. Beviltiškai dairausi juodos suknelės – duris atidaro tarnaitė ir prieina prie lovos. Ji paduoda kitą puodelį kikeono. Ir įkiša pirštus man į makštį. Tikrina? Kam? Paskui ją mozaikinėmis grindimis ateina dar dvi merginos, mostu rodo, kad gulčiausi, ir sutepa makštį lubrikantu. Paskui kitas nerūpestingas gražus jaunas vyras ateina ir tylomis mane išbarškina. Aš tiesiog guliu, dėbsau į lubas ir raudu. Apraudu viską: seksą, ankstesnę save, bet labiausiai Marką.

Nenuvokiu, kas vyksta ir kodėl. Nebežinau, kas esu. Valandos virsta dienomis, nebesuskaičiuoju. Esu nuolat girdoma kvaišalais – beveik iki sąmonės netekimo. Išnyksta ribos tarp manęs ir aplinkos. Štai taip. Aš mirštu. Dabar suprantu, kaip žmonės miršta per šeštąją misteriją. Iš dalies ir trokštu numirti. Buvau pagrobta, bet tai nebesvarbu. Užvalgau vaisių su duona ir vėl įmingu. Esu visiškai išsekusi.

Nenumanau, ar išaušta rytas, bet po kelių valandų esu pažadinama tarnaičių, jos tvirtai užriša man akis ir sugirdo kikeono. Paskui iškelia iš lovos ir nuprausia vonioje. Tada vėl paguldo į lovą. Aimanuoju, verkiu, galiausiai liaujuosi. Jaučiu, kaip mane liečia kelios moterys. Jaučiu kambaryje jų buvimą, užuodžiu jų kvepalus. Jos mane laižo, liečia. Laižo be perstojo. Tada vėl sugirdo kikeono. Kvaišalas susimaišo su seksu, ir aš pasiduodu. Nebeįstengiu atsispirti, jos mane nugali. Glamonės begalinės, švelnios, tačiau beprasmės.

Galiausiai patiriu orgazmą, bet tai tik konvulsijos, refleksai, jokio jausmo. Taip reaguoja vien mano kūnas, o protas yra kažkur toli, siela tarsi išskridusi. Jos čia nėra. Ne aš esu dulkinama, masažuojama ir bučiuojama, o kažkokia kvaila amerikietė. Aleksandra Bekmen. Prisimenu ją kaip per miglą.

Bėga valandos. Daugybė valandų. Atneštą valgį nuryju užrištomis akimis. Tarnaitė mane masažuoja, įtrina odą raminančiais aliejais. Tebeguliu užrištomis akimis, nuoga. Ateina vyras; man liepiama jam pačiulpti. Paklūstu kaip robotas, nors nieko nematau. Čiulpiu ilgai. Paskui tarnaitės vėl nusiveda mane į vonią, išmaudo, apipila šiltu vandeniu ir ištrina kvapniomis putomis.

Muilas kvepia labai maloniai, primena tą, kurį man dovanojo Markas, pagamintą Florencijoje. Tada vėl pravirkstu, tiesiog raudote raudu. Merginos parveda mane užrištomis akimis atgal į lovą. Įsupa į kilpinį vonios chalatą, paskui pirmą kartą po labai ilgo laiko nuriša raištį nuo akių.

Pagaliau matau, kas dedasi aplink.

Išvystu Encą Pazelį. Tiek ilgai išbuvus tamsoje, net švelni kambario šviesa žeidžia akis. Kol jos apsipranta, matau tik juodą Enco siluetą, bet vis dėlto atpažįstu. Neaukštas, senas ir galingas vyras, nešantis pragaištį.

Senis dirsteli į mane.

– Markas Roskerikas negyvas. – Pazelis papurto galvą ir atsidūsta. – Turėjai tai žinoti. Turėjai žinoti, kad taip gali nutikti. Man gaila.

Stebeiliju į Pazelį. Nebeturiu jėgų pykti, esu galutinai išsekusi. Purtau galvą. Tikriausiai žinojau. Per tas paskutines septyniasdešimt dvi valandas supratau, kad tai tik žaidimas, šešėlių teatras, ir kad Marko nebėra.

Encas pašnairuoja į mane.

– Žinojai, kad jis pasmerktas mirti, supratai, į kokį pavojų lendi dėl menkiausios galimybės jį išgelbėti, griebeisi už šiaudo. Ar dėl Marko buvai pasirengusi atiduoti gyvybę?

Linkteliu. Tylėdama, be žodžių. Palaužta. Markas nužudytas. Žinoma, nužudytas. Visa tai buvo melas, bet man jo reikėjo. Dabar pajuntu tam tikrą palengvėjimą. Man nerūpi, ar dabar mirsiu. Viskas baigta. Apžvelgiu patalpą. Išvystu dar kelis žmones, pagyvenusius vyrus ir moteris. Tarsi liudytojus. Jie vilki teisėjų mantijas. Jie paskelbs nuosprendį. Tegu daro, ką nori. Viskas tėra dūmai.

– Tu beveik išlaikei šeštąją misteriją ir priartėjai prie išsilaisvinimo. – Pazelis spragteli pirštais – išdygsta tarnaitė. – Liko dar viena apeiga. Tada tapsi tikrai išsilaisvinusi ir galutinai įšventinta. Nedaugelis išgyvena per šeštąją misteriją. Markas tau apie ją nepasakojo. Troško tave apsaugoti nuo gresiančios tuštumos ir prievartos.

Ašaros išsenka. Iš patalpos paskui Pazelį ir tarnaitę išeina teisėjai. Lieku viena. Visiškai viena. Ką jie man padarė? Taip, padarė, nes lioviausi bijoti mirties. Kas yra mirtis? Kas ji buvo? Tiesiog laikinas pokytis. Žinau, kad mylėjau Marką, mylėjau visa širdimi, dėl savo mylimojo ketinau paaukoti gyvybę. Šito jie iš manęs negali atimti, negali ištrinti paskutinės pribloškiamai skaidrios minties. Tik ji ir liko Aleksandros Bekmen galvoje: aš mylėjau ir buvau mylima.

Viskas praeina, viskas turi išnykti, kad vėl atgimtų, bet tai tik iliuzijos atšvaitai, skirti laikui matuoti. Belaikė yra pati akimirka. Jei kada nors mylėjai, išties mylėjai ir buvai labai mylima, toji meilė išliks amžinai. Mirtis jos nenugalės.

Prisimenu San Severo koplyčią. Prisikelsiantį Kristų. Prisimenu, kokie laimingi mudu su Marku buvome Venecijoje, kaip Ca D’oro – Auksiniuose rūmuose – gėrėjomės Mantenijos tapyba. Kas nėra dieviška, tas netikra, tik dūmai.

Mintyse atgyja Pindaro žodžiai. Suprantu juos. Suprantu jų esmę.

Palaimingas tasai, kuris matė šias apeigas, kuris atrado požemio kelią. Jis žino, kada baigsis jo dienos, lygiai taip pat žino apie savo dieviškąją prigimtį.

Aš irgi atradau požemio kelią ir žinau, kada baigsis mano dienos. Bet nebijau. Nė trupučio.

Po kurio laiko durys vėl atsiveria, į patalpą įeina mergina balta suknele. Ji atneša ir tylėdama paduoda mano drabužius: džinsus, marškinėlius ir sportukus. Drabužiai išskalbti. Apsivelku. Mergina lūkuriuoja, linkteli, paskui jos rankose atsiranda akių raištis.

Vėl tas raištis.

Paklusniai ir nuolankiai atsisėdu lovūgalyje ir leidžiu merginai užrišti man akis. Turbūt tai pasirengimas egzekucijai. Tikriausiai netrukus būsiu nušauta, ir tiek. Tebūnie.

Esu išvedama iš didžiulės aidžios menės ir lydima ilgais koridoriais. Neberaudu, visos ašaros išverktos. Markas miręs, o visa kita nebesvarbu. Kas nėra dieviška, tas netikra, tik dūmai.

Palypėjame porą laiptelių. Esu įstumiama į kitą kambarį. Durys užsidaro, mergina išeina. Vis dėlto jaučiu esanti ne viena.

Be manęs, kambaryje dar kažkas yra.

Išgirstu balsą, sodrų, švelnų, tvirtą vyro balsą.

– Chi e? Chi e qui dentro? Kas čia?

Sodrus, švelnus, tvirtas vyro balsas...

Nusiplėšiu akių raištį.

Metalinėje kėdėje prirakintas prie ranktūrių sėdi Markas Roskerikas. Jo veidas apkepęs sudžiūvusiu krauju, paakiuose mėlynės. Jam irgi užrištos akys. Sėdi čia ir susijaudinęs kalba. Markas gyvas.

Puolu prie kėdės. Apkabinu jį ir imu grabalioti šilkinį raiščio mazgą. Markas trūksmingai kvėpuoja, uosdamas mano kvapą, jo veide matau nuostabą ir abejonę.

– X., tai tu? X.! To negali būti! X.! X.! X.!

Galiausiai atlaisvinu mazgą, ir Markas pažvelgia į mane.

– X., jie man pasakė, kad tu mirusi. – Marko burnos kampučiai virpa, jis iš paskutiniųjų tramdo ašaras.

Trisdešimt ketvirtas skyrius

Vos mums spėjus persimesti keliais žodžiais, įeina Encas Pazelis su dviem jaunesniais vyrais.

Senis spokso į mane.

– Norėdamas tave apsaugoti nuo Camorra ir ‘Ndrangheta, Markas Roskerikas pats atėjo pas mus. Pažadėjome tavęs neliesti, jei jis sutiks dalyvauti šeštojoje misterijoje. Įspėjome, kad gali žūti. Šitai žino kiekvienas. Per šeštąją misteriją sutinki mirti dėl meilės.

Žiūriu į Marką. Jis purto galvą, tikriausiai negali atsitokėti. Dirsteliu į Pazelį.

– Aš...

– Nesupranti? Tokia misterijų esmė. – Pazelis patraukia pečiais. – Tu šitai jau supratai. Tapęs ‘Ndrangheta galva aš ėmiau bjaurėtis būdais, kuriais mafija užvaldė misterijas, kad panaudotų jas savo tikslams – turtams krauti, ne tik Italijos, bet ir kitų šalių politikams šantažuoti. Misterijos yra didelis ir taurus mūsų protėvių palikimas. Mafija jas išniekino.

Pazelis pereina per kambarį, pasilenkia prie Marko ir atrakina antrankius. Nuima juos. Markas trinasi įskaudusius ir paraudusius riešus, jis su džinsais ir nešvariais baltais marškiniais.

Pazelis kalba toliau:

– Tapau šeštosios misterijos celenza: tai man suteikia didžiulę valdžią. Capos manęs bijo, nes viską žinau. Mes viską filmuojame. Vis dėlto kartais savo didžiulę valdžią panaudoju ir geriems darbams, kaip ir derėtų. Vis dėlto šeštoji misterija yra grėsminga. Ji gali baigtis prastai. Marko žmona užsispyrė dalyvauti šeštojoje, nors aš ją įspėjau. Ji patyrė tai, ką patyrėte ir judu. – Encas atsidūsta. – Tąsyk aš neklydau. Serena buvo per daug trapi, misterija galutinai išmušė ją iš pusiausvyros, ji nebejuto mirties dvelksmo ir nebematė gyvenimo prasmės. Tada pati vairuodama automobilį nusirito nuo šlaito netoli Kapujos. Tai buvo savižudybė, o ne žmogžudystė. – Pazelis įsideda į kišenę antrankių raktą. Eidamas prie durų, atsigręžia ir pažvelgia į mane, paskui į Marką.

– Nuo tos dienos nuolat iš tolo tave stebėjau, Roskerikai. Mačiau, kaip padedi nukentėjusiems nuo Camorra piktadarybių. Tu darei gerus darbus ir nestokojai drąsos. O sykiu šiame kaukių teatre įžvelgiau ir pavojų. – Pazelis mostu liepia parankiniams išeiti. Pats irgi žengia prie durų. – Dabar judu esate išgelbėti. Abu. Camorra jūsų nelies. Aš duosiu saviškiams žinią, kad buvote įšventinti į šeštąją misteriją. Jie gerbia tokius žmones, negana to, netgi jų bijo, taigi turėsite valdžią. Viliuosi, naudosite ją geram. – Pazelis atsistoja ant slenksčio. – Praleisite čia dar kelias valandas, paskui galėsite netrukdomi išvykti. – Senis žiūri tiesiai man į akis. – Gal kada nors dar pasimatysim, įvesdintoji į šeštąją misteriją Aleksandra.

Jis išeina. Durys užsiveria. Liekame vieni. Markas mane prisitraukia – nesibučiuojame, tik stipriai, be galo stipriai apglėbiame vienas kitą. Nubraukiu tamsius plaukus jam nuo veido.

– Markai, ar jie tave kankino?

– Ne, – atsako jis. – Tai nesvarbu. O kas buvo tau? Tas pat, kas ir man?

Linkteliu ir pabučiuoju jį į kaktą. Markas nusišypso. Vėl išvystu kerinčią, laimingą, liūdnoką jo šypseną. Markas prabyla:

– Dieve mano, X., aš tikrai maniau, kad esi nužudyta. Dingojosi, kad jie mane apgavo. Už tave buvau pasiryžęs atiduoti gyvybę.

Markas atsistoja ir patraukia į vonią. Seku iš paskos. Jis pasilenkia virš kriauklės. Suvilgau rankšluostį šiltu vandeniu ir šluostau prikepusį kraują mylimajam nuo veido. Žaizdos negilios, mėlynės nedidelės. Jis nesužeistas, tik apdaužytas. Vis tas pats gražuolis Markas Roskerikas. Svarbiausia, gyvas, jis liko gyvas.

Kelias minutes kantriai sėdime vienas šalia kito ant lovos. Galiausiai Markas taria:

– Pažiūrėkim, ar pavyks iš čia išsikrapštyti. Kad ir kur būtume, – Palerme, Londone ar Buenos Airėse, – nekantrauju iš čia dingti, įkvėpti šviežio oro. Eime.

Jis ryžtingai ima mane už rankos ir vedasi prie durų. Jos atrakintos. Matyti tamsus akmeninis koridorius. Žengiame juo, kol aptinkame laiptus. Užkopę jais randame kitus laiptus ir platesnį koridorių, apšviestą neryškiomis elektros lemputėmis.

– Tuščia, – sako Markas. – Visi išsinešdino.

Šis labai senas pastatas išties tuščias. Suvokiu, kad mudu buvome laikomi giliame rūsyje. Dar palypėję laiptais išvystame siaurą langą. Tolumoje matyti mėnesienoje banguojanti jūra. Taigi mudu kažkokioje pakrantėje? Vis labiau jaudindamiesi užlipame dar du laiptatakius. Galiausiai atsiduriame nakties ir tamsos gaubiamoje terasoje. Bėgame jos pakraštin ir užsikvempiame ant gražios akmeninės baliustrados.

– Neapolis, – tyliai nusijuokia Markas. – Mudu Neapolyje.

Jis teisus. Apstulbusi spoksau į neaprėpiamą horizontą, į nuostabiausią žemėje kraštovaizdį. Prieš akis visu grožiu atsiveria Neapolio įlanka, matyti Vomero kalvos ir senamiestis, tolėliau uolėtos Sorento ir Amalfio pakrantės, neryškios, padūmavusios Kaprio apybrėžos po žvaigždėtu dangumi.

– Žinau, kur esame, – sakau. – Tai donos Anos vila Pozilipe. Kartą esu buvusi šiame paplūdimyje.

Markas ima mane už rankos. Apstulbę gėrimės reginiu. Pakeliu akis į žvaigždėtą dangų, matau Septynis Šienpjovius ir Sietyną. Tada atrandu Marko ir Aleks žvaigždyną. Mudviejų žvaigždyną.

Tyliai klausiu:

– Ką dabar darysim?

Jis nieko neatsako. Tik, žiūrėdamas man į akis, kilsteli už smakro ir apiberia veidą karštais, aistringais bučiniais. Suleidžiu pirštus į tamsias jo garbanas. Dabar suvokiu tiesą: kas nėra meilė, tas netikra, tik dūmai.

Content

Моллой А Дж. X istorija