Андрій Клімов, Світлана Клімова

Ті, кого немає

Частина перша

Марта

1

Марту забрали з Будинку дитини, коли їй виповнилося три місяці.

Був переддень Нового року, і Сергій Вікторович Федоров віз у таксі закутану в теплу ковдру дівчинку з радісним відчуттям початку нового життя. Дружина чекала вдома, відпрохавшись надвечір з роботи, щоб усе приготувати для маленької доньки. Тієї ж ночі в неї мало бути чергування в лікарні – вона працювала хірургічною медсестрою…

Узяти дитину в сім’ю, яка помалу ставала нестійкою спільнотою двох надто різних людей, було ідеєю Сергія, і то зовсім несподіваною. Дружина зреагувала моментально – холоднувато й здивовано.

– Ти так хочеш дітей? Бідолаха… Я ж тебе одразу попередила, коли ми вирішили одружитися, – народжувати я не згодна! То не для мене. Хто доглядатиме нашу дитину? Хто годуватиме, гулятиме з нею, хто, врешті, виховуватиме? Ми обоє постійно зайняті…

Вона мовила «нашу», а не «оту» – і це вже дещо означало. Тож Сергій палко промовив:

– Моя мама вже на пенсії, вона нам допоможе на початку.

– Твої батьки, Сергію, чудові люди, чуйні, добрі, та в них своє життя. Ти захотів дитину? – повторила Олександра. – То чому б тобі не народити її десь на стороні? Знайди собі молоду, здорову, сильну жінку… я не проти, жодного докору не почуєш.

– Ото нісенітниця! Як ти можеш, Сашо? – Він скривився й потягся до цигарок на столику.

Вони сиділи в кухні за вечірнім чаєм, де відбувалися в них усі серйозні розмови. Стояло літо, вікно було відчинене, комашня вже набилася в матовий плафон під стелею.

– Ми разом уже вісім років, я тебе люблю й ціную, мені не потрібна інша. Перешкод, щоб мати дітей, теж немає: ти створена для материнства, і зволікати з цим безглуздо.

– Ні! – відрізала Олександра й теж схопилася за сигарету. Пальці в неї тремтіли. – І ти чудово знаєш чому. Я все пояснила. Навіщо це тобі? Не розумію…

Проте він таки вмовив дружину. Не відразу, крапля по краплі, вельми обережно, давши їй повпиратися, показати характер. Зрештою Олександра здалася, бо в Сергія вистачило розуму поступитися їй правом остаточного вибору.

Одного разу вона раптом заявила Федорову: «Я згодна. Але всю матеріальну й моральну відповідальність за цей крок береш на себе ти…» У тому відіграв свою роль факт, що з пологового відділення центральної дитячої лікарні, де працювала Олександра, двадцять п’ятого вересня, щойно прийшовши до тями після важких пологів, утекла породілля, покинувши новонароджену руденьку дівчинку. Три шістсот, п’ятдесят два сантиметри від маківки до п’ят, абсолютно здорову й надзвичайно спокійну.

Юну матусю «швидка» доправила з обласної глибинки без документів, підібравши на узбіччі траси. Зігнувшись у три погибелі й тримаючись за живіт, вона намагалася голосувати, але ніхто не зупинявся. У панянки вже й води відійшли. Волею долі з екстреного виклику на тій самій машині поверталася Марта Янівна Куйжель, завідувачка хірургічного відділення. Везла вона шестирічного хлопчину з защемленням пахової грижі, а з ним – розгублену, заплакану матір. Породіллю посадовили в мікроавтобус до цієї компанії, і водій увімкнув сирену.

Коли за тиждень ніхто так і не поцікавився новонародженою, її назвали на честь завідувачки – Мартою, дали перше-ліпше прізвище й відправили до Будинку дитини.

Олександра всю цю історію дізналася від безпосереднього начальства, яке обурено прокоментувало: «Ну от що за блядь! А дитинка ж чудова. Не було б мені стільки, скільки зараз, узяла б не вагаючись…»

Ще якийсь час пішов на вагання, сумніви, таємну поїздку – глянути на цю саму Марту. Там Олександра з деяким переляком виявила, що дівчинка дуже схожа на Смагіних – усі вони рудуваті; а тонкою шкірою та впертим виразом очей – на неї саму.

Було трохи клопотів з оформленням документів, та через три місяці в них із Сергієм з’явилася дочка – Марта Сергіївна Федорова. Рідна лікарня постачала все потрібне, навіть грудне молоко на початку, а свекруха Віра Андріївна з’явилася в домі вже наступного ранку. Вона допомагала няньчити дівчинку всі дні, крім вихідних, – годувала її, гуляла й віддавала прийомним батькам тільки на ніч. Коли Сергій помітив, що його мати втомлюється й не завжди справляється, на три дні стала приходити чужа нянька.

Життя налагодилося й зацокало, як механізм. Увесь вільний час Федоров присвячував дочці, Олександра видавалася спокійною, незвично жвавою, помолоділою, і Сергій сподівався, що вона прив’яжеться до Марти. А може, наважиться й на свою дитину.

Так тривало до весни.

У середині квітня, опівдні в неділю, коли Федоров збирався на прогулянку з дочкою, зненацька залунала трель дверного дзвінка. Дзвонили різко й наполегливо.

Олександра пішла відчинити – і він почув її приглушений радісний зойк. Дівчинка, одягнена для прогулянки в строкатий комбінезончик, уже напівсиділа у візку, а сам він, натягнувши куртку, нахилився взути черевики й був спиною до дверей.

Коли Сергій випростався й глянув, його дружина міцно обіймала невисокого молодика в шкіряній кепці та плащі – синьому, ніби припорошеному пилом, а може, й вигорілому; її плечі під фланеллю домашнього халата ходили ходором.

Нарешті Олександра відірвалася від гостя, який тим часом із ревнивою цікавістю роздивлявся Сергія. Очі в нього виявилися прозорі, зеленкуваті, швидкі й гострі, як в оцінювача у ломбарді.

– Сергію, – аж трохи задихаючись, вигукнула дружина, – Валюша приїхав… Любий мій!

Кого стосувалися останні, мало не зі сльозою мовлені слова, він одразу не зрозумів, лише за хвилину здогадався, що перед ним молодший брат Олександри – Валентин Смагін. Сергій нечітко пам’ятав його з нечисленних сімейних фото, що зберігались у дружини.

– Нам уже час, – пробурчав Федоров замість вітання, однак енергійно потрусив простягнену долоню шуряка.

Через три години дружина постала перед ним зовсім іншою людиною.

На обережне питання, чи надовго завітав дорогий гість, вона відрізала, що то не його собача справа.

– Зачекай, Сашо, не гнівайся, я ж по-доброму запитав. Я розумію, що ти скучила за братом, проте ж у нас дитина… Можна було й попередити, а не валитися як сніг на голову!

– Я нікому з родичів не писала про Марту. Він не в курсі.

Що любив у ній Сергій, то це відхідливість. Голос дружини звучав уже зовсім спокійно.

– Ну добре. То, може, ти тепер відповіси на моє питання?

– Валентин приїхав назавжди.

– Як це? – розгубився Федоров. – Де ж твій брат житиме? Він-бо вже не хлопчик, йому далеко за тридцять, якщо судити з зовнішності.

– Валентин молодший за мене на п’ять років. А мені, як тобі добре відомо, любий мій, у січні виповнилося тридцять два… – Вона знову почала розпалюватися. – Він утомився, діставався кілька діб, з пересадками… За тридцять… Це ж треба! І прошу тебе – не галасуй у домі! Я поклала його в нашій спальні, братові необхідно відпочити… Марта в бабусі?

– Так. До вечора.

– Нагодували?

– А як ти гадаєш?

– Послухай, – дружина уважно глянула. – Потрібно все одразу розставити на місця. Дай сигарету і сідай! Брат не пояснив мені, чому повернувся. Ми з ним узагалі цього не обговорювали, і я нічого не знаю, крім того, що йому більше немає де жити. Ця квартира, у якій ти навіть не прописаний, рівними частками належить мені й Валентину. Савелій, наш старший, відмовився від своєї частки вже давно, ще коли їхав до місця служби. Потім, після смерті батька, як тобі відомо, він забрав до себе молодшого брата. Я закінчувала медучилище, жила на копійки… Мені було не до формальностей. Валентин має всі законні підстави мешкати тут…

– А хіба весь цей час він оплачував комунальні послуги? – безглуздо заперечив Федоров, перебивши дружину.

– Я не відповідатиму на дурні питання. Валентин повернувся й буде з нами жити. Крапка. Моєю думкою ніхто особливо не цікавився, нав’язуючи мені дитину. У тебе є Марта, у мене – молодший брат. Я його виростила, замінила йому матір і нікому не дозволю скривдити або принизити його. Можеш вважати, що ми оце зараз підписали мирну угоду. І годі з цим… Будь ласка, зателефонуй своїм і скажи, що ти ввечері привезеш усе необхідне для дівчинки: харчі, одяг, гроші. Нехай Марта з тиждень побуде в них, доки Валик облаштується, обживеться. Ми віддамо йому свою спальню…

Це означало, що їм із дружиною доведеться жити разом у середній із трьох кімнат. Там від дня появи дочки стояло її ліжечко, а поряд – розкладний диван, на якому спав Сергій, щоб уставати до дівчинки ночами. У тих випадках, коли в них залишалися на ніч його мати або нянька, Федоров спав із дружиною, що, зрештою, було рідкістю.

– Ось що, – уже м’якше, майже лагідно промовила Олександра. – Зробімо так. Ти перекуси і їдь. Без усіляких там дзвінків.

– Я поїв.

– То рушай… Поясни все Вірі Андріївні. Можеш навіть залишитися там на ніч.

У той момент він нічого не відчував, крім здивування. Але його батьки, коли Сергій став викладати домашні новини, сприйняли звістку порівняно спокійно. Вони мали двокімнатну квартирку в блоковій багатоповерхівці за два квартали від його будинку, дачну ділянку в передмісті, ледь живі «жигулі», вчительські пенсії та знайомого кардіолога. У дівчинці вони душі не чули.

Кілька днів Сергій жив у батьків – аж поки зателефонувала дружина. Вона була лаконічною і мовила всього одну фразу: «Повертайся».

У травні в нього планувалося відрядження до Польщі, і він домовився з матір’ю, що батьки заберуть дівчинку з собою на дачу на все літо – аж до його повернення. У Познань його відправляла фірма, де він займався монтажем і налагодженням медичного устаткування, і це була єдина можливість заробити стільки, щоб нарешті зробити у квартирі серйозний ремонт.

Ближче до вечора Федоров посадовив дочку у візок і вирушив жити далі.

Олександра здавалася задоволеною та щасливою. Навіть за Мартою скучила і все демонструвала її братові – яка вона викапана Смагіна. Валентин на це всміхнувся: «Приймачка вдалася в тебе, а любий брат – хтозна і в кого…»

Сергія неприємно різонуло оте «приймачка», він покосився на сімейні фото, навіщось розкладені на кухонному столі, уже накритому до вечері, однак промовчав. Сказав тільки:

– Гаразд, я пішов купати Марту. А ви тут поки туркотіть.

– Сергію! – негучно озвалася дружина, і її голос здригнувся і здався йому по-особливому м’яким. – Упораєшся – одразу за стіл…

Коли Марта вже засинала, Олександра зазирнула в кімнату і на мить вдячно пригорнулася до нього. Федоров упівголоса заговорив про майбутнє відрядження й про те, що дочці буде корисно пожити на свіжому повітрі. «Будуть гроші, почнемо ремонт…» – додав він.

Вона кивнула, але погляд був відсутній.

– Що там у нас завтра? Ти з нянькою домовилася?

– Узяла відгули. Валентин був у жеку… і він дав мені грошей на господарство. Збирається на комп’ютерні курси. Буде влаштовуватися на роботу. Отаке от.

Федоров виїхав до Польщі наприкінці травня, а повернувся, коли Марта почала самостійно ходити. Правда, ремонт вони зробили тільки через чотири роки.

За цей час дівчинка встигла побувати в дитячому садку, і Сергій, помітивши, що вона побоюється води, не любить мити голову, незговірлива та вперта, відвів Марту в басейн. Там і почалася її спортивна кар’єра.

Дружина була цілодобово завантажена на роботі, Валентин повсякчас відсутній – він влаштувався на залізниці провідником, як і раніше, коли жив у старшого брата в Приамур’ї. Сам Федоров справ мав понад голову. Матері зробили нескладну, але коштовну операцію, і він її оплатив. Та й ремонт, великий і заморочливий, тягся майже два роки, доки Марта вже й в школу пішла, де колись викладали його батьки і яку закінчив він сам.

У вересні дівчинці виповнилося сім, і в подарунок вона одержала власну кімнату. Валентин перебрався туди, де племінниця дотепер жила разом із батьками. У результаті перепланування всі три кімнати вийшли окремими, і вітальня (яка, щоправда, помітно зменшилася), відійшла Олександрі й Сергієві. Утворилася простора кухня – тепер там можна було розміститися вчотирьох і при цьому не сидіти на голові одне в одного, поставити диванчик на випадок гостей і навіть телевізор. Вікна, радіатори, передпокій, двері, деякі нові меблі… Довелося влізти в борги, і тепер вони обоє працювали у вихідні й вечорами. Олександра, крім лікарні, бігала по району з крапельницями та внутрішньовенними вливаннями, а Сергій халтурив у напівлегальній конторі з ремонту мережевого обладнання.

Валентин Смагін вніс частку, однак своє гніздо облаштовував самостійно. Двері його кімнати за відсутності хазяїна завжди були замкнені. Та особливої таємниці з того, чим він займається між поїздками, Валентин не робив: ще тоді, коли він щойно оселився в сестри й закінчив річні курси, у нього з’явився перший комп’ютер. Пізніше його змінив крутий ноутбук, а відтак настала черга спортивних піджаків від «Камашита» і брендових мокасинів. Але тоді, одразу після ремонту, він, повернувшись із рейсу з якимись торбами й пакетами, то мотався містом, то годинами ледарював у розкладному кріслі у своїй келії.

Усі вони співіснували, немов сусіди на поверсі, яким нема коли й словом перекинутися. Олександра розривалася між домашніми справами і лікарнею, Валентин носився з думкою розбагатіти, а Федоров, крім роботи, щодня возився з дочкою. Школа, тренування – і так по колу, аж доки Марта підросла настільки, що він уже не боявся відпускати її саму в басейн…

Росла вона абсолютно самостійною. З дев’яти років сама готувала собі сніданок, ішла до школи, на тренування або до бабусі, у якої проводила вечори й часто залишалася ночувати.

На думку дружини, Марта робила тільки те, що сама вважала за потрібне. Мабуть, так воно й було: дочка майже нічим не цікавилася, крім спорту. Навчалася вона пересічно, з явною нудьгою, і уникала однокласників. Але Марта йому подобалась – і квит. Він уже призабув, якою вона була в ранньому дитинстві – кумедною та беззахисною. Тепер поруч із ним жила майже доросла й вельми розумна людина, мовчазна, уважна, без підліткового лукавства й стервозності.

Олександра, незважаючи на те, що дочка дивним чином була схожа на неї навіть у дрібницях, цієї ранньої дорослості не схвалювала. «Наче їй геть усе байдуже, – якось дорікнула вона Федорову. – І це ти винен. Навіщо ти засунув її прямо з пелюшок у цей спорт? Ким вона виросте, що буде робити? От я все життя мріяла стати лікарем, хоча ні чорта з цього не вийшло… А Марта? Питаю її: ти що, все життя будеш у басейні товктись? У відповідь – а хоч би й так, що поганого? Я кажу – подивися на своїх однолітків, вони такі розвинені… Музика там, іноземні мови, комп’ютери знов-таки… Вона у відповідь: усе це лушпиння. Мені нема коли дурницями займатися, як твій брат. Мене взяли кандидатом у збірну, наступного літа в мене багато змагань і поїздок на збори…» – «Отже, така вдача, – гмикнув Федоров. – Оригінальна…»

Розмірений плин їхнього життя знов урвався, коли в місті з’явився старший із братів Смагіних – той зненацька вийшов у відставку в полковницькому чині. Савелій Максимович повернувся з Росії на батьківщину з родиною – дружиною Інною та сином Родіоном. Головними цілями Савелія, як він повідомив сестрі в телефонній розмові, були вступ Родіона на економфак місцевого університету, придбання квартири й зведення заміського будинку.

Зустріч відбулася в найближчу суботу. Валентина не було. Савелій Смагін прибув із сином, і в цілому бесіда тривала рівно півгодини, усе по-діловому. Від обіду Смагін-старший відмовився й квапливо помчав геть, пославшись на невідкладні справи, однак дозволив синові побути з тіткою та двоюрідною сестрою. Марті було вручено новісінький недорогий мобільник, перший у її житті.

Саме з того пам’ятного дня Олександра остаточно втратила спокій.

2

– Мамо! – з порога заявила Марта, доладу не привітавшись ні з батьками, ні з Валентином, що визирнули в тісний передпокій на її гучну появу. – Ви коли вріжете замок у двері моєї кімнати?

– Навіщо? – розгублено запитала Олександра. – Та постав ти наплічник! Що за манера в коридорі вивалювати все підряд? І ще чогось там вимагати.

– Ти що, не розумієш? – вигукнула Марта. – У мене повинен бути особистий простір!

– Господи, що за дурниця! У тебе його більше, ніж у всіх нас разом узятих. Де ти нахапалася цього? Особистий простір… Ми не бачили тебе місяць, ти майже не телефонувала, бабуся нервувала… Замок! Ти б хоч обійняла рідних, чемпіонка…

Марта скинула з плеча наплічник, спідлоба покосилася на Смагіна і ступила до батька, підставляючи щоку для поцілунку. Сергій обійняв дочку, легенько пригорнув, вдихаючи запах її засмаглої шкіри, немитого жорсткого рудуватого волосся і ще – поїзда й міської літньої куряви. Стояв недільний ранок, усі були вдома, дівчинка щойно повернулась із Запоріжжя, де брала участь у змаганнях і, як вони вже знали, виграла заплив на двісті метрів вільним стилем у своїй віковій групі.

Дочка, відірвавшись від нього, поцілувала Олександру й одразу ж уперто повторила:

– Тільки сьогодні ж! Інакше я втечу до бабусі на дачу й не повернуся, доки не одержу ключ від своєї кімнати. Зрозуміло кажу?

– Та що це з тобою, Марто! Як ти розмовляєш? Ану геть з очей! Іди у ванну й прийми хоча б душ із дороги… І їдь куди хочеш! Що за нахабство!

Сергій бачив, що дружина ледь стримує лють, і поспішив втрутитися:

– Та не кричіть ви обидві. Немає проблеми. І ти, Сашо, заспокойся. Мені не важко врізати замок, у нас навіть десь валяється підхожий… І нема чого галасувати через дрібниці.

– Це не дрібниці. Дитина не може грубіянити матері.

– А я й не грубіянила.

– Та замовкни нарешті!

– Стоп, – вигукнув Федоров, – ви що, так і будете сваритися в передпокої? Марто, мама сказала тобі привести себе до ладу… Ану ж бо! А я вже сьогодні зроблю те, про що ти просиш.

– А я твоєму таткові підможу, – втрутився Валентин. – Що ти ото, справді, Мартусю, кип’ятишся дарма? Ми тут без тебе скучили. Йди-но сюди, обійми дядечка…

Марта спалахнула, смикнула плечем і подалась до ванної. Обличчя її зберігало похмурий і впертий вираз. Валентин, усміхнувшись, зник у себе, а Сергій, дивлячись на геть засмучену дружину, мовив:

– Не бери це так близько до серця. Дівчинка виросла. Я думаю, найрозумніше – піти їй назустріч.

– А я не розумію, навіщо замикатися. Тим більше від нас. – Олександра відіпхнула його простягнену руку, пройшла на кухню, узяла сигарету й сіла. – Ми й так не входимо до неї без стукоту… І от що я тобі скажу: Марта дуже змінилась останнім часом. Я, звісно, звинувачую себе, що не приділяю їй уваги. Але й на мене не можна тиснути. Нікому не дозволено так зі мною розмовляти, Сергію, навіть чотирнадцятирічній шмаркачці.

– Чотирнадцять їй виповниться тільки через три місяці.

Дружина потроху охолоняла, і він уже сподівався був, що все обійдеться.

Однак не обійшлося.

Коли вони вчотирьох уже сиділи в кухні за сніданком, Федоров винувато повідомив, що замок, про який він згадав, так і не знайшовся. Завтра ж він купить новий і вріже. На це Марта заявила, що негайно їде до діда з бабою на кілька днів. Вона вже домовилася з двоюрідним братом, він на машині і за потреби поверне її додому.

Олександра з шумом піднялася, жбурнула на підлогу серветку й, не зронивши жодного слова, почала жбурляти брудний посуд у мийку.

Федоров неголосно, уже починаючи гніватися, промовив:

– Я поїду з тобою, Марто. Збери речі. Дорогою дещо купимо. Ти в курсі, що в мене від учора відпустка? Завтра ж буде тобі замок. А зараз у тебе на все про все півгодини – електричка об одинадцятій тридцять…

Марта підвелася, буркнула: «Дякую, мамо!» – і, не дочекавшись відповіді, пішла до себе, проігнорувавши питання Валентина:

– А що, Родіон у понеділок буде в місті?

Коли Федоров із дочкою нарешті відбули, Валентин Смагін покликав сестру.

Олександра з досадою погасила щойно прикурену сигарету й попрямувала в кімнату брата.

– Чого тобі, Валику?

– Треба поговорити, Олександро. Заходь, сідай.

Від його ранкової жвавості не лишилося й сліду. Брат був похмурий і зосереджений.

Її завжди вражала майже стерильна чистота кімнати Валентина, його акуратність і точність у поводженні з речами. Нічого зайвого, ані порошини, навіть із постійно відчиненим вікном. «Коли він устигає все прибрати?» – дивувалася Олександра. І це при нескінченних поїздках, утомі, недосипанні й не найкращому здоров’ї… Свіже повітря – це зрозуміло: молодший змалку потерпав від рідкісної форми алергії. Був болісно чутливий до запахів косметики, пилу, шерсті тварин, хоча з віком став почуватися ліпше. Спочатку вона навіть не наважувалася курити при братові, доки той зі смішком не зауважив, що у вагоні мусить нюхати й не таке. На запитання, чому він не змінить роботу, відповів: «Та звик якось. Робота цікава, і грошики капають. У моєму віці міняти професію пізнувато…»

– Чого тобі? – повторила Олександра, опускаючись на край широкого розкладного крісла. – Ти коли збираєшся в рейс, сьогодні?

– Так. Після обіду. – Валентин сів верхи на єдиний стілець. Позаду каламутно блакитнів екран ноутбука. – Хочу поговорити з тобою. Про Марту й Родіона. Ти нічого не помічаєш, Сашо?

– Ти що маєш на увазі? – миттєво насторожилася вона. – Племінник у нас буває нечасто, сам знаєш. Савелій його неохоче відпускає. Та й стежити мені за ними нема коли…

– Щось вони занадто часто стали зустрічатися.

– Із чого ти взяв?

– Ну, – він усміхнувся. – Є така думка, скажімо так…

– І що з того? Родіон – не в батька. Зовсім інший характер. І він до нас прив’язався. Уважний, не дурний…

– А нашому племінникові відомо, що Марта йому не рідня? Що ніяка вона йому не двоюрідна?

– До чого тут це? Савелію я писала – давно, приблизно того року, коли ти від нього поїхав. А чи казав він дружині й синові – мені до цього діла нема.

– Але ж якщо хлопцеві про все відомо, він може й з Мартою… поділитися. Якщо вже не поділився. Ось тобі й причина її витівок. Підлітки такі речі сприймають болісно. Для когось це ще гірше, ніж сирітство…

– Ти себе, чи що, маєш на увазі? – примружилась Олександра. – Так ти й не був сиротою. У тебе була я.

– Не про мене мова, – відмахнувся Валентин. – Ти хіба нічого не помічаєш, сестричко? Подаруночки, дзвіночки, те-се…

– Що ти навигадував, Валентине!

– Ну, дивись, Олександро, я тебе попередив. Ти її ще за дитсадок вважаєш. Ох і здивує вона тебе одного разу! Охнути не встигнеш, як онуки заведуться. – Він сухо реготнув. – У Марти характер, а тут ще й вік той самий… привабливий.

– Нісенітниці.– Олександра скривилася, встаючи. – Усе це твої фантазії. Якби Марта знала, що ми її вдочерили, то насамперед запитала б у мене або Сергія. Чого в неї не віднімеш – це прямоти. Ні про що таке вона навіть не здогадується, і Родіон, я певна, гадки не має. А стосунки в них цілком родинні. Викинь з голови… Піду, займуся обідом.

– Родинні? – пробурмотів Валентин і після паузи раптом запитав навздогін – сестра вже стояла у дверях: – А якщо я сам скажу дівчинці правду, як ти до цього поставишся?

Олександра круто обернулася.

– Не жартуй так, Валику, – неквапливо мовила вона. – Тільки я маю право все розповісти Марті. Я єдина, зарубай на носі. Ти мені життям зобов’язаний і ніколи не посмієш мене засмутити. Ми з тобою одне, і ближчого за тебе в мене нікого немає.

– Вибач, Сашо! – Валентин підхопився, відіпхнувши ногою стілець. – Щось на мене сьогодні найшло. Добре, дурницю впоров… – Він спідлоба поглянув на неї й винувато всміхнувся. – Нервуюсь, бачиш. Не хочеться знову на роботу запрягатись.

– Візьми себе в руки, – холодно сказала Олександра. – Відпочинь. Пообідаємо спокійно.

Вона безгучно причинила двері. Неділя й насправді не задалася.

Чоловіка, коли він повернувся, Олександра зустріла в якнайпохмурішому настрої – Федоров геть забув, що Валентин до середи в рейсі.

– Може, сходимо в кафе, вип’ємо винця? Такий дивовижно тихий вечір, – жваво запропонував він з порога.

– Щось не хочеться.

– Ти чимось засмучена, Сашо? Марта, по-моєму, геть забула про все. Така ж, як зазвичай. Але все одно я зранку збираюся по той замок…

– Зажди, не роззувайся, – сказала вона. – У тебе гроші з собою? Сходи, будь ласка, в магазин. Я не проти випити, але тільки вдома, удвох.

Він приніс пляшку горілки, томатний сік, мінеральну, оливки, свіжий білий хліб.

– Бенкет, одначе, – мовив Федоров, засовуючи пласку пляшку в морозильник і косячись: дружина зосереджено накривала на стіл. – Хто б міг подумати.

– Під час чуми, – посміхнулась Олександра. – Іди, мий руки, я тут сама впораюся.

Він повернувся й сів навпроти, присунув тарілку, поклав салату, відламав хрустку скоринку й зажував.

– Ну? – поквапила Олександра. – Ти такий голодний?

– Зараз. – Федоров ковтнув бульбашкової води з високого келиха, підвівся й витяг з холодильника запітнілу пляшку. Наповнив чарки: дружині по вінця, собі на дві третини. – За що п’ємо?

– Ні за що. Просто так. Ми з тобою давно не вечеряли вдвох.

– Правда. – Сергій махом спорожнив чарку і з апетитом накинувся на все, що було на столі.

Олександра пила дрібними пташиними ковтками доти, доки на очах у неї не виступили сльози. Федоров знав, що вона рідко п’яніє, обходиться невеликою кількістю спиртного. Сам він волів вино, і то далеко не будь-яке.

– Поїж, – сказав він дружині.– Годі курити.

– Сергію, – промовила вона, вперто клацаючи запальничкою і з шумом видихаючи дим, – мені нещодавно телефонував Савелій. Кликав на свій ювілей. Це восьмого, тобто через тиждень. Запрошені всі, крім Валентина… Ми не поїдемо.

– Ми? Тобто ти хочеш сказати, що це остаточно?

– Найпевніше. Я без Валентина туди ані ногою. Налий ще, будь ласка. І не дивися на мене, я не нап’юся. Немає приводу.

– Та все ж горілку треба закушувати, – посміхнувся Федоров. – Що за манера все ускладнювати, Сашо? Ось ти мені, будь ласка, поясни… – Він налив, узяв свою чарку й підняв. – Твоє здоров’я! Поясни, що за кішка між ними пробігла? І з якої речі Валентин звалився нам на голову?

Він дивився, як дружина цідить горілку, як зволожується й світлішає її погляд, як вона підхоплює з тарілки бутерброд і впинається в нього міцними зубами.

Нарешті Олександра торкнулася губ серветкою й заговорила:

– Не знаю. Може, Інна… Слухай, а якщо справді поговорити з нею, вона має вплив на чоловіка. Може, переконаємо Савелія не рубати з розмаху?

– То й поговори. Бо інакше все це матиме дивний вигляд. Савелію Максимовичу, якщо не помиляюся, шістдесят?

Олександра кивнула:

– Мені здалося, що це не формальне запрошення. Він розпитував про всіх, жартував. І тільки в самому кінці зненацька додав: «Тільки Валентина не надумай із собою тягти. Відразу викинь з голови. Я його не маю бажання бачити…»

– А це справді важливо, аби Валентин там був?

– Авжеж! Я хочу їх помирити. Іншої нагоди не буде… У Савелія характер, він і замолоду був крутий, але ж рідні брати! Коли він приїхав на похорон батька, хоч я що робила, хоч як опиралась, але однаково повернув усе по-своєму – відвіз брата в цю свою Тьмутаракань… А ми ж із Валентином жили душа в душу. Савелій міг і далі допомагати нам, проте сказав як відрізав: тобі треба закінчувати училище, виходити заміж і народжувати власних, а не облизувати оце сопливе щеня. Я з нього зроблю чоловіка… Слово в слово.

Вона відвела погляд і посміхнулася.

– Ні, тепер я розумію: там був прямий розрахунок. Він на ту пору підбивав клинці до Інни, а в тієї батько був важливим цабе й косо дивився на Савелія, який і там, я певен, примудрився показати свій норов. А тут – брат-підліток, серйозна відповідальність, забрати до себе, вивести в люди… Виглядає гідно й серйозно. Я ж у той Бікін потім їздила, вже після одруження Савелія. Валентин закінчував школу, дім – повний ущерть, щойно народився Родіон…

– Ну, хай так, – перебив Федоров. – Зрештою, яка різниця, що там між ними було. Припустімо, посварилися, не зійшлися поглядами. Молодший не захотів іти в училище, тягти армійську лямку, а старшого це зачепило. Але все ж таки поясни мені, Олександро, одну річ. Чому твій Савелій, знаючи, у яких умовах ми живемо, жодного разу не запропонував допомогти? Забезпечена людина. Дві машини, квартира в місті, заміський будинок, власний офіс, бізнес… Хіба він не міг оселити Валентина… скажімо, у своїй міській квартирі, яка цілий рік порожня? Та й добро було б під наглядом… Ми тут учотирьох тіснимося в малогабаритній «трьошке», і жодного виходу з цього не видно!

– Він пропонував, – глузливо промовила дружина. – Ми якось поговорили віч-на-віч. На ту пору він саме закінчував будівництво дому. Я зателефонувала після роботи й приїхала до нього в офіс. Думаєш, легко мені це далося? Якби не ти, я б і пальцем не поворухнула. І що? Виклала ситуацію, а він категорично: я Вальку на гарматний постріл до себе не підпущу. Хочете, каже, – роз’їдьтеся. Продайте це житло, а не вистачить грошей, я додам.

– А мені ж ти нічого не сказала!

– А навіщо? Нічого ж і не вийшло. Тож закриймо тему.

Федоров промовчав. Насправді, до нього це й не має прямого стосунку. До Валентина за ці роки він начебто звик, та й перетиналися вони нечасто, зайняті кожний своїм.

– Доп’ємо? – Федоров кивнув на напівпорожню пляшку.

– Мені годі… Я завтра на восьму.

– Знову відпустка в листопаді?

– Здається, цього року вийде раніше. Ще не знаю.

– Сашо, послухай…

– Ну? – Було видно, що вона вже повністю зосереджена на якійсь своїй, нікому не видимій проблемі, яку доки не розв’яже, не заспокоїться. – Чого тобі?

– Нічого…

– То допоможи прибрати зі столу, і ходімо спати.

Було близько пів на одинадцяту. Федоров збирався на балкон – постояти, подивитися на чужі вікна й викурити останню сигарету, поки дружина возиться у ванній. Але до цього зазирнув у кімнату Марти, торкнувся дверей.

Із замком буде морока – це ясно. Олександра під час ремонту наполягла, щоб двері були як двері, тому й вибрали світлий цільний дуб. Його нічим не взяти – тільки фрезою.

Він увімкнув світло та ввійшов.

У дочки панував безлад, як і має бути в її віці. Дружина вже тут побувала, відзначив Федоров. Наплічник порожній, брудні речі в пранні, а на ліжку дочки лежить комплект свіжої постільної білизни та два махрові рушники. Більший – для басейну. На письмовому столі купою звалені строкаті камінці й мушлі, погано відчищені від піску, блокнот, дрібні купюри, зім’ятий залізничний квиток, дешевенький дерев’яний браслетик, перстеник, подарований бабусею до тринадцятиріччя. Окремо – легенька позолочена медалька на щільній муаровій жовто-блакитній стрічці. Біля стільця сиротливо валявся догори підошвою Мартин капець.

Федоров пошукав поглядом другий. Не знайшов і став навкарачки, щоб понишпорити під ліжком. Рука намацала спочатку капець, а далі – кухонний ніж. Трохи запилюжений, середніх розмірів, з вузьким, добре відточеним лезом.

Ідучи, він клацнув вимикачем. Капці відніс у передпокій, а ніж вимив і повернув у шухляду. Потім задумливо викурив сигарету й протер паперовою серветкою попільницю. Умився й почистив зуби.

Олександра лежала під легким пледом, обличчям до стіни, нічник над її головою був погашений, з боку Федорова – ввімкнений. Коли він почав стягати джинси, дружина запитала:

– Ти чого блукаєш?

– Курив.

– Щось не можу заснути…

– Хочеш, я сам поговорю з твоїм братом?

– Із котрим? – зітхнула вона. – Ні. Я все вже вирішила… Ти збираєшся зранку по замок?

– Авжеж. – Федоров ліг поруч, натягнув плед до підборіддя й погасив нічник. Олександра присунулася ближче.

– Купи ще дещо, я залишу список на столі.

– Нема питань, – сказав він і обійняв дружину, щоб вона нарешті розслабилася й заснула.

3

Родіон мав важливу, з погляду Марти, позитивну рису – цілковиту відсутність подібності до Смагіних.

Він не був схожий ані на свого батька, ані на її матір, а вже про Валентина й казати годі. Сама вона була впевнена, що смагінська порода найповніше виявилася в ній, а Родіон – у матір, Інну Семенівну, тендітну, мініатюрну, з яскравими сіро-синіми очима й ще пишною гривою золотаво-пшеничного волосся. Батькові риси, проте, були наявні. Кругле важкувате підборіддя, великий рот, тверда кучерявість коротко обстриженого, але по-материному світлого волосся, зріст, нарешті. Їй подобалося, як він по-старомодному стриманий і ввічливий з малознайомими людьми. Як ретельно дякує за обід, підводячись із-за столу. Як жаліє тварин і не терпить хамства.

У середу вже рано-вранці Марта нетерпляче чекала його.

Родіон зателефонував напередодні й повідомив, що забере її десь опівдні, однак приїхав о третій. Це було на нього не схоже, але все пояснювалося просто: затримався в місті, їздив за дорученням батька до клієнтів, тепер до вечора вільний.

Бабуся рвалася їх годувати, дід – посидіти під грушею: на дачі йому не вистачало співрозмовника, – але Марта стала збиратися, трохи нервуючись, і навіть спробувала гарно вбратися – її повідомили, що замовлено столик у кав’ярні.

Вбиратися, щоправда, не було в що. Вона натягла м’яту, але чисту жовту футболку, терті джинси, взула легкі кросівки, а решту нервово запхала в торбу. Родіон чекав в автівці – «рено» кольору піску – на ній, щойно одержавши права, їздив сам і возив матір. Іноді батько неохоче дозволяв йому взяти великий джип, але це траплялося вкрай рідко.

Марта розцілувалася зі своїми, жбурнула сумку на заднє сидіння й залізла на переднє. Родіон захлопнув дверцята, неквапом вирулив на путівець, а потім спритно вмонтувався в суцільний потік транспорту, що валив у місто трасою. Їхати було трохи, і вона сердито попрохала його не гнати, як зазвичай.

– Щось трапилося? – Він покосився на її замкнене обличчя, де не залишилося й сліду від недавньої жвавості.

– Потім розповім. Нам обов’язково тягтися в цю кав’ярню?

– А чом би й ні? Там класно годують… Як твої збори?

– Нормально, – буркнула вона. – Вода, щоправда, була спершу захолодна. А ти що тут робив?

– Відпочивав. Чого це ти така колюча, сестричко? Хтось образив?

– Ти як мій батько – без кінця придивляєшся. Мене неможливо образити.

– Серйозно?

– Сумніваєшся? Обережніше, там якийсь затор…

– Бачу. Потерпи, скоро будемо на місці.

Скупчення машин виявилося всього лиш невеликим затором перед шляхопроводом, ліва смуга ремонтувалася. Відстоявши своє, вони рушили в низці машин, що набирали швидкість на в’їзді в місто. Далі вже пішла міська забудова, проспект, що веде до центру, колінчасті провулки, нарешті – паркінг.

– Прибули, чи що? Терпіти не можу громадського харчування… – Марта зітхнула, а Родіон нахилився й відчинив двері з її боку.

– Я голодний. Вилазь і не сердься, – сказав він. – Сумку залиш.

Вони піднялися сходами до скляних дверей, за якими маячила фігура охоронця в білосніжній уніформі. Народу в кафе виявилося напрочуд багато – строкато вдягненого, по-літньому вальяжного. Родіон звично і вправно проходив між столиками, підтримуючи Марту під лікоть. Вона була дівчинкою високою на зріст і збоку цілком могла скидатися на його подружку. Однак коли їх посадовили за столик і офіціант прийняв замовлення, відразу стало видно, що Марта – лиш підлітка, хоч і здається старшою за свої неповні чотирнадцять.

Родіон пішов мити руки.

Тепер доведеться чекати, доки він неквапливо з’їсть свій шмат філе, спритно орудуючи ножем і виделкою, віддасть належне мудрованому салату й соусам, просмакує свою шоколадку, по ковтку відпиваючи густу каву, і наостанок замовить ще й гранатовий сік. І все це в цілковитій мовчанці.

Марта глянула в меню – воно тут складалося з двох частин, японської і європейської. Суто з дошкульності полізла в японську й ткнула пальцем у якесь «маття айсу». Вона й гадки не мала, що воно таке, і коли принесли щось бадьоро-зелене на квадратній дерев’яній таці, таке, ніби овоч, – із сумнівом поколупала, лизнула і раптом відчула дивовижно свіжий вершковий смак із легкою гіркуватістю. На таці були ще безе й полуниця.

– Соку хочеш?

Вона вибрала грейпфрутовий, він, як зазвичай, гранатовий. Офіціант пішов, і Родіон запитав:

– Сподобалося морозиво?

– Угу.

– Це японський рецепт – із зеленим чаєм. А я, знаєш, розлюбив. Мене у твоєму віці загодували.

– Це на Далекому Сході, чи що?

– Ну. Магазинні солодощі там були рідкістю. Тільки льодяники й зефір. Але коли мій дід-генерал вийшов у відставку й прикупив фазенду, його найближчим сусідом виявився один заповзятливий кореєць, що одружився з місцевою. Мали коней, корів, овець та іншу худобу. Повно дітей, схожих як дві краплі води, і чималий шмат землі в заплаві Уссурі. От він і робив морозиво – спочатку для своїх, а потім розгорнув справжнє виробництво. Його старші синки роз’їжджали у фургоні по дачних околицях, і товар у них розлітався за лічені хвилини. Ти й уявити не можеш! Із цукатами, чорницями, брусницями, лимонником, актинідією. Навіть із квасолею, імбиром і сиром! Коли мені випадало жити в діда, я вже за тиждень…

– Стривай! А де тепер ці твої баба й дід?

– Померли. Обоє. Дід зламав шийку стегна, спіткнувшись на городі, а через тиждень – інсульт. Бабусю мама забрала до нас, але вона й року не прожила. Вони все залишили моїй матері, і батько перед від’їздом продавав якісь шевйотові відрізи, шуби, посуд, меблі, генеральську чорну «волгу». Навіть вівчарку дідову продав – тому-таки корейцеві.

– Уміє твій батько торгувати!

– Не тягти ж із собою, а кинути шкода.

– А як ви там жили?

– Ну як живуть у військових містечках? Найбільше мені подобалася природа. Тільки занадто сиро, коли починаються мусонні дощі. Сопки, вкриті кедрівником, а при підніжжі натуральні джунглі – усе перемішане й заплутане ліанами, лимонником і диким виноградом. Зате взимку, особливо в передгір’ях, снігу по шию…

– Чому ви звідти поїхали? – Марта допила сік і тепер нетерпляче чекала, поки Родіон покінчить зі своїм і вони нарешті заберуться звідси. До того ж страх як хотілося до туалету.

– Я навідріз відмовився вступати у військове училище. Коли перейшов у випускний клас, восени мали з батьком круту розмову. Він хотів, щоб я їхав до Хабаровська, де в нього був якийсь кореш, майор Фрумкін. А я заявив, що хочу стати хірургом, почну готуватися до медичного. Мене віддали в школу на рік пізніше, я йшов на медаль, і батьки носилися зі мною як з писаною торбою… Мама втрутилася. Ми того вечора так репетували, що побудили сусідів. Він же нікого не чує, крім себе. Зійшлися на тому, що до весни вирішимо, де мені вчитись. А місяці за два закрутилась інша історія. Померла бабуся, у батька почалися неприємності на службі… Коротше, він подав рапорт, і ми рушили сюди. Він чомусь категорично відмовився залишатися в Росії, і мама поступилася. Дочекалися, доки я складу випускні й одержу своє липове срібло, а через день після випускного ми розпрощалися з Бікіном… Уже в потязі батько заявив, що вони з матір’ю вважають: краще б мені стати економістом-міжнародником. І знаєш, вони так дістали мене за цей рік своїми нервами й страхами, що я погодився. Тільки взяв з них слово, що більше не сунутимуть носа у моє особисте життя.

– І як, тримають? – Марта підвелася.

– Загалом так. Ти куди це?

– Усе тобі треба знати. Чекай на мене в машині.

Коли вона повернулася, Родіон стояв біля входу в кафе, жваво розмовляючи з якимось хлопцем. У хлопця в руці був плаский рудий кейс, а сірий піджак прим’ятий на спині.

Марта відразу залізла в салон – двері «рено» були відчинені. Минуло ще хвилин п’ять, і Родіон упав поруч.

– Це Денис, – сказав він, – мій однокурсник. Працює в банку. То що? Додому чи просто покатаємося?

Вона не встигла відповісти, як подав голос його мобільний. Родіон саме здавав задом, і Марта простягла йому сірий айфон, мигцем прочитавши на дисплеї: «Батько».

– Савелій Максимович.

– Скинь, – звелів він. – Знову в нього горить. Я пізніше передзвоню.

Однак вийшло по-іншому.

За кілька хвилин айфон знову наполегливо задзеленчав. Родіон притиснув його плечем до вуха, лишивши руки на кермі. Марта відкинулася на підголівник і заплющила очі – пластик легко холодив стрижену потилицю.

Нічого в неї не виходить. Ще вночі на дачі вона вирішила, що все розповість Родіонові, бо, правду кажучи, більше немає кому. Їй потрібна порада – що з цим робити. Або хоч підтримка.

Навіть уявити не можна, що вона оце все викладе матері. Як пізньої ночі напередодні її від’їзду до Запоріжжя розплющила очі від раптового нападу жаху. Над нею нависала темна фігура Валентина, а його рука шарила у вирізі її ситцевої піжами. Марта, хоч і спросоння, відразу його впізнала: ці гидкі бермуди в синій горошок ні з чим не сплутаєш. Валентин походжав у них удома відтоді, як встановилася спека.

«Тихіше, тихіше, дитинко, – прошипів цей вилупок, – ти так кричала вві сні, що розбудила дядька…»

«Пішов ти… – вона виплюнула брудну лайку. – Забери руки, недоумку! Я зараз матір покличу!..»

«А її немає вдома. Терміново викликали в лікарню. Ти, лапо, вже спала. А тато пішов проводжати і десь застряг… Я тільки ковдрочку поправити…»

Руку він, проте, забрав, і вона гарячково натягла махрову ковдру до носа. Серце ще скажено стукотіло, але страху більше не було, її душила відраза.

«Зачини двері з того боку, і негайно! – прошипіла вона. – Я завтра ж розповім батькам, що в тебе на думці!»

Валентин випростався, хмикнув і вийшов з її кімнати…

– Ну чому завжди я? – у голосі Родіона прорізалося роздратування. – А ти сам не міг би? Ти ж удома? То мені знову тягтися в Шаури?.. Добре, не заводься. Дай слухавку мамі, ми узгодимо.

Він пригальмував і звернув до узбіччя. Марта краєм ока бачила його тонку, засмаглу до чорного кисть. На тильному боці стовбурчилися світлі волоски, пальці міцно стискали мобільний.

– Спокійніше, мамо… Я зрозумів. Так, відвезу Марту й скоро буду… Та не хвилюйся ти так, нічого не трапиться з твоєю кішкою, встигнемо. Бувай!

Він відключився, жбурнув айфон на заднє сидіння й увімкнув передачу.

Марта покосилася: Родіон стежив за дорогою, невдоволено морщився, коли загорялося червоне, але кермував акуратно, без явного поспіху.

Ціле життя він прожив десь далеко, навіть не підозрюючи про її, Марти, існування, а знайомі вони всього два роки. Бачаться нечасто. У нього своє життя, майже невідоме. Що йому до того, з ким їй доводиться жити – день у день – під одним дахом?

Спочатку вона відчула постійну, зосереджену на ній увагу. Обережну присутність, невідривний погляд, часте дихання. Потім Олександра попрохала брата взяти на себе частину клопотів про неї – це було саме тоді, коли в них розпочався ремонт, усе пішло шкереберть, а батько мотався між домівкою і реанімацією, де приходила до тями після операції бабуся. У тому устрої, який склався ніби сам собою, Валентину була відведена роль ласкавого й дбайливого дядечка. В іншому нікому до неї не було діла.

Боятися вона почала майже одразу – тут уже нічого не поробиш. Валентин, бувало, забирав її зі школи. Удома в цей час зазвичай нікого не було, і він змушував її перевдягатися й акуратно складати речі. При цьому стирчав на порозі й не зводив з неї очей. Далі – обід і перевірка уроків на кухні. Вона покірно приносила щоденник і зошити, хоча мати й батько здебільшого не лізли в її шкільні справи. Валентин кликав її до себе, садовив на коліна так, що вона опинялася затиснутою між краєм стільниці і його тулубом. Вона намагалася вирватись, але він чіпко тримав її однієї рукою, зі свистом дихаючи в потилицю, а другою погладжував її оголене стегно, ніби заспокоюючи. «Відпусти!..» – пручалася вона, на що їй відповідали здушеним смішком…

Потім з коридора долинав звук замка – повертався з роботи батько. Її миттю струшували з колін, вона мчала до батька, щосили притискалася до нього, а потім, ледь відірвавшись, забивалась у свій куток.

Так він переслідував її цілий рік, доки одного разу, розлючений її непоступливістю, не вдарив з розмаху в обличчя. Удома того разу теж нікого не було. З тієї хвилини її страх не те що б розвіявся – просто став іншим…

– Прибули. – Голос Родіона змусив Марту здригнутися. – Тебе провести?

Вона неуважно глянула й похитала головою.

– Сама дійду… Родю, ти когось ненавидів у своєму житті?

– Ненависть руйнує, сестричко. У мене нема ворогів. – Родіон відчинив задні дверцята, дістав із сидіння її сумку.

Марта теж вийшла і тепер стояла прямо перед ним, дивлячись знизу.

– Бувай. Дякую за морозиво… – кивнула вона. – Телефонуй.

Родіон не став чекати, поки Марта дійде до під’їзду, де тусувалася звична вечірня публіка: матусі з візками, обкурені підлітки й пара літніх подружок.

Коли вона озирнулася, «рено» кольору піску вже відчалював.

4

День випав ще той.

Просто зранку привезли п’ятирічного хлопчика з підозрою на непрохідність. Виявилася рідкісна форма запалення апендикса, який лопнув прямо на операційному столі. Провозилися дві години, перемиваючи черевну порожнину, потім Олександру відправили в інтенсивну терапію – стежити за станом прооперованого, бо, як завжди влітку, через відпустки людей не вистачало, а досвідчена літня медсестра Марина Ігорівна була зайнята двома важкими немовлятами. Потім завідувач відділення підмінив Олександру на годину – на неї чекав хірург і нескладна планова операція. Після цього вона повернулася до малюка, якому ще виповзати й виповзати з серйозної неприємності.

І весь оцей час її гризла одна думка: як знайти привід поговорити з дружиною старшого брата.

Утім, Інна розшукала її сама.

Близько третьої Олександру покликали до телефону в хірургію. Вона попросила приглянути, щоб хлопчик випадково не перетиснув дренаж, протупотіла довгим коридором, а потім піднялася сходами з другого на свій третій. На четвертому розташовувалося пологове відділення, на п’ятому – патологія немовлят. Телефон був у лівому крилі на посту чергової сестри поруч із її відділенням. Зараз там нікого не було, слухавка лежала на журналі процедур і грілася під увімкненою день і ніч настільною лампою. Із близьких цей номер знали тільки чоловік, Валентин і Марта.

– Алло, – хрипко видихнула Олександра, важко опускаючись на стілець. Рука була волога від поту, і трубка ледь не вислизнула.

– Чому ти залишаєш удома мобільний? – голос невістки дзвенів від крайнього збудження. – Я ледь вибила з твого Сергія цей номер! Конспіратори…

– Що сталось, Інно? – запитала Олександра. – Я сьогодні в інтенсивній терапії, це далеко звідси. Кажи швидше!

– Мені конче потрібен класний ветеринар. Знайди, будь ласка, а то наш постійний поїхав кудись, а місцевому коновалові я довірити кішку не можу. Тварина сама не своя…

– Добре, я ввечері перетелефоную.

– Навіть не думай! Лікар потрібен просто зараз! Сашо, щось не так. Я зовсім голову втратила. Ну я тебе дуже прошу!

– Добре. Тільки заспокойся й не кричи. Дай поміркувати… Знаєш що – передзвони мені сюди хвилин за п’ять-десять.

На іншому кінці лінії миттєво відключилися.

Олександра поклала слухавку на місце, потім знову підняла і з пам’яті набрала домашній Марти Янівни, у якої, як вона пам’ятала, начебто був пес – чорний пудель Соломончик.

Через три хвилини з’ясувалося, що пудель ще рік тому відправився в собачий рай, зате вона одержала номер мобільного найкращого міського ветеринара і його адресу. Олександра відчула докір сумління, коли на півслові обірвала балакучу Марту Янівну, що поринула в спогади про пуделя, і зараз же знову пролунав дзвінок.

– Ну що в тебе?

– Записуй. Телефонуй просто зараз і домовляйся. Записала? Пошлешся на доктора Куйжель… І ще, люба. Мені терміново треба з тобою дещо обговорити. Віч-на-віч.

– Ну то їдьмо разом. І мені буде спокійніше, – захопилася невістка.

– Я до шостої чергую. Раніше не вирвуся.

– Гаразд. Аби тільки оцей Борис Наумович виявився в місті… Спасибі, пташко моя! Ми тебе підхопимо.

«Спасибі не відкараскаєшся…» – уже на ходу, повертаючись у палату, сумно посміхнулася Олександра.

Родіон зустрів Олександру рівно о шостій біля виходу з корпусу, і вони жваво поїхали на зазначену Мартою Янівною адресу.

Маститий ветеринар не тільки виявився на місці, але й люб’язно погодився оглянути хвору кицьку в приватній лікарні, яку сам же й очолював. Для цього довелося заїхати до нього додому, забрати світило й доправити в клініку, де черговий лікар одразу ж узяв усі необхідні аналізи.

Олександра шалено втомилася: за весь день вона встигла ковтнути тільки кілька галет і каву з термоса чергового ординатора, симпатичного парубка, який панічно боявся відповідати на питання батьків прооперованого хлопчика. Довелося самій заспокоювати здуріле від тривоги молоде подружжя. Потім знову біганина… Усе це переплутувалося з думками про Валентина.

Провівши Інну до приймальні ветлікарні, вона повернулася до машини, тим більше що сигарети залишилися в сумочці на задньому сидінні. «Рено» був притертий до бордюру; щойно вона наблизилася, племінник вимкнув музику й вибрався на повітря.

Олександра клацнула запальничкою та обережно поцікавилася:

– Що батько?

– Шаленіє й кипить. Особливо з приводу ювілею. Збирає купу народу. Ви будете?

– Запрошення надійшло, а там подивимося… Ти не в курсі, хто приїде?

– Більш-менш. Список складали батьки – щоб усі були сумісні і не нудьгували. Кілька батькових ділових партнерів з дружинами, дехто з сусідів по селищу, мамина приятелька – лікарка-дієтолог… Головна фішка – обласний прокурор, це той, у якого ідіотська чотириповерхова дача, схожа на пагоду, в нас у селищі. Такий собі Шерех. Знаєте такого?

– Ні. Звідки?

– Обідав у нас одного разу.

– Не сподобався тобі прокурор?

– А що мені до нього? – Родіон хмикнув. – Я так-сяк знайомий з його дочками – наче нормальні дівки…

– Ти Марту забрав з дачі? – Олександра змінила тему.

– Питаєте! Доправив як належить. Тільки обідати зі мною вона відмовилася навідріз.

– Нічого дивного. Її ніколи не змусиш нормально поїсти…

З далини почувся схвильований голос невістки, потім заспокійливий баритон світила.

– Ідуть, – промовила Олександра. – Підкинеш мене хоч до площі?

– Ну навіщо ж так, тьотю Сашо? Доправимо професора, а вас я висаджу прямо біля під’їзду…

Коли Родіон знову начепив навушники та повернув у бік її будинку, Олександра впритул присунулася до братової дружини, яка не зводила очей із пластикової клітки зі своєю улюбленицею на ім’я Джульєтта.

– Зроби мені невелику послугу, – півголосом промовила вона.

– Люба! Я твоя боржниця навік.

– Савелій нас запросив на ювілей. Тобі про це відомо?

– Авжеж. Як без вас?

– Але він категорично проти того, щоб з нами приїхав Валентин.

– Хіба? – голос невістки звучав рівно, але фальш Олександра відчула за версту.

– Так, Інно. Мені начхати на причину їхнього розбрату. Але без нього ми не приїдемо. Це матиме дивний вигляд, згодна? Ви, зрозуміло, цілком можете обійтися без рідні на ювілеї твого чоловіка, у вас будуть усілякі важливі люди.

– Як тобі могло таке спасти на думку, Олександро! – обурилась Інна Семенівна. – Савелій мріє показати вам новий будинок, поспілкуватися по-родинному… Місця всім вистачить.

– То поговориш із чоловіком? – упритул запитала Олександра.

– Треба визнати, це буде непросто, – зітхнула невістка. – Але спробую… Хіба він зараз у місті?

– Хто?

– Валентин Максимович. У нього, я чула, постійні поїздки, пов’язані з роботою.

– Валентин хоче відновити нормальні стосунки з братом. І особисто привітати його з ювілеєм, – промовила Олександра, намагаючись, щоб голос звучав якомога переконливіше. – Зроби це для мене.

– Спробую, – несподівано твердо повторила Інна. У її бездоганно нафарбованих очах майнув дивний вираз. – Савелій тобі передзвонить.

– Дякую.

Олександра простягла руку й легенько поплескала по плечі племінника, даючи знак зупинитися. Потім дочекалася, поки машина від’їде, помахала вслід і тільки тоді глянула в бік свого будинку.

На третьому, у кімнаті Марти, світилось.

Чекаючи на дружину й сина, Савелій Смагін міряв кроками кабінет. Цю частину його просторого заміського дому будівельники закінчили оздоблювати тільки минулої осені. Час від часу він зупинявся, підходив до вікна і вдивлявся в темний простір сонного озера за смугою очерету. Його ділянка виходила просто до води, але будинок розташовувався вище – там, де ґрунт надійніший.

Полковникові подобалося в Шаурах, і своїм новим володінням він пишався. Будинок, служби, лазня, причал, сучасне устаткування та різні вигоди. Довелося ґрунтовно розщедритися не тільки на будівництво, але й для того, щоб приватизувати цей шматок землі, і то так, щоб комар носа не підточив. Тут, як і з одержанням українського громадянства, – а то була річ першочергова, – неабияк допомогли нові знайомства. Грошей, слава богу, вистачило на все.

Удома панувала дружина; він ні в чому їй не відмовляв і не заперечував. По суті, йому було достатньо кабінету на другому поверсі та спальні, звідки вузький коридорчик вів у спальню Інни. Вікна кабінету дивилися на галявину перед будинком, гараж і в’їзні ворота. Звідси Савелій Максимович міг бачити всіх, хто входив і в’їжджав, вольєр з кавказькою вівчаркою Хубілаєм, водойму на галявині, де хлюпалися японські коропи, та масивну огорожу, складену з дикого каменю. Огорожа тяглась аж до води, а пса він особисто ночами випускав з вольєра.

Полковник накидав план зустрічей і поїздок на завтра, коли повернулися Інна та син.

У селищі було тихо, тому дзижчання автоматичних воріт, попирхування двигуна «рено», стукіт дверцят машини було чути напрочуд виразно. Відклавши блокнот і олівець, він ступив до відчиненого вікна й побачив, як до будинку йде дружина, притискаючи до грудей переносну клітку з кішкою. Обличчя Інни у світлі ліхтаря над вхідними дверима здалося йому сумним.

Полковник поквапився назустріч. Уже спускаючись сходами в хол, він зненацька відчув, що скучив. Щось у ході Інни було незвично покірне, а такі речі його завжди збуджували.

– Упоралися? – запитав він, цілуючи дружину в щоку. – Усе нормально? Де Родька?

– Возиться в гаражі зі снастями. Збирається з приятелем на озеро в ніч. Раків ловити, чи що…

– Нехай. Може, чайку вип’ємо?

– Зачекай, Савелію. Я подбаю про Джульєтту, тоді й повечеряємо.

Він одружився з пристрасті – вона його взяла від першого погляду: тоненька блондинка, стримана, вихована й чуттєва. З родини із корінням – навіть вимова в неї залишилася столична. Таких у нього ніколи не було, але до одруження довелося йти довго, і річ була не в Інні, а в її батьках. З нею все виявилося просто. Це були ті ще нічки, дотепер у пам’яті; але й тут вона виявила стриману розсудливість – не захотіла, щоб він думав, начебто згоду батьки дали через те, що вона вагітна. Родіон з’явився на світ набагато пізніше, коли Савелій раптом стрибнув у гречку. Але це траплялося всього разів зо два – і то тільки на початку їхнього сімейного життя. А так він міг вважатися бездоганним чоловіком і однолюбом.

Савелій Максимович повернувся до кабінету, щоб узяти з бару пляшечку «Ґремі» – улюбленого коньяку дружини.

Син зазирнув тільки перед тим, як піти.

– Ти хоч поїв? – жваво запитала Інна Семенівна. У верхній їдальні, де був накритий стіл до пізньої вечері, пахло її парфумами. Двері на терасу були відчинені, на столі горіли свічки.

– Аякже, ма. – Родіон оглянув поглядом стіл. – Із якого приводу бенкет?

– Електрику заощаджуємо, – незграбно пожартував полковник. – Ви куди зібралися?

– На Нетечу. – Це було невелике озеро за три кілометри на південь, сполучене протокою з головним. – Ліхтар у гаражі?

– Так. Візьмеш машину?

– На велосипедах. Повернуся вранці, на добраніч вам.

Родіон уже спускався, коли його наздогнав голос батька:

– Замкни гараж і будь дуже уважний на дорозі, особливо в лісі!..

– Не розумію я цих забав, – Савелій Максимович повернувся до дружини. – Раки, блін! Краще б по дівках бігав…

– Не бурчи, – примирливо сказала дружина. – Усьому свій час.

Інна Семенівна готувалася до серйозної розмови. Знаючи вдачу чоловіка, вона могла очікувати чого завгодно: лютого спалаху, холодного сказу, погроз. До таких речей вона звикла й уміла давати з ними раду – надто довго вони прожили разом, щоб звертати увагу на емоції.

– Я щось зголодніла, – промовила вона, всідаючись у крісло, присунуте до стола. – І втомилася. Вимкни верхнє світло й приєднуйся.

– Як завжди: сама на свою голову. – Полковник не любив сутінків, але сьогодні був не від того. – Давно ми з тобою отак не сиділи. Крутимося, крутимося, так і життя мине… – Він потягся до пляшки. – Сьогодні, слава богу, все вирішили з Ювашевим. Він скупий, і до того ж просив ділянку, на яку поклали око такі люди, з якими ну ніяк не можна сваритися. Довелося залучати важку артилерію. Але я задоволений – моя частка виявилася навіть більшою, ніж очікувалося… Гарний коньячок, а?

Вона покосилася на ставну фігуру чоловіка, стримала усмішку й запитала:

– Сподіваюся, ти Ювашева не кликав на ювілей?

– А навіщо він мені здався? П’яте колесо в губернаторському возі, а понтів як у японського імператора… Та й чорт із ним! Що це я про справи? Власну дружину по кілька діб не бачу… Іннулю, може, сьогодні зі мною ляжеш?

– Може, – усміхнулася вона. – Подобається рулет?

– Ще б пак! Ти в мене майстриня… і не тільки в цьому.

– Твоє здоров’я. – Інна Семенівна підставила келих, аби чоловік хлюпнув коньяку, і подумала: «Зараз. Потім не підступишся».

Поки Савелій Максимович енергійно жував дольку лимона, вона, ніби без зв’язку з усім іншим, промовила:

– Олександра їздила зі мною до ветлікарні. Дуже допомогла.

– М-м, – невиразно промукав полковник. – І що?

– Чому ти не хочеш покликати Валентина?

– Це Сашка вже навіяла тобі у вуха? Ми ж із тобою все вирішили, давно й остаточно!

– Я нічого не вирішувала. Ти диктував, а я складала список. Хто в нас голова родини? Я можу радити в усьому, та не в тому, що стосується твоєї рідні, Савелію!

– Я так вирішив. Крапка. – Полковник почервонів і набичено втупився в дружину. – Ти вже все забула, га?!

– Тільки без крику, любий. Поговорімо спокійно. – Інна Семенівна зітхнула. – Пам’ять у мене в порядку. Однак минуло стільки років… Ти хочеш і з сестрою порвати? Тоді навіщо ми сюди їхали? Ближче до рідних – це не твої слова?

– Ти сама знаєш навіщо…

– Будь послідовним, Савелію. До Білорусі ти не схотів, подавай тобі Україну, тут, мовляв, є де розвернутись… А от не з’явиться на твій ювілей рідня, тебе ж і запитають: а де, шановний Савелію Максимовичу, ваші єдинокровні?

– Дурниці верзеш. Кому на фіг вони здалися?

– Та тому ж Шерехові. У нього в селищі все під контролем, ти ж у курсі. І йому далеко не байдуже, хто тут у нього під боком. Ти що, не звернув уваги, як він випитував тебе про рідню? Хто та що, та що поробляють, та чи є діти… Хочеш підтримувати з ним стосунки? То подбай, щоб не було пліток. Геннадій Іванович людей із проблемами уникає, це всім відомо.

– Не треба мене хомутати, я не…

– Ну гаразд, – жорстко обірвала чоловіка Інна. – Ніхто тобі не указ! Ти в нас – цар і бог. Це ми вже засвоїли. Але й у тебе є провина перед братом.

– Та ну? – Савелій Максимович роздратовано із повної руки налив собі коньяку. – У чому ж це я перед Валькою винен?

– А інтернат, у який ти законопатив хлопця на цілий рік?.. Ти ж і пальцем не поворухнув після тієї дикої історії…

– Ми тоді щойно одружилися, – похмуро огризнувся він.

– Ну то й що? Ти ж крутий, Савелію, а тут галіфе змокріло?

– Годі! – Полковник спалахнув, але стримався. – Приїхали… Ти, дорогенька, мені весь кайф поламала. Цього домагалася?

– Я теж не в захваті від твого молодшого. Але ти просто зобов’язаний його запросити!

– І знаючи, що трапилося після того полювання, ти ще смієш на мене тиснути?

– Не горлай так, ти мені Джульєтту перелякаєш…

– До біса! – Полковника понесло: – Прибирай зі столу і сама забирайся до своїх блядських котів… Пляшку не чіпай!

Вона давно не бачила чоловіка в такій люті, однак була впевнена: він скоро охолоне, засяде у своїй норі, прикінчить коньяк, а вранці перепросить за вчорашню брутальність. Лишилося зовсім трохи, щоб остаточно дотиснути.

Інна Семенівна спокійно підвелася, погасила свічки, ввімкнула люстру й мовчки стала збирати посуд на тацю. Лишивши на столі коньяк, воду та лимон, вона віднесла тацю вниз, у кухню. Повернулася з чистою полотняною серветкою й акуратно протерла поліровану поверхню стола. Чоловік огрядно сидів, увібравши голову в масивні плечі, і катав у долонях пузатий келих.

– От що, Савелію! – твердо промовила вона вже на порозі, дивлячись прямо в його похмуре, чавунне обличчя. – Зателефонуй сестрі і ще раз запроси їх. Усіх! Якщо ти цього не зробиш, то я – запам’ятай це! – більше ніколи не дозволю тобі торкнутися мене.

Двері зненацька гучно бахнули. Полковник підвівся, ступив до відчиненого вікна.

Галявина внизу була частково освітлена садовими ліхтариками. Хубілай дрімав на прохолодних плитах біля гаража, однак почув рух і підняв кошлату морду. Небо було чисте, повнісіньке зірок.

«До дідька лисого цих родичів з їхніми родичаннями, – скреготнув зубами Савелій Максимович. – Теж мені: мій дім – моя фортеця. І варто було про таке мріяти всі ці роки?»

5

Квартира, на радість Марти, виявилася порожньою.

Кинувши в передпокої сумку, вона відразу стала під душ. Це вона робила автоматично – після тренувань, школи, навіть після прогулянок. Водопровідна вода мало чим відрізнялася від води в басейнах, шкіра постійно свербіла, але Інна Семенівна подарувала їй якийсь особливий гель і пом’якшуючий крем – за рецептом її косметолога… І ще ніколи не треба витиратися насухо…

Коли вона вийшла в передпокій, затиснувши під пахвою джинси, футболку, трусики та рушник, щоб розвісити все це на розкладній сушарці на балконі й повернутися по халат, – у замку вхідних дверей провернувся ключ. Від несподіванки Марта прошмигнула назад у ванну, не встигнувши ввімкнути світло, і замкнулася. Серце колотилося, поки вона стояла, прислухаючись до метушні в передпокої, а потім до кроків, які на секунду затихли перед замкненими дверима.

Нарешті почувся тихий смішок – Валентин глянув на вимикач і пройшов далі.

Вона чекала, щоб вибратися зі свого притулку, але ще побоювалася якоїсь капості. Він міг підстерігати її просто за дверима або, як це не раз уже траплялося, постати з туалету в напівзастебнутих штанях. Міг перехопити на ходу й притиснути до стіни.

Марту злегка занудило – мабуть, від голоду. Крім легкого сніданку вранці на дачі й морозива в кав’ярні, вона нічого не їла цілий день.

Ванна була тим місцем у їхній оселі, яке вона особливо не любила. Це почалося років з п’яти. Зазвичай вважається, що діти не так уже й багато пам’ятають із раннього дитинства, але вона пам’ятала, і в ній назавжди лишився страх перед мильною водою, яка піднімається дедалі вище, вище, доходить до підборіддя, а вона, заціпенівши, не може вирватись і врятуватись. Немов кострубатий карб у пам’яті: Валентин, голий по пояс, возиться над нею, намилюючи її волосся чомусь звичайним милом, боляче відтягуючи пасмо й закидаючи назад її голову, щоб піна не потрапляла в очі. Вона не могла й пискнути, бо мати сказала: «Мені нема коли, твій батько знов у відрядженні, тобі допоможе вимити голову дядько, і без витребеньок, будь ласка. Я просто дивуюся, що з тобою робиться, коли ти бачиш ванну! Ти, Марто, вже велика дівчинка, могла б і сама скупатися».

Ніхто з них і гадки не мав про те, який глибинний, ні з чим не порівнюваний жах вона відчувала перед тим, від чого неможливо захиститися…

Марта продовжувала чекати, прислухаючись, доки раптово, немов саме собою, не спалахнуло світло. У дзеркалі відбилося щось непривабливе: руде, з переляканими очима, скуйовджене, довга шия в гусячій шкірі.

Вона взяла щітку, пригладила мокре волосся, щільніше загорнула халат і вийшла.

Валентин тупцював у кухні, гугняво наспівуючи під ніс. Вона клацнула вимикачем і подалася на балкон у кімнаті батьків, де стояла сушарка. Раптом Валентин опинився просто за нею і перед самими дверима схопив за плече.

– Пусти! – Вона спробувала була струсити чіпку клешню, та не вийшло.

У принципі, Валентин був не набагато вищим за неї, хоч і набагато сильнішим. Підлаштувавшись, можна було б і врізати вуйкові, але вона не хотіла його бісити, бо не знала, що з того може вийти.

– Куди всі пропали? Де твоя мати? Чому досі не повернулася?

– Уявлення не маю. Прибери руки!

– Я готую вечерю, дитинко. Привіз нам дещо смачненьке…

– Ну то й що? – Марта сіпнулася, вивільняючись, і повернулася до нього.

– Ти так швидко ростеш. Скоро від нашого маляти не залишиться й сліду.

Її знову занудило. Марта покосилася в бік кухні.

– Там щось горить.

– Ох, дідько, справді… Зовсім забув, – заметушився Валентин. – Коротше, чекаю тебе до столу…

І так буде повік. Бо він і не збирається залишати їхній дім. Від нього чомусь завжди відгонить вагоном, вугіллям, засаленими простирадлами, хоча за натурою він чепурун. І ще чимсь мерзенним, що годі описати.

Прихопивши в передпокої сумку, Марта вирушила у свою кімнату й тільки тоді виявила новісінький замок у дверях. Не якусь там непевну засувку, а справжній замок, компактний і надійний на вигляд, з кулястою латунною ручкою, у яку зсередини вставляється ключ.

Одним рухом вона захлопнула за собою двері, повернула ключ і сунула його в кишеню халата. Буквально через півхвилини з того боку пролунав стукіт кісточками пальців. Марта зловтішно посміхнулася. Їсти хотілося до кольок.

У сумці знайшовся пакет із яблуками – білий налив, дачний, шматок підсохлої кулеб’яки, запакований у пергамент, і якась зелень. У двері знову шкреблись, але рот у неї був набитий, і Валентин не отримав навіть мукання.

Після їжі Марта змахнула крихти зі стола, викинула недогризок яблука у вікно і, не гасячи світла, вляглася в халаті поверх старого картатого пледа, попередньо відсунувши стос чистої постільної білизни до стіни.

Нарешті спокій…

Прокинулася вона від нового стукоту у двері. Голос батька мовив:

– Марточко, пусти мене, будь ласка!

– За-а-араз, татку! – Марта позіхнула, намацала ключ у кишені й босоніж прочалапала до дверей.

– Ну, як тобі? – спитав Федоров з порога, кивнувши на замок. Він був трохи захмелілий. – Довелося повозитися чимало…

– Дякую, чудово. Заходь.

Перш ніж захлопнути двері, Марта визирнула. Ні звуку. «Невже забрався?» – подумала вона та обернулася до батька. Федоров уже сидів, розвернувши стілець спинкою до письмового стола, з блаженним виразом на обличчі.

– А де мама?

– Не знаю, – відповіла Марта без подробиць.

– От і Валентин не в курсі,– зітхнув Федоров. – Щось загуляла наша Олександра Максимівна…

– Ти що, випив? – з подивом запитала вона.

– Та крапелиночку, Марто. Клянусь! Але якби ти знала, кого я сьогодні випадково зустрів! Через двадцять років!

– І кого ж? – Вона забралася на ліжко, сунула подушку під спину й закутала ноги полами халата.

– Олексія Гаврюшенка, однокласника. Не можу в голові вмістити! Ми шість років за однією партою просиділи. Він тепер персона. Заправляє слідчим відділом у міській прокуратурі.

– Он як? – Марта нишком позіхнула, прикривши рот долонею. У животі підозріло загурчало. Зараз би бутерброд. Вона прислухалася до звуків із кухні.– Поспілкувалися?

Батько захопився:

– Думаєш, ми не мали про що поговорити? Адже обидва вступали до того самого інституту – юридичного. Було таке. Я не пройшов…

– А як ви з мамою познайомилися? – розсіяно перебила Марта. – Ти ніколи не розповідав.

– Елементарно. Твоя мати щойно закінчила медучилище і прийшла працювати в лікарню. Ми там саме монтували рентгенівський пристрій, а потім…

Федоров чомусь обірвав себе на півслові.

Марта однаково слухала неуважно: у коридорі по той бік дверей нетерпляче походжав Валентин, тиснучи лінолеум пласкими ступнями в домашніх шкіряних туфлях. Цю його ходу з шарканням ні з чим не сплутаєш. Нарешті двічі постукали. Вона уривчасто кинула «так». У щілину проліз материн брат і звичним своїм єлейним тоном покликав їх обох у кухню.

– Ти йди, тату, – сказала Марта, коли Валентин вийшов. – Мені треба переодягтися.

Федоров квапливо вийшов, клянучи себе на чому світ стоїть. Мало сп’яну не обмовився, як переконував дружину завести дитину і чим те скінчилося. Довелося податись у ванну, сполоснути розпашіле обличчя й хоч трохи привести себе до ладу. Телефон у передпокої та його мобільний тупо мовчали, у квартирі плавилася напружена тиша.

Думка про те, що вже не перший рік поспіль він проводить свою відпустку геть нездарно, майнула в нього тієї миті, коли Олександра, відімкнувши своїм ключем вхідні двері, ступила в передпокій, а зі своєї кімнати з’явилася дочка.

– Привіт, мамо! – вигукнула Марта. – Чого це ти…

– Сашо, – перебив її раптово виниклий на порозі кухні Валентин, – ну де ж ти блукаєш?

– А що сталося?

– Та нічого особливого.

– Тоді які претензії?

– Немає претензій. Ти голодна?

– Ще б пак.

– То до вечері…

Це була їхня персональна манера спілкування. Олександра навіть не розсердилася. Скинула з набряклих ніг босоніжки, повісила сумочку і, нібито не помічаючи Марту, подалася мити руки.

Стіл у кухні був накритий наче для парадного бенкету.

Пляшка вина зі строкатою етикеткою, п’ять тарілок із сервізу, згорнуті кувертами серветки, кришталеві келихи. Тонко нарізана шинка, іспанська салямі, маслинки, огірочки-корнішончики… Марта завмерла на порозі.

Спиною до кухонного вікна ніяково переступав з ноги на ногу батько з сигаретою в руці, а поруч на табуреті проглядалася досить жалюгідна, стрижена майже під нуль істота. Гола худа шия теліпалася в розтягнутому вирізі секондгендівської футболки. Тільки піднапружившись і придивившись, можна було розпізнати жіночу особину, і то досить молоду. Жодних натяків на косметику, із прикрас – три срібні кільця в мочці лівого вуха.

Валентин, легенько підштовхнувши Марту до столу, сказав: «Сідай, знайомся. Це моя колега Людмила… Людочко, це племінниця Марта, я тобі про неї розповідав…»

Марта кивнула й відвела погляд від гості,– та, мабуть, з’явилася в оселі, поки вона спала.

Увійшла Олександра і влаштувалася на звичному місці – на чолі столу, скоса поглядаючи на оту Людочку. Марта потяглася до столу, нашвидкуруч зібрала в тарілку данину: хліб, шинку, сир, огірок і кілька маслин – та підвелася. Наостанок прихопила баночку «пепсі».

– Ти куди? – сердито запитав Валентин. – Сашо, ну що це таке! Знову ці її фокуси…

– Нехай їсть де хоче, – примирливо мовив Федоров.

Коли Марта зникла в себе, Валентин заклопотався навколо дівчини, яка сиділа весь цей час нерухомо, дивлячись в одну точку. Він потягнувся до пляшки, розлив вино й театральним жестом підняв келих.

– Сергійку, Сашенько! Дорогі мої, я зустрів свою долю… Ми з Людою вирішили одружитися!

Дівчина не ворухнулася.

– Сьогодні зустрів, чи що? – не приховуючи іронії, запитала Олександра. – Якось це в тебе все… раптово… Ну що ж, ми за тебе раді.

Валентин трохи обійняв дівчину за гострі плечі, відпустив, сунув їй під ніс тарілку й виразно шепнув: «Ну випий же, мила, і поїж, будь ласка…»

– Звідки ви родом, Людо? – Федоров спробував розрядити напругу, яка не спадала. – Якщо, звісно, не секрет.

Вона відповіла, назвавши якесь містечко в іншій області. Помовчавши, додала, що тепер живе тут, батьки далеко, школу закінчила чотири роки тому, однак вступити нікуди не вдалося… Голос у нареченої Валентина виявився приємний, низький, оксамитовий і, незважаючи на підліткову зовнішність, ледь хрипкуватий.

– Ми познайомилися, – жуючи, втрутився Валентин, – цілком випадково… у Люсі це був перший рейс після курсів провідників резерву, а напарник мій потрапив до лікарні. З виразкою, знаєте, не до жартів. От до мене й відрядили Людмилу. Хвилювалася, звісно, дівчинка, але впоралася чудово. Правду я кажу? Ти їж, їж, не соромся…

– І коли ви… м-м… збираєтесь одружитися? – Олександра спідлоба глянула на молодшого брата.

– Валентин Максимович пожартував, – червоніючи, промовила Людмила. – Ми нічого такого не обговорювали… Усе, дякую. Я вже сита.

– Я теж. Прикури й мені, Сергію, – Олександра перевела погляд на дівчину, узяла простягнуту чоловіком сигарету й глибоко затяглася. – Щось я вас, Людмило, не розумію. І тебе теж, Валику.

– Річ у тім, що я винаймаю квартиру за містом, і Валентин Максимович запропонував мені пожити у вас кілька днів… У проміжку між рейсами.

– Людо, я тебе прошу – побудь поки що в моїй кімнаті,– метушливо перебив Валентин. – Я до тебе дуже скоро. Ще вина?

– Ні. Добраніч. – Дівчина неквапливо склала серветку.

Валентин підвівся, щоб пропустити її до виходу з кухні. Зненацька Людмила виявилася високою, вищою за нього на пів голови. Примружившись, він простежив, як вона йде коридором, злегка погойдуючи худими стегнами й звісивши тонкі руки вздовж тіла, і знову сів за стіл.

– Не розумію, Валику, навіщо ти влаштував цей спектакль? – обурено промовила Олександра, притишивши голос.

– Не заводься, сестричко, нема чого.

– Ця Людмила… вона й справді твоя… напарниця?

– У всіх розуміннях. Вона ж сама сказала… І взагалі – яке це має значення? Сказано – наречена, і крапка… Розумна дівчина, з нею приємно спілкуватися… – Він явно починав нервувати. – Що тобі знову не так?

– Ну, я пішов, – Федоров підвівся. – Зазирну до дочки.

– Іди вже. Ми тут самі приберемо. – У тоні дружини не було жодного натяку на благодушність. – У Марти зранку тренування. Скажи, щоб негайно лягала.

Щойно вони залишилися вдвох, Олександра зміряла брата важким поглядом і процідила:

– Ну?

– Що конкретно тебе цікавить?

– Звідки взялася ця… бритоголова? Де ти її підчепив?

– На станції Завасине. Знаєш таку? Три хатки, десяток гусей, бруд по коліно і п’яний сторож на вихідній стрілці. До райцентру чотирнадцять кілометрів путівцем. Стоянка півтори хвилини.

– Ніколи не чула. Тобто не провідниця?

– Слухай-но. Дівчисько без роду-племені, щойно з колонії. Без грошей і житла. Стояла вся в сльозах біля мого тамбура, бо жоден козел у потязі не хотів її пустити. Голодна, з тоненьким наплічником. Я їй гроші суну, а вона: «Громадянине начальнику, візьміть до міста, я вам вагон вимию…»

– Пожалів, отже?

– Пожалів, – кивнув Валентин, розслабляючись від того, що Олександра впокорилась і тепер проковтне все. – Хто б не пожалів таку гарну дівчину?

– Навіщо ж ти затіяв ідіотський театр? Не попередив? Невже б я не зрозуміла?

– Тебе не було весь вечір. І чоловік твій з’явився тільки годину тому. Кого попереджати? Я з Людою на вокзалі попрощався, дав про всяк випадок свій телефон. У неї тут якась подружка, вийшла на пів року раніше, до неї вона й поїхала. Та не зрослося – подружка виявилась у від’їзді… Ну й зателефонувала сюди. Я кажу – приїзди. Тут ми їй зліпили нашвидкуруч біографію…

– Вона житиме з тобою? Отут?

– Тимчасово, Сашо, поки що.

– Але ж ти працюєш! – перебила Олександра. – Тебе немає вдома по кілька діб!

– У мене три вільні дні. Спробую через Фролова влаштувати її в управління дороги, хоч прибиральницею. У них є гуртожиток для персоналу. Усе буде окей. – Валентин усміхнувся. – Може, й справді ризикну одружитися.

– Уперед, – сказала Олександра, згрібаючи посуд зі столу. – Нема заперечень. Тільки вже будь ласкавий, перебирайся разом із молодою дружиною прямо у ваш прекрасний гуртожиток…

Федоров мимоволі продовжував прислухатися до того, що відбувалося в кухні. Поки що все йшло начебто мирно. Буря так і не вибухнула. Коли звідти долинули мирний дзенькіт посуду, який збирають, і плюскіт води, він широко позіхнув і глянув на дочку.

Марта саме заштовхувала кулаками подушку у свіжу наволочку.

– У тебе все готове на завтра? – запитав він.

– Так, тату, – відповіла вона.

– І як тобі плани твого дядька?

– А ви повірили? – Марта обернулася й тепер дивилася на батька без тіні усмішки. – Іди спати й забудь усе, що він тут наплів. Ніхто йому не потрібний, тим більше дружина. Поруч із Валентином Максимовичем жінки, якщо не брати до уваги нашу маму, надовго не затримуються.

6

Ніякою Людмилою вона не була.

Звали її Наталя Орлова, а народилася вона на околиці Пітера в тисяча дев’ятсот вісімдесят восьмому. Її мати, теж Наталя, досвідчена лікарка-педіатр, тільки в тридцять сім років із труднощами змогла виносити й народити єдину дитину.

У непевний час змін, коли їй виповнилося шість років, батько відвіз їх з матір’ю в Україну. У Луганську жила рідня по дідовій лінії – двоюрідні брати, теж Орлови. Там він разом із братами закрутився в якомусь торговельному бізнесі, бо дружина довго не могла влаштуватися за фахом, а гроші від продажу пітерської квартирки скоро скінчилися. Батько мав золоті руки, все життя працював на станції техобслуговування, а тут мусив викручуватися по-всякому.

Коли вона перейшла в третій клас, осіннього ранку батька разом зі старшим із двоюрідних братів розстріляли невідомі за п’ять кілометрів від прикордонного переходу з боку Росії. Орлови везли звідти товар і зупинилися перекурити й випити кави на узліссі. Стояв початок жовтня, брат сунувся в лісочок пошукати опеньків.

Тут їх і накрили.

Потім вона жила з матір’ю. Наталя-старша працювала, а вона, щойно закінчивши школу, відразу вступила в луганський універ на айті-технології. Дядько Андрій (в іржавому «фольксваґені» його не було, тож лишився живим), затятий холостяк, згодом завів невеликий меблевий магазинчик. Він і подарував їй комп’ютер. Дядько намагався залицятися до мами, але без помітного успіху. Після загибелі батька заміж мати більше не хотіла. Хай там як, Андрій Петрович їм завжди допомагав, і їй іноді навіть ставало жаль його – симпатичного телепня з винуватими темно-карими очима та великими м’якими руками у вічних саднах. Ще вона ніжно любила вдову дядька Микити – чорноволосу красуню тітку Люсю. Але через рік після похорону тітка вийшла заміж і разом з новим чоловіком, трьома дітьми та свекрухою відбула в Ізраїль. Чоловіком її став слідчий на прізвище Гітович – той, що й вів справу про вбивство братів Орлових. Тьотя Люся на цьому світі нікого й нічого не боялася, тому спробувала взяти у свої руки бізнес покійного Микити, але умовляння слідчого й заміжжя переважили. Усе нажите було продано, фірма перейшла у власність людини, що близько стояла до прокурорських, кримінальна справа попливла в архів.

Можливо, Наталя й назвалася її ім’ям лише тому, що потребувала якоїсь опори, хай навіть уявної. На тій запльованій платформі Люся Гітович просто відсунула б плечем цього Валентина й незворушно піднялася б у вагон. А вона продовжувала стояти біля дверей тамбура, жалібно зазираючи провідникові у вічі, немов шолудива собачина.

І він миттю все про неї зрозумів, психолог сраний. Як же це вона, бита-перебита, не розгледіла й сприйняла його за зовсім іншу людину? Певно, їй будь-що треба було здолати цей останній відрізок шляху до Анюти, а сил уже не залишалося ні на що. Скінчилися гроші, їжа, розрядилася старенька «Моторола», і вона навіть не могла зателефонувати й заспокоїти маму, виразно пояснити, чому не повертається до Луганська, а їде в Харків до якоїсь там Ганни Грушко, що відсиділа за дрібне розкрадання в одній з нею колонії.

Андрій Петрович забрати її не зміг – за тиждень до закінчення її строку мама зателефонувала й повідомила, що він лежить у гіпсі. Але Наталя того разу твердо сказала матері, що вдома з’явиться місяців через три, не раніше, але щойно вийде з колонії, одразу зв’яжеться з нею.

Пояснювати причину не було бажання. Тому, вийшовши за ворота ВТК, насамперед Наталя зателефонувала додому. Мама розплакалась і стала кричати в мікрофон: «Сонечко моє, що ти вигадала? Де перебуваєш? Ану вертайся, не добивай мене…» Наталя саме стояла на автостанції, і пояснювати під прицілом чужих очей їй було ні до чого. Вона пробурмотіла в слухавку: «Я пізніше передзвоню, мамо», – а коли ввечері, перед тим як пересісти з одного рейсу на інший, зателефонувала знову, то почула: «Ну навіщо тобі десь намагатися влаштуватись? Устименко обіцяє, що вони відразу візьмуть тебе на колишню посаду. Ти просто не уявляєш, скільки він зробив, щоб тебе звільнили достроково…»

Устименко був завідувачем відділенням банку, у якому вона раніше працювала, він же її й посадив.

Тоді вона вимкнула телефон, проте наступного ранку, замість того, щоб остаточно порозумітися з матір’ю, здуру набрала номер Анюти. Та з радощів пробалакала чи не пів години, обнуливши її рахунок і посадивши батарею. Зате тепер у Наталі були дві речі: точна адреса подружки і надія.

Залишалося дістатися до Харкова.

Вона закінчила інститут у двадцять два й одразу ж знайшла непогану роботу – стали в пригоді знання Excel і Powerpoіnt, а також здатність швидко аналізувати ситуації. На жаль, у власній ситуації вона розібралася тільки тоді, коли вже було запізно.

До її обов’язків спочатку належало консультування клієнтів щодо пропонованих продуктів і послуг та допомога в роботі з системою електронної черги. Банк звався експортно-імпортним, але в їхньому відділенні левову частку складали операції з пенсійними рахунками та пов’язаними з ними депозитами. Решта, з погляду керівництва, була необов’язковим доповненням. Тому їй постійно доводилося возитися з буркітливими, підозрілими, тяжкими на розум старими, але це з надлишком компенсували зарплата, надбавки і ще деякі гроші, що капали на її карту.

Усе завалилося в лічені дні, коли слідчі органи ні з того ні з сього почали фронтальну перевірку у відділенні. Наприкінці тижня її заарештували, потім, допитавши, випустили під підписку – до суда. І тільки набагато пізніше, уже в колонії, вона остаточно розібралась у всьому й зрозуміла, із якою ницістю її кинули.

На першому ж допиті вона поривалася все пояснити слідчому – очкарикові-задохлику. Той, здавалося, слухав уважно й небайдуже, однак коли запитав: «Тож і ви одержували відсоток?» – Наталя замовкла. На ті гроші нарешті одягли і взули маму та залатали діри в господарстві. До наступної зустрічі зі слідчим Наталя ретельно готувалася, вирішивши стояти на своєму – адже вона цілком довіряла начальству. Але тут виник адвокат, найнятий банком для майбутнього процесу, і все покотилося за іншим сценарієм. Цей пан не приховував, навіщо Устименко послав його до неї. І аргументи в нього були непробивні. «Вас, дівчинко моя, ніхто не вважатиме лиходійкою, – адвокат простяг їй стерильно чистий носовичок, щоб вона витерла мокрі очі.– У суддів теж є діти й онуки. Молодість часто помиляється, за це суворо не карають. Одержите щонайбільше три-чотири роки…»

Наталя заціпеніла і з жахом уп’ялася в його гладке, непроникне обличчя: «Але ж я… Я ні про що таке й не підозрювала…» Адвокат перебив її, сухо посміхнувшись: «Голубонько! Вам і не слід було підозрювати. А тепер припиніть розводити сирість і вислухайте мене уважно…»

Їй було запропоновано не відкривати рота й у всьому погоджуватися зі старшим слідчим з економічних злочинів Фроловим. Фролов не звір, навпаки – людина з освітою, не дурний і не жадібний. Пом’якшувальні обставини знайдуться. Суд доведеться пережити, але адвокат постарається домогтися, аби засідання пройшло в закритому режимі. Особливої ганьби не буде. Наталя вийде на волю років за два – це максимум. Про її матір подбають.

«Я зрозуміло викладаю? – Холоднуваті очі адвоката випромінювали впевненість. – Ви ж не станете ускладнювати собі життя безглуздою впертістю, Наталіє Дмитрівно, так?»

Вона зрозуміла, потім все-таки запитала: «Чому я мушу вам вірити?» – «А вам нічого іншого й не лишається, – відповів він, знизуючи плечима. – Інакше доведеться терпіти набагато довше…»

Вона впокорилася, прийняла умови, однак підписати якісь папери, що їх в ту найпершу зустріч підсував адвокат, рішуче відмовилася, чим навіть викликала його повагу. Коли все закінчилося, вона постаралася забути їхні імена, обличчя й навіть ту тиху вуличку в центрі, де було відділення банку і куди вона з таким піднесенням поспішала щоранку…

Близько сьомої ранку, позіхаючи, Валентин вибрався з ліжка й подався в туалет. Наталя залишилася лежати, відвернувшись до стіни.

Ніхто б не повірив, але у свої двадцять п’ять вона лишалася незайманою. Не те щоб на неї не звертали уваги чоловіки. Просто не складалося. Наталя вважалася привабливою – висока, з вузькими стегнами, довгонога й тонкокоста шатенка з очима кольору недостиглих каштанів. Так коротко, під машинку, вона почала стригтися тільки в колонії.

Кавалер з’явився майже відразу, щойно вона ввійшла в коло нових службових обов’язків у банку. У відділенні він був менеджером зі зв’язків із віп-клієнтами, ходив гонорово, був старшим за неї років на п’ять і спочатку їй не сподобався. Однак цей Ігор так мило дбав про неї, так стримано й розумно поводився, так співпереживав, коли з нею скоїлося лихо, аж вона майже повірила, що в неї є справжній друг.

Кілька разів вони вечеряли в мексиканському ресторані, після чого Ігор відвозив її додому на своїй новенькій сріблястій «хонді». Він єдиний зі співробітників банку постійно був присутній на всіх засіданнях суду, не зводячи з неї сумного погляду й час від часу тривожним напівшепотом переговорюючись із адвокатом.

Ігор і був тим, хто зробив їй пропозицію, від якої, як то кажуть, складно відмовитися. Ішлося про послугу: чи не дозволить Наталя використовувати її рахунок у тому самому відділенні банку для переказування деяких сум.

– Звідки? – відразу запитала вона.

– З Пенсійного фонду, – була відповідь. – Зрозуміло, не за гарні очі. Твої – пів відсотка від кожної операції.

– І великі суми?

– Значні.– Ігор заклопотано зітхнув. – Бачиш, у нас вічна плутанина у відносинах з фондом. Сотні копійчаних доплат, особливо зараз, коли розміри пенсій постійно коригуються. Ми в такий спосіб розв’язуємо купу проблем.

– А це законно? – запитала вона.

– Що? – здивувався Ігор.

– Пів відсотка. Мої.

– Не сумнівайся, – сказав він. – І взагалі: ти в цій операції як бовван у преферансі…

Пізніше, розкладаючи по поличках клапті інформації, які спливли на суді, у переговорах з адвокатом і в показах свідків (які були на дев’ять десятих брехнею), вона здогадалася, звідки бралися гроші. Керівник мав доступ до «сплячих» рахунків – тих, яких ніхто не торкався по декілька років. Їх було багато, і з’ясовувати, де ці люди, живі вони чи на тому світі, ніхто не мав ані найменшого бажання. Навпаки. А технологія виявилась елементарною. Хтось із менеджерів верхньої ланки оформлював фіктивну вимогу з Пенсійного фонду на повернення нібито помилково перерахованих дрібних сум. Суми автоматично знімалися зі «сплячих» рахунків і направлялися до фонду. Там заздалегідь проплачений банком співробітник не підтверджував повернення і відправляв гроші назад. Але не на рахунки, з яких вони були зняті, а на Наталину картку. Звідти вони йшли в невідомому напрямку. Найімовірніше, на покупку цінних паперів, на позики, якісь гранти, короткострокові кредити. І тільки після цього поверталися до того, хто склав усю цю комбінацію, чистими, як дитяча сльоза. А найголовніше – все мало такий вигляд, наче вона сама все це й склала.

Утім, суду так і не вдалося довести, що ті вісімдесят мільйонів гривень, які встигли пройти через її рахунок до перевірки, принесли Наталі якусь вигоду. Зате пів відсотка – тут не посперечаєшся.

Ігор разів зо два написав їй у колонію. Коротко й ніжно. Вона прочитала, відчула фальш і не відповіла. Викреслила з пам’яті.

Повернувся Валентин, опустився на коліна на край ліжка й торкнувся холодними пальцями її стриженої потилиці. Тіло дівчини болісно напружилося під простирадлом. Вона повернула голову, і він нахилився поцілувати її в чоло – майже по-батьківськи.

Від нього пахло «Колгейтом», милом і нудотною туалетною водою. Уночі в них жодного сексу не було, але відбувалося щось таке, про що вона намагалася не згадувати.

Наталя подивилася Валентину в очі й запитала:

– Я можу піти звідси?

– Ні,– миттєво відповів він.

– Чому?

– А нема чого. Я зараз з’їжджу в Управління резерву, там маю справи. Поклопочусь і про твоє питання. Години за три повернуся, обговоримо решту…

– Що ж нам з тобою обговорювати? – поцікавилася вона.

– Ти за що відсиділа? – замість відповіді мовив Валентин, випростовуючись. – Ану розкажи дядькові. Те, що ти не Людмила, я вже знаю, а от твоя історія про поїзд, від якого ти нібито відстала, мені здалася туфтою відразу, як тільки я тебе роздивився.

– Ти й сам майстер казки складати. Як-от учора, – сказала вона з усмішкою. – Ніде я не сиділа.

– Годі, Наталко. Я хочу допомогти тобі влаштуватися на роботу. Ти мені дійсно подобаєшся.

– Звідки ти знаєш, як мене звати?

– Теж мені, таємниця природи. Зазирнув у твої документи ще в поїзді, поки ти бігала в туалет. Вони в тебе в наплічнику, у потаємній кишені.

– Повернув на місце, сподіваюся?

– Ображаєш, – обурився Валентин. – Я ж не кишеньковий злодій. То за що тебе закрили?

– Убила людину. Ненавмисне, – сказала вона, перехопивши його пильний погляд.

– Тоді тобі й правда нема куди йти, крім міліції. Ти піднаглядна?

– Слухай, може, досить? Що ти в усьому цьому розумієш? – спалахнула вона.

Валентин одягався без сором’язливості – міняв труси, натягав штани, пудрив пахви – наче вони й дійсно були близькими людьми.

– Усі вже розходяться, – нарешті діловито повідомив він. – Сестра втекла до восьмої в лікарню, племінниця через півгодини рушить на тренування. З нею, імовірно, піде й Сергій – він наче збирався до старих на дачу. Як устанеш – поїж і спокійно чекай на мене. Усе в холодильнику. Відпочивай поки, Наталко. Повернуся – пробіжимося по магазинах, ганчір’я прикупимо, а то ти схожа на опудало…

Вона ледь дочекалася, щоб Валентин нарешті забрався.

Як була, голяка, Наталя кинулася до дверей і опустила собачку замка. Метнулася до свого жалюгідного наплічничка, кинутого на підлогу під вікном.

Слава богу, документи, здохлий мобільник і жалюгідні рештки грошей виявилися на місці. Там само лежав старенький годинник, який вона зняла й сунула в кишеньку, коли вчора ходила митись. У справжній ванні, з гарячою водою, запашною піною, шампунями трьох сортів і м’яким рушником на додачу. Уперше по-справжньому за сімсот п’ятдесят днів і ночей.

Стрілки на годиннику показували восьму тридцять сім.

Валентин Смагін був єдиним чоловіком-провідником у тому потязі. Саме тому вона й вирішила звернутися до нього, хоча вагон був купейний.

Спочатку вона хотіла була їхати автобусом, але, як з’ясувалося, на автобус грошей у неї не вистачало. Вона й не знала, що всього за два роки квитки так подорожчали. Але навіть якби вона вийшла на трасу й проголосувала, за так ніхто б не повіз. Як же це вона так прорахувалася, що в результаті опинилася в цій глушині? І все тому, що замість грошей на дорогу в колонії їй видали папірець на безкоштовний проїзд до Полтави.

На облупленій лавці вона прикурила одну з двох сигарет, що залишалися в неї. Поруч відразу прилаштувався алкаш і виразно кивнув на м’яту пачку «Прими-люкс», яку вона ще стискала в руці. Наталя простягла разом із запальничкою. Той покрутив у брудних розпухлих пальцях з обламаними нігтями й повернув, оголосивши, що останню не візьме, тим більше в дівки. На це вона сказала, що має ще, а чоловік хрипко закашлявся: «Не бреши. У тебе й так проблеми. Треба їхати?»

Він виявився місцевим і пояснив, що до Харкова дістатися можна дизелем, він іде сім годин, але найближчий тільки завтра вдень. До того ж на шляху звірствують контролери. Можна спробувати сісти на транзитний швидкий – той буде години за три. Якщо пощастить, звичайно. До жінок-провідниць краще не сунутися, їх за це ганяє начальник поїзної бригади. Вокзал поруч – два квартали.

Вона залишила алкашеві сигарету й пішла.

Валентин не ставив жодних питань. Просто відвів у купе провідників і замкнув іззовні. Уже потім, коли потяг рушив, він повернувся, вони поговорили. Вона назвалася Людою і видала драматичну версію з поїздкою на відпочинок із друзями. Потім він напоїв її чаєм з печивом і поклав у порожньому купе в далекому кінці вагона.

До самого Харкова Наталя проспала. О дев’ятій ранку, коли прощалися на величезному й гамірному вокзалі, Валентин надряпав на чиємусь використаному квитку номер свого мобільного. Наталя потяглася через усе місто до подружки, але наткнулася на глухо замкнені двері. Постукала до сусідки по майданчику, і тут з’ясувалося, що Анюти не буде до завтра. Сусідка перейнялася її ситуацією рівно настільки, щоб дозволити з домашнього коротко, уклавшись у тридцять секунд, зателефонувати Валентинові.

Чого йому? А більше не було кому.

Наталя натягла джинси й власну далеко не свіжу чорну футболку, накинула плед на розкладне крісло, у якому провела ніч із Валентином, і подалася в кухню.

Там було чисто й свіжо від відчиненого вікна. Але для початку вона вмилась і з особливою ретельністю вичистила зуби. Заварила чашку міцної кави й викурила сигарету з пачки Олександри – так, здається, звали господиню дому. Сигарети були слабкі, незнайомої марки, тонкі, але приємні на видиху.

Курити її навчила Анюта на другому місяці перебування в колонії.

Згадавши про подругу, Наталя знову спробувала додзвонитись, але слухавку в Анюти не брали. Телефонувати з міського на мобільний вона не ризикнула – телефон чужий, а це гроші. Тоді повернулася в кімнату Валентина – пошукати зарядку й повернути «Моторолу» до життя. Пристрій виявився в нижній шухляді комп’ютерного столу, але не підійшов.

Наталя опустилася в крісло перед столом. Погляд її впав на ноутбук. Ледь повагавшись, вона простягла руку й відкинула кришку. З будь-якого міського порталу, якщо, звичайно, інтернет підключений, можна скинути повідомлення на Анютин мобільний.

Комп’ютер завантажився швидко, але відразу зажадав пароль. Повозившись, Наталя визначила, що пароль цей – восьмизначний. У принципі, кількість символів збігалася з числом літер в імені «Валентин», але це ще нічого не означало. Власник у комп’ютера був кручений, з фантазіями, і на думку йому могло спасти що завгодно. Однак спробувати можна.

Про всяк випадок вона перевернула ноутбук і оглянула днище. Потім відкрила дисковід і кинула швидкий погляд на каретку. У цих місцях дехто записує паролі, особливо важливі, не сподіваючись на пам’ять. Раніше це не раз їй допомагало, але не зараз. Звідси висновок: пароль, яким користується Валентин, забути неможливо. Виходить, усе-таки ім’я. Але тут маса варіантів.

От їх вона й перепробувала. Основні комбінації кириличних і латинських літер, з яких складається ім’я «Валентин». Обернене читання, перестановки складів. Цифрова інтерпретація.

Нічого не виходило. Комп’ютер відмовлявся пускати далі. Доки Наталю не осяяло. Мова! Стара фішка. Увімкнути англійську, а ім’я набрати на українській клавіатурі. Або ж навпаки.

«Навпаки» спрацювало відразу. Операційна система завантажилася. Мережа була доступна, але перед тим, як знайти портал, з якого можна безкоштовно надсилати повідомлення, вона не стрималася від допитливості – а що тут у скромного провідника. Відкрила підряд кілька файлів, пробігла тексти, спіткнулась об картинки й відео, після яких одразу запустила поштову програму й швидко переглянула деякі вхідні та вихідні, борючись одночасно з нудотою і зі страхом, що її за цим застануть.

Анюта остаточно вилетіла в неї з голови. Наталя квапливо вимкнула комп’ютер і заметалася по кімнаті, збираючи речі, тому що далі залишатися тут не можна було ні хвилини. Як у бараку з хворим на сибірську виразку.

Через якнайкоротший час вона ступила на сходовий майданчик. Позаду звучно клацнув язичок автоматичного замка. Шлях був вільний.

Але справжню свободу й глибокий смуток вона відчула лише тоді, коли опинилася зі своїм бувалим у бувальцях наплічником за три квартали від будинку, де жив Валентин. На ходу майнула думка про матір – уже не винувата, а спокійна, бо мати все-таки повинна її зрозуміти. Вона не може повернутися такою, як зараз.

Анюта, на її цілковитий подив, виявилася вдома.

Наталка вже знала деякі тутешні новини. Про те, що Анютин молодший брат, ровесник Наталі, знову під слідством, що її співмешканець подався на заробітки до Нового року, тому що взяв собі в голову одружитися з нею, а також про те, що мати подружки виписалася з квартири, поселилася в Старих Шаурах у тітки Мусі, хворої на рак шлунка, і завела купу кіз. І тепер, коли Наталю з радісними криками, не давши рота розкрити, витягли в крихітну кухоньку, сунули в руки чашку з чорним, як дьоготь, чаєм і сигарету, їй належало вислухати все інше.

Як виявилось, подруга вже твердо стояла на ногах, з минулим було покінчено.

– Я, Наталю, тепер можу стати перед Господом із чистою совістю, – поважно виголосила Анюта. – Хоч у цю секунду.

– Рано ти зібралася на цю стрілку, – усміхнулася Наталя.

– Може, й рано… Гаразд, проїхали. Ходімо в кімнату, там у мене шафа, підбереш собі що-небудь.

– Що, все так погано?

– Ми завтра йдемо влаштовувати тебе в агентство. Треба мати солідний вигляд. Ти ж по гроші чи як?

– Ну, і по них також… Я взагалі до тебе приїхала, Аню. Більше поки що нема куди. – Усе це вони вже не раз обговорювали напередодні Анютиного виходу на волю. – Дещо й у мене є. Джинси там світлі, те-се… – Наталя скоса оглянула міцну, повногруду фігуру приятельки. – Та й розміри в нас із тобою… гм… не дуже збігаються. Знайдеться який-небудь халатик? Я поперу те, що на мені, і ляжу трохи подрімати, якщо можна. Утомилася як собака. Дай мені свій мобільний, я зателефоную матері, а ввечері поповню тобі рахунок. Так, і позич мені дещицю грошей, щоб я не почувалася нахлібницею… І що там ще за агентство?

– Не виступай, ага? – Анюта примружилася. – Я пам’ятаю, що ти в нас горда, з інтелігенції. У борг на певний час дам. Щодо іншого – роби що хочеш, носи що хочеш, хоч гола ходи… Агентство зветься «Фрекен Бок». Заправляє там одна шахраювата дама років під п’ятдесят, уся в золоті. Я з нею про тебе говорила – візьме, нікуди не подінеться. Наймає дурних, як-от ми з тобою, прибирати квартири й заміські будинки крутим. Мити вікна, драїти унітази, полірувати плитку. Чистити картоплю й усе таке. Клінінг називається. Платить середньо, але якщо сподобаєшся якійсь хазяйці, та може тебе найняти прямо, без усякої «фрекен». Тоді зовсім інша річ. От мене, наприклад, – Анюта пожвавилася, – ти не повіриш, Наталю! – одного разу погнали просто до обласного прокурора. У нього в Шаурах, де по сусідству моя мати селянствує,– особнячисько. Типу хмарочос. Я три дні там відпрацювала, а ночувала в матері. Залишилися дуже задоволені…

Анюта раптом примовкла, роздумуючи.

– Слухай! А це ідея! Заждемо поки з агентством. Ану попрацюй ти завтра замість мене, а я з’їжджу свого братика-недоумка провідаю. Поки те та се – жива копієчка. Ти як?

– Це в прокурора, чи що?

– Та ні. Він мене посватав якомусь полковникові. Адресу дам. Неблизько, їхати години півтори, але того варте. Переночуєш, якщо треба буде, у моїх родичів. Як, згодна?

– Ще б пак!

– От і гарно. Давай, розташовуйся…

Усе начебто починало складатися.

Наталя так і сказала матері, подолавши нарешті всі її заперечення. Вона навіть не назвала місто, у якому їй доведеться прожити невідомо скільки, але додала: скоро повернуся. Звеліла передати привіт Андрію Петровичу й попросила нікому, хоч ким би він назвався, не давати номера її мобільного.

7

– Валентине! – голос в Олександри був низький, безбарвний, як завжди, коли вона хвилювалася. – Ми спізнюємося!

Вона постукала ще раз і подула на кісточки пальців.

– Іду, – глухо відгукнувся він через двері.

Родіон з машиною чекав унизу, а брат досі не з’являвся зі своєї кімнати. Двері звечора були замкнені на засувку, снідали без нього, нашвидку.

Восьме серпня, пів на одинадцяту, день народження Савелія. Опівдні належить бути в Шаурах. Надворі – спека.

Нарешті засувка клацнула. Валентин, шаркаючи шкіряними туфлями, пройшов у ванну. Ринула вода.

– Перекусиш? – перекриваючи шум, запитала Олександра.

– До біса, – відфоркуючись, відгукнувся брат. – Дякую. Ситий.

Усім своїм виглядом він давав зрозуміти, що його ламають через коліно і вся ця суєта з ювілеєм – нікчемна вигадка сестри.

– Сергію! – обернулась Олександра, продовжуючи вперто тупцювати в коридорі, немов Валентин міг будь-якої секунди втекти. – Ви готові?

– Питаєш! – Чоловік показався у дверях вітальні, за його спиною майнула причепурена Марта.

Шорти з купою кишень, яєчно-жовта футболка з чорним розчерком навскіс, зелені бразильські кеди. Короткі рудуваті вихори розідрані жорсткою щіткою. Зате Сергій як годиться. Сталевого кольору сорочка, світлі бавовняні штани й у тон їм вузька оливкова краватка, м’які літні туфлі, через ліву руку – піджак. Вона з задоволенням оглянула поглядом високу, ще струнку фігуру чоловіка й негайно перемкнулася:

– Валику, скоріше, будь ласка!

Валентин уже встиг переміститися в кімнату. Звідти знову долинуло невиразне бурмотіння. Потім з’явився й він сам, пригладжуючи на ходу вологе волосся над відстовбурченими, завжди нашорошеними вухами.

– Їдьмо, чи що?

Марта притулилася до стіни, пропускаючи дядечка в передпокій. Шпалери здавалися липкими, дихати у квартирі вже не було чим.

Валентин вийшов першим, Олександра застукотіла підборами слідом. Сергій забарився, замикаючи на обидва замки вхідні двері. Відставши на десяток сходинок, Марта спускалася, слухаючи, як мати виказує:

– І нема чого вдавати мученика! Зрештою, ми сім’я. Ти й уявити не можеш, чого мені все це коштувало. Треба підтримувати родинні стосунки…

– Які ще стосунки? – тихцем огризнувся Валентин. – Це кролики думають, що в них стосунки. А насправді їх розводять.

– Можна без вульгарностей? Тим більше при дитині. Ти міг би з повагою ставитися до того, що я для тебе роблю.

Після сутінок під’їзду сонце сліпило, відбиваючись у нікелі й темно-вишневому лаку. Родіон підігнав джип прямо до під’їзду. Двигун працював, напівпрозорий димок з вихлопної відносило вітерцем. Широка, перехрещена нікельованим металом паща «доджа» щирилася прямо на них. Валентин присвиснув.

– Ну й дракон! Дивися: Савелій неслабо піднявся.

Родіон крізь блакитнувате скло помахав Марті, потягнувся вправо й відчинив відразу обидвоє дверей – передні й задні. Батько миттю обігнав її й кинув піджак на шкіряне сидіння поруч із водієм.

Довелося лізти назад, у глибину салону. Зате прямо перед нею опинилася стрижена потилиця Родіона, що стирчала над підголівником. Він тут же обернувся, підняв велике, твердо окреслене підборіддя з тінню світлої щетинки.

– Привіт, сестричко!

Марта щось буркнула у відповідь, щоб не було помітно, як вона рада поїздці, і завовтузилася, присуваючись тісніше до лівих дверей, тому що замість матері на середнє місце миттю пірнув Валентин і відразу розкинувся, заклавши обидві руки за голову. Останньою опустилася на сидіння Олександра – розправляючи сукню й дивлячись прямо перед собою.

Двері захлопнулися. Родіон повернув регулятор кондиціонера й почав здавати назад, щоб розвернути «додж». Після густого, як гарячий сироп, сонця відразу стало мерзлякувато, Марта зіщулилась.

– Холодно, Мартусю?

Пильний погляд справа без поспіху проповз від її високо піднятого гострого коліна по блідому споду стегна, обсипаному гусячою шкірою, дістався до піднятого відвороту шортів, застиг на мить і стрибнув нагору. Їй здалося, що на голій нозі лишився слід – на зразок тих, що їх залишають по собі садові равлики. Валентин трохи присунувся. Марта одразу відчула: сіпнулася, спалахнула й згасла, як волосок у перегорілій лампі.

– Родіоне, ти б трохи прикрутив свій морозильник…

Той, не обертаючись, повів плечем. Джип саме звертав на проспект, протискуючись у лівий ряд. Транспорт ішов валом, особливо в бік окружної,– ті, хто не встиг виїхати вчора, ломилися за місто ковтнути повітря після божевільного тижня. На окружній, забитій фурами, Федоров перекинув піджак дочці. Марта закутала ноги слизькою, з шовковистим блиском тканиною, що чіпко тримала запах батькових сигарет і бальзаму після гоління, підтягла вище й одразу відчула себе краще. Майже в безпеці.

До повороту на південно-східну трасу довелося тягтися в колоні. Спереду повзла, метляючись із ряду в ряд, брудно-помаранчева цистерна, за кермом котрої сидів якийсь божевільний. Нарешті минули розв’язку й вибралися з окружної. Дорога відразу очистилася. Джип без помітних зусиль додав – замигтіли складські будівлі, поодинокі п’ятиповерхівки, вишикувані вздовж узбіч приміські бабці з відрами ранніх яблук, зади аеропорту. Потім усе злилося в суцільну запилюжено-зелену смугу, яку на мить розітнула надвоє мілководна річечка, що взялася ряскою.

З другого боку зачастили різношерсті будиночки й огорожі садових ділянок, що під прикриттям вишняка дістались аж до траси, і Федоров пошукав очима нагорі по пологому схилу – десь там має петляти ґрунтівка до станції електрички. Поруч розташована дачка батьків. Але не знайшов – машина вже котилася під ухил. Родіон гнав щосили, надолужуючи; Сергій знову став стежити, як намотується на колеса липка асфальтова стрічка з курним пунктиром розмітки.

Злетіли на пагорб. З вершини навсібіч побігли сутулі жердини соняшників, а вдалині, за верхньою дібровою та іншими пагорбами, майнуло туманне сіро-фіолетове плесо.

Хвилин за десять виринув дороговказ: «Шаури 2,5 км». Стрілка дивилася ліворуч. Родіон пригальмував, пропустив зустрічний «ніссан» і повернув на нешироку бетонку. Минули відкритий простір з кинутою фермою та водокачкою на пагорбі, потім дорога плавно вигнулася на південь, і спереду зачорніла зубчаста смуга старого сосняку, над якою колихалося полуденне марево.

«Додж» пірнув у лісову тінь, і обабіч дороги побігли колонади потужних бронзових стовбурів, обплутаних при основі патлами тонкої сухої трави. Ще через два кілометри спереду намалювалася біло-червона жердина шлагбаума, що перекривав бетонку. Поруч міцна, обшита сайдингом сторожова буда, а праворуч і ліворуч від дороги, просто через чистий, без підліску, сосняк – огорожа з дротяної сітки на бетонних стовпчиках.

Родіон загальмував, опустив скло й висунувся. З буди виповз спітнілий охоронець у майці, камуфляжних штанях і берцях, стрельнув оком на номер «доджа» й поплівся піднімати шлагбаум. Прозора хмара ненадовго затулила сонце.

– Приїхали. – Родіон повернувся до Сергія. – Он як у нас суворо, бачили? Тільки все це понти. З боку озера можна і пройти, і заїхати. Просто дорога там паскудна. І взагалі – це насправді не Шаури. Справжні, старі, за два кілометри звідси, а це садове товариство «Приозерне». Принаймні на карті…

Бетонка за шлагбаумом поширшала, і дорога відразу пішла вниз. Будівлі траплялися на очі нечасто, зате паркани були суцільні, цегла й дикий камінь, метрів під три. З-за них визирали верхівки вцілілих сосен, крони лип і яблунь, яких тут, напевно, не було ще років десять по тому, коли цю територію почала освоювати міська влада, нарізавши собі скиби по пів гектара. Залишалося тільки дивуватися, як у цю компанію затесався Савелій Смагін, який жодного стосунку ані до адміністрації, ані до правоохоронних органів не мав.

Машина повернула раз і вдруге, у далекому кінці проїзду крізь верболіз і прибережний очерет блиснула вода.

Не доїжджаючи до берега з півсотні метрів, Родіон пригальмував і вивернув кермо. У такій самій, як і всюди тут, огорожі, що доходила до самого очерету, блищали свіжою фарбою автоматичні ворота. Стулка з тихим гудінням відповзла, і «додж» неквапливо вкотився на викладений шестигранними бетонними плитами майданчик перед гаражем. Праворуч у просторому вольєрі відразу обтрусився й підвівся на задні лапи величезний, димчастої шерсті пес. Навалившись усією тушею на сітку вольєра, він із підозрою втупився на приїжджих, однак голосу не подавав.

Федоров вибрався з машини й роззирнувся.

Поряд лежала простора доглянута галявина. Гравійна доріжка, обсаджена карликовими ялівцями, вела від гаража до будинку – двоповерхового особняка під австрійською черепицею, з двома терасами, верхньою і нижньою, широкими вікнами та напівкруглими травертиновими сходами, які піднімалися до двостулкових вхідних дверей. Будинок затінювали три старі сосни, одна з роздвоєним вузлуватим стовбуром. Далі у глибині, біля протилежного краю ділянки, – довгий флігель, сполучений зі службовими приміщеннями. Нижче, майже біля самого озера, за кущами жовтіла свіжим сосновим брусом новозбудована лазня.

Ґратчастий настил тягся від лазні до причалу, який ішов метрів на двадцять в озеро по проходу, викошеному в очереті. Над ним сріблилося листя дупластої верби. Полуденний вітерець гнав невелику хвилю, біля причалу штурхалися бортами пара «казанок» і жовтий катамаран, пристосований під електричний движок.

Тріскотів і вертівся розпилювач на газоні, пахло мокрою травою й пташником, а під просторим смугастим навісом ліворуч були розставлені столи й біліли скатертини. Поблизу розташовувалося цегляне вогнище для барбекю.

– Подобається? – запитав Сергій дочку, що стояла поруч, забираючи в неї піджак.

– Не знаю, – Марта смикнула плечем. – Пес симпатичний.

Олександра вже поспішала до будинку. Сумку з призначеною в подарунок ювілярові кришталевою фляжкою в шкіряному футлярі, вона сунула під пахву й міцно притискала ліктем.

Федоров узяв Марту за руку й повів її слідом за матір’ю. Валентин ішов позаду.

Тим часом у розсувних дверях, що вели в засклену галерею, показалася фігура господаря. Відставний полковник був у блакитній тенісці й сліпуче білих штанях для гольфу. Тугі щоки заливав темний рум’янець, а масивна голова із зализом, що прикривав смагляву лисину, здавалася посадженою прямо на міцні, по-воєнному розгорнуті плечі. Черевце лише злегка намічалось, а в іншому він мав вигляд молодший за свої шістдесят. Ні тіні усмішки на занадто великому навіть для його комплекції обличчі – і ні кроку назустріч гостям.

– Савелію! – ще здаля бадьоро вигукнула Олександра. – Дорогий мій! Вітаємо!

Смагін злегка відвів голову й примружився, дивлячись через її плече. На Сергія й Марту він і бровою не повів.

Олександра обернулася рівно в ту секунду, щоб устигнути помітити дивний вираз, який ковзнув Валентиновим обличчям.

– Ну, здоров, брате! – нарешті мовив Савелій Максимович.

Голос пролунав так, наче щелепи полковника розтулили штик-ножем.

8

Майданчик під навісом, де передбачалося застілля, Наталя прибрала ще вранці, прямо з підйому – про це напередодні попрохав сам господар.

День починався прозорий, погожий, голосили й вовтузилися в гіллі птахи, але вже до полудня знову навалилася спека. Столи й зручні напівкрісла на двадцять персон були розставлені, залишалося розстелити скатертини – тугим хрустким стосом вони поки що лежали на сервірувальному столику.

Цим вона й зайнялася, коли почувся звук відчинення воріт, тихе бурчання двигуна хазяйського джипа, а потім голоси.

«Щось зарано для гостей, – подумала Наталя, – сказано ж було: прибувати почнуть після другої». Розгладила складку, ледь потягла на себе сніжно-білу полотнину, озирнулась – і застигла.

По гравійній доріжці, що вела через галявину від гаража до будинку, у повному складі прямувала та сама родина, про яку вона й думати собі заборонила. Останнім крокував Валентин, зиркаючи навсібіч, як той кишеньковий злодій у трамваї в годину пік.

Вона придушила нервовий позіх, але не відвернулася, не втекла, навіть не стала ховатися за опорою навісу. Валентин відразу помітив її й збився з кроку. Примружився, міцно стулив губи – і рушив собі далі.

Отакої! Ось на що вийшла пропозиція Анюти попрацювати замість неї в Шаурах у якихось Смагіних…

Перемовини в агентстві «Фрекен Бок» пройшли як по маслу. Улітку людей катастрофічно не вистачало, і було вирішено, що вона стане до роботи з наступного тижня. А вранці першою ж маршруткою вона вирушила в Шаури й досить швидко відшукала будинок полковника Смагіна. При ній був паспорт, який їй повернули при звільненні, а крім того – пачка сигарет, мобільний, трохи грошей, старенький світлий комбінезон, виданий Анютою, гумові рукавички і, про всяк випадок, адреса родичів приятельки в Старих Шаурах.

Адреса не придалася – господарі найняли її на три дні й запропонували ночувати тут же. Запитали тільки ім’я й назвали суму оплати. Цифра здалася їй астрономічною, до того ж тут було гарно і якось по-особливому спокійно.

Господар, який відрекомендувався Савелієм Максимовичем, для початку звелів Наталі повністю звільнити невеликий флігель, перенести й розсортувати по полицях у сусідній прибудові все, що там було звалене, вимити вікно й підлогу, висушити і провітрити. «Це ваше місце дислокації. Син зараз принесе стіл, пару стільців та електрокамін. Кушетка є, упорядкуєте. Постільну білизну видасть дружина». Звучало цілком по-армійському.

Вона провозилася до обіду, але флігельок вилизала до блиску, а закінчивши, подалась у великий будинок за подальшими розпорядженнями.

Господиня, Інна Семенівна, смажила котлети. Мийка була завалена посудом: мисками, ножами, частинами розібраного кухонного комбайна. Посудомийна машина страйкувала – і Наталя мовчки взялася мити все поспіль, розстеливши на мармуровій стільниці чистий рушник і складаючи на нього вимите.

– Дякую, дорога! – вигукнула господиня, відставляючи сковороду й вимикаючи плиту. – Ви мене просто рятуєте… Вам треба поїсти, будь ласка, не соромтеся. Беріть усе, що знайдете в холодильнику, і обов’язково – котлетку якусь. Потім наведіть тут лад і приходьте до мене в зимовий сад…

У кухні Наталя прововтузилася ще години зо три. Відтак пожувала в себе, покурила у відчинене вікно й зателефонувала Анюті – повідомити, що все начебто нормально, на сьогодні роботи більше немає, коли повернеться – точно не знає, ночує в господарів. Потім вона сходила в будинок і узгодила з Інною Семенівною плани на ранок, а коли повернулась у флігель, там уже стояв пластиковий садовий стіл із двома стільцями, на вузькій кушетці був розкатаний матрац.

Вона замкнулася на клямку й, незважаючи на те, що очі злипались і горіли, наче запорошені піском, зателефонувала додому. У матері був дивний голос: ніжний, з уривчастими інтонаціями, немов вона хотіла, але ніяк не наважувалася щось повідомити. «Я дуже скучила за тобою. Але якщо ти вирішила твердо, нехай буде по-твоєму. Ти вже працюєш?» – «Так, в одній фірмі…» – «Як із житлом?» – «Поки що в знайомої…» – «Назви хоча б місто. Маю ж я знати, де ти є? – мати затнулася й невпевнено додала: – Ми з дядьком Андрієм приїдемо до тебе». – «Навіщо? – здивувалася Наталя. – У мене все добре, мамо…»

Поки вона говорила, від напруги в неї змокла під футболкою спина. Рука, що стискала мобільний, теж стала вологою.

«Усе-таки треба сполоснутися», – вирішила Наталя, поглянувши скоса на кушетку. Поверх простирадл лежав пухнастий рушник.

Вона дістала з наплічника чисту футболку, мило, прихопила рушник і вийшла. Галявина й доріжки тепер були освітлені, автоматично ввімкнулися садові ліхтарики. Вікна на другому поверсі великого будинку теж світилися. Щоб спуститися до води, треба було минути майданчик перед будинком, лазню, а потім по дерев’яному настилу пробратися до причалу, невидимого в темряві. Цей шлях вона намітила ще вранці…

Протягом усього наступного дня Наталя закінчувала збирання на першому поверсі, а потім перебралася на другий, де кінь не валявся. Почала з кабінету господаря. То було кутове, майже квадратне приміщення з вікнами, що виходять на два боки, з вигадливим письмовим столом із лимонно-жовтого дерева й стінами, суцільно обвішаними мисливськими трофеями. Важкі штори, широкі голі підвіконня, килим у центрі та бронзова антикварна люстра з плафонами у вигляді мисливських рогів. Крім того – десяток розрізнених томів за склом солідної книжкової шафи та безліч переплетених у шкіру альбомів з фотографіями. Ще два фото – у рамках з воронованої сталі – були на письмовому столі. Інна Семенівна й молодий хлопець, мабуть, син.

Їй звеліли вимити тут вікна, і Наталя зробила все в старовинний спосіб, як удома, без усіляких новомодних засобів – водою з оцтом, ганчіркою й газетами. Коли з цим було покінчено, сходила по драбину й начистила люстру. Пропилососила килим, а коли вимкнула пилосос, ще раз підійшла до дивної металевої штуки, пригвинченої до стіни під трофейними рогами невідомих копитних.

Предмет здавався чужорідним, не вписувався в інтер’єр. Сейф? Для кабінетного сейфа довгий ящик з неіржавкої сталі був завеликий, та й замок не схожий на ті, які встановлюють у сховищах сімейних цінностей. Бар? Але в полковника, як вона вже знала, був невеликий винний льох у цокольному поверсі, а бар розташовувався в сполученій з письмовим столом тумбі.

Що взагалі робить господар цього дому? Зрозуміло одне – у недавньому минулому він був кадровим військовим. За окремими фразами, які до неї долітали, можна було припустити, що зараз він пов’язаний з торгівлею нерухомістю або чимсь подібним. Хоча яка, зрештою, їй справа до цього Савелія Максимовича?

Початок третього дня в Шаурах вдався занадто тяжким. Поболювала голова, накрапав дрібний дощик, стало прохолодніше, але ненадовго. Зателефонувала Анюта й сказала: давай, крути педалі в місто, я зварила борщ, а тут прийшла рознарядка з офісу, завтра працюємо разом: п’ятикімнатна в новій висотці.

До шостої вечора, до останньої маршрутки, яка йшла зі Старих Шаур, Наталя встигла все. Ані на секунду не сідаючи й ні на що не відволікаючись. Боячись спізнитися, вона мало не бігцем помчала на зупинку, до якої було кілометра півтора. Попрощалися з нею тепло, а розплатилися так щедро, що їй стало навіть не по собі.

Тому, коли через тиждень їй зателефонували й попросили знову приїхати до Смагіних, Наталя радо погодилася.

«У чоловіка ювілей, – сказала Інна Семенівна, – мені самій ну ніяк не впоратися. Буду, Наталочко, дуже зобов’язана…»

У п’ятницю, ближче до вечора, вона вже була в Шаурах, і, з огляду на все, їй знову належало провести тут не менш як два дні. Спочатку збори, допомога по кухні, обслуговування застілля. Коли гості роз’їдуться – гори посуду й море нового збирання. Їй було обіцяно, що в понеділок рано-вранці полковник доправить її в місто – у нього саме зустріч із партнерами по бізнесу.

Вона знову переночувала в тому самому флігельку, на світанку скупалася в прохолодному озері. Навела блиск у домівці, а зранку в неділю заново перемила й перетерла порцеляну та кришталь, потім вирушила до столів під навісом.

Отут і виник цей Валентин…

Першою її думкою було: кинутись у флігель, за три хвилини зібрати сумку й мотати звідси. Хоч пішки. Плювати на ті гроші. Почне телефонувати Інна Семенівна, сказати: зуби розболілись. Але потім, трохи охолонувши, вона подумала: ну добре, а що, власне, може зробити цей тип? Чого вона так злякалася? З господинею було домовлено: щойно почнуть з’їжджатися гості, змінити комбінезон. Отже, йдемо перевдягатися. Тепер сукня в неї була: поступившись умовлянням Анюти, вона купила легку, дорогущу, і вона їй дуже личила. А до сукні плетені босоніжки – ще півсотні зелених.

Наталя вже заходила у флігель, коли з ґанку великого будинку її гукнула Інна Семенівна:

– Прошу вас, Наталю, сходіть, гляньте на Джульєтту. Щось вона мені сьогодні зранку не подобається. А я поки побуду з родичами Савелія Максимовича.

– Я збиралася…

– Встигнете, – відмахнулася господиня. – Це ненадовго, я тільки зварю каву.

Кошик із кішкою, що невдало розродилася, стояв у зимовому саду – заскленій галереї, прилеглій до тильного боку будинку. І там уже прогулювався Валентин, з виглядом оцінювача роздивляючись стелаж із орхідеями. Щойно Наталя ввійшла, він круто розвернувся.

– Привіт, – спокійно промовив він. – Не мене шукаєш, красуне?

Вигляд у нього був задоволений, і лише зухвало й насторожено примружені опуклі світлі очі виказували деяку напругу.

Вона промовчала.

– Ти як тут опинилася? – він загородив прохід, не даючи їй підійти до кошика, що стояв біля прочиненої фрамуги.

Довелося відповісти.

– Влаштувалася на роботу. Ану дай дорогу.

– Савелію Максимовичу відомо, хто ти така?

– А хто ти такий, полковникові відомо?

– Ти що маєш на увазі?

Він невловимо швидким рухом перехопив її руку й начебто обценьками стиснув зап’ясток.

– Відпусти! – сіпнулася Наталя.

– Е-е, ні, дорогенька, так діла не буде, – від його благодушності не лишилося й сліду. – Ти втекла, ми з тобою навіть не поговорили по-людськи. А тепер якісь натяки, ворожість… Я цього не люблю. – Він усе-таки випустив її руку й криво посміхнувся. – Увечері їдеш звідси з нами. Ти ж бо мені хто? Наречена!

– Ти хворий, – сказала Наталя. – Псих. Нікуди я з тобою не поїду. У мене домовленість із господарями.

– Переживуть. Поїдеш, аякже. Інакше я доповім братові, що в його домі перебуває злодійка та вбивця. Я бачив твої проїзні документи. Ти від кого ховаєшся? Мовчиш? То що, поїдеш?

– Так, – сказала вона, аби він відчепився.

Валентин зробив рух обійняти її, але відразу відсахнувся, почувши квапливі кроки, й швидко забрався. Наталя побігла до кішки, а вже за хвилину господиня стояла поруч.

– Ну що?

– Та спить вона. Начебто все нормально.

– Справді?

– Авжеж. Треба відчинити фрамугу ширше, і йдіть собі. Усе буде добре… Інно Семенівно, – раптом промовила Наталя ніяково, – може, я вже поїду? Що мені тут робити до самого вечора?

– Ні-ні, мені без вас ніяк! – злякалася господиня. – Що ви! І не думайте, дорога моя. Савелій вас відвезе…

У порожньому холі Наталя на мить затрималась. Вона всією шкірою відчувала, як у домі збирається напруга, наче перед грозою. Особливо там, на верхньому поверсі. «Дурниці, нерви», – спробувала вона заспокоїти себе. Просто поява Валентина сильно вибила її з колії.

У неї лишалася ще одна справа – перенести з сараю біля флігеля акуратно наколоті березові й букові дрова і скласти їх біля цегельного вогнища з ґраткою. Але це Наталя залишила на потім. Зазирнула до себе, натягла коротке платтячко, яке робило її ще тоншою, і все ще в кросівках на босу ногу вийшла, прихопивши дротяний кошик, що стояв у кутку.

Уже на порозі їй спало на думку начепити темні окуляри.

9

Враження від огляду особняка Смагіних у Марти лишилося змішане. Навіть якщо зробити знижку на те, що їй ніколи не випадало жити в по-справжньому великому будинку. Слово «будинок» для неї завжди означало щось на кшталт міської квартири.

Тому вона й запам’ятала все побачене з майже фотографічною виразністю. Унизу – хол з каміном і важкими шкіряними кріслами, у які, судячи з їхнього вигляду, ніхто ніколи не сідав. Сюди можна було ввійти прямо з нижньої заскленої тераси. Далі – високі двері ліворуч і праворуч, а в просторій ніші за каміном – нижні сходинки від сходів, що повзли нагору. Ліві двері вели в коридор, у кінці якого було щось на зразок оранжереї.

Їй стало цікаво, вона вже повернула туди, але зупинилася: назустріч шаркав Валентин, і обличчя в нього було дивне, якщо не зважати на те, що, наблизившись упритул, він миттю розплився в солодкій усмішці.

– О, Мартусю!..

– Вас мама шукала, – вичавила з себе вона.

– А в тебе які плани?

– Родіон збирався показати мені дім. Зараз повернеться.

– А потім? – Він ступив до неї, насторожено покосився в бік оранжереї і раптом прилип до її вуха, видихнув: – У них там човни, бачила?.. Не хочеш покататися зі мною по озеру?

– Човни? – Марта відсахнулася, стримуючи огиду. На додачу вона сердилася через те, що Родіон кудись зник. – Не знаю… Ні, не хочу.

Її гукнули з холу, вона з полегшенням кинулася на поклик. Позаду Валентин щось пробурмотів, але вона не розчула.

Сходи з холу вели на другий поверх. Нагорі вони зупинились, і Родіон приклав палець до губ. Було тихо, лише знизу долинали голоси – чи то з тераси, чи то з саду. Потім почулися чиїсь кроки, і Марту поспішно вштовхнули в якесь приміщення на зразок комори.

– Помовч, – шепнув Родіон. – Заборонена зона!

Дочекавшись, коли батько з пляшкою в руці спуститься, він поманив її за собою. Вони ще трохи пройшли коридором. Родіон безшумно відчинив ще якісь двері й відступив, пропускаючи Марту.

– Це що? – пошепки запитала вона. – І навіщо ти мене сюди притяг, якщо не можна?

– Кабінет, – усміхнувся Родіон. – Батьків. Тут найцікавіше: його трофеї. Як тобі оце?

Марта зіщулилась. На стінах – всуціль мертві звірині морди й роги, цілі хащі рогів. Кабани, олені, лосі. Зусібіч витріщалися скляні очі.

– Не дуже. Це все… твій батько насправді мисливець?

– Ще й який! Все звідти, з Приамур’я… Він досі носиться зі своїм арсеналом, хоч яке вже тут полювання! – Родіон мимохідь поплескав долонею по довгому сталевому ящику, пригвинченому до стіни ліворуч, майже біля письмового столу. – Хочеш, покажу?

Він визирнув у коридор, повернувся, сунув руку під кришку столу, пошарив там і витяг кільце з парою зовсім однакових на вигляд ключів із подвійними борідками. Вставивши один ключ в отвір замка, Родіон повернув його: спочатку на один оберт ліворуч, а потім двічі за годинниковою стрілкою.

Дверцята ящика відчинились. Усередині маслянисто блищали рушничні стовбури й матове дерево прикладів.

– Колекція невелика, але прикметна. Узяти хоч оцей «блейзер» з оптичним прицілом і змінними дулами… Або «моссберг» під дробовий патрон… Ти на таких речах не розумієшся, але будь певна – вищий клас. Є й дещо легше…

Він відсунув дробовик і витяг шухлядку світлого дерева, усередині якої виявилися два пістолети – звичайний армійський «макаров» з іменним гравіруванням і маленький, тупоносий, із щічками з жовтуватої слонової кістки й написом на рукоятці «Baby».

«Мов іграшковий», – подумала Марта. Потягнулася до пістолетика, щоб розгледіти, але Родіон зупинив: «Обережно, заряджений. Між іншим, теж серйозна штучка, тільки запобіжник слабкий. Бельгійський браунінг, ще довоєнний. Батько купив в одного старого зека. Бачиш важілець під лівою щічкою? Не торкайся в жодному разі».

Вона швиденько повернула «бебі» на місце. Їй показали ще кілька мисливських ножів і кинджал з лезом у вигляді короткого клина й дивним подвійним руків’ям. «Справжній індійський литий булат», – з гордістю прокоментував Родіон.

Для Марти це нічого не означало. Булат то й булат. Їй весь час здавалося, що зараз їх накриють тут і вийде скандал. Тому вона відчула велике полегшення, коли Родіон нарешті замкнув ящик, повернув ключі на місце і вони вибралися з хазяйського кабінету. Наостанок залишилося найбільш приємне – подивитися на озеро і, може, навіть трохи поплавати.

Проте не вийшло.

Доріжка, вкрита сірим, щільно вкатаним гравієм, обминала газон з ялівцями й форзиціями, а потім повертала вздовж берега – паралельно густим заростям очерету, за якими й починалося, власне, озеро. Очерет, сказав Родіон, спеціально не косили. Він маскує ділянку від допитливих очей з води. А там, де ґратчастий дерев’яний настил від лазні спускався до берега, у заростях був прокошений неширокий прохід з міцною кладкою з дубових плах. Над кладкою гнулася верба, що майже не давала тіні, а на воді танцювали брижі, розкидаючи сліпучі сонячні зайчики. У жаркому серпанку над водою маячив фрагмент протилежного берега. Дрібні хвилі піднімали намул, але далі вода була чиста, ледь зеленкувата.

Марті відразу захотілося в озеро. Але, з досадою озирнувшись на Родіона, який заклопотано бубнив щось у телефон, вона натомість піднялася на кладку й потьопала до дальшого кінця, де стояли на причалі два дюралеві «казанки» і яскравий, кольору яєчного жовтка катамаран. Поруч із катамараном спускались у воду оброслі водоростями сходинки з поруччям. Далі прохід в очереті ширшав.

– Чудовий у тебе човен, – сказала вона Родіонові, коли той пішов за нею. Схоже, йому ця екскурсія вже набридла. Вона ткнула носаком кеда жовтий поплавець із написом за трафаретом «К-435». – А чому така назва?

– Реєстраційний номер. Назву ще не придумав.

– І мотор у цієї посудини є?

– Ще б пак! – він зістрибнув із кладки на палубу, та гучно відгукнулась. Катамаран хитнувся. – Тільки не бензиновий – такі на озері заборонені. Користуватися ним – простіше, ніж пилососом. Дивися…

Родіон показав, як запускається движок. Мотор тихенько запрацював, вода біля кладки скаламутилася.

– Хочеш, покатаємося?

Марта кивнула. Родіон почав був відв’язувати чалку, аж тут із глибини ділянки, через стрижений бордюр чагарників, вимогливо долинуло: «Ма-арто!.. Марто! Куди ти пропала?..»

Кликала мати.

Ну от: спека, якісь гості, байдужний Родька. Навіть скупатися не вийде. Що вона тут робить?

Ніде не було видно ані душі, тільки на майданчику перед гаражем стирчала чиясь машина – перлинно-сіра, мала, приземкувата.

Раптом Марта зупинилася як укопана. Коліна ослабнули, проте всередині все стислося в тугий вузол. На мить здалося: ще трохи – і вона вибухне.

– Агов, – гукнув Родіон, – ти чого?

– Родю… знаєш, ти йди. Я зараз дожену…

На низькій лаві біля декоративної водойми з червоними японськими коропами сидів Валентин, тримаючи на колінах дитину. Дівчинку років шести в строкатих штанцях-капрі й куцому топіку. Мабуть, приїхала з кимось із гостей. Здавалося, чоловік грається з нею, перебільшено лякаючись, що мала може впасти у воду. Та вперто тяглася, намагаючись кинути рибам крихти печива, але Валентин тримав міцно, погладжуючи по худенькій спинці, а його коліна тим часом ходили ходором, немов вони в парі грали «в конячки».

Але Марта, на відміну від усіх, точно знала: це аж ніяк не гра.

– Не товчись, непосидо, впадеш! – долинув голос, солодкий, вуркітливий, від звуку якого в неї тупо заболіла потилиця.

Марта ледь не задихнулася від безсилої ненависті. Це через нього, через оцього зовсім чужого, зайвого в їхній родині типа в ній оселилася мерзенна жаба сорому і страху.

Валентин раптом різко відкинув назад круглу, вже лисувату голову, наче побачив щось у гарячій синяві вгорі,– і різко втяг повітря крізь зуби. За мить обернувся – і помітив Марту.

Їхні погляди зустрілися.

«Сьогодні,– сказала вона собі.– Інакше мені не жити…»

10

Савелій Смагін так і не зумів подолати роздратування. Причина була одна – поява молодшого брата. Він дав себе вмовити, але хіба від цього щось змінилося?

Про те, що відбулося в інтернаті в містечку В’яземське, розташованому на півдорозі між Хабаровськом і Бікіном, не хотілося навіть згадувати.

А що він міг зробити: тільки-но справили весілля, треба було облаштовувати нову квартиру, плюс служба, відрядження, виїзди на полігони… Куди йому було запроторювати Валентина? Та й не назавжди ж – тільки на літо, на якісь три-чотири місяці… Правда, все-таки довелося залишити хлопця до весни, до кінця навчального року, щоб потім віддати у звичайну десятирічку у військовому містечку.

До весни, однак, хлопець не дотяг.

Савелій відвідував молодшого ледве не щонеділі, волікся з гостинцями за сотню кілометрів: дві години туди, дві – назад, доки не гримнув скандал. Чистий кримінал, хоча Валько мовчав до останнього, не було жодного натяку.

Усе відкрилося, коли директор інтернату одержав три проникні поранення заточкою в живіт. Хтивий недоумок вижив, прочухався й пішов під суд. Того хлопчину, який орудував заточкою, виправдали за всіма статтями, бо він дав свідчення: мовляв, директор до нього систематично чіплявся з відомо якими домаганнями, а з іншими учнями – їх виявилося зо два десятки – чинив розпусні дії. Так це тоді називалося. У списку «інших» було й прізвище Смагін.

У прокуратуру викликали й Савелія. На запитання слідчого він заявив, що ні про що ні сном ні духом, молодший брат ні на що не скаржився й жодного разу не згадував імені негідника. Те, що трапилося, – як грім з ясного неба.

А нутром він чув, що всі звинувачення – щира правда.

Постраждалі були сироти, безпомічні й безправні, заступитися не було кому, і справу швидко спустили на гальмах, директорові дали мінімум умовно, а на його місце в інтернат призначили літню жінку. Валентин повернувся додому. Поки тривало слідство, дружина обурювалася й вимагала, щоб чоловік подав заяву, але Савелій твердо сказав: не стану ганьбитися й кар’єру собі поганити не буду. Ти наших гарнізонних знаєш. Почнуть плескати на всіх перехрестях. Переживе пацан. І взагалі, може, нічого такого й не було…

Валентин прожив з ними на всьому готовому років до двадцяти. Мав у квартирі власну кімнату з балконом, Інна про нього дбала. При цьому він не виявив ані найменшої схильності зайнятися хоч чимось вартісним. Тим часом підростав син Родіон, у домівці ставало затісно, їх з Інною почала обтяжувати присутність в оселі дорослого чоловіка. До того ж, коли молодший уже влаштувався на залізницю, Савелій нерозважливо пов’язав себе з ним деякими справами з тих, які вголос краще не обговорювати. Питання зависло в повітрі. Смагін навіть запропонував братові грошей – купити житло де-небудь у комуналці, але все розв’язалося саме собою. Валентин перебрався до Хабаровська (там йому було зручніше, бо швидкий Хабаровськ – Москва, на якому він мотався провідником, вирушав звідти), винайняв житло й за кілька місяців вибив кімнату в гуртожитку.

Відтоді вони бачилися раз-двічі на місяць, та й то в справах.

Ставши матеріально незалежним, Валентин помітно змінився. Навіть подумував придбати машину в перегонників, так не зібрався, бо ліньки було ходити на курси й складати якісь там іспити. Ні до чого по-справжньому не здібний, пасивний, слизький, верткий – таким він і залишився попри все…

І сьогодні Савелій так і не зміг змусити себе потиснути простягнуту руку брата, хоч Олександра й дивилася, наче благала, підштовхувала їх поглядом один до одного. Сестра про їхні стосунки нічого не знає, і знати їй не треба, – так уже повелося в роді Смагіних: кожен має свою таємницю, з якою – до могили.

Інна сказала: покажи своїм дім, нехай подивляться, поки гості не з’їхалися. Він кивнув – добре – і додав: «А ти звари кави й подай у нижній їдальні, щоб без мороки. Там і вип’ємо по чарці». Зайву напругу слід було зняти; він щосили намагався здаватися привітним, широким господарем, але Валентин зненацька відстав від Сергія й Олександри і кудись зник.

З’явилася дружина, поставила на просторий овальний столик тацю з кавником, цукорницею, вершками та горнятками і відразу пішла, вибачившись. Савелій Максимович кивнув Олександрі – давай, мовляв, хазяйнуй, – а сам розлив коньяк, хлюпнувши собі на денце.

Олександра мала ошатний вигляд, – він тільки зараз помітив: у світлому шелесткому платті, на відкритих високих грудях дві нитки невеликого намиста з індійських каменів. Сергій теж на рівні… Один Валентин убрався, як недоумок: штани в обтяжку з начіпними кишенями, широкий шкіряний ремінь, до всього – зелена хустка на шиї й важкий золотий годинник на зап’ястку… А от і він, легкий на спомин, а слідом – Інна…

Сестра простягла Валентинові чашку.

– Добре в тебе тут, Савелію, – несподівано бадьоро мовив молодший Смагін. – Ти в нас орел, скрізь свого домагаєшся.

Савелій Максимович питально здійняв брову й спідлоба глянув на брата.

– Ну що ж, дозволь привітати тебе з шістдесятиріччям і побажати від усього серця…

З вулиці зненацька загримів басовитий гавкіт. Валентин здригнувся, змовк, а Інна Семенівна вигукнула:

– Хтось приїхав, Савелію!

– То мій юрист, гадаю, – озвався полковник і кивнув дружині.– Сходжу гляну.

Щойно вони залишилися втрьох, Олександра обурено мовила:

– Ти що коїш, Валику? Ми ж домовилися! Не дражни його, я тебе благаю…

– А що я такого сказав? Сергію, ти свідок! Похвалив садибу, вона й справді дуже й дуже. А ти чого чекала? Що він застрибає від щастя? Кинеться мені на шию? Хіба не бачиш – він ні на міліметр не перемінився, та й йому взагалі не до нас… Ану хлюпни мені ще коньячку… Та не так – повну… І взагалі,– уже спокійніше продовжив він, – дарма ти все це замутила. Відбудемо номер – і з чистою совістю додому.

– Ти б, Валю, акуратніше зі спиртним, – зауважила Олександра. Вона знала, що молодший брат швидко й безтямно п’яніє і тоді стає багатослівний, нестерпно грубий і безцеремонний. Таке водилося за всіма чоловіками в їхньому роді.– Я тебе дуже прошу.

– Не бійся, сестричко. Ситуація під контролем. Та й напої в нашого полковника такі собі.

– Годі тобі кривлятися, – невдоволено мовила Олександра. – Хотіла б я нарешті зрозуміти, чого це ви з Савелієм злі один на одного?

– Не суши мозок, Сашо. Ми з ним намертво зав’язані, більше ніж по-родинному. Було, так, одне непорозуміннячко. Та це минуле. Характер у нього важкий, от що я тобі скажу…

– Добре, – перебила вона брата, – тепер уже яка різниця? Не хочу я в це заглиблюватися. Зробила що змогла. Зрештою, Савелій старший. І ти міг би бути поступливішим… Ну а ти чого мовчиш, мов у рот води набрав? – Вона круто повернулася до чоловіка. – Отямся, Сергію!

– Я геть не розумію, – відгукнувся Федоров, – про що ви весь час сперечаєтесь. Між вами наче електрика якась. Ви й у дитинстві отакі були?

– Ще гірші,– гмикнув Валентин. – Від Савелія тільки й чути: заткнися, відвали, не чіпляйся, ану геть…

– Брешеш! Він узагалі рідко бував удома.

– Ні греця ти не пам’ятаєш, Олександро! Все забула! Як він приходив з училища у звільнення, валився на диван перед телеком – і тільки спробуй пройти повз не навшпиньках! А татко-доцент? Уже забула, як він репетував з приводу й без приводу, наче з ланцюга зірвавшись? А ляпаси ні з того ні з сього? Знаєш, як я його боявся?

– Знаю.

– От що, любі мої, змінимо тему. – Федоров підвівся, ступив до вікна. – Сходимо до озера або погуляємо садом, поки гості не прибули. Усе налагодиться, потрібен час… Ну в чому річ, Сашо, чому в тебе таке нещасне обличчя? Заспокойся!

Він уже вирушив був до дверей, що вели в коридор, але ті раптово відчинились. У них постала господиня, тримаючи за руку дівчинку – худеньку, гарненьку, з акуратним світлим чубчиком і збентеженим поглядом.

– Мені потрібна ваша допомога, Сашо. Савелій буде зайнятий якийсь час із її батьком, – вона кивнула на дівчинку. – Цю красуню звати Марина. До столу в мене вже все готове, але в кухні ще повно всього… Побудьте з нею трохи…

– Нема проблем, шановна! – жваво вигукнув Валентин. – Робіть свої справи, а ми з Маринкою сходимо, погодуємо коропів. Іди до дяді, дитинко…

Він переодягся ще до появи першого гостя. У його сумці знайшлася, немов чекала свого часу, світла бавовняна сорочка. Олександра миттю її напрасувала, прямо на кухонній барній стійці. Пізніше, коли все вже закрутилося, він знудився. Дівчисько забрали, гості почали помалу з’їжджатися. Валентин безцільно тинявся, нишком стежив за Наталею, яка у своєму куцому платтячку й фартушку з оборками клопоталася біля столів і вдавала, що його не помічає. Марти не було видно.

І взагалі жодна сволота не звертала на нього уваги. Наче його тут і не було.

Він умів долати обрáзи. Глибоко ховати почуття й думки. По-справжньому легко йому було тільки з дітьми, та й то не завжди і не з усіма; траплялися в рейсах колючі, насторожені, недовірливі, схожі на стареньких, навчених життєвим досвідом. У таких випадках він волів налагоджувати контакти з їхніми матусями й татусями, змученими далекою дорогою і ниттям нащадків.

Майданчик перед гаражем і вулиця за воротами поступово заповнилися припаркованими автівками. Всюди лунали голоси.

Заклавши руки за спину і ніби неуважно поглядаючи на верхівки сосен, Валентин ще раз обійшов по периметру галявину й зупинився на доріжці.

Назустріч, обережно ступаючи по гравію на гострих підборах, Наталя несла тацю, тісно заставлену келихами. Він хмикнув: кіно, чисто прислуга… Ступив, перекрив дорогу, обмацав поглядом обличчя дівчини.

– Дай пройти, будь ласка! – рівно промовила вона.

– Де в тебе тут із градусами? – запитав він, заглядаючи в келихи й поводячи носом. Вона мовчки чекала, поки Валентин вибере. Він пригубив, пожував губами: мало льоду, і роздільно вимовив: «Увечері їдеш зі мною в місто! Зрозуміла?»

Наталя не відповіла – рушила зі своєю тацею до гостей, а його хтось легко торкнувся за лікоть. Валентин обернувся – перед ним стояв чоловік Олександри.

– Що п’ємо? – поцікавився Федоров.

– Сер-ргію! – вигукнув Валентин. – Ти лише глянь, що діється: ми ж найближча рідня, а нас навіть гостям не відрекомендували. Не визнали гідними, блін!

– Облиш, – миролюбно сказав Федоров. – Інна всіх перезнайомила. Це ти все десь блукаєш. Хто тебе цікавить?

– Та ніхто, – відрізав Смагін, хмурніючи. – Я їх і без того наскрізь бачу. Як облуплених.

– Слухай, Валентине, – пропустивши повз вуха сказане, попросив Федоров, – сходи, будь ласка, поклич Марту. Вона начебто біля води… А я поки займу для всіх місця за столом.

Дівчисько й справді стирчало на березі – на самоті. Висока, міцненька, дивиться на воду. Голі коліна моментально збудили його. Валентин безгучно наблизився, намагаючись ступати по траві, опустив долоню на плече.

Марта обернулася різко, але не здригнулася, не скинула, як завжди, вологу руку. Тільки обличчям пробігла тінь.

– У чому річ?

Валентин прибрав руки за спину, усміхнувся:

– Я за тобою. Родіон твій при гостях… чи ні – здається, кудись поїхав. За стіл кличуть…

– Іду, – неохоче кинула вона й закрокувала попереду.

– Бачиш хатинку зліва? – тихцем, посміюючись, затяг Валентин з-за спини, пристосовуючись до кроку племінниці.

Марта не відгукнулася.

– Там – ла-азня! Не якась сільська, з кіптявою та старими віниками. У Савелія такого бути не може. Усе за наукою, повний комфорт… І місця повно… Може, зазирнемо туди, мишко, я тобі спинку потру? Мучиш дядька…

– Випив, так? – обернувшись, процідила Марта крізь зуби, уперше в житті звернувшись до Валентина на «ти».

Він одразу втішився:

– Молодець, дитино! Уся в матір. Але я от що тобі скажу: ніхто з вас не знає Валентина Смагіна. Не гнівайся, не гнівайся, я ж тебе люблю.

– Заткнися. Що ти до мене причепився?

– Я? Та боже борони… – Валентин зупинився, змахнув із чола піт. – Давай не сваритися, люба… От бісова спекота!..

Марта вже мовчки поспішала геть, і він якось раптом знітився, весь його кураж розвіявся. Пробурмотів крізь зуби: «Наче змовилися, с-суки… Де ж у них тут нужник, щоб йому?..»

Прикинув – і повільно побрів до входу на терасу.

Що вони могли знати про такі речі, як щільний потік зустрічного вітру, коли на повному ходу рвонеш, відімкнувши універсальним ключем, двері неробочого тамбура? А потяг несеться на повну, унизу м’ятою бляхою блищить річка, миготять ферми мосту, ділячи простір на косі трикутники, і на шостому прольоті, мало не під ногами, пролітає буда обхідника колій, яка раніше була яскраво-червона, а тепер пофарбована непомітною вохрою…

Провідниця Галина відкрила очі сліпому щеняті на те, про що він тільки здогадувався, коли вперше піднявся у вагон у твердому форменому кашкеті й ще нем’ятій уніформі. Вона навчила його двох речей: не боятися начальства і робити гроші. Технологія виявилася непроста, вимагала концентрації та ґрунтовного знання людської природи, тому в перші рік-два в нього теж траплялися «косяки» й пропажі.

Спочатку, звичайно, доводилося не розгинаючись фігачити у вагоні: мити, прибирати, чистити, взимку обколювати лід із колісних візків, мотатися як солоний заєць. Усі нічні зміни теж діставалися йому. Тому він передусім назбирав грошенят і знайшов спосіб закріпитися в резерві.

Допомогла засвоєна ще в дитбудинку навичка охоче й правдоподібно брехати про себе, вивертатись і говорити тільки те, що хочуть чути. Закріплення в резерві коштувало триста доларів плюс літрова пляшка «Генкі Баністер». Усе окупилося в першому ж рейсі. Однак для того, щоб працювати у вагоні наодинці, без напарника, довелося доплатити, а потім попрощатися з напарницею Галиною, яка наостанок обізвала його невдячною паскудою…

Але для нього це було принципово – він хотів бути головним, самостійно вирішувати, регулювати розмір відкатів, торгуватися й домовлятися з перевіряльниками: ревізорами, санслужбою, дорожніми ментами, а коли треба перетинати кордон – з митницею і погранцями. Він сам-один устигав готувати вагон до рейсу, збирати квитки, впарювати пасажирам постільну білизну й чайні набори, контролювати висадку-посадку, топити й багато що ще. Питання з прибиранням на маршруті вирішувалось автоматично: години за три до великої вузлової він саджав на першій-ліпшій стоянці якого-небудь бідолаху і не брав за проїзд. І той три години поспіль ретельно відчищав загиджені туалети, проходи й тамбури.

Грошей поки вистачало. Свої п’ятсот зелених за рейс він мав, плюс зарплата, мінус те, що доводилося віддавати нагору.

Звідки дохід? Найстабільніше – передачі й лівий вантаж. Передачі давали помітний прибуток тільки наприкінці дев’яностих. З товаром інакше. У ті часи, коли Валентин тільки починав, це були тюки, мішки, китайські картаті баули, якими забивали купе провідника, щитову, підпіл вагона, а іноді й тамбури. Усе це лізло в очі, доводилося собачитися з ревізорами, і ледь окупалося.

Згодом обсяги поменшали, човники порідшали, а доходи провідників зросли. Тепер на захід по магістралі йшли не лайняні пуховики та кросівки, а зовсім інший товар – дорогий, малогабаритний, небезпечний. Ікра амурської калуги й камчатської чавичі,– елітний продукт, дрібними партіями. Дефіцитні запчастини до авто рідких марок, тайваньські й корейські мікросхеми. Траплялися маралячі панти, якісь уссурійські корінці й навіть знаменита джамбульська ганжа. Її здавали в кілограмових пакетах на пероні в Барабинську двоє казахів у важких від бруду халатах, а в Нижньому приймала гламурна сива дама, обвішана платиновими цяцьками.

Ну й, звісно, «Китай» – по всьому маршруту. Ніхто не знав, звідки взялося це слівце, але означало воно особливий спосіб використання постільної білизни. У міру висадки пасажирів у провідника накопичувалася гора використаного. Звідти відбиралося відносно чисте, оббризкувалося з розпилювача теплою водою з додаванням засобу для прасування й акуратно складалося. Посидиш на стосі хвилин десять, і гаразд – не гірше, ніж із комплектування. Потім усе пакується в пластик і запаюється за допомогою дорожньої праски. Оце і є «Китай», його зазвичай впарюють пасажирам, які сідають уночі або на дрібних станціях.

Окремим рядком у перші роки йшов дохід, який забезпечив йому брат Савелій. У своєму новому житті Валентин бував у Бікіні нечасто, наїздами – на день-два. Повертався він туди з задоволенням, незважаючи на те, що стосунки з братом, і так непрості, відтоді, як він став провідником, ускладнились. Але незабаром налагодились.

Тепер раз на два тижні Савелій вручав молодшому невеликий пакет, запаяний у багатошарову плівку, яку не брав ніж, разом з інструкціями: куди, кому, що передати на словах, з ким зідзвонитись і як поводитись, якщо, не дай боже, облом. Про вміст не було ані слова, платив брат щедро, хоча загалом був скупий, що вже викликало підозри. Заради такого цілком варто було двічі на місяць зганяти з Хабаровська в Бікін. Ну й кілька днів пожити по-людськи.

Звідки ноги ростуть у цього добра, він незабаром дізнався. Навичка роботи з «Китаєм» стала в пригоді, і йому вдалось акуратно розкрити й заново запечатати один з пакетів Савелія. Вистачило одного погляду. Валентин злякався, та ще й вийшов прокол – братові доповіли про порушення цілісності пакування. Савелій осатанів, викликав його, побив і рубанув наостанок: «Вали звідси, якщо жити хочеш. І забудь, що ми є. Інакше згниєш на зоні. І на очі мені більше не трапляйся – ні тут, ні в Хабаровську. Їдь до Сашки, в Україну, – вона з тобою все життя цяцькалась. Прийме, дурна, не кліпнувши оком…»

Якийсь час він перебився в забльованій залізничній гуртязі, зробив кілька рейсів на своєму сорок третьому швидкому і врешті переконався: Савелій має рацію. Через далеке українське місто, де жила сестра, потоком ішли потяги на південь, набиті відпочивальниками, а він тепер знав ходи до будь-якого залізничного начальства. Скрізь те саме, робота знайдеться. І решта теж.

З тим і поїхав. Оселився в сестри, подав документи на зміну громадянства, влаштувався. А там уже була Марта…

І якби не ота клята помилка у швидкому Севастополь— Санкт-Петербург, про яку він досі навіть згадувати боявся, можна було би вважати, що життя ввійшло в колію. Якби його воля – стер би весь цей файл у пам’яті одним натисканням клавіші. Але що поробиш, якщо вагон – суверенна територія, а пасажир у ньому – звичайний безправний заручник. Коли потяг гримить і хилитається на стиках, немає там іншої влади й іншого закону, крім провідника. І цією владою можна розпорядитися по-різному…

От що йому треба – стоп-кран! Гальмо. І надійне прикриття: якщо вони хочуть, він буде таким як усі.

Валентин знову пошукав очима Наталю. Зафіксував її легку фігуру, що неквапливо віддалялася в напрямку великого будинку, але виразу обличчя не розгледів. «Наречена!» – він ледве стримав задоволену посмішку. Для цієї ролі вона годиться на всі сто.

11

Люди, що з’їхалися до Смагіних, мало цікавили Наталю. Рівно настільки, наскільки сама вона ставала об’єктом їхньої уваги. Тільки Валентина вона намагалася весь час тримати в полі зору.

Олександра, занурена у своє, її явно не впізнала. Федоров, здається, впізнав, здивувався, але, слава богу, не ставив дурних питань. А може, не повірив власним очам. Місце поруч із Мартою, де мав сидіти Родіон, було порожнє. Дівчинка вовтузилася, двічі впустила виделку, а коли Наталя принесла чисту, зауваживши мимохідь, що їжа на тарілці перед Мартою майже не торкнута, питально глянула спідлоба, але промовчала.

Весь цей час Наталі доводилося курсувати між будинком і навісом. Ювілейний конвеєр повз своєю чергою, і якби не духота, не змокла на спині сукня й не підбори, що застрявали в гравії, усе можна було б терпіти.

Савелій Максимович пошукав очима дружину, не знайшов, підвівся з місця й став пробиратися між кріслами до виходу з-під навісу. Він уже ґрунтовно прийняв, але тримався рівно, ставно, лише з налитого багрянцем обличчя не сходив упертий вираз, а кошлаті брови рухалися, сходячись і розходячись на переніссі, немов його розум працював над задачкою з дробами. Біля виходу він поманив до себе Наталю.

– Де в нас вино?

– На сервірувальному столику, – відповіла дівчина. – Совіньон і каліфорнійське… Тільки все вже нагрілося.

– Так, отже… Ну, добре. Будьте ласкаві, Наталю: закиньте всі пляшки з білим у великий морозильник на кухні. Хвилин на сім-вісім, не більше. Потім підніміться до мене в кабінет, знайдіть у барі дві пляшки «Арарату», і все разом – на стіл. Тільки беріть «капітана» – він там десь праворуч.

– «Капітана»?

– Ну, – нетерпляче поморщився хазяїн. – Що незрозумілого? Чотири зірки на етикетці. І лимон не забудьте.

Прихопивши винні пляшки з сервірувального столика, вона попрямувала до будинку – мабуть, удвадцяте за сьогодні. Сім хвилин – рівно стільки, щоб присісти, відсапатися й спокійно викурити сигарету. Тоді перестануть нити щиколотки. Нові босоніжки виявилися з характером. До головного входу в будинок вона підійшла з боку флігеля, у якому ночувала. Піднялася сходами, роззирнулася, відзначивши, що Валентин втратив її з огляду, і прошмигнула у двері, що вели на терасу.

У домі було тихо – вона чула цю глибоку, мирну тишу всім тілом.

Минувши хол і коридор, Наталя дісталася до кухні. Поставила пляшки на барну стійку, повернулася й причинила за собою двері. Морозильник тихенько бурчав у кутку, з ним разом звуки подавав і великий холодильник. З крана зрідка падали краплі в порожню салатницю.

Вона відчинила морозильник і відправила вино на вільну верхню полицю. Потім глянула на стінний годинник, опустилася на оббитий коричневою шкірою кутовий диванчик, на спинці якого висіла чиясь забута сумочка, скинула босоніжки й, насолоджуючись хвилиною відпочинку, витягла ноги, поворушуючи онімілими пальцями. Але не встигла як слід розслабитися: згадала, що треба ще збігати нагору.

Взуватися вона не стала. Піднялася сходами в холі, минула коридор і повернула рубчасту бронзову ручку до кабінету господаря, яку напередодні сама ж начистила до блиску. Переступивши поріг, мигцем глянула на порожню поверхню письмового столу й увімкнений комп’ютер. Чіпати тут вона нічого не збиралася.

Обійшовши стіл і присунутий до нього впритул міні-бар на коліщатах, Наталя опустилася навпочіпки – завузьку сукню при цьому довелося підтягти до стегон – і відчинила дверцята. У лівому відділенні розташовувалися холодильничок і обладнання для готування льоду, у правому – напої, що не потребують охолодження. Ось одна пляшка з силуетом біблійної гори, десь має стояти й друга… Наталя виставила коньяк на стіл і знову пірнула в бар.

Аж тут почулися кроки в коридорі.

Спочатку вона вирішила, що помилилась. Однак минуло кілька секунд, і звук повторився. Хтось ішов до кабінету, повільно, обережно ступаючи, з боку сходового майданчика. Усе ще сидячи навпочіпках, Наталя підняла голову, прислухаючись. Кроки знову затихли, немов той, хто щойно піднявся сходами з холу, вагався.

Наталя безшумно причинила дверцята бару. Невже Валентин?

Від цієї думки її охопила паніка, подих збився, у роті з’явився присмак металу. За вікном пронісся порив вітру, важка штора на вікні здулася й опала, зашуміла крона сосни, що росла на розі будинку. Але навіть крізь цей шум з відчиненого вікна було чути, що кроки поновились, і це остаточно позбавило її здатності тверезо міркувати. Залишалися лічені миті. Замість того щоб стати в оборонну позицію, вона гарячково роззирнулася. Між тильним боком письмового столу і широким підвіконням був просвіт завширшки менш ніж півметра. Опустившись навкарачки, Наталя втиснулася туди, трохи проповзла вперед, де стало зовсім тісно, бо стіл стояв під кутом до стіни, і завмерла, намагаючись не дихати. «Боягузка дурна, – сердито сказала вона собі.– Цікаво, як ти це поясниш, якщо в кабінет зараз увійде господар?»

Звідти, де зараз перебувала Наталя, немов через довге підворіття було видно прямокутник товстого світлого килима й консоль обертового шкіряного крісла, впритул присунутого до столу з протилежного боку. Їй раптом спало на думку, що якщо прибулець потягнеться по пляшку, яка залишилася на далекому краї письмового столу, то її неминуче помітять…

Двері відчинились, але ніхто не зайшов. Той, хто крався коридором, мовчки стояв на порозі, оглядаючи кабінет. Потім легкі кроки перетнули килим і завмерли біля столу. У полі зору з’явилися зелені кеди підліткового розміру, мускулясті литки, вкриті рівною засмагою й золотавим пушком, кругле коліно з підсохлим струпом садна.

Марта?!

Разом із полегшенням Наталя відчула образу: дівчисько змусило її пережити страх і приниження. Вона вже була готова вибратися зі свого притулку, обернувши все на жарт, на кумедне непорозуміння, але щось її зупинило.

Марта трохи зрушила вбік крісло. Потім під кришку столу пірнула рука дівчиська – і опинилася прямо перед її обличчям. Пальці відшукали невеликий хромований гачок, прикріплений знизу до стільниці, і нетерпляче обмацали його. Гачок був порожній, хоча, напевно, для чогось призначався, і рука розчаровано зникла. Зараз Марта зазирне під стіл, щоб упевнитися, що тут нічого немає, і вони опиняться віч-на-віч. Нічого більш ідіотського й придумати не можна.

Цього, однак не сталося. Гачок призначався для ключів. А ключі – вона це встигла помітити – стирчали в замку верхньої шухляди правої тумби письмового столу. Марта це теж, видно, побачила. Ключів на кільці було два, й один, досить масивний, явно не мав стосунку до письмового столу.

До неї долинуло побрязкування. Потім ключ зашкріб по металу й провернувся: раз і ще двічі. Маслянисте клацання, ледь чутне попискування нещодавно змащених петель…

Крім письмового столу, у кабінеті замикалася тільки пласка сталева шафка, наглухо приварена до вмурованих у стіну кронштейнів. Та, яку вона роздивлялась, коли опинилася тут уперше.

Що їй там треба, у цій шафі?

Наталі страшенно кортіло поворухнутися, змінити позу. М’язи рук і стегон задерев’яніли, спина нила. Але треба дочекатися, доки Марта зробить свою справу. Не можна втручатися, хоч би що тут трапилося.

Нарешті дівчина знайшла те, за чим прийшла. Повозилася, потім дверцята сталевого ящика зачинилися, ключ повернувся, і Марта знов опинилася біля письмового столу.

Тут вийшла затримка. Замість того щоб повернути кільце з ключами туди, де воно було, дівчина відімкнула верхню шухляду і почала в ній ритись. Що вона там шукала, Наталя не могла бачити, але діяла Марта спокійно й зосереджено. Без жодної метушні. Закінчивши, протерла поліровану поверхню навколо замкової шпарки та обидва ключі серветкою, а серветку зім’яла й кинула під стіл. Потім перетнула кабінет, відчинила двері й визирнули в коридор. Через секунду її вже не було – кеди протупотіли вниз сходами й затихли в холі. Усе це тривало не більш ніж три-чотири хвилини.

Наталя машинально потяглася до зім’ятої серветки, стиснула її в кулаці і, тихо стогнучи, виповзла з-за столу. Розігнулася, мить постояла в роздумі, потираючи скроню, а відтак сунула папірець у кишеню фартуха й узялася за пошуки другого «капітана».

Коньяк знайшовся відразу – наче тільки того й чекав.

Униз Наталя неслася, перестрибуючи через сходинки. Тепер – терміново вийняти вино з морозильника. Минуло вже близько чверті години з того моменту, як Савелій Максимович відправив її з дорученням. Вона відшукала в кухні пластиковий кошик, склала туди занадто холодні пляшки, що зненацька здалися дуже важкими, і рушила до виходу, навіть не згадавши про лимон.

І тільки коли вона вже спускалася сходами до галявини, відшукуючи поглядом і не знаходячи серед гостей дівчину, її раптом укололо тривожне почуття. Немов вона знову вляпалася в щось дуже серйозне.

12

Мальовнича садова водойма, обкладена моховитими гранітними брилами, – саме те, що треба. Біля берега стояла вільна лавка. Федоров розраховував хоч трохи побути на самоті. Тому й відчув легку прикрість, коли раніше за нього на лаву опустилася чорнява жінка – здається, сусідка Смагіних. Давати задній хід було пізно – вийшло б занадто демонстративно, тому він запитав дозволу, влаштувався поруч і витяг сигарети.

Щойно вона обернулася, Сергій побачив: жінка вже немолода, але ще гарна. Блискуче волосся, що в’ється від природи, густо-сині уважні очі, ледь пухкі губи, делікатно підведені помадою… Гладенька обручка, тонкий золотий ланцюжок із хрестиком на смаглявій шиї, де ледь проступила сіточка легких зморщок. Їй можна було дати й менш ніж сорок, і більше: вона явно була з тих, хто не приховує віку; тільки циганиста, надто строката сукня з глибоким вирізом незнайомці зовсім не пасувала.

Зненацька жінка підвелася, озирнулася й півголосом попрохала в нього сигарету.

– Чоловік не любить, коли я палю… Мушу ховатись, а сигарети забула. Ми спізнювалися, тому що весь ранок я провела на цвинтарі в сина. Зараз йому було б майже стільки ж, скільки вашому племінникові…

Отже, вона знала, хто він такий. Федорову було ніяково розпитувати про померлого сина, тому, вибачившись, він поцікавився іменем і по батькові жінки – виявилося, її звати Ксенія Асадівна, – і перевів розмову на водойму: мовляв, нелегко, мабуть, підтримувати в ній режим, очищувати воду, стежити за рослинністю й усе таке.

– Та це ж мій чоловік будував, – стримано всміхнулася жінка. – Усе просто, як у задачці про басейн із двома трубами… І в нас такий, може, трохи менший.

По ходу з’ясувалося, що її чоловік – гідротехнік, фахівець, яких пошукати.

– Савелій Максимович, щойно ми познайомилися, побачив і одразу захотів такий самий. Ми з вашою ріднею легко зійшлися, вже й не знаю, чому так вийшло, – ми ж бо з Іваном Олексійовичем давно живемо дуже замкнено…

Вона попрохала в Сергія ще сигарету, поглянуши мимохідь у бік навісу.

– Смерть нашого з Ванею сина підкосила всю родину… – Вона знову з кам’яною завзятістю повернула до тієї самої теми.

Виходу у Федорова не лишалося: довелося запитати, що все-таки сталося з хлопчиком.

– Дванадцять років тому Тимур випав на ходу з поїзда і загинув. Ми з ним удвох поверталися з Балаклави, гостювали в моїх батьків. – Низький голос звучав рівно. – Це було в самому кінці серпня, двадцять дев’ятого. Він мав би йти в другий клас. Я заснула на нижній полиці – ми їхали в плацкартному, з квитками було скрутно, але місця виявилися зручними, біля купе провідників. Хлопчик був дуже рухливий, страшенно допитливий… От… – Вона змовкла, з очевидним зусиллям зупинивши себе. – Я просто хотіла сказати… для моїх батьків те, що трапилося з онуком, стало катастрофою… У мене більше не було дітей. Коли ми поховали Тимка, я думала, що взагалі не стану на ноги. Ні лікарі, ні ліки не допомагали. Я день і ніч без упину думала тільки про одне: чому я, чому саме зі мною? Як вийшло, що я після склянки чаю, що її приніс провідник, прилягла з книжкою і раптом заснула? Було ще світло, після відправлення потяга минуло якихось три години! Чому я його не вклала, перш ніж лягти самій? А коли вже ближче до півночі опам’яталася, Тимура поруч не було. Ми з провідником шукали його по всіх вагонах: мені здавалося, що я от-от збожеволію. Сина ніде не було, і в Запоріжжі я схопила речі й кинулась у відділення транспортної міліції. Потяг, звичайно, пішов, а через годину у відділення зателефонували й повідомили, що на перегоні під Новоолексіївкою обхідник виявив тіло… Потім мого сина привезли. Експертиза не виявила жодних слідів насильства, за винятком травм від падіння. Слідчий сказав, що в сусідньому вагоні були не замкнені двері тамбура – того, де раніше зазвичай курили…

Густі вії жінки здригнулися й опустилися.

«Ну от, я так і знав, – приречено подумав Федоров. – Зараз будуть сльози…»

Вона, одначе, не заплакала. Підвела очі, подивилася на Сергія дивним довгим поглядом і раптово уривчасто запитала:

– Скажіть, а хто сидів поруч із вами за столом? З того, що говорила Інна, я зрозуміла, що це брат Савелія Максимовича. Чи я помилилася?

– Ви маєте на увазі Валентина? Ну звичайно. Він наймолодший у родині Смагіних.

– І він начебто працює на залізниці?

Федоров не встиг відповісти – жінку покликали. Вона підвелася, кивнула йому й попрямувала до чоловіка.

Гості, вже добряче захмелілі, розбрелися по ділянці – у застіллі виникла пауза. Олександру Сергій знову виявив у кухні – начепивши фартух, вона перемивала десертні тарілки. Поряд виріс уже цілий стос. Не встиг він переступити поріг, як почув роздратоване: «Допоможи витерти, де ти ходиш?»

– А чому ти це робиш? – здивувався Федоров. – Де Інна, де ця… дівчина, нарешті?

Однак узявся за рушник.

– Скоро з’являться.

– А Марта де?

– Та отож… – Олександра зняла фартух і жбурнула на кутовий диванчик. – Поки ти там розслаблявся, підсідає до мене наша дитина. Оченята благальні. Їй, бачте, страх як кортить покататися по озеру, а Родіон кудись злиняв, але обіцяв повернутися до вечора.

– Що за дурна ідея? Я б не хотів…

– Зачекай… – Олександра опустилася на високий табурет біля стійки, переводячи подих. – Вона з Валентином домовилася, він їй складе компанію. На годинку, не більше… Савелій не проти. Звелів тільки далеко не запливати.

– І ти дозволила?

– А що такого? З племінником можна, а з дорослою притомною людиною зась? Тим більше що Інна запропонувала їй деньок погостювати в них, і однаково Марта завтра весь день стирчатиме на озері. Тебе щось турбує?

– Гаразд, – здався Федоров. – Тут ти права. Якщо дозволено одне, чому не можна й інше?

– По-моєму, вже й відчалили. – Олександра примирливо торкнулася його руки. – Знаєш, мені здалося, що Савелій навіть зрадів. Йому аби сплавити Валентина з очей!

– Добре… Дочекаємося їх – а тоді зразу додому…

У кухню зазирнула Наталя, і дружина замовкла. Федоров вирішив сходити до причалу, але Олександра зупинила його на порозі:

– Сергію, сунь у кишеню, будь ласка. – Вона простягла мобільник дочки. – Мені нема куди, а сумка в їдальні… Або ні – краще віднеси прямо туди. Марта так зраділа, що їй дозволили залишитися, забула геть усе. Побігла до причалу. Сподіваюся, хоч бейсболку наділа…

Федоров заштовхав телефон у задню кишеню штанів і вийшов.

На півдорозі до кладки його покликали під навіс – пити коньяк. Усі, хто ще лишався за столом, помітно пожвавились, і насамперед сам Савелій Максимович, якому відсутність Валентина, хай і тимчасова, повернула гарний настрій. Поруч зі злегка осовілим чоловіком сиділа Ксенія зі склянкою соку в смаглявій руці. Очі її були спрямовані кудись поверх голів гостей, на Федорова вона навіть не глянула. Схоже, частина гостей уже роз’їхалися, залишилися тільки найближчі.

Коньяку Сергій не хотів. Зараз от що треба: спуститися до причалу, і там, удалині від усієї цієї метушні, дочекатися, коли повернеться Марта.

Побачити, обійняти, ткнутися носом у маківку і вдихнути все ще дитячий запах розпатланих рудуватих кучериків.

13

Наталя страшенно поспішала. До останньої маршрутки в Старих Шаурах залишалося менше пів години, а вона ще не зібрала речей, не привела себе до ладу. Пішки, звичайним кроком, до зупинки хвилин п’ятнадцять, підтюпцем – десять…

Спустившись по сходах з кошиком, набитим пляшками, вона поставила його на сервірувальний столик, але затримуватися тут не стала. Натомість помчала щодуху у флігель, скинула сукню й босоніжки і натягла на себе те, у чому приїхала. Застібаючи блискавку на джинсах, спохопилася: треба терміново зв’язатися з Анютою.

– Ти вдома?

– Угу, – відповіла подружка, щось жуючи, і додала дошкульно: – Де ж мені бути? Що це ти сопеш, наче за тобою з собаками женуться?

– Слухай уважно, Ганно. Візьми гроші і їдь на вокзал. Просто зараз. Візьмеш мені на сьогодні квиток до Луганська. Плацкартний. По-моєму, після десятої вечора є якісь потяги.

– З якого дідька?

– Не питай, – з досадою сказала Наталя. – Мені треба терміново тікати, а пояснювати зараз часу немає. Вдома поговоримо.

– Натусю…

– Мені пора. Зроби ласку.

– Окей. – Анюта миттєво відключилася.

Наталя знала, що все буде виконано, і про це не турбувалася. Матері зателефоную з вагона, вирішила вона вже на ходу, прямуючи до кухні й паралельно шліфуючи версію раптового від’їзду, яку доведеться викласти Інні Семенівні. По суті, їй досі щастило: гостей залишалося з п’ятеро, а Валентин плавав озером із дівчиськом.

Зараз головне – якомога швидше забратися звідси й замінити сімку в мобільному. Хоч як хотілося лишитись, іншого виходу немає – це їй підказувало чуття, набуте в колонії. За два роки вона навчилася вірити не словам, а тому внутрішньому голосу, який постійно тримав під контролем усе, що траплялося в її житті.

Господиня пила трав’яний чай у кухні. Наталя зазирнула – більше нікого; підійшла й сіла поруч.

– Інно Семенівно, мені треба з вами поговорити!

– Уявіть, Наталю, я посварилася з сином… кудись поїхав. Жахливий день, усе наперекосяк… Ви вже впоралися?

– Майже. – Наталя заговорила квапливо: – Вибачте, але мені треба терміново їхати. Я не можу залишатися до ранку. Приберу що встигну, а решту вже ви самі. Я б хотіла одержати розрахунок… просто зараз.

– Ну, якщо це так важливо… – з несподіваною легкістю погодилася господиня, і брехати про причини спішного від’їзду не довелося. – Я, мабуть, і сама тепер упораюся. Там усі розійшлися?

– Під навісом тільки Савелій Максимович, його сестра й ваші сусіди.

– Я зараз сходжу по гроші.

– Дякую. – Наталя підвелася й рушила до мийки. – Спробую встигнути на маршрутку…

Та часу все одно виявилося обмаль.

Було вже близько шостої, з хвилини на хвилину мав повернутися Валентин. Нема часу прощатися з хазяями, нема часу навіть перекусити, хоча в неї з ранку ріски в роті не було. Поки знову бігла до флігеля, покінчивши з посудом, краєм ока помітила: удалині, біля причалу, походжає, покурюючи, батько Марти. З-під навісу по-джмелиному напористо, але цілком благодушно гудів голос полковника.

Спека, здається, минала, вечір буде прохолодний.

Зваливши речі в стару дорожню торбу приятельки, Наталя замкнула двері флігеля, залишивши ключ зовні в замку, і подалася до воріт. Пес у вольєрі постукав на прощання хвостом об дощату підлогу й повернув їй услід масивну голову.

Анюта зустріла її з клопотом і співчуттям. Наталю з порога запхали в душ, потім налили миску холоднику, сунули кінських розмірів бутерброд і запропонували склянку вина, від якої вона навідріз відмовилася. Помалу вона отямилася, влаштувалась у кріслі й почала боротися з сонливістю, що так і навалювалась.

– Очі злипаються… Зараз під стіл упаду.

– Може, не поїдеш? – жалібно запитала Анюта. – Поспиш, прочухаєшся, а через день-два вали, якщо вже так кортить…

– У нас кава є?

– Немає… Натусю, не їдь. Здамо квиток, мій благовірний повернеться тільки до Нового року.

– Не можу. Коли поїзд?

– У нуль сорок п’ять. Нижня полиця.

– Мені однаково яка, аби їхати…

– Та що там сталось?! – остаточно переполошилась Анюта. – Чого ти так різко линяєш? А щодо фірми бу спок – я в поспіху надиктувала замість твоєї адреси першу-ліпшу.

– Аню, я додому повертаюсь. І про всяк випадок запам’ятай на майбутнє: ти зі мною не знайома, місця мого проживання не знаєш, звідки я родом, тобі теж невідомо.

– Не лякай мене, Наталю! – скинулася Анюта. – Ти що там у Шаурах цих накоїла?

– Тихо, тихо, не голоси, – поморщилася Наталя. – Принаймні нікого не вбила, хоча, може, і варто було б. Усе просто: мені потрібно терміново їхати. Такий от поворот сюжету. У мене були інші плани, а тепер доведеться знов обживатись у рідному місті, що мені зараз, м’яко кажучи, не з руки. Добре, прорвемося. Дякую тобі за все, подружко. Телефонуватиму… Так – номер я зміню, але твій пам’ятаю. Все. І проводжати на вокзал не здумай, я цього терпіти не можу…

– Я таксі замовлю.

– Давай. На дванадцяту. Встигну? – Наталя підвелася й пішла пакувати наплічничок.

Анюта мовчки сунула їй квиток і забилася в кухоньку, геть засмучена.

Закінчивши збори, Наталя подумала, що треба б зателефонувати матері, поки та не вляглась, і попередити. Набрала номер і відразу почула обережне: «Алло, донечко!»

– Мамо, привіт, я завтра буду вдома приблизно… – вона назвала час. – Зустрічати мене не треба.

– А я й не зможу, – почула Наталя винувату відповідь.

– Ти здорова, мамо?

– Так, цілком… У тебе щось трапилося, Наталочко? Ти ж збиралася повернутися ближче до зими?

– Обставини змінилися. Нікому не кажи про те, що я приїжджаю, навіть дядькові Андрію.

– Добре, – після маленької паузи відповіла мати.

– Ну, бувай, – сказала Наталя. – На добраніч. Скоро побачимося.

Щось їй не сподобалося в цій розмові.

Через двадцять хвилин біля під’їзду їх уже чекала бита-перебита «Деу». Анюта відчинила дверцята й суворо звеліла водієві не підбирати попутників, а валити прямо на вокзал. За кермом сидів розпарений літній мужичок, що раз у раз витирав піт із лисини. У машині відчинялося тільки одне вікно – праворуч позаду.

Вони з Анютою обійнялися, Наталя шепнула: «Вибачай. Біжи додому…» – опустилася на сидіння поруч із водієм, захлопнула двері й більше не оглядалася, хоча знала, що подружка ще стоїть на тротуарі.

– Задушливо у вас у машині,– сказала вона.

– Підйомники, падло, – буркнув водій. – Страйкують. Нічо, ща з вітерцем доправимо дівчину…

На пероні довелося почекати хвилин п’ятнадцять. Людей було обмаль. Наталя курила осторонь, її стрижена голова була зав’язана банданою, очі, як і раніше, злипалися. Вона неуважливо подумала про те, що Валентин, повернувшись, передусім кинеться її шукати, – і раптом зі сліпучою ясністю зрозуміла, що якщо не зараз, не завтра і не найближчими днями, то рано чи пізно ця людина її розшукає. Бо такі, як він, усе доводять до кінця. «Але я йому просто так не дамся».

У вагоні Наталя миттєво заснула – щойно постелилась і почистила зуби.

О шостій ранку, за пів години до прибуття, вона вийшла в порожній тамбур, витягла з мобільника сімку, відчинила двері в гуркітливий перехід між вагонами й відправила шматочок пластику у щілину в підлозі. Звідти дуло, унизу стрімко неслася смуга насипу. Наталя подумала – і відправила туди ж стару «Моторолу». Сполоснула руки в туалеті й повернулась у вагон.

Рідне місто зустріло її сонцем.

Наталя не відчувала ні допитливості, ні тієї надмірної бадьорості, яку зазвичай викликає повернення після довгої відсутності. Хотілось одного – швидше побачити матір, вимитися, забратись у свою кімнату, взяти книжку, може, просто повалятися, подумати, що робити далі, або сісти до комп’ютера. Виявляється, вона шалено скучила за найпростішими речами.

До себе на Алмазний вона дісталася навдивовижу швидко і зненацька захвилювалася: майже бігцем піднялася на третій поверх і подзвонила довгим дзвінком у двері з крихітною табличкою на косяку під кнопкою: «Доктор Орлова Н. В.» Мама повісила цю табличку, щоб її легше було знайти, якщо комусь терміново знадобиться допомога. Перелякані матусі прибігали навіть глибокої ночі, і вона нікому не відмовляла.

Двері відчинилися, на порозі стояла мати – дуже схудла, маленька, зі злякано-винуватим поглядом з-під сивуватого чубчика, у безглуздих спортивних штанях, із криво нафарбованим ротом. Наталя судомно потяглася її обійняти, прошепотівши:

– Тільки без сліз. Я ж повернулася… Тепер уже назовсім.

– Це так раптово… – миттєво опанувавши себе, промовила мати. – Проходь швидше, не стій на порозі. Буду тебе годувати. Ми всю ніч не склепили очей.

– Ну й дарма. – Наталя, тягнучи наплічничок, пішла слідом за матір’ю в кухню, відзначивши по дорозі, що в хаті був ремонт: у передпокої громадиться шафа-купе, двері нові, на кухні ясно-зелені кахлі, пластикове вікно, плаский телевізор на кронштейні. Вона роззирнулася й вигукнула: – Тут стало так красиво, нічого не впізнати!

– Це все Андрусь… Андрій Петрович.

– Як він? – запитала Наталя, сідаючи. – Мамо, я б випила кави, а потім – у ванну.

– Андрій Петрович? – голос матері затремтів. Вона присіла навпроти, боком. – Скоро прийде… Наталочко! Ми з твоїм дядьком… е-е… розписалися. Зовсім нещодавно… Зачекай, куди ти?

– Нікуди. Зварю каву сама, якщо ніхто не проти… Ти будеш?

– Дякую, я пила, – розгублено промовила мати. – Чому ти сердишся? Ми збиралися тебе повідомити. Ти ж нічого не знаєш!

– Де цукор? Хоча біс із ним! Кажи конкретно, що у вас тут відбулося?

Наталя сіла, присунула чашку й потягнулася до наплічника по сигарети.

– Ти стала курити?

– Так. Байдуже, розповідай!

– Ти знаєш, що Андрій Петрович завжди до нас добре ставився. Я пішла на пенсію й продовжувала працювати, а півтора року тому мене… попросили. Коротше, делікатно запропонували поступитися посадою.

– Виставили, значить? – Наталя пошукала очима попільницю, не знайшла й струсила попіл у блюдце. – Ти не писала.

– Навіщо, Наталочко? У тебе своїх проблем вистачало… Отоді Андрій Петрович і оселився в нас… одним словом, ми стали жити разом. Цивільний шлюб. Пенсія в мене невелика, я її відкладала. Ми відкрили рахунок у банку на твоє ім’я…

– Ти й про це мовчала, – посміхнулася Наталя, не розуміючи, чому ніяк не може впоратися з роздратуванням. Ну одружилися, що такого? Дядько Андрій завжди був небайдужий до матері.– А потім? Що трапилося?

– Якісь люди його побили й зламали руку, підпалили машину. Йому довелося продати бізнес, квартиру – більш-менш вдало. Ми зробили тут ремонт і вирішили купити скромний будиночок за містом…

– І чого ж ви всю ніч не спали?

– Що за дивний тон, Наталю? Вислухай мене спокійно. Підхожий будинок знайшовся. Ми думали, у нас ще є час до твого приїзду, щоб привести його до ладу… Коли ти зателефонувала, ми провозилися пів ночі, щоб звільнити й приготувати кімнату для тебе. Потім ми…

– Дякую, – сказала Наталя, встаючи. – Вибач мені. Нерозумно, звичайно. Напевно, я чекала почути якесь інше «ми». Але все нормально, мамо. Я знаю, що ви з дядьком Андрієм бажаєте мені тільки добра. Спасибі за все. Вибач, я піду до себе, якщо можна. Втомилася з дороги.

То була брехня. Ніякої втоми. Уже зачинивши за собою двері, Наталя почула баритон Андрія Петровича, плюскіт води у ванній – видно, він мив руки, – тривожний голос матері. Вона розібрала жалюгідну купку своїх речей, перерахувала гроші й похитала головою, виявивши засунуту Анютою в потаємну кишеньку наплічника стодоларову купюру. Але зателефонувати й вилаяти не було звідкіля, та й узагалі для початку слід було огледітись у власному лігві.

Тут усе залишалося майже по-старому. Навіть нові шпалери й лінолеум були тих самих тонів, що й раніше: світлі, з перевагою бежевого. Її старий письмовий стіл, комп’ютер – слабенький як на сьогоднішні мірки. Наталя ступила до шафи з одягом, відчинила – там у повному порядку висіли її старі речі: сукні, спідниці, блузи, сірий блейзер, який слід було вдягати в банк, вершкового кольору піджак для особливих випадків, махровий халат.

Наталя прихопила халат і рушила у ванну, на ходу зазирнувши в кухню й запитавши в матері, де взяти рушник.

Андрій Петрович сидів за столом, сьорбаючи чай із квітчастої чашки; щойно вона з’явилася, він поставив чашку й сказав:

– Ну, привіт, дівчинко!

– Привіт! – усміхнулася вона. – Мамо, куди покласти брудне?

– У кошик. Там, у ванній. Або відразу в пральну машину… Наталю, ми скоро їдемо на кілька днів. Їжа є, все знайдеш у холодильнику. Твоя пара ключів у передпокої.

– Зрозуміла.

– Ти сьогодні куди-небудь збираєшся?

– Так, погуляю трохи, – промовила вона й замкнулася у ванній.

Коли обоє нарешті пішли, Наталя завантажила пралку, потім розвісила чисте на балконі. Порилася в шафі серед старого одягу і знайшла те, що хотіла.

Через годину вона вже крокувала міськими вулицями, начепивши сонцезахисні окуляри, з пачкою гривень у задній кишені джинсів, які раз у раз сповзали зі стегон. У першій-ліпшій крамничці Наталя купила ремінь, а в «Техноторгу» за два квартали – недорогу «дзвонилку». Присіла поблизу в скверику, вставила нову сімку й коротко доповіла Анюті. Потім сунула телефон у ліву нагрудну кишеню м’ятої бавовняної сорочки, а з правої виловила запальничку й злегка прим’яту пачку сигарет.

Мала ж бо безмір часу, і поки можна взагалі ні про що не думати.

14

У саду було ще по-літньому світло, з озера тягло прохолодою, але комашня вже кружляла під навісом.

– Нам, певно, теж пора, – упівголоса промовила Ксенія, сусідка Смагіних, звертаючись до господині.– Іване, давай, підіймайся…

– А чай? – похопилась Інна. – Ще ж і сьомої немає! Давайте по-сусідськи, у вузькому, так би мовити, колі… Бачили б ви мій торт!

– Ві-і-дставити торт! – прогудів полковник. – Ксеніє, ти тут не командуй! Нормально сидимо! Інно, де Родіон, давно щось не бачу?

– У приятеля, здається.

– Гм… А ви куди?.. – Савелій Максимович підвівся, трохи похитнувся й схопився за стільницю, ловлячи рівновагу. – Усі повтікали… Ну, коли так – тримати не буду. Піднімуся, подрімаю… потім і чай…

Інна Семенівна провела сусідів до воріт, а повернувшись, присіла поруч із Федоровим – тільки він і лишався за столом.

– Це в його стилі,– сказала вона. – У таких випадках із Савелієм краще не сперечатися: поспить пів години, і знову як огірочок. Ти чимось засмучений?

– Марти досі немає.

– Та ну… Особливо хвилюватися нема чого – погода чудова. Не смикайся, Сергію, через дрібниці, скоро з’являться! Налий мені ковток коньяку. Посидимо п’ять хвилин спокійно, поки комарів немає…

Інна потяглася до вимикача, під полотняним навісом спалахнула пара світильників. Їхнє холодне сяйво змішалось із зеленувато-рожевим вечоровим світлом. Дійсно свіжішало, і Федоров подумав, чи не сходити за піджаком, але тут повернулась Олександра, кинула йому на коліна піджак і обурено заявила:

– Ось воно, твоє виховання! Дівчисько коїть що заманеться, на рідних їй начхати…

Вона важко опустилася в пластикове півкрісло, кутаючись у незнайому пухнасту кофту.

– Не я ж її відпустив! – огризнувся Федоров. – І з нею Валентин, між іншим. Є в нього голова на плечах?

– Голова! – пирхнула Олександра. – Марта твоя хоч кого змусить зробити по-своєму.

– Сашо, припини!

– А ти в курсі, що Валентин і плавати як слід не вміє? І холоднішає вже, а вона в самій футболці…

– А я тут до чого? – нарешті обурився Федоров.

– Як завжди – ні до чого! – відрізала дружина й відвернулася.

– Не сваріться через дрібниці,– втрутилась Інна Семенівна. – Погода тиха, хвиль немає. Рибалок на озері повно. Скоро повернуться.

– Інно, – заспокоюючись, промовила Олександра, – ти ж розумієш, що через цю дурість нам доведеться у вас заночувати. А як до цього поставиться Савелій?

– Нормально поставиться, – знизала плечима невістка. – Він зранку їде в місто і вас підкине. А ні, то Родіон відвезе. Місця в домі навалом… Давай, Сашо, приберемо швиденько, і Сергій нам допоможе…

Для Ксенії цей день від самого ранку видався нелегким. Тому на ювілей до сусіда вона пішла тільки після довгих умовлянь.

Відколи остаточно стало зрозуміло, що дітей у них з Іваном більше не буде, щонеділі вона регулярно ходила пішки на цвинтар, прихопивши квіти або дитячу іграшку. Чоловік пропонував підвезти, але Ксенія відмовлялася, посилаючись на те, що весь тиждень нікуди не виходила, крім селищних магазинів. Цвинтар розташовувався на околиці Старих Шаур – двадцять хвилин помалу йти. Іграшки з могили сина постійно крали, але вона вперто купувала нові і знову несла. Вона прибирала в огорожі, якщо з’являлося сміття або сухе листя, ставила квіти в керамічну посудину, а потім довго сиділа й курила. Іван бував тут двічі на рік – восени і навесні, коли було потрібно підновити огорожу або висадити квітковий бордюр.

Щойно вони повернулися додому, чоловік відразу рушив у спальню, мовчки роздягнувся й завалився в постіль. Ксенія натягла спортивний костюм і вийшла погодувати пса.

Стрімко сутеніло. Вона ввімкнула лампу на веранді, вийшла в безгучний сад, опустилася на лавку і клацнула запальничкою.

Ця рана ніколи не загоїться.

Разом з тілом Тимура їй видали копію акта експертизи. Усе очевидно: трагічна випадковість. Хлопчик залишився без нагляду, якимось чином відкрив двері тамбура в сусідньому вагоні і, коли вагон хитнуло, випав з потяга. З’ясувалося в ході слідства й те, що потім двері ці пів ночі простояли відчиненими навстіж – нікому не було до них діла. Жодних ознак насильства…

Але звідки тоді синці на передпліччях, які вона помітила, коли стала знімати зі зламаного дитячого тільця подерті на клапті шорти й футболку? Сліпа випадковість? Але вона занадто добре знала сина: він і близько б не підійшов до відчинених дверей на ходу потяга.

«Жодної помилки, – знову подумала вона. – Це він, той самий провідник. Того теж звали Валентин. А мене він не пам’ятає – або вдає, що не пам’ятає. Через пів години після відправлення він приніс нам чай і кумедно жартував з Тимком. Ввічливий, запобігливий. Майже не змінився. Ті ж опуклі прозорі очі, дуже світла шкіра на тильному боці кистей, наче присипана борошном, рідкувате волосся…»

Вона підхопилася й кинулася в дім. Один зі спарених апаратів стояв у спальні, звідти крізь відчинені двері доносилося похропування чоловіка, другий – унизу у вітальні. Поспішаючи й плутаючись у кнопках, Ксенія набрала номер сусідів. Слухавку взяв полковник – оцього вона не очікувала. Голос був хрипкий, з невиразними, якимись напівпрожованими інтонаціями.

– Можна мені поговорити з Інною, Савелію Максимовичу? – сказала Ксенія перше, що спало на думку. – Ваші повернулися?

– Ні ще, – прохрипіла трубка. – А що таке?

– Та так, суто жіноче питання… Не має значення, я завтра перетелефоную. На добраніч!

Полковник, не прощаючись, дав відбій.

Ксенія застигла без руху, стиснувши в кулаці слухавку.

«Якщо це він… – гарячково, наче в трансі, прошепотіла вона, дивлячись просто перед собою, – якщо це він, то вони… вони не повернуться. Або він повернеться сам. Що ж робити? Бігти до батьків дівчинки? Хтозна-що! Не повірять жодному слову… Не знаю, в чому тут річ, але тепер я зовсім певна – це він, він убив мого хлопчика!..»

Проте Ксенія не зірвалася з місця, не понеслася до сусідів, а знову вийшла на веранду й сіла, немов твердо вирішила чогось дочекатися. Вона не розуміла, що з нею відбувається, не могла заспокоїтись і лягти поруч із чоловіком. Точно знала, що до ранку вже не засне.

Дзвінок сусідки пролунав саме тієї хвилини, коли Інна Семенівна піднялася на другий поверх. Щойно повернувся Родіон, дізнався, що Марта й Валентин ще не повернулися, нагрубив і гримнув дверима. Тут згори покликав Савелій – командирським риком, на весь дім.

Чоловік мав такий вигляд, наче його от-от ухопить удар.

– Що трапилось? – обережно запитала вона, коли Савелій, багряний і змоклий, жбурнув слухавку. – Хто телефонував? Ви з Родіоном сьогодні обидва наче з ланцюга зірвалися. Я вже взагалі нічого не розумію…

– Який, до біса, Родіон! – відмахнувся полковник. – Дзвонила Ксенія. Я сказав, що ти спиш… Зачини двері, Інно, і йди сюди. – Савелій Максимович підвівся з крісла й ступив їй назустріч.

– Що трапилось? – уже злякано повторила вона.

– З шухляди мого письмового столу пропали гроші, досить велика сума…

– Савелію! Ти як слід подивився?

– Не мели дурниць! Я що, не в курсі, що в мене в столі?

– Ну заспокойся, прошу тебе, не треба так нервуватися, – швидко промовила Інна Семенівна. – Присядь і поясни доладу, що трапилося.

Полковник слухняно перемістився до дивана, звалився на нього й промовив:

– У столі, у верхній шухляді, лежали гроші. Я там тримаю про всяк випадок певну суму у валюті…

– Скільки?

– Чекай! Шухляда постійно замкнена, ключ я ховаю. Сьогодні я розплачувався з Криницьким – розрахунки за угодами. Потім ми з ним спустились, а ключ я, мабуть, лишив у замку, поспішав. Помітив я це тільки зараз. Шухляда була незамкнена. Я здивувався, про всяк випадок зазирнув, бачу – банківська пачка, там було десять тисяч, суттєво схудла…

– Гроші були в конверті?

– Інно, не перебивай! – роздратовано вигукнув він. – У якому, до біса, конверті? Лежали десять штук зелених, сотнями… Вісімсот я вручив Криницькому. Три тисячі сто як корова язиком злизала!

– Не може бути!

– Ще й як може! – полковник ляпнув на стіл перед її носом пачку з надірваною бандероллю. – От! Факт він і є факт. У домі сьогодні було повно народу…

– Савелію, ніхто з гостей у кабінет не заходив. Усі були в саду… Крім мене, Родіона і твоєї родички, в будинку взагалі ні душі не було.

– А я про що? Родіон не став би, та й навіщо – йому й так ні в чому не відмовляється. Криницький? Виключено… Сестра? Її чоловік? Вони нагору не піднімалися. Почекай… А ця, як її… Наталя?.. Я ж сам послав її в кабінет по коньяк.

– Ну, це навряд чи! Наталя, по-моєму, порядна дівчина.

– Де це в неї написане, Інно? І де вона сама?

– Поїхала.

– Ага… Якщо не помиляюся, ви з нею домовлялися, що поїде вона тільки завтра?

– Я її відпустила, – зніяковіла Інна Семенівна. – Їй терміново потрібно було в місто, уже й не пам’ятаю, у чому там причина… Вона зробила купу роботи, і я подумала, що… ну, нема чого тут бути сторонній людині.

– Це ще чому? Про що ти?

– Про тебе й твого брата, – сказала Інна Семенівна з докором. – Ти весь день поводився жахливо. Ви провокували один одного, все рано чи пізно скінчилося б скандалом.

– Не забивай мені голову, – скривився Смагін. – Розберемося… Що ти дивишся? Якщо не ця Наталя, тоді хто? Залишаються тільки Валентин і дівчисько… Вони вже повернулися?

– Ні.

– Як ні? Чому? Ніч надворі!

– Отож-бо. – Інна Семенівна взяла руку чоловіка. – Боюся, в нас неприємності гірші, ніж зникнення грошей. Родіон нервується, Сергій місця собі не знаходить…

– Ходімо донизу! Нічого собі! Але головне зараз – не зчиняти галасу. Ніхто в селищі не повинен знати, що брат і Марта…

– Ти думаєш, з ними трапилося… нещастя?

– Інно, – поморщився господар, – давай без цього.

Савелій Максимович затнувся – у двері кабінету постукали. На порозі стояв син.

– І що тепер робити, га? – ледь стримуючись, промовив Родіон, ступивши в кабінет. – Ти що, не в курсі, що діється на озері?

– Не репетуй… – викинув перед собою долоню полковник. – Увійди й зачини двері.

– Навіщо ти дозволив Марті взяти катамаран? Валентин – і тобі це відомо, – на воді ледь тримається. Вони, я гадаю, рушили в бік мису на тому березі, а потім за Гаврилівське плесо, у напрямку Нетечі. Там у воді повно браконьєрських сітей, кинутих і нових, а на березі взагалі чортзна-що. У вихідних туди по ґрунтівці наїжджає всіляка п’янь, яка зображує з себе рибалок і коїть, що в голову збреде. Якщо вони мусили висадитися на берег…

– Скинь оберти, Родько, без тебе памороки забиті,– мотнув головою Савелій Максимович. – Берег тут до чого?

– Вони цілком могли причалити, і не з власної волі. Минуло понад п’ять годин, а акумулятор у катамарана старий, погано тримає заряд.

– Може, ти й правий, – прикидаючи, мовив полковник. – А може, й ні. Замість того щоб ворожити, зателефонуй ти на їхній міський номер. Раптом вони кинули катамаран і дісталися до траси?

– Тьотя Саша вже телефонувала.

– І що?

– Нікого. А свій мобільник Марта залишила тут.

– Поспішала, виходить, – задумливо мовив Савелій Максимович.

– Я гадаю, Марта й не збиралася там затримуватись… Слухай, а якщо Валентин затяг її в якусь… дурну авантюру? Він був тверезий?

– Звідки мені знати! – зненацька вибухнув Смагін. – Що я йому – нянька?

– Заспокойтесь обидва! – швидко втрутилась Інна. – Ми повинні тримати себе в руках. Поки нічого не з’ясувалося, залишається чекати. Може, дійсно щось трапилося з катамараном. Вони могли піти берегом, місцевість незнайома, заблукали. З’являться вночі. І нема чого нагнітати: ті, хто в суботи й неділі влаштовує п’яні табори на протилежному березі, давно вшилися звідти.

– Мамо, вони їдуть сюди з наметами, з кемперами, і не на два дні, а на тиждень. Літо ж у розпалі!

– Годі балачок! – Савелій Максимович підвівся. – Родіоне, прихопи куртку, йди в гараж, візьми пару ліхтарів. Чекай на причалі, я скоро буду. На веслах далеко ми не підемо, але принаймні оглянемо ближчий берег з води.

Щойно син зник за дверима, полковник повернувся до дружини й з прикрістю мовив:

– І ти, Інно, теж іди вниз. Займись Олександрою та Сергієм. Роби що хочеш – співай, танцюй, напувай горілкою, – але вони не мають знати, що ми з Родіоном на озері. Нехай сидять і чекають. І ні півзвука, зрозуміла? Жодних версій – інакше вони запанікують.

Коли кабінет спорожнів, Савелій Максимович відімкнув замок збройового ящика, витяг приклад і дуло «Блейзера» й за лічені секунди зібрав карабін. Простяг руку за патронами – і тут його погляд упав на полірований ящичок, де він тримав пістолети. Той був відкритий. «Макаров» лежав на місці, не вистачало маленького «браунінга-бебі».

«Приїхали…» – сказав собі Смагін, навіть не дуже здивувавшись. Замикаючи збройовий сейф, він сунув ключ не на звичне місце, а в брючну кишеню, після чого, тримаючи карабін дулом донизу, швидко пройшов коридором.

Олександра навіть не приховувала, що її більше тривожить брат, ніж дочка. Валентин панічно боявся води, від самого дитинства. Навіщо йому була потрібна ця прогулянка озером?

Вони й далі сиділи в яскраво освітленій кухні. У тупому очікуванні.

– Погаси, Сергію, лампу, очі ріже, – втомлено промовила Олександра.

– Може, сходимо до причалу? – запропонував Федоров. Попільниця перед ним була повна недокурків. Він погасив верхнє світло, залишивши світильник над мийкою. – Не можу я так сидіти. Уже дванадцята година… Сашо, що ж це таке?

– Не підвищуй голосу! Якщо до ранку не повернуться, доведеться заявити в міліцію.

– Ти гадаєш?

– У тебе є інші пропозиції? – Олександра потяглася до пляшки.

– Не пий більше, Сашо!

– Я не можу, – жалібно промовила вона, – у мене в голові така моторошна каша…

Федоров прикурив чергову сигарету й вийшов на терасу. Освітлений крихітними ліхтариками сад здавався затишним, але за огорожею над озером безгучно клубочилася пітьма. І десь у тій чорноті перебувала Марта – у незнайомому місці, без одягу та зв’язку. Про гірше він намагався не думати. Покосився на руку з сигаретою – пальці тремтіли.

На терасу, нетвердо ступаючи, вийшла Олександра, зупинилася у дверях і теж попросила сигарету. Йому почувся розпач у голосі дружини. Він поліз у кишеню піджака за пачкою – і зненацька намацав глянсуватий прямокутничок картону.

Як він міг забути? Ця візитівка так і провалялася в кишені від дня несподіваної зустрічі з колишнім однокласником.

– Заспокойся, будь ласка. – Федоров обережно погладив Олександру по спині, що здригалася. – Ходімо, Інна тебе вкладе. Треба трохи поспати…

Повернувшись із кімнати для гостей на терасу, він вийняв мобільний і набрав номер Гаврюшенка. Десь на восьмому гудку пролунав здушений вигук приятеля:

– Слухаю! Якого біса?

– Льошо, вибач, розбудив? Упізнаєш? Ти чого шепочеш?

– Усі сплять. З коридора говорю… А тебе взагалі погано чути. Алло!

– Я за містом…

– Ну? – Голос звучав нетерпляче. – Що там у тебе сталося, Сєрий?

– У мене дочка пропала, – сказав Федоров. – Сьогодні ввечері.

15

Такого з нею ще не бувало.

Дивний стан: збудження і млявість водночас, запаморочення… Марта ледь пересилювала себе, щоб не піддатися слабкості. Але коли все зійшлось і стало зрозуміло, що відступати нікуди й чекати більше нічого, – усередині все розпрямилося, серце забилося рівно. Немов хтось прийняв за неї рішення, і вона погодилась, а тепер тільки й залишалося – все довести до кінця.

Непевна думка про те, що можливість існує, майнула в неї ще тоді, коли вони з Родіоном бродили будинком. Потім – катамаран і напад відрази до самої себе. Валентин із дівчинкою в мереживному капелюшку і штанцях-капрі, а до – біля лазні Смагіних, віч-на-віч… Жах, ненависть, повна безпорадність. І кінця цьому не буде. Ніколи.

Залишалось обрати момент.

Вона прошмигнула за гостьову альтанку і з відсутнім виглядом, немов не знаючи, чим зайнятися, неквапливо побрела вздовж огорожі, дивлячись під ноги. Минула з тильного боку вогнище для барбекю, а ще через кілька кроків опинилася на майданчику перед гаражем, де скупчилися машини гостей. Втягуючи голову в плечі й ховаючись за їхніми корпусами, Марта перетнула майданчик, повернула за ріг флігеля й зупинилася, вичікуючи. Тепер залишалося подолати відкриту ділянку між кутом флігеля і сходами, що ведуть до заскленої галереї.

Це їй теж вдалось, і вона влетіла в хол, відзначивши, що ніхто з тих, хто перебував під навісом, навіть не глянув у її бік. Родіон, слава богу, у приятеля в Старих Шаурах. Віддихавшись, навшпиньках піднялася сходами й завмерла, вичікуючи та прислухаючись. Скрізь тихо…

Хвилин за сім Марта вже сиділа на колишньому місці за столом, скоса поглядаючи на матір і ловлячи момент, коли можна поклянчити, щоб її відпустили покататися по озеру. Мотив: Родіона немає, сидіти за столом із дорослими нудно, невідомо, коли двоюрідний братик повернеться, скоро почне темніти, і тоді взагалі нічого не вийде…

Тягар у кишені мішкуватих шортів не давав зосередитись, і вона обережно опустила туди руку, намацала прохолодний метал і виявила, що, крім пістолета, у тій самій кишені лежить мобільний. Коли мати вже майже здалася, Марта, все ще продовжуючи нити, вийняла телефон і поклала на стіл. Тепер відстовбурчена кишеня не так впадатиме в око.

Нарешті Олександра, уже розпалюючись, промовила:

– Марто, та ти, я бачу, просто здуріла! Ти що, насправді думаєш, я відпущу тебе саму? Та ще й на човні, яким ти не вмієш керувати?

– Як це не вмію! – здійнялася Марта, відчуваючи, що все зависло на волосині.– Чому? Мені Родіон показав!

– Що з тобою діється? Я тебе не впізнаю! І Савелій Максимович точно не дозволить…

– Ну ма-ам!.. Якщо ти вважаєш, що без дорослих ніяк – нехай хтось поїде із мною. От дядько Валентин, наприклад…

Вона навіть не поглянула в той бік, де він сидів. Боялася злякати.

– Валику?! – напівпитально звернулася до брата мати.

– Що, Сашо?

– Ти не хочеш провітритися? Це дівчисько мене з розуму зведе, а тобі не завадить подихати свіжим повітрям.

– А в чому там у вас річ? – із удаваною байдужістю запитав він.

– Ходи з Мартою. Покатаєтеся трохи на тім катамарані. Я тебе прошу! Як я можу відпустити її саму?

Голос сестри звучав без звичної впевненості.

– Хм… – Валентин потягнувся, зчепивши пальці й відкинувшись на спинку пластикового крісла, потім примружився і швидко глянув на Марту, яка чекала, опустивши очі в стіл. – Ну… Чому б і ні?

– Слава богу, – з полегшенням видихнула Олександра. – Зараз сходжу до Савелія, з’ясую, як він на це подивиться.

Марта не стала вагатися – кулею вилетіла і через стіл кинула на ходу: «Чекаю на причалі!»

Олександра гукнула:

– Бейсболку не забудь! Голову напече! – І, вже звертаючись до брата: – Тільки я прошу тебе, Валентине, – годину, не більше. І не відпливайте далеко.

Промчавшись доріжкою, Марта обминула дупласту вербу. Під підошвами загули плахи кладки. Поплавці катамарана блищали на сонці; світило вже хилилося до заходу й тепер перебувало справа. Вона стрибнула в кокпіт, озирнулася на поки ще порожній берег і ривком відкрила бардачок під приладовою дошкою. Сунула туди пістолет і миттю захлопнула. Потім опустилася навпочіпки й швидко перерахувала гроші. Тридцять одна купюра.

Тридцять зелених стодоларових папірців вона переклала в ту кишеню, де раніше була зброя, а одну залишила в задній – та надійно застібалася на кнопку. Тут їй спало на думку, що, якщо ці гроші не придадуться, повернути їх на місце буде набагато важче, ніж узяти. Нахилившись, Марта сполоснула трохи забруднені збройовим мастилом руки. Масні плями лишилися й на шортах, але тут уже нічого не поробиш. Тепер – набратися терпіння й дограти роль до кінця…

Вибралася назад на кладку й тільки тоді з прикрістю згадала, що мобільник залишився під навісом. Яка дурість! Але повертатися не можна – раптом мати передумає, та й не встигне вона: Валентин уже йде до причалу. Марта нахилилася, стала відв’язувати причальний кінець. Він тим часом підійшов упритул і зупинився, спостерігаючи за її діями. Нарешті вузол піддався, Марта випросталася.

На губах Валентина грала посмішка. Обличчя лисніло від випитого. Через плече був перекинутий складений учетверо плед, яким він десь устиг розжитись, а в руці теліпався важкий пластиковий пакет.

– А це навіщо? – спитала Марта.

Він зробив крок із кладки на палубу катамарана, похитнувся, втримав рівновагу й спустився в кокпіт. Потім розгорнув плед і кинув на сидіння поруч із собою. Промовив:

– Тобі під дупцю. Причалимо в якій-небудь затишній місцині і влаштуємо ма-алесенький пікнічок. Ти і я. Сік, солодке й пів пляшки винця маємо…

Він ще міркував: що в неї на умі, чому погодилася? Не вірив в успіх і її провокував. Але очі блищали, навіть трохи косили від збудження.

Марта ступила на поплавець і ногою відіпхнула суденце від причалу. Зістрибнула на водійське місце, забравши плед, насунула на очі козирок бейсболки й глянула питально: їдьмо?

– Ти справді в курсі, як поводитися з цією калошею? На мене не розраховуй – тут я профан. Можу на веслах, але щось я їх тут не бачу.

– Не переймайся…

Марта теж помітила відсутність куцих алюмінієвих весел, які ще вдень лежали в кокпіті,– мабуть, Родіон відніс у сарай, – але не надала цьому значення. Послідовно, одну за одною, натиснула дві кнопки. Стрілки гойднулися, мотор затуркотів на мінімальних обертах. Вона вивернула кермо, бо течія потроху притискала катамаран до очерету, і скерувала суденце в прохід.

Щойно вони опинилися за очеретами, Марта додала ходу.

Тепер катамаран жваво біг прямо до середини озера, добре слухався керма, і легкий вітерець, що тяг із заходу, майже не збивав його з курсу. Валентин відкритої води явно побоювався, притих, відсунувся від борту і раптом опустив гарячу вологу долоню на її голе коліно й стис. Від нього виразно тхнуло спиртним і ще чимось схожим на запах водоростей, що гниють. Забув свій страх і знову завівся.

– І куди прямуємо, Мартусю?

Вона й сама ще остаточно не вирішила. Якнайдалі від Шаур, от і все.

– Прибери лапу! – не обертаючись, Марта змахнула з коліна чоловічу руку й озирнулася. – На той берег. Там, кажуть, симпатичні місця. Саме для твого пікніка…

– Супер! – з натягнутим пожвавленням вигукнув Валентин. – А ця лайба може повзти швидше?

– Може, – сказала вона й відразу скинула оберти, роздумуючи, як зробити. Ліворуч виднілася заросла очеретом мілина. До протилежного берега трохи менше за кілометр. Підніжжя височини, яка стирчить на тому березі, зовсім голе, а це не годиться. Зате з того боку, де зараз висить низьке й далеке сонце в озеро виступає темний силует мису, клубочаться якісь зарості. Що там за мисом, вона не знала. Гаврилівське плесо – наче так його назвав Родіон.

Вона обережно повернула кермо, прицілилася на край мису, і катамаран знову почав набирати швидкість. Зараз Марта сама жалкувала, що він такий неповороткий і не може йти вдвічі швидше. Але тут був і плюс: що ближче до сутінків вони опиняться на березі, то краще. На озері ще багато човнів з рибалками, а жовтий катамаран – штука примітна.

Валентин знову потягся, повільно провів рукою від її потилиці вниз, ненадовго затримавшись там, де була туга резинка шортів, і запитав:

– А скажи-но, жабко, чого це ти раптом захотіла покататися зі мною? Ти ж мене начебто не шануєш?

Марта смикнула плечем і відвернулася, дивлячись, як перед лівим поплавцем здувається зеленуватий бурунчик. У міру того як сонце скочувалося до обрію, усе навколо набувало мідних тонів, навіть поверхня озера.

– А з ким ще? – сказала вона перше, що спало на думку. – Ніхто б не поїхав… У мене, між іншим, ім’я є. І перестань розпускати руки!

Вони саме обминали мис. Щойно він залишився за кормою, відкрився великий простір цілком нерухомої зеленкувато-рожевої води, облямований низькою дугою зарослого берега. Жодного човна навколо. «Ну, здається, приїхали…» – сказала собі Марта, звертаючи до берега.

Зблизька місцина виявилася так собі – вільшняк, промоїни, переплетені щупальця коренів, що звисають над водою, зарості рогозу з рідкісними просвітами. Глухі нетрі, ніде ані сліду рибальських стоянок. За пів сотню метрів від берега Марта знову повернула, і катамаран ще кілька хвилин повз уздовж заростей, поки вона виглядала, куди причалити.

Вона спробувала додати швидкості, але чомусь не вийшло, а наступної хвилини на приладовій панелі панічно заблимав червоний світлодіод. Рівне туркотання мотора стало тоном нижче.

– Що таке? – захвилювався Валентин.

– Дрібниці,– сказала Марта. – Не ту кнопку натиснула.

Суденце поводилося точно як мобільник на здиханні, і Марта трохи занервувала. Але навіть це зараз не здавалося їй важливим. Спереду з’явився просвіт у заростях, до води збігав невеликий глинистий осип, до якого можна було причалити. Вона квапливо заклала віраж, поки мотор ще тяг, скерувала катамаран до берега й вимкнула живлення.

Поштовх – і поплавці за інерцією з вологим шурхотом врізалися в берегову мілину.

16

Валентин вибрався з кокпіта, прихопивши плед і пакет, протупав по палубі в передню частину катамарана й зістрибнув на берег. Потім видерся нагору осипом і став оглядатися, витягаючи шию, – вибирав місце.

Що він там вигледів, Марта не бачила, тому піднялася слідом. За осипом лежала трав’яниста прогалина, зусібіч оточена вільшняком і кущами ліщини. Біля далекого краю було волого, там починалася низовина, яку приховували зарості, ліворуч піднімався невеликий пагорб, вкритий відцвілими стеблами іван-чаю. Ні старих багать, ні звичного сміття, – наче про це місце геть усі забули. Прогалину вкривала густа тінь – до заходу лишалося зовсім небагато.

Валентин попрямував до пагорба, кинув плед на траву, постояв, дивлячись на небо, потягнув носом вже охололе повітря і раптом мрійливо пробубонів:

– Та тут прямо рай… Правду кажу, жабко?

Він уже не метушився, не горів, не задихався, як бувало, коли йому вдавалося наздогнати її на коротку мить у якому-небудь завулку їхньої квартири. Тут, на суходолі, він почувався господарем ситуації. Навколо ні душі, без човна до цього берега взагалі не дістатися.

– Угу, – кивнула вона. – Я, мабуть, сходжу скупаюся. А ти тут господарюй.

Він сіпнувся заперечити, але раптово передумав. Почав стелити плед і викладати все, що притяг із собою в пакеті, на порохнявий пеньок, що стирчав посередині пагорба.

Марта спустилася до води. Розшнурувала кеди, скинула шорти й футболку і залишилася в купальнику. Потім зібрала одяг і, шльопаючи по мілководдю, перенесла на катамаран. Сунула шорти з трьома тисячами в кишені окремо під сидіння й про всяк випадок спробувала головну кнопку. Мотор не озвався, тільки червоний вогник на щитку поморгав і згас. Тут вона сказала собі: от і все. Увійшла у воду, неквапливо пропливла стометрівку повільним кролем, дивлячись прямо на призахідне сонце, перевернулася на спину, послухала шум у вухах і повернулася.

Валентина не було видно – певно, ще возився на галявині. Марта знову забралася на катамаран, відкрила бардачок і переклала пістолет у кишеню шортів, ще раз здивувавшись, який він маленький, менший за іграшковий пластмасовий. На якусь мить накотила нудота, забилося серце, однак вона впоралася.

Стоячи на палубі, почала натягати шорти просто поверх купальника, узялася за футболку – і здригнулася. Валентин виник зовсім безшумно й тепер сидів навпочіпки на схилі, пильно роздивляючись її плечі, смаглявий живіт і вологе розпатлане волосся. Очі ховалися в щілинках, але Марта помітила, як гостро вони блищать.

Вона випросталась і струснула футболку, розправляючи.

– Дурненька! – хрипко сказав він. – Зніми мокре. Ніхто не побачить – крім нас із тобою, тут нікого немає.

– Може, зовсім роздягтися?

– Було б непогано, – коротко реготнув він. – Тобі, напевне, говорили, що ти гарна? І цілуватися ти, мабуть, уже вмієш?

– Ні. Мене ці дурниці не цікавлять.

– Та ну? Тебе довго не було, і я вже подумав був, що ти вирішила зіграти зі мною в кота й мишку. Кинути безпомічного дядечка на безлюдному березі. А чому не втекла?

– Вали звідси, – сказала вона, мимоволі копіюючи інтонацію дорослої жінки. – Годі витріщатися. Я зараз прийду.

Щойно він зник за кущами, Марта натягла футболку, ще раз перевірила, чи все на місці, і раптом відчула, що її проймає дрож.

Проте Валентин цілком заспокоївся. Опустився на плед, ковтнув вина, зірвав травинку й пожував. Гіркий трав’яний сік змішався зі смаком каліфорнійського «каберне». Раптово йому спало на думку, що, хоч із якого боку подивись, він таки закоханий у це норовливе дівча. Давно і, схоже, всерйоз. Але сестра цього нізащо не зрозуміє, не кажучи вже про її батька. Тому все буде так, як він і розраховував. Не мине й півгодини, як він її роздягне. Головне, щоб вона не занадто пручалася, не верещала й не пустила в хід нігті. Не заважала. Бо якщо він втратить контроль над собою, може статися всяке. У таких справах він за себе не відповідає.

– Іди сюди, сідай поруч, – сказав він, щойно Марта з’явилася на прогалині.– Вип’ємо винця. Гарне… А я й насправді подумав, що ти вирішила з мене пожартувати.

– Які тут жарти, – не розтискаючи зубів, промовила Марта. – Я ж не просто покликала тебе покататися.

– Розумію. Дівчинка дозріла. Я тобі допоможу, і все буде просто чудово. Ти навіть не уявляєш…

– А як же твоя наречена? – насмішкувато запитала вона.

– Сідай. Зараз я тобі все поясню, – нетерпляче промовив він.

Марта провела долонею по волоссю й опустила руку, торкнувшись кінчиками пальців тягаря в правій кишені. Але з місця не зрушила.

– Хочеш знати, – сказала вона, – що мені від тебе треба?

– Здогадуюся. – Валентин перевернувся на бік і підвівся, спираючись на лікоть і не зводячи з неї пильного погляду.

– Не здогадуєшся. Я хочу, щоб ти зник. Згинув. І то остаточно. Щоб більше не поганив наш дім. Щоб тебе взагалі не було! Зрозумів?

– Що ти задумала, Марто? – з натягнутим смішком мовив він. – Нічого в тебе не вийде. Ну, кинеш ти мене тут, а далі? Що ти скажеш батькам? Що я втопився? Висадився на берег і зник у невідомому напрямку? Хто тобі повірить? Не будь дурною – нікуди ти від мене не подінешся.

– Повірять. Ти в нас завжди вважався непередбачуваним.

– Хто це сказав? – Тепер він тягнув час, спідлоба поглядаючи на неї й щось прикидаючи.

– Мама.

– Тобто сестра вважає мене людиною, здатною на необдумані вчинки?

– Мені однаково, – нервово вигукнула Марта. – Ти більше не житимеш у нашому домі!

– І куди ж, по-твоєму, я маю вирушати? Там усі мої речі, комп’ютер, документи… Слухай, давай домовимося – завтра ж, щойно ми повернемося в місто, я піду. Якщо вже я всім тягар. Винайму житло й переїду. Влаштує?

Він простягнув руку – немов просив милостиню. Марта сахнулася, відстебнула клапан задньої кишені й намацала згорнуту вдвоє пачку доларів.

– Зараз, – твердо сказала вона. – Сьогодні. А з речами твоїми розберемося потім. От гроші – бери і йди геть.

Вона зім’яла купюри, жбурнула на плед і додала:

– І запам’ятай твердо: якщо ти ще раз з’явишся в нашому домі, я тебе вб’ю.

– Он воно як? – Він мигцем покосився на долари, потім усе-таки підняв, неквапливо розгладив і сунув у нагрудну кишеню світлої сорочки. – Ти сама цю дурницю вигадала? Чи хтось напоумив? Може, мама з татом? Які тобі навіть не рідня…

– Заткнися, – тремтячи, перебила Марта. – Стули свій поганий рот! – Вона мовчки дивилася на нього, відчуваючи, як долоні змокають від поту.

– Отже, ти досі нічого не знаєш, золотце? – у голосі Валентина зазвучало вкрадливе співчуття. – Ні того, як одну крихітну дівчинку кинула в пологовому будинку її розпусна ненька, ні того, як тебе забирали з притулку… Тобі відомо, що моя старша сестра не хотіла дітей?.. Не в курсі? Це твій названий батько наполіг. Він добрий хлопець. – Смагін посміхнувся. – А моя сестра не така, я ж бо знаю. Їй ніхто не потрібен! Вона розповідала тобі про нашу з нею матір? А про свою бабцю-зечку? Ні? Отакої!

– Брешеш! – люто вигукнула Марта, відступаючи до кущів, бо Валентин несподіваним ривком скочив на ноги. – Усе брешеш! Ти спеціально…

– Клянуся – щира правда. – Він випростався, смикнувши гострим плечем. – Навіщо мені брехати? Ти ніколи не чула такого імені: Олександра Буславіна? А дарма. Чудова жінка, наша бабця по матері, дворянська кров, не те що ця смагінська гниль… Я особисто її листи читав. Пошукай удома на антресолях… Утім, до тебе, Марто, це не має прямого стосунку. Ти нічия.

Він зробив обережний крок і промовив:

– Я ж тебе люблю, дівчинко, – ти хіба ще не здогадалася? Ми ж із тобою такі схожі… Тебе вдочерили, а я виріс без матері й батька. Хочеш ідею? Тікаймо звідси разом! Ти і я, більше нікого…

– Не підходь, виродку! – Марта різко вирвала руку з кишені.– Оце ти називаєш любов’ю?

Прямо в живіт Валентину вп’ялася сліпа зіниця куцого стовбура.

– Гей, гей, ти що – здуріла? – забурмотів він, задкуючи. – Кинь зараз же цю штуку!

Наступної секунди пістолет сіпнувся, глухо кашлянув, хмарка сухої потерті й дрібні друзки злетіли від пня. Пляшка, що стояла на ньому, перекинулась, і темна винна пляма почала розповзатися по розстеленому на траві картатому пледу.

Валентин відскочив, метнувся з боку в бік і кинувся геть. У далекому кінці прогалини він із тріском вломився в глухі зарості черемшини й ліщини, і густе листя, що в півмороку здавалося майже чорним, зімкнулося за ним. Але до того Марта встигнула ще раз упіймати його спину на мушку й натиснути спусковий гачок.

Замість пострілу пролунало пусте клацання. Вона натиснула ще раз, відтягла затвор – і остаточно переконалася, що на все про все в неї був один-єдиний патрон.

Із заростей долинув тріск гілляччя, що віддалявся, хлюпання багна в низовині й здушений вигук. Потім усе затихло. Залишалося сподіватися, що він не повернеться. Навіть по свій мобільний.

Марта нахилилася, підняла смартфон Валентина й глянула – зв’язок відключений. Спустилася до краю води. Сонце вже сіло, і, як буває в серпні, з кожною хвилиною сутінки густішали. Вода налилася свинцевою вагою, але залишалася гладенькою, як лист новенької бляхи. Від неї тягло прохолодою. Далекий берег, де були Шаури, перетворився на шорстку чорнильну смужку. Розмахнулася, жбурнула плаский «Соні» так далеко, як тільки змогла, подивилася, як широко й неквапно розходяться по воді кола, і повернулася до катамарана. У принципі, навіть якщо веслувати якою-небудь дошкою, години за дві можна перетнути озеро. Однак повертатися до Смагіних вона не збиралася. Бо ще не вирішила, що їй робити з тим, що сказав Валентин.

Вона роззулася, зайшла у воду й зіпхнула катамаран з мілини. А коли той захитався, зачувши під собою глибину, щосили відіпхнула суденце від берега. Катамаран проплив за інерцією метрів двадцять, а потім його підхопила поверхнева течія і повільно потягла все далі й далі, аж доки він перетворився на безформну пляму на тлі світлої смуги заходу.

Марта постояла, покусуючи верхню губу, як завжди в тих випадках, коли не могла відразу прийняти рішення, а потім повернулася й пішла мілководдям уздовж берега в бік мису, розраховуючи рано чи пізно набрести на стежку, яка виведе її звідси. Згадавши про пістолет, який машинально сунула в кишеню, вона дістала його й кинула в гущавину першого-ліпшого куща.

Там, де ріс очерет, їй доводилося вибиратися на берег і рухатися навпростець через зарості. Тут було темно, нили комарі, сухі гілки й малинник дряпали коліна і щиколотки, тому вона намагалася триматися ближче до озера. Через півгодини Марта майже дісталася до кінця закруту. Зарості начебто починали рідшати…

Відмахуючись від комарів і збираючись із думками, вона сіла на ледь помітний у темряві повалений стовбур, що лежав верхівкою в озеро. Навколо стояли зеленкуваті сутінки. Ніколи раніше вона не опинялася вночі так далеко від домівки. Усе живе було саме по собі, а вона – зовсім сама. І все-таки страху, незважаючи ні на що, Марта майже не відчувала, хоча й гадки не мала, куди йти і де стежка, що приведе її до якої-небудь дороги.

Кликати на допомогу вона теж не збиралася. Глибоко всередині щось підказувало їй: людина в мороці ночі стає схожа на відчинені двері. І якщо вона покличе, невідомо, які темні сили можуть відгукнутися.

17

Сидячи навпочіпки у вологій, зарослій бугилою та дрібними осичками низовині, у якій поступово збиралися сутінки, Валентин вичікував, зрідка поглядаючи нагору – туди, де просто над головою набухала тремтлива краплина якоїсь зірки.

Звідси до берега озера було метрів триста – всуціль чагарі з ділянками рідколісся, заболочені прогалини, одна з яких оманливо прикинулася трав’янистою лучкою, і він з ходу ухнув у чорне багно вище стегон, сяк-так видерся й рушив в обхід хащею, хлюпочучи, обдираючи обличчя й хрипко матюкаючись крізь зуби.

Тільки-но йому вдалося відновити дихання й зібрати уривки панічно розхристаних думок, Валентин чітко зрозумів, що нічого іншого й не лишалося. Діяв він правильно. У дівчиська з’їхав дах, і воно стріляло на ураження, в упор, і якби в неї була хоч мінімальна навичка поводження зі зброєю, він би вже нічим не переймався. Інше питання – чому постріл був єдиним, хоча всі ті крижані секунди, поки він, петляючи, заячими стрибками мчав до заростей, пляма його світлої сорочки на темному тлі слугувала чудовою мішенню.

Він здер із себе просочені смердючим торф’яним багном світло-кавові в минулому штани. Найперше витяг із кишені гроші – долари і ті, що були при ньому. Разом із зім’ятою пачкою купюр на мох, тупо дзеньнувши, випали ключі від міської квартири. За ними – якісь папірці та льодяник у бузковій обгортці. Піднімати Валентин не став, а зайнявся штаньми: були потрібні термінові заходи, щоб надати їм більш-менш пристойного вигляду. Покінчивши з цим, він натяг на себе штани, розіпхав по кишенях барахло, випростався й став прислухатися.

Остаточно стемніло. У підліску шаруділи якісь тварини, похрускували, немов розправляючись після денної спеки, зарості, зліталися на спітнілу шию комарі. З боку берега – ані звуку. На мить спалахнула сліпа лють – дівчисько обставило його в усьому, а тепер, звісно, давно відчалило разом з катамараном. Треба придумати, як вибратися звідси. Передусім, звісно, – знайти мобільник. Але користуватися ним – тільки в крайньому разі: не виключено, що Марта зчинить галас. Хоча навряд – тоді їй доведеться пояснювати, де вона взяла зброю, а на додачу й велику суму…

Дорога назад, до берега, здалася Валентину набагато довшою: на прогалину за болотцем його пригнав сліпий інстинкт, а назад у сутіні довелося рухатися неквапливо, обираючи дорогу й намагаючись про всяк випадок спричиняти мінімум шуму. У густому лозняку, де вже відчувався вологий подих озера, йому навіть здалося, що все, заблукав, але раптово кущі розступилися. Валентин розгледів кинутий плед, прим’ятий травостій, спуск до води, – і застиг, озираючись.

Дівчини тут немає, зазначив він із дивним подвійним почуттям. Раптово пересохло в горлі, незважаючи на те, що навколо все було вологе – впала роса. Зробив крок, другий, опинився на відкритому просторі й попрямував до перекинутої пляшки «каберне». Під нею на ворсистій тканині темніла широка пляма. Простягнув руку, збовтнув, – усередині ще дещо лишалося. Жадібно допив, відкинувши голову й механічно рухаючи гострим борлаком, опустився навкарачки й почав шукати загублений мобільний.

Але той наче здимів. Валентин навпомацки обстежив усю галявину, жалкуючи, що при ньому ані сірників, ані запальнички з ліхтариком, і зрештою спустився до води.

Гаврилівське плесо лежало нерухомо. На прибережному піску, там, де в нього врізався ніс катамарана, ще виднілися сліди. Приблизно за пів кілометра на воді вимальовувався якийсь нерухомий предмет, але на тлі неба, що швидко догоряло, він зливався з відбитками вільхових гаїв і тополь на протилежному березі, тому зрозуміти, що це таке, не вдавалося.

Рибальський човен, вирішив Валентин. Переступив з ноги на ногу, нахилився й підняв присипану мокрим піском бейсболку Марти. У вухах у нього досі стояв звук пострілу, а у волоссі було повно сухої потерті. Не треба було перегинати палицю – от що. Краще, ніж будь-хто інший, він знав, на що здатний роздратований підліток. У Марти був чіткий план, вона про все подбала, хоча весь цей її план позбутися його був чистою маячнею. В усякому разі, спершу вона не збиралася його вбивати, це точно, – інакше навіщо було тицяти йому ці невідомо звідки взяті бакси?

Із телефоном, вірогідно, доведеться розпрощатися, подумав він. Якщо, звісно, Марта не прихопила його з собою. Та й плювати – вдома валяється інший, з тим самим набором контактів у пам’яті. Зараз він більше переймався цим начебто рибальським човном, що маячив удалині. Все-таки шанс. Якщо пройти ліворуч берегом, то через якийсь час він опиниться набагато ближче до рибалок. Може, й вийде.

Він нарешті зміг помочитися. Потім розгорнув папірець, сунув за щоку льодяник, але щойно рушив уздовж берега, усе пішло шкереберть. Піщана смуга виявилася короткою і швидко змінилася заростями й топкою глиною. Довелося роззутися, засукати штани й брести мілководдям, бо сунутися в прибережні зарості було страшнувато. При цьому слід було тримати в полі зору далекий човен, а темрява його помалу ковтала, доки остаточно не проковтнула.

Тільки через годину він дістався туди, звідки, за прикидкою, до невидимого човна було зовсім трохи – метрів двісті. Спереду зачорніла горбата заросла коса, на кінці якої блідо мерехтів язик голого піску, витягнутий в озеро. Валентин прошльопав через мілководну затоку і повернув до краю коси. Там зупинився, набрав повітря й на всю силу закричав:

– А-агов, на борту! Чи є хто живий?

Жодної відповіді, хоча не чути його не могли – звук широко розійшовся по всьому плесу й відбився невиразною луною від далекого берега.

– От гниди! – Валентин сплюнув у воду й знову закричав: – Агов, там, на човні! Відгукнися, блін, будь людиною…

Темрява промовчала й цього разу. Він сіпнувся й замотався берегом, відмахуючись від комарні й гарячково міркуючи, що діяти. Єдиний шанс вибратися звідси розвіювався на очах – та й чи був він? Нарешті йому вдалося взяти себе в руки. Він зупинився, напружено вдивляючись у зеленувату завісу туману, що вставав над плесом. Ліворуч проступали обриси кущів, правіше нерухомою масою стояв очерет. Спереду вгадувалася відкрита вода, знущально підморгували ріденькі вогники на протилежному березі, а ближче до очерету, метрів за п’ятнадцять від нього з води стирчав здоровенний корч – уламок стовбура дерева, зализаний хвилями. І нічого більше. Валентин вилаявся крізь зуби, і в ту саму секунду бічний зір сповістив: щось не так. Миттєво перевів погляд: чорний корч у воді ледь помітно ворухнувся.

Він не одразу повірив собі, але похолов. Знову вловив неясний рух, облився потом під сирим одягом і став крок за кроком відступати до заростей. Однак не витримав:

– Х-хто там? Ти хто такий?

– Хто-хто… – трохи перегодом застуджено запирхало з води. – Лізуть тут усякі… А я, дурень битий, злякався – рибнадзор, думаю, все, щас пов’яжуть… Ти якого біса тут лазиш?

Корч зрушив з місця й побрів до берега, хлюпочучи забродами й поступово набуваючи обрису куцого чолов’яги у ватнику й плетеній шапці, насунутій до перенісся. За два кроки від Валентина він зупинився, оглянув його з голови до ніг, тільки що не обнюхав, і поцікавився:

– Ну, й звідки такий узявся?

– Із Шаур, – Валентина вже відпустило. – Заблукав. Ліс тут у вас, не зрозумієш ні чорта…

– Ліс, – фиркнув дядько. – Коту дубця дати нічим. То ти що, з оцих, крутих?

– Та наче ні.– Рибалка, судячи з вигляду, був місцевий і потрапив сюди явно не на летючій тарілці.– У гості приїхав, з компанією. Ну, прийняли трохи, вирішили покататися озером… Я й відбився.

– Чого ж вони тебе не шукали? – у голосі нічного рибалки звучала підозра.

– Та я той… задрімав, – знайшовся Валентин. – Може, й шукали. А вас, вибачайте, як звати?

– Це навіщо? – насторожився рибалка. – Ну, хай буде Хомич.

– Ага. А мене – Микола. У вас що, і човен тут?

Рибалка засопів, порився в кишені ватника, присів навпочіпки й чиркнув запальничкою в жмені. Затягся короткою цигаркою, ховаючи вогник за полою, і тільки після цього запитав:

– А човен на шо?

– Та ясно ж, – ще не вірячи удачі, вигукнув Валентин. – Мені на той берег – кров з носа. Виручай, Хомич, на пляшку дам.

– На пляшку він дасть… – невдоволено пробурчав браконьєр, клацанням відправляючи недокурок у воду. – Туди-сюди задовбешся веслами махати. Це ж не навпростець, щитай, кілометрів зо три лишніх. А в мене сіті поставлені…

– Я додам, – засмикався Валентин. – Скільки?

– Скільки не жалко. Не кидати ж тебе тут на самом дєлє.

Він випростався, спустився до води й поліз у гущавину очерету. Потім з’явився, тягнучи за ланцюг чорну, низько посаджену плоскодонку.

Підігнавши човен до самого берега, Хомич скомандував:

– Давай на корму. Тільки під ноги дивися – днище слизьке, тече, падло.

У човні були навалені мотузки, саморобний якір, зварений з арматурного прута, іржаве відро і ще якийсь мотлох. Щойно Валентин сів, рятівник відіпхнув плоскодонку від берега, перевалився через борт і взявся за весла.

Гріб Хомич ощадливо, короткими ривками, безшумно, і човен одразу набрав хід. Коса почала віддалятись, і незабаром навколо залишилася тільки чорно-смоляна, густа на вигляд і зовсім нерухома вода, якою стелилися пасма туману. Валентин сидів мовчки, чіпляючись за порохняві борти й боячись поворухнутися, – надто вже хиткою і ненадійною здавалася посудина, та коли через кілька хвилин перед носом човна замаячила якась світла пляма, подав голос:

– Агов, Хомич, там спереду якась хрінь…

Хомич зреагував миттєво: кинув весла, збив на потилицю плетеного капелюха і обернувся, вдивляючись. Плоскодонка за інерцією пройшла ще кілька метрів. Тепер уже можна було розрізнити жовті поплавці катамарана, що дрейфував.

– Порожній, – мовив Валентин, тільки тепер зрозумівши, що саме його сприйняв з берега за рибальський човен. – Не видно нікого.

– Умгу, – задумливо відгукнувся Хомич, загрібаючи лівим й обминаючи катамаран. Подиву він не показав, наче тільки й робив, що натикався ночами на озері на кинуті плавзасоби.

– Може, трапилося що? – машинально пробурмотів Валентин. – І весел наче не видно…

– Ти от що, Миколо… – рибалка змовк, прикидаючи. – Трапилося, не трапилося – не наше діло. Ми з тобою нічого не бачили й не чули, єслі спитають. І лізти туди не нада – затаскають. Це ж смагінська посудина.

– Смагінська?

– Ну. Є тут один такий у Шаурах – полковник. Чув?

– Ні,– посміхнувся в темряві Валентин.

– І слава богу. З ними тільки зв’яжися. Кароч, ну її на фіг. З мєсних, які тут понастроїлись, одні Красноперови люди як люди. Іван Олексійович нормальний мужик, ні в чому не відмовить, та й Ксенія, жінка його… Дом у них рядом з полковницьким, забор до забору…

Він замовк, узявся за весла, і катамаран незабаром зник за кормою, а кілька вуличних ліхтарів на шаурському березі помітно наблизилися.

– Слухай, – нетерпляче мовив Валентин. – А в місто як тепер якнайшвидше потрапити? Мені на роботу зранку. Маршрутка ще ходить?

– Остання давно була. Зі Старих Шаур. Тепер тільки зранку, десь о восьмій. Так а твої що ж?

– Мої?

– Ну ті, з якими ти, кажеш, приїхав.

– А біс їх знає. Може, вже поїхали. Я так, про всяк.

– «Про всяк» грошей стóїть. Шлагбаум на в’їзді в посьолок бачив?

– Так.

– Там у діжурці хлопці. В одного – Віталіком звать – «опель». Діловий, одвезе. Він цим ділом підробляє. Тільки такса там – штани вдерж…

Через чверть години плоскодонка ткнулася в берег. Недалеко від води починався гладенький, немов напрасований асфальт, самотній ліхтар поливав його жовтим натрієвим світлом. Ліворуч тяглася бетонна огорожа з автоматичними воротами, і Валентин з подивом упізнав ту саму вуличку, якою сьогодні опівдні вони з сестрою, її чоловіком і Мартою прикотили в джипі Савелія.

Шаури вже спали, у багатьох особняках вікна не горіли, і лише на далекому кінці котеджного селища молотив репз автомобільних динаміків і чувся нетверезий гамір. Злетіла, крутячись, як психована, поодинока феєрверкова ракета, ляснула й розсипалася в небі. «Твої, чи що, гуляють?» – невдоволено буркнув рибалка, беручи вогкувату сотню гривень.

– Може, й мої,– знизав плечима Валентин. – Спасибі, Хомич. Виручив, не забуду.

Ступивши на тверду землю, він узув на босу ногу свої наскрізь мокрі мокасини. Шкарпеток, просочених болотним намулом, довелося позбутися ще тоді, коли тикався, як сліпе щеня, в прибережних заростях. До воріт садиби старшого брата залишалося всього кілька кроків, і тільки тепер Валентин відчув, як утомився. Потилиця нила, у роті стояла ядуча гіркота.

Він озирнувся – ні човна, ні рибалки вже не було. В озері золотилися крони верб, підсвічені ліхтарем. Далі – темрява, моторошний простір відкритої води, який він тільки-но перетнув.

Валентин зробив кілька кроків і зупинився перед воротами. Торкнувся холодного рифленого металу, пошукав щілину, зазирнув. І відразу ж почув по той бік рух. Пес Савелія заворушився, засопів, чекаючи його подальших дій, але голосу не подав. Не у вольєрі, випустили, – отже, всі вже вдома. Вікна на обох поверхах темні, тільки в галереї на першому жевріє рубінова контролька пожежної сигналізації й мерехтять садові світильники на газоні. Сплять, напевно, сплять. І дівчисько, певно, теж, тому що якби вона не повернулася, все було б інакше.

Як же вона вибралася з протилежного берега, якщо катамаран посередині озера? Що встигла наплести Олександрі й Сергієві? Плаває Марта як риба, так, але невже допливла сама? Може, їй відома якась інша дорога?

У кожному разі, дзвонити в дім до Савелія, здіймати шум не хотілось. У всьому провулку вікна світилися тільки в сусідів Смагіних. Сусіди то й сусіди, раптом вирішив Валентин. Зараз головне – вимитись, опорядитись, випити кави й перекантуватися до першого автобуса. Байдуже, де і з ким. У сусідів не сплять, і чудово. Начхати, що завтра вони повідомлять Савелія про його нічний візит. Уранці – додому. Як слід виспатися. Голова ще тріщить, а в понеділок увечері знову в рейс на дві доби… З рештою розбиратися будемо по ходу, коли сестра з родиною повернуться в місто.

Він відступив від воріт садиби Смагіних і покрокував нагору провулком, уже здаля зачепивши поглядом зелену сусідську хвіртку. Світилося на просторій відкритій веранді – крізь ґратчасту огорожу було видно жіночу фігуру в плетеному кріслі, а хвіртка виявилася замкненою.

18

Коли в нічній тиші коротко дзеленькнув дзвінок, вона навіть не здригнулася.

Відразу ж подзвонили ще раз. Спочатку непевно, ніби в сумніві, наперед вибачаючись, потім ще раз – уже нетерпляче. Ксенія відкинула з колін плед і підвелася, кутаючись у домашню кофту. Клацнула запальничкою, прикурила невідомо яку за ліком сигарету й попрямувала до хвіртки. У скронях без угаву цокали дзвінкі срібні молоточки, заважаючи зосередитися й зібратися з думками. Відчинивши, вона нітрохи не здивувалася.

Застиглий в очікуванні перед хвірткою Валентин півголосом мовив:

– Вибачте, заради бога, що потривожив у такий час. Не розбудив?

– Ні,– так само неголосно відповіла Ксенія, уважно роздивляючись його змарніле обличчя і вкритий іржавими плямами одяг. – Я не спала.

– Мій старший брат, ваш сусід… У них уже темно, схоже, всі лягли. Не хотілося зчиняти шум… Ви ж пам’ятаєте мене? Ми бачилися на ювілеї… Словом, якось не з руки з’являтися в Савелія в такому вигляді, і все, що мені треба, – просто трохи привести себе до ладу…

– Ходімо, – вона перервала його на півслові, голос звучав рівно, наче відповіла неуважному перехожому, який запитав про якусь дрібницю, а не прямо набивався на нічліг. – Нема проблем. Тільки постарайтеся не шуміти, розбудите чоловіка. Іван Олексійович учора випив зайвого і може неправильно витлумачити ваш візит.

Відчинивши хвіртку, Ксенія відступила, пропускаючи Валентина. Потім обігнала його й покрокувала попереду до будинку. За спиною пролунав короткий хрипкуватий подих, у якому чулося полегшення, і вона легко здогадалася, що нічний гість зовсім не зацікавлений, щоб, крім неї, хтось іще дізнався про його появу в селищі.

Бо дівчинка, яка вирушила разом з ним на озеро, так і не повернулася.

Валентин сяк-так пояснив свою появу – і Ксенія, звичайно, не повірила жодному слову. Але вона й не мала наміру допитуватися. Просто стежила за кожним його рухом сухими від безсоння очима. Гість отримав чистий рушник, мило й дві щітки – для взуття й одягу. Після чого він обережно, тримаючи двома пальцями за задники перемазані брудом замшеві мокасини, пробрався у ванну. Ступні в нього виявилися помітно більшими, ніж мали б бути за такого зросту.

У ванній він провів понад півгодини; за цей час Ксенія зварила каву й настружила бутербродів. Умитий, з мокрим волоссям, Валентин накинувся на їжу з жадібністю. Штани йому вдалося сяк-так відчистити, а от плями на світлій сорочці довелося запирати. Тепер та сорочка сохнула на плічках над плитою. Вікно кухні було відчинене в сад, у нього похмуро заглядала серпнева ніч.

За стіл він сів як був – голий по пояс. Ксенія уникала поглядів на його сухорлявий безволосий торс, обтягнутий блідою веснянкуватою шкірою з численними рожевими родимками на грудях і між лопаток. Лише його руки – з несподівано рельєфно окресленими м’язами й рудуватим пушком на зап’ястках – час від часу притягали її погляд. Наприклад, тоді, коли їй треба було встати, щоб долити йому охололої кави.

Наповнивши чашку, вона сіла навпроти на кухонний табурет і знову закурила – ця звична дія ніби окреслювала межі її особистого простору. І відразу ж зрозуміла, що Валентину це не до вподоби, що він погано зносить жінок, які палять.

За язик його ніхто не тяг – він сам заговорив про те, що сталося з ним і з дівчинкою. Спершу монотонно, плутано, наче рухаючись по мінному полю й побоюючись зробити хибний крок, підшукуючи потрібні слова, а потім – дедалі сміливіше й упевненіше. Очі були прозорі, як виноградини, і геть брехливі. Немов оглухнувши на мить, жінка раптом перестала чути й розуміти. Ліворуч над скроневою кісткою поштовхами, з усе більшою силою, запульсував біль.

Ксенія опустила голову – і Валентин миттю насторожився. Тепер він уже не відривався від її обличчя.

– Чому ж ви повернулися без неї? – глухо запитала вона.

– Я ж казав… Спить наша Марта давно і бачить десятий сон. Ох і характер – через кожну дрібницю стає дибки. Ми з нею посварились, і вона кинулася до катамарана, лишивши мене на березі… Я розлютився, плюнув і пішов. Наткнувся на рибалку, той переправив мене в Шаури. Щоправда, перемазався весь… ну та нехай, уранці розберемося… – Голос Валентина напружився.

Вона знову потерла скроню, провела рукою по волоссю і, не дивлячись у його бік, потяглася до майже порожньої пачки сигарет, що лежала біля попільниці на кухонному столі.

– Згадав! – раптом з удаваним полегшенням вигукнув Валентин, зненацька хапаючи її зап’ясток. – А то я все ніяк не міг збагнути: де ж це ми з вами раніше бачились? І от – згадав! У поїзді, у двісті сімдесятому: Севастополь – Санкт-Петербург! Я працював провідником, а ви їхали з хлопчиком. І точно таким самим жестом поправили волосся, коли я приніс чай… Еге ж?

– Відпустіть руку, будь ласка, – негучно мовила Ксенія. Він миттю розтиснув пальці.

Вона взяла сигарету і, клацнувши запальничкою, мовила:

– Так. Ми з вами, Валентине Максимовичу, разом пів ночі розшукували по всьому поїзду оцього хлопчика, мого сина. Його звали Тимур, і він пропав, коли я заснула.

– Що, ви кажете, трапилося? Я якось усе це не дуже пригадую…

– Ох, тільки не брешіть! – утомлено спинила його Ксенія. – Усе ви пам’ятаєте. І не підвищуйте, будь ласка, голос. У мене болить голова, ще й розбудите чоловіка… Я вас за язика не тягла, ви самі визнали, що знаєте мене. – Вона закашлялася й погасила сигарету. – Тим більше що справа стосувалася вас безпосередньо. Дитина безвісти зникла з вагона, який ви обслуговували. Усю ту кошмарну ніч я пам’ятаю навіть не похвилинно, а посекундно… Ми з вами пройшли від голови до хвоста поїзда, оглядаючи плацкартні й купейні, кожний туалет, тамбур, усі завулки. А ви тим часом завзято переконували мене не зчиняти галасу, дочекатися ранку. Мовляв, хлопчик знайдеться, заснув де-небудь, набігався…

– Що за нісенітниці! Вибачте, як вас звати?

– …І ви весь час повторювали: Ксеніє, не плачте, заспокойтесь, усе налагодиться, хлопчик знайдеться…

– Ну а я до чого? – скинувся Валентин. – Дійсно, ми з вашим синочком трохи побалакали, поки ви дрімали. Про поїзди, все таке… Востаннє я його бачив, коли він пройшов коридором у бік вашого купе – я саме почав мити склянки й прибирати. Верхнє світло було погашене, горіли тільки нічники. Потім я замкнувся в службовому – подрімати перед довгою стоянкою в Запоріжжі. Отоді ви й постукали… Усе це я в подробицях виклав у рапорті, поданому начальникові пасажирських перевезень, а потім у своїх показах слідчому транспортної прокуратури. Мене кілька разів викликали, поки йшло слідство. Звичайний нещасний випадок, усе тут ясно як день.

– Кого зараз цікавить ця стара брехня? – не витримавши, вигукнула Ксенія. – Нещасний випадок!.. Це ви, ви вбили Тимура! Зіштовхнули його на рейки, тому що… Тому що десятирічний хлопчик фізично не міг сам відчинити двері тамбура й тим більше не став би витикатися з них на ходу! Ви вбивця, і можете бути певні: рано чи пізно я це доведу!

– Богом клянуся!.. – Валентин підхопився, з гуркотом швиргонув стілець. – Це нещасний випадок, я не маю найменшого стосунку… Ви просто здуріли!

– Я не вірю вам, – судомно здригаючись, мовила вона. – Жодному слову. Тільки одного не можу збагнути: навіщо? Навіщо? Хто ви такий?

Валентин був у паніці. Розгублено дивлячись на миттєво розпухле й спотворене лице жінки, він гарячково шукав якісь слова, щоб заспокоїти її. Кретин! І смикнуло ж його сунутися в цей дім! Чому він одразу не розгледів її серед гостей Савелія? Ця недоумкувата має в голові дурне марення…

Не знаючи, як виплутатись із цієї ситуації, він продовжував стояти, вчепившись побілілими пальцями в трубчасту спинку кухонного стільця.

Врятував його господар дому.

Іван Олексійович, у строкатих піжамних штанях, ваговито виник на порозі, протираючи запухлі з похмілля очі, і, злегка заплітаючись язиком, спитав: «Що тут з-за шум, Ксеню? Ти ч-чому не спиш?» Ксенія прожогом кинулася до дверей. На ходу обернулася до Валентина й процідила крізь зуби: «Забирайтеся до диявола! Щоб духу вашого не було!»

Не давши чоловікові як слід огледітися, вона заштовхала його в коридор і, щільно причинивши двері, повела в спальню. Там, сама вже ледь тримаючись на ногах, промовила, докладаючи величезних зусиль, щоб голос звучав м’яко й переконливо:

– Вічно тобі ввижається шум, Іване! Спи, я просто вийшла попити. Зараз повернуся, тільки погашу світло.

Коли Ксенія знову повернулася в кухню, Валентина вже не було. Він немов розчинився в густому нічному повітрі; тільки над плитою погойдувалися порожні плічка, на яких щойно сохнула його сорочка. Ксенія зняла їх, тримаючи двома пальцями, обережно поклала на підвіконня, зачинила вікно й присунула стілець до обіднього столу.

Вона нічого не чула: ні квапливих кроків, ні маслянистого клацання автоматичного замка хвіртки.

Зі злістю бурмочучи: «Дурна й недоумкувата! От куди тепер?» – Валентин, уже за огорожею ділянки Красноперових, розгублено озирався в темряві. Вуличні ліхтарі в селищі вже згасли, але на сході сіріло. Встигнувши помітити, як на веранді й у всьому будинку, куди його заніс сліпий випадок, згасло світло, Валентин повернувся й покрокував угору провулком, нечітко пригадуючи дорогу. Десь через квартал треба повернути ліворуч, і бетонка сама приведе його до шлагбаума й поста охорони. Якщо рушити в інший бік, рано чи пізно він опиниться на автобусній зупинці в Старих Шаурах…

Жодної провини він не відчував. Хлопчик був чудовий – розумненький, довірливий, лукавий і дуже рухливий. І в думках не було… просто простягнув руку, погладив по смаглявій, тугій, із темним рум’янцем щоці… Убивця? Ніхто б не посмів так його назвати, навіть якби знали всю правду.

А сина цієї Ксенії звали Тимур. Точно. Пізно ввечері вони сіли вдвох у його вагоні – на південних маршрутах він волів працювати в плацкартних. Місця в них виявилися на початку, одразу за службовим купе. Дві нижні полиці – красива синьоока молода жінка в строкатому відкритому сарафані й непосидючий хлопчина років десяти в майці та шортах. Обоє засмаглі, задоволені, трохи стомлені проводами, напуттями та обіймами галасливого татарського сімейства. Він одразу відчув до обох симпатію. Молода жінка залишилась у вагоні, а її синок стрибнув на перон. «Тимуре, повернися негайно!» – крикнула вона, миттєво з’являючись у тамбурі. «Там же дихати нема чим, мамо, – запротестував хлопчисько. – Спекота! Я поки постою з провідником…» – «Не хвилюйтеся, – посміюючись, мовив Валентин, – я пригляну за хлопцем. До відправлення ще дев’ять хвилин…»

Ксенія неохоче зникла у вагоні, а він запитав у хлопчини, чи вміє той грати в шахи. «Аякже! – відповів Тимур, поглянувши гордовито. – А що?» – «Приходь до мене в купе, коли звільнюся, зіграємо, у мене є дорожні. Купив у Владивостоку…» – «Ви й там бували?» – відтанув хлопчисько. Валентин кивнув. «Прийду! Розповісте про Тихий океан?» Блиснули перлові вологі зуби – усмішка на весь рот…

Коли відправилися, усе пішло як зазвичай: квитки, постільні комплекти, біганина по вагону; але що змусило його, завжди такого обережного, який ретельно обмірковує кожне слово, кожен крок, втратити розум? Який демон штовхнув кинути таблетку в склянку з чаєм, що його замовила Ксенія, а потім насторожено дослухатися, що відбувається по сусідству?

Валентин був ні при чому – настирному хлопчині не сиділося на місці. Він замучив його розпитуваннями: що й навіщо у вагоні, чому не працює це й чому немає того. Потім Валентин ненадовго приліг, світло вже було погашене, стемніло, але після стоянки хлопець знов учепився в нього, мов той кліщ. «Ну мені зовсім-зовсім не хочеться спати, чес-слово! Я ще побуду в тамбурі з вами, трохи… А можна ці двері відчинити? Ну будь ласка, я тільки монетку кину, на пам’ять… Оце клас – земля мчить!..»

І він, битий-перебитий, постійно нашорошений, повівся. Після важкої духоти вагона, де, як зазвичай, не працювала вентиляція, свіже повітря геть видуло мізки. Легка майка, надута вітром, вологий розріз яскравого рота, захват у чорних очиськах, змах смаглявого кулачка з затиснутою в ньому монеткою, чорнота за відчиненими вагонними дверима… Уже нічого не розуміючи, він обхопив хлопця за плечі, притиснув до себе гарячою спинкою – такого міцного, шовковистого, із запахом дитячого поту…

Тут це й трапилося. Тимур зненацька вивернувся, скажено зиркнув, вигукнув: не смій мене лапати, виродку! Відіпхнув Валентина обома руками, трохи відступив назад, нога в пляжному капці зісковзнула з рифленого сталевого порожка – і все…

Зник. Наче й не було.

Нарешті Валентин переконався, що він на правильному шляху. Спочатку помилився: його занесло в якийсь тісний провулок, що скінчився тупиком і лютою вівчаркою, яка з хрипом кидалася на огорожу з сітки-рабиці. Он він, шлагбаум. Під ноги стеляться гладенькі бетонні плити, спереду жовтіє світло в буді охоронців.

Тепер потрібно відключити потік незв’язних спогадів, викинути всю паскудну белетристику з голови й зібратися. Це він умів як ніхто – опанував ще в інтернаті, давно.

Перед шлагбаумом був слабко освітлений майданчик. Світло було й у буді, де, за ідеєю, має перебувати охоронець. Але щойно Валентин наблизився, звідкілясь вискочила здоровенна жовта дворняга й перепинила йому шлях, показуючи слиняві ікла. Він зробив крок – пес загавкав, довелося зупинитися. На гавкіт у дверях буди намалювався охоронець – здоровань у камуфляжі з кобурою на поясі. Спалахнув ліхтар, промінь уперся просто в очі Валентинові. Він закліпав, лишаючись на місці.

Знову довелося викласти легенду, трохи підправивши. Наче приїхав із приятелями, зупинилися на тому боці озера, випили, заблукав, мобільний залишився в машині, зателефонувати не вийде, бо пам’ять на номери дірява… Може, хтось відвезе в місто – вранці на роботу, облом…

Охоронець хрипко, до хрускоту в щелепах, позіхнув, примружився на досвітнє небо й сказав: «Сто».

– Чого – сто? – не зрозумів Валентин.

– Зелених, – кинув здоровань.

Валентин кивнув і почув: «Чекай тут…»

Пес, який насторожено стежив за перемовинами, відразу втратив до нього інтерес.

Перед тим як його покликали до синього «опеля» з тонованим склом, що виринув із сутінків з боку селища, Валентин устиг збігати в лісок і полегшитися. Потім відокремив від пачки одну купюру й сунув у задню кишеню. Головна удача полягала в тому, що він будь-де тримав ключі від будинку при собі – узяв це за правило ще давно.

Охоронець звелів віддати гроші водієві. Дверцята відчинились, і Валентин поринув у темне, м’яке нутро «опеля», що пахло задушливим освіжувачем повітря. Спереду в підголівник водійського крісла була надійно впаяна міцна, коротко стрижена молода потилиця. Звучала негучна музика.

Щойно машина рушила, Валентин прикрив очі й ледь не розплакався. Спокій і блаженство – от і все, що він зараз почував. Аж до міста він продрімав і відповів лише на єдине питання, із яким звернувся до нього водій: на якій вулиці його висадити.

Погасивши світло на веранді й у кухні, Ксенія повернулася до спальні й почала роздягатися, чомусь шпурляючи речі на підлогу, чого з нею ніколи не бувало. Спочатку Іван Олексійович подумав, що дружина все ще роздратована через учорашнє. Тому, долаючи головний біль і різь у шлунку, попросив не гніватися на нього – так уже вийшло.

– Ксеню! – гукнув Іван Олексійович. – Ну, ти вже, дорога, вибач дурневі…

Дружина стрімко обернулась, і у світлі нічника він побачив її залите сльозами, бліде, як стіна, обличчя. Широко роззявленим ротом Ксенія хапала повітря, не в змозі вимовити ні слова. Він відкинув ковдру, схопився й кинувся до неї.

Таке вже бувало. Уперше – після похорону Тимура, потім зрідка повторювалось, але нечасто, і він знав, що робити. У неї раптово зупинялося дихання, судома перехоплювала горло, починалась аритмія, хололи кінцівки. Ліки, призначені лікарем, у якого дружина останні дванадцять років спостерігалася, були під рукою. Іван Олексійович метнувся до тумбочки, де зберігалися шприци.

Напад йому вдалося зняти, і то досить швидко, однак те, що сталося потім, геть його спантеличило. Він не знав, що діяти, бо Ксенія повелася зовсім незвично. Замість слабкості після нападу, збентеженої посмішки й повільно відновлюваного рум’янцю, за чим зазвичай жінка поринала в неглибокий, але цілющий сон, вона, й далі бліда, напівроздягнена, з гарячковим блиском очей, почала метатися по кімнаті, час від часу вибухаючи хрипким сміхом. Нарешті, зупинившись, вигукнула: «Води, дай мені пити!» – і, схлипнувши, знову заходила з кутка в куток.

Іван Олексійович кинувся в кухню по мінералку, повернувся, подав склянку, дружина жадібно осушила її, постукуючи зубами об тонке скло, і глухо мовила:

– Усе, мене більше немає…

– Ксеню, тобі треба прилягти, – жалібно почав він, – тобі полегшає, ліки допоможуть… А я завтра побуду з тобою, нікуди не поїду. Трохи погуляємо, сходимо до озера.

– Що ти мелеш, Іване? – вона глянула на нього, презирливо кривлячись. – Усі ці роки я шукала його, розумієш? І от – знайшла. Сам знайшовся. І нічого не змогла зробити, навіть убити не зуміла. Варила каву, подавала бутерброди…

– Про кого ти, мила? – розгубився він.

– Ти не здогадуєшся? Ну звісно, тобі ніколи ні до чого не було діла… Щойно тут побував убивця нашого сина… – Її тужливий погляд зупинився на чомусь за чоловіком, але коли Іван Олексійович спробував обережно обійняти її за плечі, Ксенія здригнулася й відіпхнула його руки. – Не займай! Іди, заради бога…

Він розгублено повернувся в кухню, щоб знову наповнити склянку. Треба дати їй снодійне; він знав, де лежать таблетки, які вона тайкома від нього ковтала. На столі – порожня чашка зі слідами кавової гущі, попільниця повна недокурків. Іван Олексійович звільнив її й поставив у мийку разом із чашкою.

«Кава… – подумав він, – якщо Ксенія пила її серед ночі, це цілком могло спровокувати напад».

Перш ніж повернутись до спальні, Іван Олексійович піднявся нагору, відшукав у блокноті номер телефону лікаря й, геть забувши про час, зателефонував у місто. Незважаючи на те що годинник показував четверту двадцять, його вислухали. Лікар докладно розпитав про стан пацієнтки і які саме препарати вона приймала. Тоді, подумавши, додав:

– Ось що, приїдьте-но ви просто зранку. Годині о дев’ятій. Я вже буду в клініці, і для вашої дружини знайдеться місце. Давненько ми з нею не обстежувалися.

Іванові Олексійовичу здалося, що зі спальні долинув якийсь зойк, тому він не зовсім вловив слова лікаря і попросив повторити.

– Спробуйте заспокоїти дружину, дайте їй звичайну валер’янку, а зранку – прямо до мене. О дев’ятій, як домовилися.

Ксенія, на його велике полегшення, більше не металась, а сумирно лежала на своїй половині ліжка, згорнувшись калачиком. Вона тихо плакала, час від часу незв’язно скрикуючи. І навіть не пручалася, коли Іван Олексійович підвів її голову, повернув рідне, але невпізнаване обличчя до себе і вклав у закушений рот кілька жовтих таблеточок. Дружина покірно, хоч і з труднощами, ковтнула, запивши трьома ковтками води.

Він закутав її пледом, поставив будильник на шосту тридцять і ліг поруч, знаючи, що сну більше не буде.

19

Приблизно тоді, коли Валентин залазив на корму старої плоскодонки, Марта вже жалкувала про те, що зопалу втопила його смартфон. Принаймні могла б зателефонувати двоюрідному братові – чи ким він там їй тепер доводиться? Йому, і нікому більше, бо інших Смагіних – без винятку – бачити вона не хотіла, а номер Родіона пам’ятала. Дуже простий: наприкінці дві сімки й два нулі. Він би підказав, як звідси вибратися.

Про Валентина вона зараз не думала – чомусь з’явилася впевненість, що, незважаючи ні на що, їй вдалося добитися свого. Цієї людини більше немає.

Там, на березі, залишився плед, який їй зараз дуже придався б, а ще – якась їжа й стара зелена бейсболка з вишитим написом «Oxford». Але повертатися заради цього не варто було, а шукати катамаран, який течія віднесла невідомо куди, – марно. Хоча якби вона знала, де він плаває, дістатися до нього їй було б легко. Біля води Марті було спокійно, а колода, на яку вона присіла, видавалася дуже надійною. Може, дочекатися тут світанку?

Її знову почали бити дрижаки. Змокрілий одяг, туман, пітьма, що клубочиться в заростях, – уже чимало. До того ж швидко холоднішає.

Валентин сказав правду, вона одразу відчула. А отже, тепер усе інакше. І навіть сама вона вже не та Марта. Усе змінилось, і з цим нічого не поробиш. На мить її простромив жаль до тих, хто залишився в Шаурах. Особливо до батька – а як же ще його називати? Він завжди ставився до неї з незграбною ніжністю, захищав від різких, часом незбагненних і несправедливих нападок Олександри, які тільки тепер набули пояснення.

Марта здригнулася – в заростях картаво й неприязно скрикнув якийсь птах. Не зараз. Треба заховати думки про це якнайдалі, щоб потім у всьому спокійно розібратися. Насамперед вона повинна знайти яку-небудь стежку в заростях, яка рано чи пізно приведе її до дороги, хоча б путівця. А там буде видно. Вона прикусила губу й підвелася з порохнявого стовбура, помахала долонею темному озеру, відвела гілку, що норовила хльоснути по очах, пригнулася й пірнула в гущавину.

Коли почався підйом, чагарник порідішав, поступаючись місцем мішаному лісу, і вона з полегшенням вдихнула повітря, насичене запахом грибів і прілого листя. Тут можна було хоча б випростатися, пітьма здавалася не такою щільною, а вгорі, між сонними верхівками дерев, прорізалися окремі зірки. Зо чверть години вона продовжувала рухатися через ліс, який наче ставав просторішим, а стовбури дубів і ясенів – дедалі масивнішими. Аж доки раптом відчула дивну річ – наче босоніж ступила з товстого килима на гладеньку підлогу. Листяна підстилка, у якій потопали її набряклі кеди, зникла: Марта стояла на добре втоптаній і досить широкій стежці.

Що тепер? Дорога, схоже, йшла паралельно берегу Гаврилівського ставу. Це її не влаштовувало. Доведеться шукати іншу. Можливо, та відгалужується від тієї, на якій вона зараз стоїть, і веде до справжньої дороги. Питання в тому, куди повернути – праворуч або ліворуч? Марта повагалася й вибрала праворуч. Тепер ходьба не вимагала особливих зусиль, але вже скоро вона відчула, як нічний холод починає до неї добиратися. Вона обхопила себе руками, хоча користі від цього не було ніякої, і зчепила зуби. Через якийсь час стежка начебто віддалилася від озера. Марта зраділа. Вона вже зібралася була додати кроку, але раптом зупинилася й завмерла.

Між деревами попереду мигнув проблиск світла. Неяскравий, червонуватий, світло то посилювалося, вихоплюючи з темряви силуети дерев, то немов припадало до землі, залишаючи тільки неясний відблиск… Багаття – от що це! Багаття в лісі, яке хтось підтримує, а отже, там є люди, принаймні одна людина. Але чи варто звертати туди? Питання. А якщо там той, у кого вона зовсім нещодавно стріляла?

Налетів порив нічного вітру, приніс із собою далекий запах озерної води.

Намагаючись ступати безшумно, Марта зійшла зі стежки. За півсотні метрів прямо перед нею виникли кілька кущів. Заграва багаття пульсувала за ними, окреслюючи кожний листок, як на малюнку тушшю. Вона трохи почекала, прислухаючись. Голоси: чоловічі й один жіночий – верескливий, літній. Марта опустилася навкарачки і поповзом обминула кущ. Дісталася до найближчого дерева й завмерла.

Навколо багаття сиділи навпочіпках троє чоловіків і жінка в драповому пальті з піднятим коміром, що приховував її обличчя. По колу йшла дволітрова пластикова сулія. Зненацька один із чоловіків підвівся, постояв біля вогню, розвернувся й неквапом покрокував прямо в той бік, де ховалася Марта.

Вона щосили втислася в мох. Перестала дихати і навіть думати. Масивний силует з обвислими плечима й непомірно довгими, як в орангутанга, руками, куца розстебнута куртка, у руці – важка сокира. Чоловік зупинився біля купи хмизу за п’ять кроків від неї. Марта відчула його прогірклий запах, і її раптово охопив такий жах, якого вона не відчувала ніколи в житті. Темна фігура стояла нерухомо, дивлячись просто на неї.

– Агов, Костян, де дрова? – крикнули від багаття.

– Тут хтось є,– неголосно відгукнувся він.

– Глючиш, старий! Тягни давай…

Чоловік мовчки нагнувся, підхопив здоровенний сук і поволік за собою. Однак на півдорозі зупинився, кинув ношу й знову підозріло втупився в темряву. Якби в ту хвилину він зробив хоч крок у її бік, Марта б закричала. Але він знов узявся за дровеняку і, задкуючи, потяг до вогню… Трохи згодом почулись удари сокири, матірна лайка, хрипкий сміх жінки й тріск гілляччя.

Шум був їй на руку. Марта розвернулась і обережно проповзла ті кілька метрів, що відділяли її від кущів. І тільки опинившись за прикриттям, вона наважилася підвестися на ноги, зробила крок, другий, озирнулась – і, вже не в змозі стримуватися, кулею помчала геть.

Ніхто її не переслідував. Тепер вона зовсім погано уявляла, де перебуває, у який бік мчить, але ніяк не могла зупинитися. Від роси її футболка й шорти, що почали були підсихати, знову змокли, і, щоб не змерзнути остаточно, треба було безупинно рухатись.

Ще ніколи Марті не доводилося проводити ніч просто неба, і вона тільки з чуток знала, як визначають напрямок за зорями. Але й зір уже не було – довгі смуги хмар поступово затягували просвіти у височині. Ще з пів години вона квапливо йшла по ледь помітній стежці й мало не проґавила розгалуження, та й проґавила б, якби не спіткнулась об короткий стовпчик із номером лісового кварталу. Відразу за ним від стежки, до якої вона вже звикла, відгалужувалася інша – майже під прямим кутом.

Марта зупинилася, трохи повагалася – і повернула.

Незабаром вона вже йшла по путівцеві, де в коліях виднілися виразні відбитки автомобільних протекторів. Ліс непомітно скінчився, стало світліше, навколо лежала нерівна лука з темними лаштунками лісосмуг і окремих гайків. Здалеку до неї донісся звук автомобільного двигуна – слабкий, як дзижчання мухи в сірниковій коробці. Біля обрію мигнула смужка світла і зникла. Марта спробувала прискорити крок, але ноги не слухалися, їх доводилося переставляти одну за одною, як ватяні. Свинцева втома тиснула на плечі, нила й мерзнула спина, повіки опускалися самі собою, вона безупинно спотикалася. Якби не злість на себе й не треновані м’язи, що звикли до навантажень у басейні, вона б просто звалилася в пил і заснула.

От уже чого вона ніяк не могла собі дозволити.

Почало помалу світати, коли путівець, описавши наостанок петлю навколо напівзруйнованої свиноферми, виповз на асфальтовану трасу, обсаджену тополями й шовковицями. Кілька хвилин тому – Марта бачила їх ще здаля – по трасі пронеслися відразу дві машини, одна з них – важка фура. Вона вибралася на край дороги, перетнула – з сичанням крізь зуби від болю в литках – глибокий кювет, що заріс бур’яном, і сховалася за стовбуром тополі. Зараз іще занадто темно, щоб її можна було помітити, зате дорогу звідси видно на кількасот метрів.

Чекати довелося доволі довго. Шосе залишалося порожнім. Потім через далекий поворот показалися фари – великий чорний позашляховик. Марта не поворухнулась у своїй схованці. Потім протрюхикав пікап «міцубісі» з пластиковим човном у кузові й зник, підморгуючи гальмівними вогнями. Майже відразу за ним – сірий «фольксваґен», набитий, ще й з мішками на багажнику. Обидва прямували до міста.

Знову пауза. Марті здалося, що минула ціла вічність, аж доки на дорозі показався сріблястий відкритий двомісний «BMW». За кермом сиділа молода жінка. Марта рвонулася вперед і спіткнулася. Випросталася, упіймала рівновагу, а тим часом машина порівнялася з нею, трохи вильнула і пронеслася повз.

Марта довго дивилася вслід цьому маленькому, ніби іграшковому спортивному автомобільчику, який об’їхав її, немов випадкову перешкоду. Мабуть, тому й не помітила, як за два кроки від неї загальмував блискучий хромований мотоцикл. Затягнутий у клепану шкіру хлопець, чиє обличчя ховалося під світлофільтром шолома, уперся високим черевиком в узбіччя, повернувся і, не кажучи ні слова, простягнув їй точно такий же чорний яйцеподібний шолом, який був на ньому.

– Це навіщо? – ще не отямившись, сердито запитала Марта.

– Кокос, – буркнув власник хромованого чудовиська. – Надягай…

Марта начепила шолом, обійшла мотоцикл, забралася на високо підняте заднє сидіння, яке виявилося досить зручним, і обома руками вчепилась у якусь скобу. Двигун вистрілив, як гранатомет, і заревів. Її жбурнуло назад, мотоцикл набрав швидкість, і все навколо понеслося криво й навскіс, як збожеволіла кінострічка. Уже на ходу водій обернувся й прокричав крізь гуркіт мотора:

– Тебе як звати?

– Марта.

– Ти вся мокра…

– Я знаю.

– Ну й куди тебе везти?

– До міста.

– Та я врубився. Ти в якому районі живеш, Марто?

– Не має значення! Все одно я додому не поїду…

Мотоцикліст скинув газ і пригальмував на узбіччі.

Вона напружилася. Хлопець підняв щиток шолома, повернувся й кілька секунд уважно її вивчав. Обличчя в нього було простацьке: носате, з ластовинням і білими, наче витравленими перекисом бровами. Набагато молодше, ніж їй спочатку здалося. Нарешті він кивнув і мовив:

– Ну ясно.

Потім перепитав:

– Це точно?

– Так, – похмуро кивнула Марта, відчуваючи, як її починає морозити. – Точніше не буває. Підкиньте мене до селища… – вона насилу згадала назву дачного кооперативу, де влітку жили на своїй дачці батьки Федорова. – Це по дорозі.

– У багажнику светр. Одягни, – сказав хлопець. – І тримайся міцніше. Ти ледве на ногах стоїш, а понтів, як…

Кінець фрази відкусив і відніс вітер, бо стрілка спідометра вже переповзла за сто.

На наступному повороті траси вона озирнулася – немов сподівалася побачити позаду тих, із ким її маленька змерзла душа так болісно розлучалася цієї ночі.

Але там, звісно, нікого не було.

Частина друга

Валентин

1

Олександра Борисівна Буславіна, або по-домашньому Шурочка, навесні тисяча дев’ятсот п’ятдесят п’ятого року повернулась із заслання до Харкова й одразу стала розшукувати дочку.

Узяли її наприкінці тридцять дев’ятого, серед білого дня, просто в одному з двориків на Римарській, де вона мешкала з батьками на другому поверсі. З дочкою Надійкою попрощатися їй не дали – заштовхали в сірий фургон і відвезли. Вона працювала в поважному державному видавництві редакторкою, але причиною арешту стали не службові справи та зв’язки, а звинувачення в шпигунстві на користь буржуазної Польщі. Шурочка одержала по повній тільки через те, що батько її дочки, добре відомий у місті дитячий лікар Петро Зенонович Борцух, поляк за походженням, пішов по етапу ще два роки тому.

Він був набагато старшим, вони не були одружені, але дочку Петро Зенонович визнав і навіть подбав про те, щоб дитину таємно охрестили за католицьким обрядом. Більше він нічого не встиг. У тому, що він зумів уціліти на Колимі, вона сильно сумнівалась, а от маленька Надя могла вижити.

Тут, у рідних місцях, усе виявилося ще безнадійнішим і важчим, ніж у далекому Красноярському краї. І з тієї хвилини, як Шурочка ступила на щербатий, засипаний соняшниковим лушпинням і просмерділий паровозним чадом перон Південного вокзалу, почалися муки. Їй було тридцять дев’ять, але впізнати в цій сутулій, сухорлявій і настороженій жінці у ватнику, стьобаних сукняних бурках і линялій ситцевій хустині, з-під якої вибивалися короткі сивуваті пасма, колишню синьооку, пишноволосу, живу й привітну дівчину було неможливо. Та ніхто й не звертав на неї уваги у вокзальній юрбі.

У місті ніхто її не чекав, і Шурочка ні на що не сподівалася. Про смерть батька й матері перед самою війною вона вже знала – з переказів. Тому анітрохи не здивувалася, довідавшись від Івана, сина недавно померлої двірнички Нелі, що її колишня квартира, дві кімнати, які виходили на галерею над двором, міцно зайняті чужими людьми. І не абикими – такими ж колишніми засланцями, як і вона сама. Тільки стаття була інша, і повернулися вони незабаром після війни.

Нагору вона й не подумала піднятися. Про долю її дочки Іван нічого не знав. Зійшлися на тому, що вона трохи поживе в нього. Кімнатка його матері стояла порожньою, а з дружиною він розлучився. Поговорили, випили самогону. Заснула вона солодко й розкішно: на Нелиній овдовілій перині, на справжніх простирадлах, натягнувши до брів стьобану ковдру в ситцевій квітчастій підковдрі. А пізнього ранку, коли, відмахавши мітлою у дворі й на розі Римарської, біля продовольчого, повернувся опухлий господар й загримів на кухні посудом, твердо вирішила почати з пошуків молодшої сестри Петра – Кароліни. Сунула Іванові трохи грошенят із тих, що були в неї зашиті в підбивці ватника, і попрощалася з ним до вечора…

З Кароліною Борцух Шурочка була знайома неблизько, пам’ятала будинок, під’їзд і поверх, де та мешкала, але не номер квартири. Петро двічі брав їх з Надійкою в гості до сестри. Будинок розташовувався за Держпромом: Кароліна була заміжня за якимось вічно відсутнім партпрацівником, прізвища свого на чоловікове не змінила й народила йому двох синів з різницею в рік. Шанси на те, що й ці люди вціліли, були мізерні, однак доля їй усе-таки всміхнулася.

Дверей – високих, фільонкових, з темного дубу, – на майданчику було троє. Номер квартири з’ясувався, щойно вона навмання ткнулася в інші двері. Притисла кнопку дзвінка, намагаючись угамувати раптове тремтіння. Відімкнули не одразу; у глибині квартири верескливо загавкав песик, – потім двері відчинились, і на порозі постала літня важка дама в стьобаному шовковому халаті, примружилася на незнайому фігуру.

– Кароліно Зенонівно… це я, Шура Буславіна… Ви мене пам’ятаєте?

– Аякже, – басом мовила жінка, відступаючи в глиб передпокою. – Шурочка. Заходь, удома нікого немає. Чоловік на службі.

Її провели довгим коридором у простору світлу кухню з балкончиком, двері на який були навстіж відчинені; на газовій плиті шумів, закипаючи, чайник.

– Сідай, дорога. – Кароліна махнула в бік столу. – Чайку поп’ємо… Вибач, не кличу до кімнат – зачинила там пса, щоб він здох. Не дає нікому в дім увійти відтоді, як хлопці поїхали.

Шурочка присіла боком до балкона, обличчям до господині. Давня звичка: ніколи не сідала спиною до вікна і вхідних дверей.

Кароліна запитала:

– Ти коли… повернулася?

– Вчора.

– Єзус! А Петрика ми так і не дочекалися.

У неї обірвалося серце.

– Так! – вигукнула Кароліна, люто жбурляючи серветку на стіл. – Мій Володимир Костянтинович одержав довідку, зовсім нещодавно. Брата розстріляли зразу, на третій день, без суду: чимось він їх там розсердив… Куриш? Папіроси на буфеті. Ми ж із тобою після його арешту так і не бачилися, еге ж? А от нас пальцем не зачепили. В евакуацію відправили одними з перших… Ну, тепер уже байдуже… Влодек мій і зараз у пошані, крутиться при владі. Чай будеш?

– Спасибі.– Шурочка похитала головою. – Не хочу.

– Ти де зупинилася?

– На Римарській. Моїх батьків теж уже немає.

– Я навіть не питаю, як там було всі ці роки. – Кароліна важко підвелася, нависла над столом. – По тобі видно. Що збираєшся робити? Ти ж бо з освітою… Документи в порядку? Насамперед треба відновити чесне ім’я, подати на реабілітацію, одержати паспорт – без цього нікуди. За законом тобі належить компенсація від держави – за їхню дурість, але це потім, після реабілітації. Гроші хоч і невеликі, але все-таки. Влодек посприяє.

– Не треба, – перебила господиню Шурочка, голос її здригнувся. – Я сама… Ви не знаєте, де моя дочка? Я по це прийшла, Кароліно Зенонівно.

– Яка я тобі Зенонівна? Клич на ім’я. А питання непросте. І відповіді я не знаю, дорогенька, скажу прямо. Ходили чутки, що дівчинку здали в дитприймальник.

– Чи міг би Володимир Костянтинович допомогти знайти Надю? Дочка має батькове прізвище. Я напишу дату народження: число, місяць…

– Та знаю я, знаю… – Кароліна сердито відмахнулася. – Єзус! Як же нам усе влаштувати? Влодек мій такий став… усього боїться. Чекає пенсії й думає тільки про одне – щоб не забрали квартиру й дачу.

– Тоді не треба, я краще сама, – сказала Шурочка й підвелася, щоб піти.

– Зажди, сядь. – Кароліна задумливо пройшлася кухнею. – Май терпіння. Я спробую все з’ясувати. Сюди тобі ходити більше не треба – телефонуй, номер я дам. Краще зранку… І ще от. Я зберу дещо з одягу – ти повинна мати пристойний вигляд, коли підеш по інстанціях. Сиди, я миттю.

Чекати, дійсно, довелося недовго.

Щойно на порозі кухні знову з’явилася господиня з об’ємним згортком, перетягненим мотузкою, Шурочка підхопилася.

– Тримай, – мовила Кароліна. – Там сукні, блузки, трохи білизни, дві жакетки, кофтина. Усе майже не ношене. Для літа згодиться. Туфлі нові, човники, розмір тридцять сьомий, мені тиснуть… Якщо не підійдуть, продаси. З іншим теж не церемонься – що не піде, неси на барахолку.

– Дякую.

– Ще отут трохи грошей. Бери, не дуркуй! Твоя дочка, я гадаю, вже зовсім доросла?

– Так… Я, мабуть, піду.

– Зателефонуй тижнів за два, а поки поводься тихо. Давай!

Господиня провела гостю до дверей, постояла, дивлячись, як та ніяково спускається високими сходами просторого під’їзду з важким згортком під пахвою. Потім зітхнула, замкнулася, накинула ланцюжок і повернулась у свою кімнату. Випустила незадоволену болонку, прихопила потертий ридикюль, у якому тримала ліки, і знову побрела в кухню. Колись вона пишалася своїм рухливим і струнким тілом, чудовим здоров’ям і легким характером. А тепер? Болять і набрякають ноги, роздута щитовидка, барахлить серце, але головне, про що вона нікому не скаже до самого кінця, – лікарі відміряли їй від трьох місяців до півроку. І все. Діагноз, поставлений після того, як вона вкотре знепритомніла в під’їзді, повертаючись із собакою після прогулянки, звучав так: «неоперабельна первинна пухлина мозку».

Буславіна зателефонувала точно в призначений день. Зустрілися в парку, біля пам’ятника Шевченку. Шурочка одержала конверт із адресою дитбудинку, куди здали дочку, гроші на дорогу та п’ять пачок цигарок. Від подяк Кароліна відмахнулася.

Дитбудинок, куди Надя потрапила з приймальника-розподільника взимку сорокового року, був у райцентрі Сумської області. На початку війни його евакуювали до Заволжя. За словами завідувачки, дівчинка пережила евакуацію, дизентерію та круп, а потім повернення на Сумщину – туди, де від колишнього дитбудинку лишилися тільки купи закіптюженої цегли.

Але до тієї осені, коли Кароліну Борцух поховали, Шурочка встигла відшукати ще деякі сліди дочки, остаточно впевнитися, що вона вижила, і навіть коротко поговорити з людиною, яка близько знала Надю…

Пізніше все загальмувало, тому що треба було шукати роботу. Той-таки Іван допоміг їй улаштуватися двірничкою на вулиці Данилевського, зі службовим житлом. Напівпідвал у другому під’їзді величезного сірого шестиповерхового будинку здався їй палацовими покоями. Простора похмура кімната, вузький колінчастий коридорчик вів у кухню з газовою плитою, іржавою чавунною раковиною та відгородженим там само санвузлом. Вікна виходили у двір, який відтепер був її ділянкою, як і тротуар уздовж усього фасаду. Клопотання про реабілітацію зав’язло десь у верхах, але вона не дуже переймалася. Тому тільки через роки одержала на руки ордер на свою квартиру, а до нього – міську прописку…

Про дочку їй розповіла дівчина на ім’я Маруся; з нею Буславіна бачилася всього раз, але й того вистачило.

У фабрично-заводському училищі, розташованому в бараку на задвірках величезної заводської території, тамтешній завуч дав їй вичерпну інформацію: Надія Петрівна Борцух разом зі ще трьома дівчатами одержала спеціальність штампувальниці другого розряду й була направлена на інструментальний завод. Для надійності Шурочка записала імена та прізвища інших дівчат.

Інструментальний був на протилежному кінці міста. Не марнуючи часу, вона помчала туди, наперед завмираючи, розпитала у відділі кадрів, і на прохідну до неї вийшла – ні, не дочка, а інша. Подивилася з підозрою і з ходу зажадала документ.

– Навіщо вам? – запитала Шурочка, простягаючи ще новенький на вигляд паспорт. – Ви мені не вірите?

– Довіряй, та перевіряй, – посміхнулася Маруся. – Мало що. Он і прізвище у вас не те… Ми з Надею дитбудинківські, нас ніхто ніколи не шукав, а сироту будь-хто може скривдити. Вона мені найперша подружка була, ліжка стояли поруч.

– Звідкіля ви взяли, що Надя сирота? Я ж відразу сказала, що я її мати. Марусю, присядьмо де-небудь.

Вони вийшли на вулицю, повернули за ріг і влаштувалися на чавунній лаві в засміченому скверику; одразу, вуркочучи, злетілися настирні брудні голуби.

– Надя думала, що її батьки загинули у війну. – Маруся оглянула Шурочку гострим позирком. Повіки в неї були підведені фіолетовим олівцем. – Ми про такі речі взагалі рідко говорили. Я старша на пів року і, коли її привезли в дитбудинок, відразу взяла над нею шефство. Вона була худа, весь час плакала й не спала. У гарній сукні…

– Дякую вам, Марусю, – потроху заспокоюючись, мовила Шурочка. – Де ж вона зараз?

– А чому це у вас різні прізвища?

– Надя на батькове записана…

– Він що – німець був?

– Поляк, – відповіла Шурочка. – Він помер.

– Ага… – Маруся штовхнула носком босоніжки ближчого голуба. – Он воно як… Надя ваша вискочила заміж – за курсанта військового училища. Я була на їхньому весіллі дружкою. Потім забігала кілька раз до мене в гуртожиток, ще якийсь час виходила на роботу, так що бачилися… Місяців за шість пішла в декрет і на завод не повернулася. Поїхали з чоловіком кудись, а куди – гадки не маю…

– Зачекайте, Марусю! – Шурочка благально схопила її за руку. – Не так швидко. Виходить, Надя вийшла заміж і народила дитину? Хто він – її чоловік?

– Максим Смагін, – з незрозумілою інтонацією мовила дівчина. – Прикипів до Надьки з першого погляду. У цеху дали запрошення на вечір в артилерійському училищі. Ну, пішли, і він одразу її запросив. Танцювали. Ввічливий, начебто навіть симпатичний. Хоча, якщо чесно, не дуже він мені, я звикла до простіших хлопців. Ну, Наді я цього нічого не казала, видно ж – вона втріскалася… Між іншим, прізвище в неї тепер чоловікове, так що шукайте Смагіну. Востаннє ми з нею бачилися восени – вона приходила вже з хлопчиком на руках. Назвали Савелієм, народився в серпні. Міцний, опецькуватий, спокійний, щокатий, на батька схожий.

– Звідки ж ви, Марусю, дізналися, що вони поїхали? І куди?

– Cуто випадково. Вона телефонувала у ФЗУ… Начебто під Київ. Мені навіть прикро стало, що Надя не схотіла навіть побачитися зі мною наостанок. Ну, розійшлися стежки.

– Обставини… – зніяковіла Шурочка. – Я вам така вдячна. Спробую тепер з’ясувати в цьому училищі, де…

– Не вийде, – перебила Маруся. – Нічого вони вам не скажуть, це ж армія. Я вже пробувала, а потім плюнула. А ви з Надею все-таки схожі!

– Справді? – розсіяно мовила Буславіна, дивлячись убік. – Що ж тепер робити? Може, все-таки спробувати?

Дівчина знизала гострим плечем і підвелася з лави.

– Вам видніше. А мені бігти час. Є ж усілякі довідкові, адресні столи… Не голка в сіні.

Тільки років через два все зрушило з мертвої точки – коли Шурочка нарешті здолала розпач і низку дрібних, але виснажливих хвороб, зароблених у Норлагу й на засланні. Тепер вона знову могла рухатися до головної мети: побачити дочку, перш ніж померти. Думала завжди про те саме: час минає.

Щоб не збожеволіти від цієї думки, вечорами вона взялася заново вчити забуті мови – польську, німецьку і французьку, а для заробітку з іншою двірничкою поділила ще одну ділянку. Напарницю звали Світлана. Вдова, бездітна, ще не стара, але вже огрядно-безформна, вона сильно потерпала від ревматичних болів. Удвох вони тричі на тиждень у чотири руки перевертали контейнери зі сміттям у сусідньому дворі й кололи лід. Якось Шурочка від безвиході все їй розповіла: про дочку, про Надиного батька, про табір, про смерть Кароліни й зустрічі з Марусею.

– Чого ж ти мовчала? Дурна! У райвідділі один старий хрін по мені сохне, капітан Бочко, заміж кличе. Завідує паспортним столом… начебто нормальний. Як гадаєш – чи йти за нього?

– Та йди, чого тягти. Зміниш роботу, тобі не можна на холоді. Якщо ти хочеш знати мою думку… – Шурочка вже жалкувала, що завела цю розмову.

– От що, Олександро Борисівно, – надихнулася Світлана. – Напишеш мені прізвище, рік, де народилась – усьо як положено, а я однесу своєму капітану. Він ніс сунути не стане, зробить, що попрошу. Скажу: шукаю подругу…

Шурочка вже ні на що не сподівалась, і яким же був її подив, коли наприкінці квітня напарниця з’явилася на порозі її напівпідвалу з пляшкою горілки в руках. Не мовлячи ані слова, вона пройшла в кухню і звідти урочисто виголосила:

– Гуляєм, Борисівно! Повод єсть. Даже два. Первий: я таки вихожу за Бочка… Та підожди ти з поздоровленнями!.. І другий – він тобі адрес добув. Но знаєш шо? Дочка твоя проживає не де-небудь, а просто в тебе під носом, тут пішкаря п’ять минут…

Коли Світлана вручила їй згорнутий удвоє аркуш із блокнота, на якому розбірливим канцелярським почерком була виведена адреса Наді, замість радості Буславіна запанікувала. Прагнути до мети, виявляється, простіше, ніж зробити останній крок. Чи ж прийме її дочка? Яка вона? Чи зрозуміє все, чи пробачить її?

Вона двічі відкладала – заважали нерви, сумніви, дріб’язкові турботи, – але врешті наважилася.

Надин дім виявився не за п’ять хвилин, а в районі Сумського ринку, ближче до парку, і цю дорогу Олександра Борисівна пройшла пішки, переконуючи себе, що ходьба її заспокоїть. Було близько пів на дванадцяту. Вона трохи постояла перед будинком, піднялася, як у тумані, натиснула тремким пальцем біленький ґудзик дзвінка. І навіщось зірвала бузковий шифоновий шарфик із шиї, бгаючи його в руці.

Високий мускулястий молодик у білій майці й спортивних штанях так різко відчинив двері, що вона аж відсахнулась.

– Вам кого? – нетерпляче запитав чоловік.

– Мені… Надю… Надію Петрівну…

– Її немає. Пішла з сином до лікаря.

– А коли повернеться?

– А вам навіщо? Не знаю.

Він спробував зачинити двері, але Шурочка вперто вигукнула:

– Стривайте! Ви ж Максим Смагін, її чоловік?

– Ну, може, – світлі, насторожені, з вузькими зіницями очі чоловіка уважно обмацали зблідле обличчя Олександри Борисівни. – Чоловік. І що з того?

– Мені треба з вами поговорити. Дозвольте зайти…

Він пустив її, мовчки провів коридором у тісну кухоньку, кивнув на табурет, а сам сів навпроти. Буславіна в три прийоми виштовхнула з себе: «Ви маєте знати. Я – мама Наді. Дуже довго шукала свою дитину…» – однак господар і бровою не повів. Те, що ці слова не подіяли, змусило її запнутися. Чоловік болісно довго не розтуляв твердо окреслених губ, в обличчі не поворухнувся жоден м’яз. Нарешті, повністю перетравивши ситуацію, він глузливо запитав:

– І де ж ви весь цей час… перебували?

Вона хотіла відповісти, але Смагін різко перебив:

– Здали Надю в дитбудинок, пропали невідомо куди, а тепер звалюєтеся нам на голову? Хм, але ж ви й насправді схожі… Я відразу, як побачив у дверях, подумав: якась родичка дружини. А виявилось он що – дорога теща власною персоною.

Олександра Борисівна сподівалася, що Надя от-от повернеться й припинить ці тортури. Зібралася з силами і, стараючись, щоб голос звучав рівно, мовила:

– Дочка залишалася з моїми батьками, коли мене заарештували за неправдивим звинуваченням, вони померли наприкінці сорокового… Вона має дещо пам’ятати. Невже Надя вам нічого не казала?

– Ані слова. Розумійте як хочете. А зі свого боку поясню: це означає, що їй до вас діла нема, хоч де вас носило. Моя – дружина – вас – не пам’ятає! – відрубуючи кожне слово ребром долоні, мовив він. – Одного разу я запитав, хто її батьки й де вони, і Надя однозначно відповіла: загинули у війну. На цьому тему було закрито. Остаточно.

– Але ж я жива, і от – сиджу перед вами! Богом клянуся, Максиме, мені від вас із Надею нічого не треба… – Буславіна, тремтячи всім тілом, підхопилася. – Невже ви не розумієте, що я її мати, що я всі ці роки мріяла й сподівалася побачити дочку, що наша сім’я постраждала в…

– Її сім’я – це я. І Надю ви не одержите! Зрозуміло? – гаркнув він.

Вона задихнулася, але впоралася з собою і вже наступної секунди прямо й твердо йшла до виходу. Двері затріснулися. Олександра Борисівна спустилася, ступила з під’їзду на тротуар – полудень бризнув в очі синявою та сонцем. Довелося до болю стиснути повіки, щоб не осліпнути. Нічого не помічаючи навколо, вона поквапилася провулками в бік міського парку. Усередині тремтіла кожна клітинка. Неподалік головного входу, обставленого колонами, праворуч від клумб із петуніями та гіпсового Горького, стояла порожня лава. Шурочка присіла, відшукала цигарки і прикурила, ламаючи сірники один за одним.

Поки рилася в кишені плаща, на гравій, глухо дзенькнувши, впала зв’язка ключів – два від квартири, один від сміттєзбиральника у дворі й ще один – від підвалу, де зберігався двірницький інструмент. Шурочка нахилилася й підняла. А коли випросталася, твердо сказала собі: «Прийду додому й повішуся!»

Вона не знала, що розминулася з дочкою всього на сім хвилин.

Повернувшись додому, Надя роздягнула сина й відправила гратись, а сама пройшла в кухню, де чоловік, сидячи за столом, дивився в газету. Вилиці в нього були чавунні. Вона відразу помітила на підлозі, біля ніжки табурета, чийсь чужий шарфик.

– Що це? – здивовано запитала Надія, нахиляючись і підіймаючи лілову смужку шифону.

– М-м? – промукав Максим, не відриваючись від газети. – Мабуть, ота тітка забула. Викинь і забудь.

– Яка ще тітка? Та подивися ж на мене нарешті!

– Я сказав – у сміттєпровід! – Він примружено глянув на дружину й додав: – Яку я виставив звідси. Сядь, не мелькай.

– Чому виставив? – Надя залишилася стояти, схрестивши руки під грудьми, чим роздратувала його ще більше. – Та відповідай уже!

– Бо морочила голову. Заявила, ніби вона тобі мати.

– Що?!

– З’явилася, нахамила…

– І ти її вигнав? Не вислухав, не дочекався мене? Вона що – до тебе, Максиме, приходила?

– Не репетуй! Припустімо, ця тітка й справді твоя пропаща матуся. Вона відмотала строк, і то чималий, а звідки нам знати – за що. Я її вироку не дивився. Може, зарізала когось або допомагала окупантам?

– Не смій називати мою маму тіткою!

– А як накажеш? Її високістю? – Смагін підхопився, його вилицювате свіжовиголене лице спотворилося. Тепер вони стояли очі в очі, однак він стримав себе й, понизивши голос, продовжив: – Угамуйся, Надіє. Зараз мені тільки родичів з підмоченою біографією бракує. У нас у відділі кадрів справжні звірі, і якщо випливе, що я вказав неправильні дані в анкеті… Ти взагалі в курсі, що на моє місце претендують іще четверо? У нас сім’я, і наше майбутнє – це головне. Забудь, ніхто нікуди не приходив. Розумієш, про що я?

– Ні. І розуміти не збираюся… – Вона похитала головою, не відриваючи погляду від його обличчя. – Приглянь за Савелієм, я зараз повернуся. Як вона була вдягнена?

– Та не пам’ятаю я ні чорта! Сива, у плащі, звичайна тіт… – Максим осікся, раптово розгубившись, але відразу ж закричав навздогін: – Ти ще пожалкуєш про це! Дурна, давай, біжи, шукай вітру в полі…

Надія вже не чула – міцно затиснувши в кулаці шарфик, на ходу зірвала з вішалки якусь домашню кофтину й помчала вниз сходами. Потім металася по вулицях, заглядаючи в обличчя зустрічних і ледь стримуючи злі сльози.

Ніяких жінок у плащах не було. Ніде. Миттєво втомившись, вона спустошено побрела на трамвайну кінцеву. Вагон щойно пішов, навколо не було ні душі. Вітер ганяв дрібне сміття по бруківці, обірваний дідуган рився в урні біля дощатого, пофарбованого отруйною зеленню диспетчерського павільйону, та двоє підлітків в однакових кепках-восьмиклинках, пересміхаючись і штурхаючись, ішли через дорогу до входу в парк.

Щось ніби штовхнуло її – пізніше Надія так і не змогла пояснити собі, чому пішла слідом за тими хлопчаками. Підлітки помчали собі геть, за портиком відкрилася безлюдна головна алея, праворуч ішла інша – дугою, вужча, в обрамленні стрижених кущів. І там вона одразу побачила жінку в плащі, що самотньо сиділа на лаві.

– Мамо! – відчайдушно закричала вона. – Це я, Надя! Тільки не йди нікуди, будь ласка!

2

Того разу Олександра Борисівна провела з дочкою всього кілька хвилин – Надя поспішала до сина. Вони домовилися зустрітись, ніяких питань одна одній не ставили, відкладаючи все на потім, мати лише запитала: «Як же ти мене впізнала?»

– Я бачилася з Марусею. Довідалася, що ти була в неї, що мене шукала… Вона в деталях описала тебе, манеру говорити. – Надія, блискаючи очима, розсміялася. – Навіть марку твоїх цигарок сказала. Мені пора, мамо…

– Біжи. Ти запам’ятала мою адресу? Я чекатиму тебе.

У Шурочки не залишилося сил навіть на те, щоб обійняти дочку.

Однак після всього, що трапилося, сидіти в себе в підвалі, здригатися й прислухатися: чи стукають, чи примарилось? – здавалося їй неможливим. Вона здогадувалася, що Максим Смагін заборонить дочці бачитися з нею. Промучившись у нетерплячці п’ять-шість днів, Олександра Борисівна вирушила до будинку, де мешкала Надя, поблукала навколо й відшукала місце, яке раз і назавжди охрестила «постом». Звідти було видно під’їзд, майданчик перед ним і вікна квартири. Сама вона могла залишатися непоміченою.

Ця беззмінна вахта заповнила всю решту її життя.

Стежити виявилося нескладно – двері в під’їздах шестиповерхового будинку навпроти ніколи не зачинялись, а високі вікна виходили на проїжджу частину вулиці. Поруч – зупинка тролейбуса, скверик, булочна й аптека, на сусідньому розі – вбогий продовольчий магазинчик. Чергувала вона, звичайно, не з ранку до вечора й не щоденно. У мороз і дощі ховалася в під’їзді, а за гарної погоди – на повітрі. Життя Наді йшло в неї на очах, принаймні його зовнішній бік, однак Шурочка неухильно дотримувалась однієї умови: у жодному разі не траплятися на очі ні дочці, ні, тим більше, її чоловікові.

Маршрути Наді виявилися простими: крамниці, ощадкаса, поліклініка, прогулянки з сином. Смагін здавався постійно зайнятим і стурбованим, ішов уранці й повертався пізно; Олександра Борисівна жодного разу не бачила його разом із дружиною та дитиною.

Дочка вперше забігла до неї додому на годину, але вони встигли сказати одна одній багато. Потім трапилась нагода, і вони провели разом цілий вечір, бо Смагін із сином гостював у своїх батьків. Регулярно бачитися не виходило, – Максим заборонив навіть думати про це. Була огидна сварка, і він заявив: «Вибирай! Або я, або твоя зечка… Але май на увазі: Савелія ти не одержиш. І щоб дитина про неї ні сном ні духом, зрозуміла?»

Надя приходила тайкома, дарувала матері якісь дрібниці, сунула гроші,– усе поспіхом – їй здавалося, що чоловік стежить за кожним її кроком. До того ж Максим почав дедалі частіше випивати; вона не скаржилася – сказала між іншим, як про буденну річ. І додала: він хоче ще хлопця. Савелій підріс, він ним страшенно пишається. «А ти? – Не знаю. Я так втомилася від усього цього, мамо…»

Дочка дедалі рідше зазирала до неї, але вони листувалися «до запитання» – листи були відверті. Шурочка нервувала, здогадуючись, що Надя їх зберігає. Вона була вже досвідченою спостерігачкою, знала й бачила все. Бридкого п’яного Максима, дівок із вільнонайманих у його новісінькому «москвичі», те, як важко дочка переносить вагітність, яке в неї змучене обличчя. Це був час виснажливих турбот про пенсію та про ордер на стару підвальну квартирку. А одержавши ордер, Олександра Борисівна залишила роботу й відразу загрузла в ремонті, хоч і грошей було обмаль.

Уперше вона запропонувала дочці піти від Смагіна незабаром після народження внучки. Надія з’явилася до неї зненацька, нервова, змарніла, – вони вдвох насилу спустили візок із п’ятимісячною Сашею по нерівних сходинках до дверей; дочка одразу кинулася в кухню, їй треба було гарячого солодкого чаю.

«Єдине, чого я хочу, – це виспатися…» – «Діти?» – «Ні. Гріх скаржитися. Максим…» – «Може, досить уже? Розлучися з ним, Надю». – «А куди я піду з двома дітьми, мамо? До тебе в підвал? Немає в мене на це ні сил, ні коштів. На що ми будемо жити? І ще: він дістане мене й тут. Такий характер. Або армія його зламала, або ми просто розлюбили одне одного. Знаєш, мені здається, що й Саша з’явилася на світ тільки тому, що він вирішив остаточно прив’язати мене до себе». – «Про яку любов ти кажеш? Подумай про дітей, що їх чекає в майбутньому… Усе можна вирішити…» – «Нічого не вийде, мамо. Забудь. Може, щось зміниться на краще…»

Однак нічого не змінювалося.

Надійка забігала дедалі рідше. Та й сама Шурочка подовгу відсиджувалася вдома, особливо в негоду, виходила тільки по харчі. Їй було вже за шістдесят, з’явилася задишка. Жила як звір у норі; листи до дочки лишилися в минулому, а в побуті вона задовольнялася малим.

Ближче до літа вона не витримала: жодних звісток не було так давно, що Шурочка стривожилася. Пішла до їхнього будинку: хоч здалеку, одним оком, – що там і як. І дочекалася. Дочка йшла по вулиці з обома – Савелієм, уже курсантом-першокурсником, і Сашею, яка міцно стискала руку матері. Дівчинка була високою для своїх п’яти років, з не по-дитячому окресленими рисами. Але головне: Надя знову чекала дитину, важко несла перед собою величезний живіт.

Уже наступного ранку Шурочка знову заступила на свій «пост».

Удень вона побачила онуку, яка прожогом вискочила з під’їзду. Насторожилася – схоже, дитина сильно схвильована. Потім якась молода, недбало вдягнена жінка незграбно спустила сходами громіздкий жовтий візок, щось промовила, звертаючись до Саші, й покотила. Дівчинка сіла на лаву, обхопила руками коліна й зіщулилася.

Було безвітряно, тепло, тихо, безлюдно.

Нагорі були Надя і її чоловік, Шурочка це знала точно, тому що вранці у звичний час Максим Смагін на вулиці не з’явився, і машина його стояла на місці. Савелій удома не живе, в училищі перший курс має статус казарми… Поки вона обмірковувала, як діяти, з’явилася «швидка», круто повернула до під’їзду й косо приткнулася до бордюру. Тут, як на зло, перед Шурочкою пригальмував тролейбус і затулив від неї картину. А коли, задихаючись, вона перебігла вулицю, то побачила, як квапливо виносять на ношах накриту сірою лікарняною ковдрою непритомну Надю.

«Швидка», завищавши гумою, зникла за поворотом.

З під’їзду більше ніхто не показувався – і Шурочка опустилася на лаву й заціпеніла. Їй було однаково, що скаже або зробить Смагін, якщо раптом помітить її тут. Руки не слухалися, пальці стрибали, і вона ледь змогла прикурити. Минуло хтозна-скільки часу, доки на вулиці знову з’явилася молодиця з жовтим візком.

– Послухайте! – підхопилася Шурочка. – Ви ж у цьому під’їзді живете? Я бачила, як ви розмовляли з Сашею. Що з її мамою?

– А вам яке діло? – грубувато поцікавилася жінка, нетерпляче косячи оком убік під’їзду. – Ви хто? З соцзабезу, чи що?

– Так, – Олександра Борисівна машинально кивнула. – Як вас звати?

– Ну, Зоя… Їхня квартира поруч.

– Скажіть, Зоє, ви знаєте, що з Надією Смагіною?

– Народжує начебто. – Зоя штовхнула неповороткий візок і, обернувшись, промовила: – Краще в чоловіка запитайте… Ви, шановна, двері мені не потримаєте?

Вона допомогла жінці і, похитнувшись, сама ступила в під’їзд. Нагорі з гуркотом захлопнулися двері ліфта, і він з натужним гудінням пішов донизу. Шурочка почекала, доки ліфт зупиниться, повернулася, вийшла на вулицю й подалась у свій підвал. Уночі вона не заплющила очей…

Про те, що Надя померла, а дитина залишилася жити і що ховатимуть дочку на дванадцятому міському цвинтарі, Олександра Борисівна довідалася суто випадково.

До того вона жила як у тумані, але завзято знову й знову поверталася на звичне місце навпроти доччиного будинку. Однак піднятися до неї у квартиру все-таки не наважилася. Разів зо два бачила похмурого, здивованого онука Савелія, зятя, потім обох разом, і більше нікого. Вона всі ці дні майже нічого не їла, тому зайшла в магазинчик і стала у хвіст хлібної черги – купити міську булку.

«…Бідна ця Надія, нізащо намучилася. Він, кажуть, бив її сильно… – почула Шурочка, здригнулася й на ватяних ногах подалася вперед, щоб опинитися ближче до двох літніх жінок, що стояли попереду. – Померла в пологах, синок вижив… Ач, сам тепер ходить злий, наче вепр… Викликав сестру з села дитину глядіти. Зойка, їхня сусідка, казала…»

Майже непритомна, Шурочка крок за кроком просувалася разом із цими говіркими жінками до прилавка, аж доки довідалася, де і коли збираються поховати її дочку. А потім вискочила надвір і стала, сліпо вдивляючись у перехожих, у їхні байдужі обличчя, – але ще нічому не вірячи.

Подальше життя Олександри Борисівни Буславіної, досить тривале за земними мірками, але, як вона сама вважала, нікчемне й марне, було простим і акуратно низалося на дати. Дні народження та смерті дочки, дні, у які їй вдавалося хоч мигцем побачити онуків. Усе навколо стрімко змінювалось, а вона, як раніше, вперто доповзала до зупинки тролейбуса навпроти того самого будинку, всідалася під навісом і чекала. Її більше ніщо не цікавило, навіть власні хвороби та вбогість.

Траплялись і свята. День, наприклад, коли поруч із нею на обшарпану лаву всілися двоє: хлопчик років дев’яти й дівчинка-підліток, у якій вона відразу впізнала Олександру. Вони чекали на тролейбус; хлопця звали Валентин. У її бік вони й не глянули.

Однак день, коли з під’їзду виносили труну з тілом Максима Смагіна, вона ледь не пропустила. Він помер напередодні її власної дати – Олександрі Борисівні виповнювалося сімдесят п’ять. Вона від самого ранку подалася на «пост», але йшла страшенно довго, раз у раз зупиняючись, щоб віддихатись. А коли дісталася, побачила: впритул до під’їзду стоїть автомобіль ритуальної служби, навколо юрба, переважно військові, якісь жінки, безліч вінків, квіти на асфальті.

Вона перейшла вулицю й змішалася з витріщаками. З першого погляду впізнала Савелія в погонах старшого лейтенанта, зосередженого й похмурого, потім онучку, яка ще підросла, в темній хустці, з губами в нитку. Тільки Валентина ніде не було видно. Обличчя її ворога було старе, м’яте, жовте. Ніяке. Як загублена кимось рукавиця.

Решта вже не мала значення. Вона просто терпляче доживала. Виходила зовсім рідко, про неї дбала знов овдовіла Світлана – сусідка, яка колись добула їй адресу дочки. Сил ставало дедалі менше, а думки все частіше плуталися.

Наприкінці грудня 1999 року – їй ішов уже вісімдесят п’ятий – Шурочці нестерпно схотілося побачитися з онучкою Олександрою. Обійняти, розповісти все, все. Світлана, відразу зрозумівши, твердо сказала: «Зробимо!» Купили коробку цукерок, квіти, після чого обидві не дуже поспіхом вибралися на вулицю й вирушили на знайому адресу.

Стояв сліпучий зимовий день, переддень нового року. Було не надто слизько, морозно, безвітряно; сяк-так дошкандибали й уже стояли біля під’їзду, набираючись духу, коли підкотило таксі. З машини вибрався чоловік, обличчя в нього було перелякане, до грудей він притискав рожевий пухкий згорток.

– Ну, з богом, чи що, Борисівно?

– Що ти, Свєто, як можна? Я не піду. Це чоловік моєї онучки, я його пам’ятаю, бачила їх разом. У них дитина народилася! Чи ж їм зараз до мене?

А восени наступного року Олександра Борисівна покинула цей світ.

Незадовго до того вже востаннє її висохле, майже невагоме тіло раптом наповнилося новою енергією: вона втратила відчуття віку. І на початку вересня вирішила ще разок глянути на вікна того будинку.

Очевидно, день було обрано невдало. Не встигла вона подолати й ста метрів, як з’явилася задишка. Іти стало важко, але до проспекту вона добрела, а там їй допомогли сісти в тролейбус і вийти на потрібній зупинці. Потім вона довго приходила до тями: тремтіли коліна, на чолі виступив холодний піт. Не було сил, щоб дістатися до знайомої лави під навісом зупинки… Нарешті відпустило: Шурочка набрала повні груди п’янкого ранкового повітря, ступила – і раптом мовчки, боком, повалилася на асфальт, мало не зачепивши сміттєву урну.

До неї кинувся парубок, який вийшов із того ж тролейбуса й тепер стояв біля бордюру, збираючись перетнути вулицю.

– Що з вами, мамаша? – нахилився він над нею.

Шурочка так ніколи й не довідалася, що останнім, хто до неї звернувся, був її онук – Валентин Смагін.

Молодик примружився, оцінив ситуацію, випростався й квапливо відійшов.

Перед тим як ступити на бруківку, він усе-таки озирнувся.

Стара нерухомо лежала на порожній зупинці. Її допотопний, але акуратно заштопаний одяг був у пилюці, хустка збилась, оголивши короткі сиві пасма, худі сині щиколотки стягала резинка смугастих дитячих шкарпеток.

Він дочекався, доки проїде деренчлива маршрутка, перебіг дорогу і зник у під’їзді навпроти.

3

Начальник слідчого відділу міської прокуратури Гаврюшенко збирався на нараду, коли йому знову зателефонував Сергій Федоров. Було близько полудня.

– Ну? – швидко запитав Олексій Валерійович, відкидаючись у кріслі й куйовдячи світлі пасма на маківці.– Є новини?

– Нема. – Голос приятеля звучав убито. – Шукали зі світанку по всіх озерах і вздовж берегів. Нуль. Ніхто нічого не бачив. Приблизно відомий тільки напрямок, у якому рухався катамаран, але там ми все обшарили… Що робити – не уявляю. Брат дружини привіз нас із Олександрою в місто. Я обдзвонив лікарні, морги, травмпункти. Нічого схожого. Сиджу в порожньому будинку, дружині довелося вийти на роботу, у неї чергування… Хвилин двадцять тому зателефонував племінник Олександри. Каже, знайшовся катамаран. Порожній.

– Давай подробиці.

– Ми поїхали, а Родіон разом із ще одним хлопцем пішли по сусідах, у яких ділянки вздовж берега. Ну, один там, не пам’ятаю прізвища… Словом, катамаран плавав просто коло його причалу. Він на електроприводі, акумулятор на нулі, але корпус без пошкоджень. Cусід повідомив, що вночі наткнувся на нього на Гаврилівському плесі й відбуксирував до себе. Крім цього, нічого не бачив і не чув.

– Тоді от що, Сергію, – сказав Гаврюшенко, поглядаючи на годинник. – У мене буде офіційний привід долучитися до справи тільки за однієї умови. Просто зараз ти йдеш у свій райвідділ, у чергову частину, і подаєш заяву за встановленою формою. У справи про зникнення людей міська прокуратура може втручатися тільки тоді, коли є підстави підозрювати серйозний злочин… – Він відчув, що Федоров на іншому кінці лінії напружився й запанікував, тому швидко додав: – Далі діємо так. Зв’яжися з дружиною й уточни паспортні дані її молодшого брата. Дату, місце народження, імена й прізвища батьків, місце роботи, посаду. Потім – у міліцію. У черговій частині тобі скажуть, як оформити заяву. Пиши на обох – на Марту й на шурина свого, але окремо. Прихопи фото, якщо є. Такі, де добре видно обличчя. У заяві треба зазначити особливі прикмети, характерні звички, одяг, який був на них перед зникненням, місця, де обоє бували найчастіше.

– Звідки мені знати, де бував Валентин?

– Не принципово, – відмахнувся Гаврюшенко. – Ні – то ні. Тебе опитають про обставини того, що сталося. Відповідай коротко, по можливості точно. Якщо в них є вільні люди, можуть запропонувати виїхати на місце події для складення повної картини. Але це малоймовірно. Розшуком зниклих безвісти на все місто займаються двоє-троє оперативників. У найкращому разі піде орієнтування патрульній поліції. Через десять календарних діб вони зобов’язані відкрити слідство.

– Десять діб? – жахнувся Федоров.

– Такий порядок… Давай де-небудь зустрінемося, перекусимо.

– Немає в мене апетиту, – пробубнів Федоров.

– Тоді ввечері зателефонуй мені додому. – Гаврюшенко знову покосився на годинник. – І не будь дурнем. Треба сподіватись. Я впевнений – усе буде гаразд.

– Впевений?

– Слухай, Сєрий, будь мужиком. Як сказано – так і роби. – Гаврюшенко сердито засопів і вирубив мобільний.

Хто-хто, а він знав, що коять із людьми початкова паніка та шок після раптового зникнення близьких. Але чим він може зарадити приятелеві? Якщо до вечора новин не буде, передусім треба зібрати інформацію про братів Олександри Смагіної. Сергій тільки мимохідь згадав обох. Добре, що Марта спортсменка, чудова плавчиня… У принципі, варіантів тут мало. Тепловий удар, серцевий напад у чоловіка, травма, несправність катамарана. Можливе й зіткнення на воді – п’яні відморозки на гідроциклах і швидкісних катерах дуже небезпечні. Ну, і конфлікт із кимось на березі, що, мабуть, найгірше.

Що ж до Шаур, то для нього це місце – табу. Сунутися туди йому не можна ані просто так, ані по службі, хоч як би хотілося допомогти приятелеві. Тривала війна з обласною прокуратурою, що спалахнула два роки тому, зараз у самому розпалі, і про його візит до селища негайно настукають Шереху. Перевищення повноважень та інша лабуда…

Вранці того ж дня, щойно розвидніло, Валентин Смагін, озираючись, квапливо відімкнув двері тихої квартири, а відтак і власної кімнати. Треба було за лічені хвилини, не лишивши в оселі ані сліду, зібратись і зникнути. Не тільки з квартири, але й загалом з міста.

Мине година-дві, і з Шаур повернуться Сергій, сестра Олександра й Марта. Що там дівчисько встигло наплести – не знати. Можна чекати будь-чого, особливо від Федорова. Зараз головне – дати влягтися пристрастям, тобто забратися з очей геть і спокійно, без суєти, все обмізкувати. Жити ж бо треба й далі. Технічно найпростіший варіант – узяти на роботі давно зароблену відпустку й податися до Наталі. За таких обставин без цієї дівчини йому вже точно не обійтися.

Незважаючи на ранній час, він зняв слухавку в передпокої і з пам’яті набрав номер її мобільного. Вислухав повідомлення робота – абонент, мовляв, поза зоною досяжності,– й посміхнувся.

«Доведеться-таки одружитися, – подумав він, стягуючи з себе сорочку й штани, що зберегли сліди нічних пригод, і запихаючи їх у пакет, щоб дорогою на вокзал викинути в сміттєвий бак. – Привезу прямо сюди… Час ставати солідною сімейною людиною. Може, винаймемо квартиру, а може, трохи пограємо в домашній терор… Це я чіплявся до власної племінниці? І спаде ж на думку… Дівка казна-що нафантазувала… скажімо, з ревнощів. Та чи ж я її хоч пальцем торкнувся за всі ці роки? Вигадка чистої води. І Ксенії цій ніхто не повірить – доказів у неї нуль…»

У квартирі стояла задуха, та Валентин не став торкатися вікна. Як був, голяка, подався в душ, сполоснувся, а тоді насухо витер ванну. А коли повернувся в кімнату й нахилився, щоб сунути мокрий рушник до речей у пакеті, які треба було забрати з собою й викинути, зненацька згадав, що гроші так і лишилися в задній кишені штанів.

«Здаєш, Валику, не тримаєш ситуацію… – дорікнув він собі.– Ото місцеві бомжі зраділи б. Майже три штуки зелених зі смітника!»

Потім він зайнявся речами в дорогу. У поїздки Валентин зазвичай брав із собою невелику торбу, куди вміщувалося рівно стільки, скільки було треба: дві футболки, джинси, лишалося ще місце для термоса й коробки з бутербродами. У дорозі він не їв покупного, мав гіркий досвід. Була там і кишеня на блискавці для документів та записника, і двійко секретних відділень, які, навіть знаючи де, відшукаєш не зразу. В одному постійно лежав складаний мисливський ніж – класний «Венґард» із руків’ям зі шліфованої карельської берези, мідною п’яточкою та класичним лезом, яким хоч цвяхи рубай.

Він саме запихав у торбу порожній термос, як пролунав телефонний дзвінок. До того тривожний і наполегливий, що руки зачесалися висмикнути шнур з розетки.

Треба поспішати. Валентин рвонув блискавку й виніс сумку в передпокій. Миттю повернувся, дістав з верхньої полиці розпатланий томик невідомого автора, у якому зберігав гроші в гривнях, і все, що там лежало, переклав у кишеню. Потім покосився на ноутбук, хитнувся, але все-таки вирішив залишити вдома – відсутність комп’ютера впаде в око, якщо хтось відімкне-таки замок і навідається в його кімнату. Зате старий мобільник, що валявся в шухляді письмового столу, придасться, тільки по дорозі доведеться купити нову сімку.

Із торбою й пакетом у руці Валентин вийшов на майданчик, наостанок оглянувши передпокій – чи не наслідив; замкнув двері й спустився сходами, не чекаючи ліфта. Швидко роззирнувся – біля під’їзду й навколо немає ані душі – і подався прямо до сміттєвого контейнера. Пакет із брудним шматтям полетів туди.

На автопілоті завантажився в маршрутку й сунув гроші водієві; чи не вперше в житті тупо занило серце. Це дівчисько, всупереч його власній волі, було для нього мрією, бажаною здобиччю й нагородою – за все. А чим скінчилося?

Був початок дев’ятої, і тільки тепер Валентин відчув, що спека й не збирається відступати. Він вийшов з маршрутки на кінцевій, спустився в метро і вже через десять хвилин стояв на привокзальній площі перед знайомим до нудоти сірим будинком управління залізниць, схожим на купецький комод. Чекала розмова про відпустку з безпосереднім начальством.

Та розмова ця пішла зовсім не так, як очікувалося.

– Як? Просто сьогодні? Ти що, Смагін, без ножа мене зарізати хочеш? Де я тобі зараз знайду заміну? Навіть не заїкайся!

Він не став пускати в хід аргумент щодо того, що неоплачених перепрацювань і відгулів у нього на пів року. Мав напоготові інший, вагоміший.

– Взагалі, Анатолію Кириловичу, за вами боржок, – мовив Валентин, знижуючи голос. – Чи не так?

– Та знаю я… – буркнуло начальство.

– Мені потрібен тиждень за власний рахунок, без оформлення наказом та інших формальностей. Не хочу зайвий раз нагадувати, але я завжди йшов вам назустріч.

Весь фокус полягав у делікатних дорученнях начальства: нічого особливого, звичайна доставка якихось малооб’ємних вантажів. Валентину, одному з небагатьох, довіряли на всі сто.

– Та я б з радістю, – начальство насупилось, – однак і ти мене зрозумій: час літній, тільки на південному напрямку п’ятнадцять додаткових поїздів. Де взяти заміну? І без того в бригадах по двоє на три вагони. Коли твій рейс?

– О тринадцятій сорок.

– Ось що… Ти поки погуляй трохи, а я спробую знайти когось хоча б на зворотне плече… Влаштує?

Валентин неохоче кивнув – розраховував на інше, але сперечатися не став. Залишив дорожню торбу під столом у секретарки – заходити в диспетчерську резерву, де вічно товклись інші провідники, не хотілося. Потім спустився у відомчу їдальню й ситно поснідав; попри роздратування, апетит був чудовий. А вже після того пішов повештатися привокзальним районом.

Начальство не підвело – коли знову зазирнув у кабінет, йому повідомили, що все начебто зрослося: після прибуття в кінцевий пункт вагон під розписку належало здати такому-то. Через стіл перепурхнув папірець, де були записані незнайомі ім’я та прізвище.

– Покладаюся на твоє слово; оформлювати нічого не стану. Зі своїм напарником розбирайся сам, а я до вечора підшукаю дівчинку – підмінити тебе на наступні три рейси. Рівно через тиждень щоб був тут як стій… До речі, може, поділишся, що за муха тебе раптом вкусила, га?

– До Ялти хочу змотатися, – зухвало посміхнувся Валентин, – спекотно тут у вас, Анатолію Кириловичу. У наступний понеділок, я зрозумів. Не підведу, будьте спокійні.

Дякувати особливо не було за що, тож він вийшов з кабінету навіть не прощаючись. Узявши в приймальні торбу, Валентин вийшов на площу й роззирнувся. Часу до того, як його маршрут подадуть на посадку, залишалося вдосталь, і він вирішив просто посидіти в тіні в якомусь малолюдному місці. Але спершу треба добути чисту сімку, підзарядити дохлий мобільник і зв’язатися – спочатку з напарником по вагону, а потім і з Наталею.

Що й казати – на особистому фронті в нього йшло не так, як зазвичай буває. Ні в ранній юності, ні потім, уже під час праці провідником, йому не бракувало жіночого товариства. Та не тягло. Надивившись усілякого в плацкартних і купейних, він поступово почав ставитися до жінок як до слабкої, нижчої раси; ще й його перший сексуальний досвід виявився жалюгідним і закінчився приниженням.

Він не любив згадувати про це й тільки одного разу, з молодості-дурості, розповів дещо своїй напарниці по вагону. Вони зненацька напилися разом із цією шаленою Оксаною – Валентин уже й не пам’ятав приводу, та й саму Оксану, яку років п’ять тому звів у могилу рак, також. Діло було вночі на довгому перегоні за Читою. Пасажири спали, у вагоні все було спокійно, і вони дозволили собі розслабитися. Пили спирт, розбавляючи журавлиним морсом з термоса, і щойно напарницю взяв перший хміль, вона завела своєї – про чоловіка-котяру. Але як перейшла до інтимних подробиць, засікла на його обличчі бридливу посмішку й спіткнулася на півслові.

– Чого кривишся? Ти шо, педик, чи шо, Валь? – хихикнула Оксана. – А я все голову ламаю: ми з тобою вже другий рік на цьому маршруті й жодного разу не переспали. Краще б я за тебе вийшла, жилося б спокійніше.

– Не знаю, – мовив він, кинувши за щоку скибку лимона. – Мені що з жінками, що з чоловіками – нічого цікавого. Перший досвід, розумієш, негативний. І нічого шкіритись – не бачу приводу…

– Розкажи! Ну, Валику!

– Що тут розповідати? Все просто. Людина ніколи не знає, коли їй біс у потилицю засопе… Уяви, мені було шістнадцять, а я ще жодної дівчини не поцілував. Сестру не беремо до уваги.

– От не треба цього, Валику! Ти в нас дуже навіть нічого, особливо у формі, – енергійно запротестувала напарниця. – І очі гарного кольору, і шкіра ніжна, і сам ввічливий, інтелігентний. У мене он бугаїсько, а користі?

– Сама обирала, – знизав плечима Валентин. Він розлив грамів по тридцять, розбавив морсом. Спирт був добрий. – Я тоді був звичайний старшокласник: худий, прищавий, засмиканий… Інна, братова, одного разу взяла мене з собою – провідати татуся-генерала. Дача в них була кілометрів за сорок від Бікіна, під сопкою, прямо біля річки. Приїхали. Вона до батьків, а мене послала по морозиво. Там по сусідству з гарнізонними дачами було корейське селище, де один діловий кореєць тримав молочну ферму, торгував усякою всячиною, а на додачу й саморобним морозивом – знав якісь старі рецепти… Подвір’я в нього величезне, родина жила на три будинки, приперся я туди, а куди далі йти – не знаю, і запитати нема в кого. Піднімаюся сходами, штовхаю двері – відчинені. Довгий темний коридор, скрізь чисто, порожньо, підлоги глинобитні. І головне – жодного вікна, тільки якісь віддушини під стелею. Суцільні двері навколо, за кожними – тісні кімнатки, вистелені циновками, схожі на келії в монастирі. І знову ні душі. Іду далі – чую, десь у глибині чи то музика, чи то сміх, і пахне, як в оранжереї, задушливий такий запах. Я вже нічого не розумію і, як заговорений, рухаюся навпомацки далі. Заглядаю в одну кімнатку, а звідти жіночий голос – тонкий, тягучий: «Заходь, маучже, чого боїшся?» Це вони нашого брата отак кличуть – «маучже».

Оксана озирнулася на замкнені двері купе, облизала вологі губи:

– Ти той… не вигадуєш?

Валентин усміхнувся.

– Що – моторошно? А мені як було? Проте йду, наче хто в спину штовхає… У кімнаті темно, скрізь свічки, біля стіни низька широка лежанка, вкрита синьою шовковою ганчіркою, а на ній – гола молоденька кореянка…

– У реалі? – зойкнула напарниця. – І ти з нею переспав?

– Та як тобі сказати… – неохоче процідив Валентин. – Тільки ця корейська сучка сильно мене образила. Я ж уперше… розумієш… обіймав дорослу жінку. Нервувався… нічого не виходило, а вона раптом як розрегочеться!.. І штовхнула мене до дверей.

– Не пощастило, – зітхнула Оксана. – Ну а з морозивом що?

– Що, що… – уже трохи заплітаючись язиком, передражнив Валентин і знову взявся за флягу, де ще залишалося на денці.– Поки я штани натягав, вона мені спокійненько так, пташиним своїм голоском: «Батько, чоловік і брати в місті. Скоро повернуться. Мати в корівнику, там її шукай. Морозиво сьогодні з абрикосами та чорницями…» Ну, я й пішов собі. Але ж дивно: про те, що мене по морозиво прислали, я їй ані слова…

Пам’ять у нього була тренована, чіпка. Адреса й телефон Наталі відбилися в ній міцно. Акумулятор старого мобільника виявився тільки наполовину розрядженим, і незабаром телефон ожив. Валентин активував пакет, потім набрав десяток цифр і став чекати гудків виклику. Однак номер і далі мовчав.

«Он воно як… – посміхнувся він. – Ну добре. Все одно, мила, післязавтра побачимось. І якщо знову почнеш викаблучуватися – тобі не жити…»

Ще близько години він проблукав привокзальними провулками, знемагаючи від спеки й від роздратування, що накочувало раз у раз. Купив пляшку мінералки, осушив одним духом і відразу облився липким потом. Забрів у тісний запаскуджений дворик біля вендиспансеру, пошукав очима нужник, не знайшов і помочився просто під кущем бузку, не звертаючи уваги на бабів і собак. А коли до нього з верескливим гавкотом кинулася нацькована якоюсь старою відьмою кудлата дворняга, пробуючи куснути, він штурхнув псину, влучивши точно в шорсткий бік.

Час повертатися на вокзал, приймати зміну; і чи не вперше він ішов туди геть неохоче.

4

– Гальмуй! – крикнула Марта, коли мотоцикл вилетів на курну ґрунтівку. – Отам, біля шовковиці!

Звідти до воріт без охорони, що позначали кордон садового товариства «Авіатор», залишалося метрів сто, не більше. Хлопець повернув на траву, зупинився й заглушив мотор. Скинув шолом і обвів поглядом темну гущавину садів.

– Зарано, – з сумнівом сказав він, допомагаючи дівчині злізти. – Як ти сама підеш…

– Не твій клопіт, – огризнулася Марта. Насправді вона просто не хотіла лякати старих, з’явившись у супроводі страшнуватого вигляду байкера.

– Може, провести тебе?

– Навіщо? Якщо вночі обійшлося… – Вона затнулась і прикусила нижню губу.

– Добре, тоді бувай, – кивнув хлопець. – Хай щастить, мала.

– Дяка, – буркнула Марта.

Якийсь час він дивився вслід цій височенькій дівчині, котра незалежно віддалялася безлюдною дорогою. Аж поки вона розчинилася в сіруватому серпанку за воротами. Потайна. Але ж і вона не стала допитуватися, звідки він несеться по трасі о пів на четверту ранку і в що обійшлася йому ця поїздка… Він хмикнув, опустив забороло шолома й почав розвертати важкий «тріумф».

Ліхтарі на садовій території не світили. Ділянки тут були крихітні, по чотири сотки, капітальні будівлі траплялися рідко. Через огорожі подекуди глухо гарчали пси, зачувши чужі кроки. Було свіжо й безлюдно.

Уже підходячи до дачки Федорових-старших, Марта з полегшенням зрозуміла: сплять. Вона обережно відчинила хвіртку, що ніколи не защіпалася, навшпиньках вибігла сходами на ґанок, штовхнула двері – замкнено! Схоже, батько не став телефонувати старим, лякати проти ночі… Утім, був і запасний варіант. Іноді, забалакавшись із дівчатами з сусідніх дач, вона поверталася годині о другій ночі. Щоб нікого не будити, Марта користувалася слуховим віконцем: воно запросто відчинялося ззовні, а піднятися до нього по стовбуру старої груші було дуже просто.

Саме це вона й зробила, а потім спустилася з горища хиткими сходами й прокралась у свою дальню кімнатку. Ані дід, ані бабуся не прокинулися.

Там Марта квапливо скинула з себе одяг і склала стосом на табуретці, мигцем подумавши: «Ох і брудна ж я, як щуриха болотяна…»

На столику біля вікна знайшлася почата пачка вологих серветок. Вона нашвидкуруч протерла лице, шию, долоні й ступні, натягла піжаму й залізла під ковдру. Вранці, напевне, знайдуться чиста футболка і шорти… Волого тут чи її знову починає морозити?

У півдрімоті їй привиділися вчорашні вечір і ніч, коли вона остаточно вирішила ніколи більше не повертатися додому…

Прокинулася вона о десятій і одразу зрозуміла, що вдома нікого немає. Вхід на веранду був замкнений ззовні. Було порожньо й прибрано, але чайник ще теплий. Дід із бабцею, вирішила Марта, рушили зранку в сусіднє селище, де є дві крамниці й базарчик. Вона жадібно випила повний кухоль теплої води, похрумтіла печивом. А тепер треба було тим самим шляхом вибратися в сад і якнайшвидше, вимитися в літній кухні, переодягтись і вдати, що тільки-но приїхала і з нетерпінням чекає на їхнє повернення…

Так усе й вийшло.

Старі з’явилися хвилин за сорок, навантажені торбами, змокрілі і втомлені. Марта зустріла їх нібито з докором.

– Привіт! – бадьоро промовила вона. – А я вас чекаю, чекаю…

– Батьки в курсі?

– А як інакше, бабусю, – стала брехати Марта, не впізнаючи власного фальшивого голосу. – Чаю дасте? Їсти поки не хочу.

– Мартусю, у тебе все в порядку? Щось трапилося? Чи ти здорова? Як пройшов ювілей дядька Савелія?

– Чистий Диснейленд, – посміхнулася вона.

Розповідати подробиці Марта не збиралась, але обоє продовжували допит, поки вона пила чай. Настрій у неї остаточно зіпсувався. Нарешті її відпустили з миром, вона повернулася до себе, переклала стодоларовий папірець у кишеньку чистих шортів, а брудні речі й кросівки винесла в сад, випрала в холодній воді й розвісила на сонці. Потім пообідала зі старими, допомогла вимити посуд і завалилася подрімати, вирішивши ні про що більше не думати й нічого не згадувати.

Ближче до вечора, коли спека спала, вона взяла дідів допотопний мобільний, обмотаний ізоляцією, і набрала з пам’яті номер. Старі возилися в саду, але досить близько. Коли відповів знайомий голос, вона відразу знизила свій до шепоту:

– Родю, привіт!.. Та тихіше, не репетуй як укушений! Ти де зараз?

– У батьковому офісі. Тут нікого немає – усі роз’їхалися… Марто, слава богу!.. Де ти, із тобою все гаразд?

– Сказано тобі: не репетуй, а то відключусь. У мене все в нормі. Я на дачі в діда-баби. Жива-здорова. А тепер слухай уважно. Якщо ти скажеш комусь про цей дзвінок, ти мені більше ніхто. Я серйозно кажу, ти мене знаєш. І ні звуку нікому з вашого сімейства, особливо твоїй тітці Олександрі.

– Ти уявити не можеш, що тут коїться! Усе селище на вухах! Де Валентин?

– Так, я тебе попередила! Я не дзвонила, ти нічого не знаєш. І тримай, прошу тебе, язик на прив’язі.

– Марто!!!

– Все. Я пізніше зателефоную, – вона миттєво відключилася, щоб він не встиг нічого сказати, і витерла зап’ястком змокле чоло.

«Ох, дарма я це зробила, – подумала вона. – І хто насправді він мені тепер? Стороння особа…»

Усю зворотну дорогу від міста до Шаур Родіон злився.

Коли вгамувалися радість і полегшення від того, що Марта знайшлася жива, до нього дійшло, як по-дурному він влип. Тепер доведеться відмовчуватись. І хоч там що за цим стоїть, вона повелася жорстоко. Насамперед стосовно батьків. До того ж іще не відомо, що трапилося в неділю ввечері на озері й чому зник і дотепер не дає про себе знати Валентин.

Близько пів на восьму він повернув до будинку, пригальмував і намацав у бардачку пульт керування воротами. Рифлене полотно поповзло догори. Родіон уже зібрався був відпустити педаль зчеплення, але тут виявив, що просто за воротами на під’їзній доріжці, що веде до гаража, стоїть, начебто чекаючи його, батько.

Це було не схоже на нього і, вірогідно, означало, що знову щось трапилося. Савелій Максимович виїхав з офісу на годину раніше, тому встиг переодягтися в широкі камуфляжні штани й сіру футболку.

Родіон зрушив з місця машину, але батько раптом різко викинув руку й перевальцем покрокував до машини.

– Розвертай! – уривчасто скомандував він. – З’їздиш до Геннадія Івановича й підвезеш сюди.

– Навіщо? – здивувався Родіон. – Тут два квартали! Чи ж сам не дійде твій Геннадій Іванович?

– Не мели нісенітниць! – відрізав Смагін. – Роби, що кажу.

Родіон знизав плечима й вивернув кермо.

Біля сірого прокурорського особняка, схожого на невелику фортецю, чекати довелося недовго. Хвіртка відчинилася, на доріжці показалася вальяжна фігура Шереха. Кинувши швидкий погляд уздовж вулиці, він підійшов до машини і, блікуючи тонованим склом окулярів, пірнув на заднє сидіння.

– Як справи, парубче? – поцікавився прокурор.

– Чудово, – буркнув Родіон, продовжуючи гадати, що б усе це означало.

Коли під’їхали до будинку, ворота вже були відчинені, а батько нетерпляче походжав біля гаража. Вони з Шерехом обмінялися енергійним рукостисканням; полковник підхопив Шереха під лікоть і повів до тераси, впівголоса щось пояснюючи.

Схоже, йшлося про вчорашні події.

Загнавши «рено» в гараж, де охолоняв запилюжений джип, Родіон зачинив ворота й попрямував до будинку. У холі він мало не зіткнувся з матір’ю – Інна Семенівна, навантажена тацею з закусками, кивнула йому на ходу й кинулася до сходів, що вели на другий поверх. Вигляд у неї був стурбований і вкрай напружений.

Родіон повернув ліворуч, до себе, по дорозі прикидаючи, куди могла подітися гарнітура від айфона. У машині її точно не було, а отже, ще з минулої ночі, коли він телефонував приятелеві Володьці, валяється десь нагорі, у більярдній.

Він почекав, доки мати спуститься й зникне в кухні, а тоді піднявся.

Біла коробочка «Aіrpods» знайшлася на підвіконні, там же валялися навушники. Індикатор показував – розряджені. Родіон чортихнувся, машинально штовхнув інші двері більярдної та опинився в коридорчику за два кроки від кабінету батька. Звідти долинуло:

– …І вже як на те пішло, Савелію Максимовичу, – прошу відповідати! – Голос прокурора звучав неприязно. – Мені тут тільки журналюг не вистачало, а якщо вчорашня історія набуде розголосу, злетяться, як мухи на лайно. Почнуть шастати по селищу, зберуть усі плітки в Старих Шаурах, зіставлять особи, посади, прикинуть вартість забудови… Отже, як хочеш, але розголосу ми допустити не можемо. Батько дівчини подав заяву на розшук?

Родіон застиг на місці, притримавши готові зачинитися від протягу двері.

– Я не в курсі,– похмуро відгукнувся батько. – Найімовірніше – так.

– Погано. Піде орієнтування на розшук, а в райвідділах у телевізійників купа дрібних інформаторів. Моментально засічуть. Тут ми на кілька днів усе загальмуємо, а ось там…

– Геннадію Івановичу! – метушливо закричав батько. – Чи ж я не розумію? І річ не в цих двох, не в грошах, – чорт із ними, з цими трьома тисячами. Зброя!

– Що – зброя? – насторожився Шерех.

– З ящика для зберігання – онде, за вами, – пропав «бебі-браунінг», колекційний. Злому не було. У мене все легально, кожна одиниця на обліку, і якщо ця дамська пукавка де-небудь спливе по криміналу, встановити власника – як два пальці…

– Не було злому, кажеш? А ключі де?

– Два комплекти: один у мене в сейфі, другий у схованці під кришкою письмового столу.

Шерех помовчав, дзенькнуло скло об тацю.

– Хто ще знав про схованку, крім тебе самого?

– Дружина й син. Усе.

– А тепер скажи: ти справді віриш, що з цією парочкою на озері щось трапилося?

– Я, Геннадію Івановичу, версій не будую. Тут факти.

– Ти на запитання не відповів. Віриш чи ні?

Родіон немов навіч бачив дрібні жести прокурора, якими той зазвичай займав руки, коли розмова починала набувати гостроти, і широке, вилицювате, лискуче від напруги й духоти обличчя батька. І водночас пригадував усе, що тут відбувалося вчора перед тим, як він подався до приятеля.

– Не знаю я, – розгублено відгукнувся Савелій Максимович. У голосі його лунало здивування, дещо схоже на страх. – Поки що схоже на те…

– Усе це здогадно. А зробимо ми ось що… – Тут Родіон зосередився. – З твого боку, Савелію Максимовичу, – ані руху. Це надто важливо. Сиди тихо, як миша під віником. І не здумай звертатися до місцевих ментів. Збройовий ящик і письмовий стіл більше не чіпати. Не торкатися взагалі. Тримати язик за зубами, ти це вмієш. А завтра зранку я надішлю тобі сюди надійну людину і з ним двійко оперативників. Типу дізнання з огляду на обставини події. Напівофіційно ніби. Приймеш, посприяєш. Працівник серйозний, розумний, копатиме, доки дістанеться дна. Далі – за результатами. Втямив?

– Дякую, – по-армійськи сухо, ніби клацнувши закаблуками, кинув батько. – Сподівався на вас і, як завжди, не помилився. Боржником буду, Геннадію Івановичу!..

У кабінеті виник якийсь порух, і Родіон безшумно повернувся в більярдну. За широкими, постійно відчиненими для провітрювання вікнами вже синіло, духота відступала, але його футболка наскрізь промокла від поту. Він квапливо спустився іншою дорогою, минув порожній хол, уникнувши зустрічі з матір’ю, а в себе в кімнаті передусім скинув футболку й умився.

Дещо прояснювалося.

Головне – Марта знайшлась, і вона в порядку. Принаймні за її словами. Решта, як Родіон усе ще намагався переконати себе, так чи інакше владнається. Завтра просто зранку треба їхати на дачу до старших Федорових, і хай там як Марта пручається, хай що каже, повернути її додому.

5

Старший слідчий обласної прокуратури Олег Степанович Дроб прибув у Шаури близько дев’ятої ранку на мінівені «фольксваґен». Крім водія й самого слідчого, в салоні перебували двоє оперативників і експертка-криміналістка Евеліна Гусельникова.

Їх уже чекали. Міцний, дещо похмурий господар відчинив автоматичні ворота й жестами показав, де поставити машину. Дроб вибрався на доріжку, затиснувши під пахвою синю течку, відрекомендувався, і вони із цим Смагіним, полковником у відставці, потисли один одному руки. Зі сходів будинку за ними спостерігала, не виявляючи наміру підходити ближче, світловолоса жінка з рудою кішкою на руках.

Обласний прокурор зв’язався з Олегом Степановичем напередодні ввечері й коротко ввів у курс, додавши, що було б дуже бажано покінчити з цією справою протягом дня, не витрачаючи часу на процесуальні дурниці.

Дроба це влаштовувало – в останні місяці він був завантажений понад голову, не мав ані хвилини перепочинку. А тут, власне, і справи поки ніякої не було, а те, що старший слідчий зі своїми операми збиралися робити, могло вважатися грубим і цинічним порушенням закону. Ні тобі санкції на оперативно-розшукові заходи, ні формальних слідчих процедур. Відповідно, й повноважень нуль. Тільки прохання високого начальства, якому не відмовиш. Довелося бігцем перекроїти робочий розклад і зранку скакати прожогом за місто.

Оперативники вже тупцювали біля гаража. Гусельникова, обхопивши обома руками, як баян, свій кофр із апаратурою, про щось балакала з водієм.

– Евеліно Георгіївно! – покликав слідчий, помахавши пухкою кистю з широкою обручкою на підмізинному пальці.– Попрошу пройти з нами.

Він витяг з кишені чималий носовик, обтер лискучі щоки, широкий качиний ніс і глибокі залисини. Голос у слідчого був високий, без модуляцій, як у поганого закадрового перекладача. Підкликавши одного зі співробітників, Дроб упівголоса віддав кілька розпоряджень; потім усі троє попрямували до будинку й піднялися на другий поверх.

Біля кабінету Смагін зупинився, пропускаючи супутників уперед. Дроб зайшов першим і негайно оголосив:

– Геннадій Іванович ввів мене в курс. Тому часу гаяти не будемо. Вас, Савелію Максимовичу, попрошу про одне – якщо не важко, відчиніть збройовий ящик і залиште в такому стані. Гроші, як мені повідомили, лежали в письмовому столі. Покажіть, де саме зберігався ключ.

– Отут. – Полковник опустився навпочіпки перед письмовим столом, Дроб пішов за ним, підсвічуючи ліхтариком. Смагін простягнув руку й показав. Однак додав: – Хоча, можливо, в той момент він перебував у замковій шпарині шухляди письмового столу. Недогляд…

– Це тут, Евеліно Георгіївно, – глухо долинув з-під столу голос старшого слідчого. – Фіксуйте.

Коли обоє випросталися, слідчий мовив, ретельно витираючи долоні хусткою й косячись на годинник:

– Експерт поки займеться кабінетом. Хвилин за двадцять повинна прибути моторка з природоохоронної бази і ще один співробітник. А поки я хотів би оглянути катамаран.

Коли обоє вже спускалися в хол, Дроб запитав:

– Ви не пам’ятаєте, які конкретно речі взяли з собою в поїздку ваші родичі?

– Родичі! – зневажливо пирхнув полковник. – Здається, Валентин прихопив плед, дружина казала. Темно-коричневий, картатий, вовняний. Ще – пластиковий пакет із фруктами. Із цього… з супермаркету «Консоль». Наче все. Я до ладу й не бачив, як вони відчалювали. Зайнятий був.

Вони вже йшли до води. Гравій туго хрускотів під сандаліями слідчого. Жовтий катамаран гойдався біля причалу. Ранковий вітер гнав з боку озера дрібну хвилю, очерет з обох боків проходу, що вів до причалу, шарудів і кланявся.

Дроб спустився в кокпіт, обшарив його, відкрив бардачок, підняв дерев’яні трапики й оглянув днище, не виявивши нічого, крім певної кількості берегового піску, обривків волосіні та підсохлих водоростей. Він знизав плечима, випростався й прислухався.

З озера долинув звук човнового мотора, він наближався. А наступної хвилини швидкохідний дюралевий катер із природоохоронної бази, заклавши пінистий віраж, скинув оберти й ткнувся носом у настил поруч із катамараном.

Помітивши біля керма сусіда-рибінспектора – того, що підібрав на озері порожній катамаран, – полковник кивнув, насилу приховуючи невдоволення. У човні перебувала ще одна людина, але в ній Савелій Максимович із полегшенням упізнав оперативника, якого слідчий нещодавно відправив з дорученням.

Дроб переступив через борт моторки й вагомо опустився на сидіння поруч із рибінспектором. Катер, піднімаючи каламуть на мілководді, відповз назад і розвернувся. Японський двигун заревів на два голоси, ніс суденця задерся, слідчий помахав, і дюралька зникла за очеретами.

Смагін залишився на причалі. Цей Дроб не вважав за потрібне навіть повідомити його, куди рушає і що має намір робити. До біса! Треба взяти себе в руки. Повернутися в дім, випити кави. Піднятися в кабінет, де працює експертка, й відповісти на її питання, якщо такі виникнуть. Не спалювати марно нервових клітин. Скоро все так чи інакше з’ясується.

Полковник несхвально покосився на безхмарне небо – уже добряче припікало – і поліз по мобільний. Номер Родіона вперто не відповідав. Розвернувшись на підборах, полковник покрокував до будинку, й відразу уривчасто задзвонив телефон. Від несподіванки Смагін, навіть не глянувши на дисплей, наблизив слухавку до вуха й гаркнув:

– На зв’язку!

Кілька секунд він уважно слухав. Потім шия та щоки Савелія Максимовича почали червоніти.

– Що-о? – осипло перепитав він, немов не бажаючи вірити вухам. – Це точно? Ти твердо впевнена, Олександро?

Відповіли, судячи з усього, ствердно.

Коли Шаури лишилися позаду, Дроб покопався в кишені просторих бавовняних штанів, витяг звідти складений учетверо папірець і сунув під ніс рибінспекторові, який гнав моторку навскіс до протилежного берега.

– Приблизний маршрут, – промовив він. – Ним і підемо.

Рибінспектор зменшив оберти й потягся до папірця.

– Ага, – кивнув він, – зрозуміло… Зараз, отже, до мису.

Моторка, сповільнившись, повернула до лісистого виступу берега з правого борту, а потім ще раз змінила курс, обминаючи довгу обмілину на краю мису. За мисом відкрилася берегова дуга й великий водний простір у її середині.

– Он воно, Гаврилівське плесо, – крикнув рибінспектор. – Береги тут – гівно. Бурелом та болото. Лосі, буває, вештаються, кабани знов-таки… Зате риба поки є. Не те що під селищем…

– От упритул до берега й давайте. По мілководдю підемо, на найменших. А ти, Пивоваров, – звернувся слідчий до оперативника, який скорчився на задньому сидінні,– дивись уважно.

При самому суходолі, мало не зачепивши дно, човен відвернув і неквапливо поповз уздовж берегової дуги плеса, тривожачи латаття і впритул обминаючи куртини очерету й рогозу. Мотор тихенько буркотів, як чайник у процесі закипання, за бортом повз монотонний пейзаж: прямо від води починалися зарості черемшини й вільхи, заплетені хмелем. Дрімуча берегова кропива навпіл з малинником і ожиною здіймалася в зріст людини, там і тут із води стирчали облизані хвилями топляки. Тільки божевільний поліз би в ці комарині джунглі. Тому Дроб зосередився не на пошуках проходу в заростях, а на нечастих вузьких смужках прибережного піску, де могли зберегтися сліди.

Десь із півгодини моторка по-черепашачому рухалася вздовж закруту. Нарешті за черговою куртиною очерету відкрилася невеличка затока. Слідчий стомлено глянув уздовж берега: скільки їх там ще, таких самих, достоту схожих між собою?

– Гей, гей! – запекло жестикулюючи, заголосив оперативник. – Олегу Степановичу, сюди глянь!

Виявити це місце здалеку було практично неможливо – заважав очерет. На піску крихітного пляжику виразно виднілася борозна, яку могла залишити тільки носова частина якогось плавзасобу. Паралельно, але не так чітко через сміття й гнилі водорості, згромаджені біля води, виднівся ще один слід – ніби тінь першого.

Дроб одразу розпорядився:

– Ближче давай! До берега впритул не підходити!

Моторка чиркнула по дну кілем і зупинилася за три метри від межі води. Сліди причалювання звідси було видно чітко, як і численні відбитки ніг на сирій смужці мулу, куди не діставали хвилі.

– Усім залишатися на місцях, – скляним голосом звелів слідчий. – На берег ні ногою, доки не покличу. Затопчете все…

Олег Степанович роззувся, засукав штани й, перевалившись через борт, зашльопав до берега. Ще перебуваючи по кісточки у воді, він нахилився, вивудив з піску бейсболку з вишитим над козирком написом «Oxford» і переможно помахав нею в повітрі.

Сліди на березі належали двом: підліткові в кедах і дорослому чоловікові, що носив дороге взуття, явно не призначене для прогулянок на природі. Їх було багато, частково відбитки взуття перекривались, а там, де пісок висох, уже встигли втратити чіткість. Олег Степанович витяг з нагрудної кишені мобільний і відклацав усе в трьох ракурсах. Далі починався обривчик – метрів зо два заввишки, не більше; між патлами верболозу й дрібним вільшняком нагору вів глинистий осип, де також були сліди. Не виходячи з води, Дроб обігнув піщаний п’ятачок, ступив на зарослу травою ділянку, пригнувся і, крекчучи, навкарачки поліз навпростець через зарості нагору по схилу. А коли випростався, відводячи від очей павутиння, перед ним постала невелика тіниста галявина, поросла травою. Подекуди миготіли білі зірочки по другому разу заквітлих від спеки суниць, у центрі травостій був прим’ятий, там само валялася зім’ята ганчірка – брунатна, не помилишся.

– Вони… – пробурмотів Дроб.

По дорозі під ноги трапилася порожня пляшка з-під чилійського «каберне». Він нахилився, підняв, тримаючи двома пальцями за поясок на шийці, принюхався й глянув на просвіт. На дні залишалося трохи краплин, запах виразний, свіжий, – пляшку відкоркували не більш ніж дві доби тому. Відшукавши в кишені пластиковий мішок, слідчий розправив його й акуратно впакував здобич. Потім крадькома, як щасливий грибник, який натрапив на сімейку білих, прочесав решту периметра й наблизився до бурої ганчірки. Волохатий, неохайно зім’ятий і ще сирий від нічної роси плед лежав на горбку, де трава була рідша й сухіша, але навіть здалеку було ясно, що лежить він не просто так, а прикриває щось іще.

Дроб опустився навпочіпки, нахилився та обережно взявся за край пледа. На добротній тканині розпливлася безформна темна пляма, схожа на кров. Він на секунду замислився, дивлячись на пляму, потім підняв плед, під яким виявився порваний пакет з логотипом супермаркету «Консоль». Усередині – залишки якихось солодощів і безліч мурашок.

Олег Степанович задоволено засопів.

– Пивоваров! – не обертаючись, крикнув він. – Тягни пару мішків – речдоки пакувати. Тільки навпростець не лізь, сліди потопчеш.

Поки оперативник піднімався, Дроб відзняв і плед, і пляму на ньому великим планом, а заразом і пакет. Поклав телефон на порохнявий пеньок, щоб звільнити руки, і випрямився.

На озері здіймався вітер. Верхівки вільшняку розгойдувалися, листя шуміло, смуги тіней рухалися по галявині. І рівно за мить до того, як сонце пірнуло в хмару, у гущавині трави за п’ять кроків щось гостро блиснуло.

Дроб сіпнувся туди – відстріляна гільза калібру 6.35 від патрона бельгійського виробництва. Саме того калібру, який має дуло пістолета «бебі-браунінг», через який уся буча і здійнялася.

Слідчий хмикнув і повернувся до оперативника:

– Давай мішки. А сам прогуляйся о-он за ті кущики. Бачиш, де гілки прим’яті? Тільки акуратно…

Опер пірнув у зарості. Дроб іще раз прочесав галявину – чисто. Потім заштовхав плед і помаранчевий пакет з недоїдками в об’ємний мішок, нахилився за телефоном і помітив біля пня свіжий осип деревної потерті. Виглядало так, наче хтось нещодавно копнув пень підбором. Частина гнилушки відвалилась, уламок валявся поряд.

Дроб витяг складаний ніж, колупнув піддатливу деревину. Відпав ще шматок. Глибше, майже в самій серцевині, як шашіль із блискучими надкрилками, сиділа акуратна нікельована кулька з майже неушкодженою оболонкою. Виколупувати кульку він не став. Знов-таки відзняв пеньок, потім на око прикинув трасу. У першому наближенні виходило: постріл зроблено з боку озера. Точніше, з боку проходу між кущами, за яким був осип. Зім’ятий і загиджений плед кинуто біля пня. Трава навколо ще не піднялась, отже, плед був розстелений, і на ньому, ясна річ, сиділи. Стріляли в сидячого. Може, і не раз, тому що перший постріл виявився неточним. Але хто з двох там перебував?

Тим часом повернувся опер і доповів, що метрів за сто п’ятдесят є щось на зразок мохового болітця, а вже за ним – справжня драговина. Коло болота натоптано. Взуття на тонкій підошві, розмір сорок другий. Обійти драговину не можна, так що тому, хто там перебував, очевидно, довелося повернутися на берег.

– Добре, – пожував губами Дроб. – І нам туди.

Обидва спустилися до води. Опер закинув у човен мішки з речдоками, а слідчий подався особисто обстежити край берега.

Далеко ходити не треба було. За тридцять кроків від місця стоянки катамарана, біля коріння ліщини, яке звішувалося з берегового пагорба, погляд Дроба зачепився за чіткий слід підліткового взуття. Слідчий придивився і, відмахуючись від ґедзів, поліз у гущавину куща – там щось біліло. Ближчий розгляд показав: це «щось» не що інше, як накладка зі слонової кістки на руків’ї «бебі-браунінга». Розряджений пістолет мирно лежав серед молодих пагонів ліщини.

– От хто тут стріляв… – моментально склавши картинку, пробурмотів Дроб.

Підчепивши пістолет мізинцем за спускову скобу й тримаючи руку на віддалі, Олег Степанович перевальцем покрокував до дюральки. Там він заштовхав «бебі» в пластик і приєднав до решти знахідок.

– Усе класно. Повертаймося, – плеснув Дроб по плечі рибінспектора. – Давай, командире, заводь свій крейсер!..

За півгодини катер уже швартувався біля причалу Смагіних. Дроб ще здалеку зачепив поглядом господаря – полковник квапився до води: зачув шум мотора.

– Тут таке діло, шановний, – промовив Дроб, звертаючись до вусатого рибінспектора. – Підписку я з тебе брати не стану, але попереджаю: базікатимеш зайве – можуть виникнути дуже серйозні проблеми. За решту – спасибі…

Обидва пасажири висадилися на причал, і моторка зразу відчалила. Підійшовши впритул, полковник коротко запитав:

– Ну? Є що-небудь?

– Так точно. – Дроб з усмішкою поняньчив на долоні запакований у прозору плівку браунінг. – Упізнаєте?

– Твою мать! Де ж ви його… – смикнувся Смагін. Простяг руку до пістолета, але слідчий моментально прибрав знахідку.

– Потім, потім, не поспішайте… – мовив він, підхоплюючи мішок із пледом. – А це теж ваш?

– Наш. Однозначно.

Слідчий кивнув – мовляв, інакше й бути не могло.

– Добре. Зараз я перемовлюся з нашою співробітницею, потім обговоримо деталі. Де вона зараз?

Смагін коротко мотнув головою в бік будинку.

Гусельникова сиділа з чашкою кави за столом у кутку тераси, не відриваючись від ноутбука, до якого була підключена фотокамера.

Дроб прошаркав прямо до столу, кинув: – Савелію Максимовичу, залиште нас хвилин на п’ятнадцять віч-на-віч… Погляньте, Евеліно, що тут у нас.

Жінка знизала плечима, відставила чашку та, озброївшись пінцетом, узялася звільняти браунінг від поліетиленової плівки. Потім почаклувала: нанесла м’яким пензлем на руків’я «бебі» золотавий порошок, здула зайве й узялася за камеру. Через хвилину на моніторі висвітилися три цілком виразні відбитки.

– Непогано читаються, – низьким, хрипкуватим голосом мовила вона. – І що характерно: ті самі, що й у кабінеті.

Дроб, який уже вмостився в пластиковому кріслі, подався вперед. Кинув на стіл пакетик з гільзою та кулькою.

– Ну, Олегу Степановичу, ви ж у курсі – я не трасолог. Чітко можу сказати тільки те, що до пострілу вони становили один патрон…

– І останнє: походження плями. Оцієї.

Слідчий витрусив плед на викладену кахлями підлогу, розгорнув.

– Ну, це… – жінка потягнула носом і трохи поморщилася. – Вино червоне, напівсухе, судячи з інтенсивності забарвлення – імпортне. Не бозна-що.

– Як і припускалось, – усміхнувся Дроб.

Потім старший слідчий піднявся в кабінет, де нетерпляче походжав з кутка в куток господар.

– Сідайте, Олегу Степановичу! – похмуро мовив полковник.

– Дякую. – Дроб опустився на банкетку, обтягнуту замшею. – Я, Савелію Максимовичу, через обмеженість своїх повноважень викладу тільки факти. А ви вже самі вирішуйте, як ними розпорядитися. Про те саме мене просило й начальство. На даний момент ми маємо таку інформацію. Щодо кабінету: там зафіксовано фрагменти й відбитки кількох осіб різного ступеня збереженості…

– Це як розуміти? – підняв брову Смагін.

– Кажучи по-людськи, в тих місцях, які нас цікавили, виявлено ваші власні «пальчики». Їх більшість. Друга група – відбитки молодого чоловіка…

– То Родіон, – перебив полковник. – Син.

– Вони є на збройовій шафі в ділянці замкової шпарини, на ложі однієї з рушниць, а також на нижній поверхні кришки письмового столу – там, де ви зберігаєте ключ. Практично там само є відбитки особи жіночої статі, досить високої, років тринадцяти-п’ятнадцяти. Вони частково перекривають більшість інших. А це означає, що в неділю, у другій половині дня, ваша племінниця побувала тут, наслідивши, зокрема, і всередині збройової шафи.

Смагін мовчки слухав. На його широкому чолі, вкритому дрібним бісером поту, туго пульсувала вена.

– Є відбитки ще однієї жінки, – продовжив Дроб. – Років двадцяти п’яти. Але зброї та шухляд письмового столу вона не торкалася. Перебування вашого молодшого брата в кабінеті також поки що під сумнівом…

– Так, – важко кинув Смагін. – Отже, Марта знала…

– Що стосується факту зникнення ваших родичів, – заквапився слідчий, – це справа сімейна, внутрішня. Геннадія Івановича я поінформую.

Дроб розвів руками й підвівся з банкетки, всім виглядом показуючи, що більше ні в що втручатися не має наміру. Він уже випливав з кабінету, коли його зненацька зупинили.

– Олегу Степановичу! – Голос полковника звучав так, наче йому ледве вдається ворушити щелепами. – У мене до вас насамкінець одне прохання.

– Слухаю вас.

– Щойно побачите своє начальство, передайте від мого імені, що я прийняв рішення звернутися в прокуратуру з офіційною заявою.

– Про що? – ніби здивувався слідчий.

– Про скоєний у моєму домі злочин.

– Ви маєте на увазі…

– Так, однозначно.

– Тоді все, що стосується справи, нам доведеться забрати з собою. Зокрема й пістолет. І, гадаю, ви не відмовитеся відповісти ще на кілька питань про те, що відбувалося тут у неділю?

6

Ранок приніс сюрпризи.

Розбудив Марту сповнений подиву голос бабусі:

– Уставай скоріше, дитинко! Родіон приїхав.

– Котра година? – Марта підхопилась як ошпарена. – Ох, дідько! Скажи – нехай почекає в машині, мені треба привести себе до ладу. Хоч би вмитися.

Без сніданку під грушею, однак, не обійшлося. Усією компанією.

Родіон був натужно жвавий; Марта мовчала, намагаючись не зустрічатися з ним поглядом. Однак устигла відзначити, що настрій у нього – капець. Свого двоюрідного брата – нібито двоюрідного, поправила себе Марта, – вона таким ще не бачила. І щоб швиденько покінчити з цією комедією, буквально через п’ять хвилин вискочила з-за столу.

– Ти вже допив чай? Ану швидше!

– Марто! – насупився дід. – Що ти собі дозволяєш? Куди тебе несе?

– Усе гаразд. Я ж бо ненадовго – у мене повно справ у місті, і…– Родіон підвівся слідом, затнувшись на півслові: двері дому з гуркотом відчинились, а наступної секунди Марта вже щодуху летіла до хвіртки.

Він порушив слово й таки зателефонував її батькам. Години півтори тому. І пообіцяв, що доправить Марту додому в повному порядку. Федоров смикнувся був їхати сам, і то негайно, але його вдалося відмовити – тільки налякає старих. З Мартою все в порядку, жива й здорова. Вона сама зателефонувала і повідомила, що заночує на дачі в діда з бабусею. Тут слухавку перехопила Олександра, і перше ж її питання було: де Валентин, що з ним?

«Я не в курсі,– відповів Родіон. – Можливо, ваша дочка знає».

Марта нетерпляче крутилася біля машини.

Родіон натиснув кнопку на пульті. Замки спрацювали, і вона відразу плюхнулася на переднє сидіння, залишивши двері зі свого боку відчиненими. Він обійшов машину й сів поруч.

– Ну? – холодно промовила Марта, втупившись просто перед собою. – Чого заявився?

– Ти чому сердишся на мене?

– Бо зі своїми проблемами я впораюся сама. Без твоєї участі.

– Не вийде. Я обіцяв твоїм батькам привезти тебе додому. Просто зараз. Скажи мені: що сталося? Де Валентин? – Родіон раптово схопив її зап’ясток і з силою стис.

– А я звідки знаю! Відпусти! – Марта відсунулася, сіла прямо, задерла підборіддя й пробубоніла, як з папірця: – Ми заблукали, акумулятор здох, висадилися на берег, посварилися й розбіглися. Я пішла лісом, вибралася на трасу і стала голосувати. Мене підібрав хлопець на мотоциклі й привіз сюди… Знаєш, ти б не ліз до мене з цими розпитуваннями. Нудить. Ну навіщо ти зателефонував їм? Я ж просила…

– А скільки це могло тривати? Твої батьки місця собі не знаходять. Ти що – так і сиділа б на дачі? Марто, вислухай мене уважно!

– Ну? Чого тобі? – Вона насторожено поглянула спідлоба.

– Все набагато гірше, ніж тобі здається. Річ у тім, що того вечора, коли ви з Валентином попливли й не повернулись, у батька з кабінету зникли гроші. Сума досить велика. – Він вирішив промовчати про пістолет. – Батько не зупиниться, доки не знайде винуватця й не поверне все до копійки. Будь певна.

– А мені що? – Марта знизала плечима й раптом упритул глянула на Родіона. – Має право. Хочеш знати, хто це зробив? Я. Це я взяла ті три тисячі сто баксів. От, візьми, поверни це своєму татусеві…– Виловивши з кишені зелену сотню, вона сунула її Родіонові.– Решта у твого дядечка.

– У Валентина? – сторопів Родіон.

– Так. Я йому віддала.

– Навіщо?!

– Щоб він остаточно згинув. Зник. Із нашого… із мого життя.

– І він узяв? – Родіон, не дивлячись, сунув купюру в карман джинсів.

– Ще б пак! Я, здається, чітко пояснила: йому більше нема чого робити в нашому домі. Що ти витріщився, наче гадюку побачив? Я була при своєму розумі й контролювала кожен крок.

– А пістолет тобі навіщо знадобився? – не витримав Родіон. – Що за фігня, Марто?

– Ти нічого не розумієш… – спалахнула вона, але Родіон миттєво перебив:

– Він живий?

– А що з ним станеться, із твоїм родичем, – посміхнулася Марта. – Живіший за всіх живих.

– Що ти зробила з пістолетом?

– Нічого. Викинула. Жбурнула в кущі, коли він пішов… А ти взагалі в курсі, що ніяка я тобі не сестра?

– О боже! – застогнав він. – Що за сміття у тебе в голові?

– Отже, й тобі нічого не сказали? Тоді повідомляю: виявляється, мене вдочерили у три з половиною місяці. Твоя тітка Олександра та її чоловік. Тобто вони зовсім і не батьки мені… Тепер розумієш, чому я не хочу їх бачити? А то заладив: додому, додому…

– Не хочу я розуміти! – обурився Родіон. – Бачила б ти їх обох зараз! Поводишся, як соплячка. Тримай при собі ці свої образи, тобі не п’ять років. І годі з мене – пристебни ремінь і помовч…

У місті він навідріз відмовився піднятися нагору разом із Мартою, знов-таки пославшись на невідкладні справи.

Перед дверима квартири Марта на мить завагалась, але все-таки подзвонила. Щойно двері відчинились і до неї кинулася розпатлана жінка з палаючим обличчям і рештками помади на міцно стиснутих губах, – напружилась, як струна. Слова пролунали ті самі, очікувані:

– Ну що ж ти з нами робиш?!

– Не торкайтесь мене! – різко промовила Марта. – Не підходьте до мене!

Олександра застигла. Потім безпомічно поглянула на чоловіка.

– Мартусю! – Федоров простяг руку, очі як у хворого басет-хаунда. – Заспокойся, дитинко! Усе гаразд, ти знайшлася. Чому ти одразу не зателефонувала?

– У мене не було телефону… – На мить їй стало жаль Федорова, а його питання дивним чином заспокоїло її.

– Що трапилося? – не витримавши, Олександра схопила Марту за плечі і з силою струснула. – Куди ви з Валентином пропали? Відповідай негайно, я не можу більше чекати – мені давно час на роботу… На відміну від тебе, я принаймні знаю, що таке відповідальність!

– Дай мені спокій!

– Добре. – Олександра прибрала руки й відступила до дверей. – Увечері поговоримо. Але не надумай зникнути до мого повернення. А поки що єдине питання: де мій брат?

– Звідки я знаю? У нього запитайте…

– Що значить – запитайте, якщо його немає?

– Теж мені лихо… – пирхнула Марта. – Може, я все-таки зайду? І поверніть телефон, я маю зателефонувати тренерові.

Щойно дочка зникла у своїй кімнаті, Олександра промовила:

– Сергію, прошу тебе – не випускай її з дому і постарайся з’ясувати, що все-таки трапилося. Я нічого не розумію… Валик удома не з’явився, його мобільний не відповідає, телефонів його начальства я не знаю. Може, ти все-таки з’ясуєш, як зв’язатися з цією… як її, чорт… службою пасажирських перевезень. Або з резервом провідників. Там повинні точно знати, чи на роботі він. Прошу тебе!

– Ну, припустімо, зв’яжусь. І що я їм скажу? – Федоров цієї хвилини думав зовсім про інше. – Пропав такий-то? А що, як він повернувся в місто й спокійно собі подався в рейс, як і збирався?

– У нього денний поїзд. Він би обов’язково з’явився вдома.

– Мусимо мати терпіння. Марта ж бо знайшлася. Навіщо зчиняти галас? Тим більше що в міліції лежить заява на його розшук.

– Добре, – видихнула Олександра. – Я зателефоную тобі вдень, коли трохи розвантажуся. Мобільник Марти в кухні на полиці.

Федоров замкнув двері й перед тим, як віднести телефон дочці, набрав номер Гаврюшенка, щоб повідомити про новину. Вони коротко поговорили, і Сергієві було сказано негайно вирушати до райвідділу й забрати обидві заяви.

– А як же Валентин? Він же дотепер не з’явився!

Подумавши, Гаврюшенко запитав:

– Що каже дочка?

– Поки нічого, Льошо, – відповів Федоров. – Вона дивна якась повернулася…

– Все одно першу заяву на розшук необхідно анулювати. Дівчинка повернулася, я радий, що все обійшлося, – мовив Гаврюшенко. – Що стосується Валентина Смагіна… Він дорослий чоловік, у нього є близькі родичі – сестра й брат. Тепер це їхня проблема. Ти, Сергію, придивися до дівчинки. Спробуй її розговорити.

Федоров тільки зітхнув. Квапливо викурив сигарету, ковтнув води й рушив до Марти. Двері її кімнати виявилися замкненими зсередини. Він обережно постукав, і коли до нього долинуло дещо дивне «хто там?», серце несподівано впало кудись, немов зачувши лихо.

– Це я, Марто! Відімкни, будь ласка. Ти просила телефон.

Вона постала на порозі босоніж, у куцій старій майці. Плечі міцні, смагляві, навіть на вигляд гарячі, обличчя відчужене, змарніле. Різко простягла руку по мобільник, немов зібралася відразу затріснути двері.

– Поговорімо? – Федоров спробував вичавити усмішку.

Це був старий прийом. Колись діяв.

– Про що? – байдуже запитала вона.

– Що з тобою відбувається, дитинко?

Марта насупилася й швидко глянула знизу вгору.

– Добре, – сказала вона, – давай, проходь. Тільки я спершу зателефоную тренерові.

Федоров зайшов і зупинився біля вікна. Марта пішла з телефоном у передпокій, і незабаром звідти долинув її голос. Двері кімнати залишилися відчиненими. Повернувшись, вона присунула йому стілець, а сама, як зазвичай, залізла з ногами на свій диванчик.

– Одержала по шиї. Марк Наумович вимагає о третій бути на тренуванні.

– І ти… підеш? – обережно запитав Федоров.

– Аякже.

– Я з тобою!

– Дурниці, та… – Марта різко обірвала себе, не доказавши слова, лице спалахнуло рум’янцем. – Я о восьмій буду вже вдома.

– Чому так пізно? – стривожився він.

– Не турбуйся, не втечу. Нема куди. Просто мені треба побути на самоті.

– Добре. – Федоров через силу кивнув. – Але все-таки… може, розповіси, що сталося? Ні, я не наполягаю. Якщо ти не хочеш…

– Хочу. – Марта підняла підборіддя й гучно глитнула, наче в неї зненацька пересохло в горлі.– Скажи: чому ви приховали від мене, що я не ваша рідна дочка? Думаєш, я б не зрозуміла? З’їхала б з глузду? Розлюбила б вас? Якби я знала, що ви мене вдочерили, то все було б…

Вона зупинилася, кусаючи губи. Ні, йому нізащо не зрозуміти, про що вона. Усе знову впирається у Валентина.

– Хіба це має якесь значення? – ошелешено пробурмотів Федоров. – Ми взяли тебе зовсім крихіткою. Ти завжди була нашою дочкою… – Він замовк, поступово усвідомлюючи почуте, починаючи здогадуватися. – Хто тобі сказав? Валентин? Там, на озері?

– Так.

– Ти знаєш, де він?

– Не знаю і знати не хочу! Плювати мені на нього… Хто мої справжні батьки?

– Мати відмовилася від тебе одразу після пологів. Ми навіть її імені не знаємо. Їй було всього дев’ятнадцять, коли її привезли в лікарню, де працює… Олександра. І ми вирішили… Ти нам одразу сподобалася. Навіщо тобі все це, Марто, скажи?

– Я хочу її знайти!

– Заради чого? Чи ти думаєш, що ми тебе комусь віддамо?

– Пообіцяй мені, що знайдеш цю жінку! – перебила вона.

– Як я можу обіцяти, Марто? Як? При ній не було документів. Вона могла назватися будь-яким ім’ям… І не дивися на мене так, я цього нічим не заслужив!

– Вибач… Я зараз трохи посплю. Розбуди мене, будь ласка, о першій. Чогось пожую, потім – на тренування.

Федоров відступив до дверей, беззвучно причинив їх за собою.

Що тепер робити? Вартувати Марту? Немає сенсу. Зателефонувати дружині, викласти все як є – оце вже ні… Але навіщо Валентинові знадобилося валити те, що й без нього ледь трималося?

Він побродив по кухні, куйовдячи волосся, повернувся до кімнати дочки й прислухався. Тихо. Глянув на годинник у передпокої. Майже одинадцята. Цілком досить часу, щоб змотатися до райвідділу й забрати заяви.

Марта повернулася рівно о восьмій, як і обіцяла, навіть не здогадуючись, яка буря тут щойно вирувала.

Ледь переступивши поріг і дізнавшись, що чоловік відпустив дочку саму, Олександра миттю втратила рівновагу. Завелася з півоберта. Він і сам ледь стримався. До того ж ніяк не міг наважитися повідомити про головне, але Олександра сама його підштовхнула. Він посадив її в кухні й сунув у руки чашку чаю.

– Я з лікарні зателефонувала Савелію, – витираючи серветкою розмазану туш під очима, уже майже спокійно мовила Олександра. – Сказала, що Марта вдома, – дружина зламала сигарету й схопилася за наступну. – Сергію, я взагалі нічого не розумію. Абсолютно неадекватна реакція! Голос картонний, чужий, жодного доброго слова. Чекатиме дзвінка ввечері. Питав, де Валентин…

– Та хай би йшли вони на хрін, ці твої брати! – не витримав Федоров. – Насточортіло!

– Сергію! Ну навіщо ти її відпустив?

– Сашо, не починай знову! Зараз це не має значення. – Федоров обхопив себе руками, нахилився і впритул глянув на дружину. – Знаєш, про що найперше спитала Марта? Чому ми приховали від неї, що вона не наша рідна дочка.

– Як це? – Олександра завмерла. – Звідки? Хто міг сказати? Твої батьки, сусідка з першого?

– А хто ще про це знав? Моїм і на думку б не спало, ручуся. Сусідка? Так вона й думати про це забула! Залишаються тільки Інна та обидва твої брати.

– Ти що хочеш сказати? – запально перебила дружина. – Що на ювілеї Савелія хтось бовкнув зайве? І Марта відреагувала?

– Дурня, – відмахнувся Федоров. – А факти – ось вони. Твій молодший брат Валентин – мерзотник. Під час поїздки на катамарані він, уже не знаю з яких міркувань, повідомив дівчинці, що її підкинуто, що ми її прийомні батьки, а сама вона не Федорова, не Смагіна – взагалі ніхто.

– Не може цього бути, Сергію! – Олександра зім’яла порожню сигаретну пачку, голос звучав жалісливо. – Вона все вигадала! Навіщо Валентинові так жорстоко зраджувати мене!

– Знову Валентин! – закричав Федоров. – Скрізь Валентин, завжди тільки про нього! Згадай ти, нарешті, усі ці його гримаси, приколи, шпильки, якими він мучив дівчинку! Та він її терпіти не міг! Ти й сама Марту ніколи по-справжньому не любила й не вважала дочкою.

– Неправда! – затято вигукнула Олександра. – Я не…

– Правда, – з гіркотою мовив Федоров. Він уже володів собою. – Це правда, Сашо, і не треба собі брехати. Ото ж бо й воно. Може, тому вона й не хотіла повертатися додому. І те, що у твого братика сп’яну розв’язався язик, – лише привід… Додому! – з кривою посмішкою повторив він. – Який у нас, до біса, дім? Твоя вічна зайнятість, у яку ти ховаєшся, байдужість, мої спроби все пом’якшити і згладити. Це сім’я? І знову ж таки Валентин – ві-ай-пі, від нього залежить усе, і найперше твій настрій. Це нормально?

– Сергію, ти неправий! Я часом бувала жорстка, навіть занадто, але й Марта… Ти ж бо знаєш, що це за характер!

– Та хіба річ у ній! – Федоров закашлявся, ковтнув із заварного чайника, віддихався. – Сашо, потрібен якийсь вихід. Марті скоро чотирнадцять, у цьому віці такі струси просто не минають. Їй потрібна мати! Інакше ми з нею коли-небудь зберемо речі й підемо. Інших варіантів немає. Залишайся з братом, якщо він тобі такий дорогий, а для мене він – порожнє місце, чужа й досить неприємна людина. І не дивися на мене вовком – я надто довго все це терпів…

Олександра не встигла відповісти, як у двері подзвонили. Обоє перезирнулись. У погляді дружини Федоров помітив зовсім не властиву їй розгубленість.

Він пішов відчиняти, на ходу втихомирюючи розсмикані нерви. Замок не піддавався, а коли двері все-таки відчинилися, з півтемного сходового майданчика почувся хрипкуватий смішок Марти:

– Що, вирішили остаточно позбутися дочки?

Федорова миттю відпустило.

– Перелякала. – Він насилу всміхнувся.

– Та годі тобі! – Марта ступила, сунула йому в руки спортивну сумку й відразу попрямувала в кухню.

– Привіт! – з Олександрою вона трималася так, наче нічого не сталося.

– Ти часом не випила, Марто? – одразу примружилась Олександра.

– Ну. Пляшечка пива та й усе.

– Ти не була на тренуванні?

– Чого це? Усе нормально. З кінця цього тижня в мене індивідуальні заняття. А потім я просто погуляла.

– Сама?

– Сама. – Марта сіла верхи на табуретку і крикнула: – Тату, йди до нас! Я тут ще дещо згадала… Валентин…

– Зажди, відповідай: навіщо тобі було треба пливти з ним на тому чортовому катамарані?

– Дурна була. А він мені ніхто.

– Марто! – Олександра спалахнула. – Не смій хамити! Чому ти не можеш спокійно відповісти на елементарне питання?

– Не називай мене Мартою! А раптом моя рідна мати хотіла інше ім’я?

– Вона нічого не хотіла. Народила тебе й кинула!

– А ви взяли й підібрали? Навіщо?

– Марто, припини! – Федоров, сутулячись, став на порозі.– Вгамуйтесь обидві. Ми щойно пережили дві страшні ночі. Ти мусиш зрозуміти. Треба сісти й у всьому розібратися.

– А я тут до чого? От і розбирайтеся між собою. – Марта все-таки сіла на кухонний диванчик і повела далі: – Чи ж вам не ясно, що я зараз просто не розумію – хто я така? Є, звісно, розрада: у мені немає ані краплі крові Смагіних, від них я нічого не успадкувала. І так ми б собі жили й жили, брехали й брехали, але все одно рано чи пізно на чому-небудь спіткнулися б.

– Отже, ти певна, що з твоїми біологічними батьками все було б інакше? – глухо запитала Олександра, чиркаючи запальничкою. – А я тобі скажу: так не буває.

– Чомусь раніше я ні про що таке навіть не чула! – посміхнулася Марта, розганяючи долонею сигаретний дим. – Тебе взагалі ніщо не цікавило.

– А що мене мало б цікавити?

– Та от хоча б твоя рідня. Ти ж точно як я: гадки не маєш, звідки взялася.

– Мені було не до родоводу. – Олександра знизала плечима. – Я росла без матері й батька. Практично. Мама померла, коли Валентин тільки народився. Я тобі розповідала, нема чого повторювати.

– Ну так, бачила я твій дорогоцінний альбом. Тільки там дечого не вистачає. Тут, за два кроки, жила твоя бабуся, мати твоєї матері, але тобі, звичайно, було на це начхати. Ніхто через це не парився, ви її й знати не хотіли. Може, вона хворіла, бідувала, рилася в смітниках, випрошувала копійки в метро?

– Про що ти? Яка ще бабуся? Мама ніколи жодним словом… – Олександра спантеличено насупилася.

– А ти запитай у свого брата. Він сам мені цю історію виклав, бо читав їхнє листування з твоєю матір’ю. Прізвище її було Буславіна, це я запам’ятала. Шкода, що вона давно померла.

– Досить! Припини! – скипіла Олександра. – Нісенітниці якісь! Іди до себе, у мене від тебе голова розколюється! І будь ласка – більше ні краплі спиртного!

Останню репліку Марта пропустила повз вуха. Уже з коридора донеслося:

– Я скоро їду: збори в Маріуполі, потім першість в Одесі…

Гримнули двері доччиної кімнати, потім у ванній зашуміла вода.

– Ти що-небудь розумієш? – утомлено спитала Олександра.

Федоров знизав плечима.

– Якась Буславіна… – продовжила Олександра. – Нічого не пам’ятаю. Начебто й дитинства не було.

– Марта де в чому права.

– Та що вона може знати? Я страшне як любила маму, до сліз, тягалася за нею хвостом… Ох, добре, зараз не до того. Треба телефонувати Савелію…

Олександра сказала чоловікові не всю правду. Дещо вона пам’ятала: малознайома літня жінка, обличчя як у тумані, задушливе підвальне приміщення, куди мати приводила її кілька разів, смак черствих пиріжків з квасолею. Усе це лежало глибоко, на самому дні, і ворушити його було боляче.

О десятій вона зайшла в спальню й набрала номер старшого брата. Досить довго не відповідали. Нарешті почувся похмурий, начебто з-під землі, голос Савелія. Коротко й сухо Олександра повідомила, що Марта на запитання відповідати відмовляється, про Валентина нічого не знає, а якщо й знає, то мовчить. Зараз уже спить.

Те, що у відповідь виголосив полковник, змусило її випустити з рук телефон.

Родіон щойно повернув із траси й неквапливо котив порожньою бетонкою до Шаур. Скло обох передніх дверей було опущене, у вікно віяло свіжістю. Низину попереду затягав вечірній туман, над опорами лінії електропередачі кружляли стрижі. З дороги птахи здавалися крихітними, як скобочки від степлера.

Удома він поставив машину в гараж і замкнув ворота. Світло на терасі було чомусь вимкнене, і Родіон здригнувся від несподіванки, коли з неосвітлених дверей висунулася масивна темна фігура.

– Привіт, – сказав Родіон, упізнавши батька. – Ти чого в темряві?

Судячи з усього, Смагін-старший перебував на терасі досить давно – стежив, як син возиться в гаражі.

– Ти навіщо вирубив телефон? – не відповідаючи на вітання, запитав Савелій Максимович. Говорив він неголосно, але в тоні чітко звучала лють. – Ми так не домовлялися.

– Вибач, купа справ. Зовсім закрутився. Зранку відключив, потім геть про нього забув.

Він спробував пройти в хол, але батько ступив у бік і загородив дверний прохід. Тепер вони стояли віч-на-віч.

– Які, до біса, справи? Тебе не бачили в офісі, зв’язку з тобою немає…

– Та мало що, – намагаючись здаватися спокійним, сказав Родіон. – Тобі вже повідомили, що Марта вдома?

Савелій Максимович ніяк не зреагував, отже, був у курсі.

– Ходімо, – глухо мовив він, повертаючись спиною до сина.

– Куди? – дещо розгубившись, запитав Родіон.

– Нагору. До мене в кабінет. Розмова є.

Важка бронзова люстра в кабінеті палала всіма вогнями.

– Сідай, – сказав батько, присуваючи крісло. Потім неквапливо обійшов стіл і вагомо всівся на звичне місце. – То, кажеш, знайшлася?

Родіон мовчки кивнув, очікуючи дальшого.

– Ти з нею бачився? – запитав Смагін-старший, упритул фіксуючи сина поглядом.

– Так.

– І що вона каже?

– А тобі хіба не передали? Ти ж бо в курсі.

– Нехай. Телефонувала твоя тітка. Може, якісь подробиці?

Родіон мовчки похитав головою.

– Тобто нічого? Ну, тоді я тебе поінформую. Чесно скажу: не хотів тебе вплутувати, але передумав. Це наша родина, і якщо щось стається…

– А що, власне, сталося?

– У неділю, коли тебе не було, незадовго до того, як Валентин із Мартою вирушили кататися на катамарані, із шухляди оцього столу пропали три тисячі сто доларів, а зі збройового сейфа – пістолет. Отой «бебі-браунінг», який тобі в дитинстві так подобався. У дулі був один патрон. Що скажеш?

Судячи з упевненості, із якою говорив батько, Шерех прислав-таки людей зі свого відомства.

– І що ти збираєшся робити? – помовчавши, запитав Родіон.

Схоже, батько чекав на інше питання.

– Я тобі скажу, – Савелій Максимович підвівся й подався вперед, нависнувши над столом. – Завтра вранці подам у прокуратуру заяву за встановленою формою. І ні секунди не сумніваюся, що буде порушено кримінальну справу. Тут усе очевидне, як двічі по два. І хоча твоя мати проти, я піду до кінця!

– Ні,– похитав головою Родіон. – Не роби цього.

– Те, що мене пограбували у моєму власному домі, по-твоєму, дрібниця? – Обличчя Савелія Максимовича налилося тугою фарбою.

– Не кричи, – Родіон теж підвівся, і тепер вони стояли обабіч столу.

– Дурень! – холодно процідив полковник. – Ти кого виправдовуєш? Думаєш, я на дівку націлився? Та начхати мені на неї! Якби в ній була річ, усе б вирішилося по-родинному. Зняв би батько штани, всипав скільки годиться за такі справи, і фініш, усі задоволені.

– Вона ні в чому не винна!

– Ну, ясна річ. Чиста, як янгол. Тільки її відбитки пальців на кожному кроці. Онде, – Смагін люто смикнув підборіддям у бік столу, – тут, у збройовій шафі й на замку, шухляді в столі… Між іншим, разом із твоїми. А сторонніх тут у неділю не було…

– Марта, вона…

Родіон замовк, очікуючи: батько виговориться, і тоді можна буде почути хоча б щось виразне. Так і вийшло. Віддихавшись, полковник уже спокійніше мовив:

– Думаю, за всім цим стоїть мій братик.

– Що ти маєш на увазі?

– Та я ж його бачу наскрізь. Тільки він міг змусити дівку, штовхнути її на злочин. А сам залишився чистим. Не знаю, як уже там він її вмовляв, що обіцяв, але результат – сам бачиш…

– Навіщо? Який сенс?

– Немає тут сенсу! За одним винятком: він дуже давно зачаїв на мене злість, і домігся-таки свого: напаскудив! Я, Родю, все віддам, скалічу життя Олександриній дівчині, але дістануся через неї до цієї підлої тварюки. І позбудусь його. Остаточно. На це мене вистачить.

Смагін-старший відсапався й потягся до пляшки з мінералкою. Теніска наскрізь промокла від поту, волохаті груди ходили ходором.

Таким Родіон його ще не бачив. Батько легко дратувався, втрачав контроль, але зараз у його словах вирувала неприхована ненависть. І причини її лежали набагато глибше, ніж темна історія з трьома тисячами й пістолетом.

– Коротше, завтра заява буде в прокуратурі,– нарешті промовив Савелій Максимович, остаточно опановуючи себе.

Він підвівся, вимкнув люстру, штовхнув раму вікна, впускаючи в кабінет темряву, наповнену пронизливим скреготом цвіркунів. Потім повернувся до сина:

– А тепер поясни мені одне. Тільки одну річ. І вважаймо, що всі питання закриті, якщо ти не збрешеш. Звідкіля Марта дізналася, де ключ від збройового сейфа?

– Від мене, – сказав Родіон.

7

Наталі вдома не виявилося. Що вже було прикро.

Адресу дівчини було записано у блокноті, з яким він не розлучався в поїздках. Тому, тільки-но закінчивши нудотну передачу вагонного майна підмінному провідникові в Сімферополі, Валентин узяв квиток на найближчий потяг і пізно вранці в середу вже стояв на пероні в Луганську, прикидаючи, де тут камера схову. Щоб закинути туди дорожню сумку й податися до дівчини, яка мешкала порівняно недалеко – у мікрорайоні з назвою Алмазний. Туди він доїхав маршруткою, потім трохи попетляв малолюдними дворами й нарешті відшукав потрібний будинок. Піднявся на третій і рішуче натиснув кнопку дзвінка. Під нею була невелика табличка: «Доктор Орлова Н. В.»

«Медик, отже, – хмикнув Валентин. Переглядаючи документи, він не занотував, як по батькові дівчину. – Це добре. Годиться. За що ж вона сиділа? Утім, яка вже різниця…»

Ніхто не озвався. По той бік дверей було глухо – ані звуку. У під’їзді смерділо котами. Валентин скривився й почав спускатися.

«Ні то й ні,– сказав він собі, виходячи у двір. Ранок видався яскравий, безвітряний і безхмарний. – Почекаємо пташку. Нам поспішати нікуди…»

На ходу він виловив з кишені сонцезахисні окуляри й надів. Ставало спекотно, але легку куртку він і не збирався знімати – там лежали документи, мобільний, гроші й складаний мисливський ніж. Усе це він вийняв із сумки й розіпхав по кишенях ще на вокзалі. Саме час десь перекусити.

Перехожий показав йому невеликий парк по сусідству – там на розі нібито досить пристойна піцерія. Піцерію Валентин не знайшов, по дорозі минув кілька наливайок і кіоск із шаурмою, але так і не зміг подолати огиду. У глибині парку, на дитячому майданчику, він відшукав вільну лаву в тіні й сів, розкуто розкинувши руки на шорсткій спинці, де облупилася фарба.

Тут було доволі галасливо – переважно матусі зі своїми малюками. Навколо верещав, ганяв і товкся рій дрібноти від двох до п’яти. Його ніколи не тягло завести справжню сім’ю, наплодити дітей, продовжити смагінський рід. Міг би, і то не раз, але навіщо? І Наталя була потрібна йому не для того. Однак за дітьми Валентин любив спостерігати. Щось у них є гаряче, солодке, ніжне, оголене… Чиста енергія, до якої завжди можна підключитись, якщо знати як.

Безладні ці думки перервали крики хлопчика років чотирьох, якого люто трусила за комір молоденька матуся в куцій запраній майці й драних шортах, примудряючись при цьому тримати у вільній від екзекуції руці почату банку пива. Сам собі дивуючись, Валентин підвівся, зняв окуляри і попрямував до цієї парочки. У шлунку противно крутило – крім склянки чаю у вагоні, сьогодні там ще нічого не було.

– Проблеми? – він опустився навпочіпки поруч із дитиною. Перед очима майнули заплакане, замурзане обличчя й гострі, потріскані, нерівно засмаглі коліна матері.

– А тобі що? – насторожено глянувши згори вниз, жінка миттєво схопила сина за руку й притягла до себе. – Іди куди йшов, дядьку…

– І то правда. – Валентин усміхнувся, випростовуючись. – А з дітьми треба лагідніше, дівчино. От що я тобі скажу.

– Баптист, чи що? – молода матуся заспокоїлась і відразу підвищила голос. – Без ваших порад обійдуся. Нема чого мене вчити, як цього засранця виховувати!

Валентин озирнувся – ніхто не звертав на них уваги. Він міг би зараз зробити що завгодно, причому зовсім безкарно. Затягти цю тупу дівку в кущі, забрати в неї дитину, повести з собою…

– І з пивом зав’язуй, тупа, – з раптовою злістю процідив він крізь зуби. – А то ноги посиніють.

«Що це зі мною? – він відвернувся, не чекаючи, поки жінка огризнеться, і широко покрокував у бік центральної алеї.– І справді час перекусити, від гріха подалі…»

Їжа не дала йому ані найменшого задоволення, зате викликала спрагу.

Із пляшкою мінералки він знову влаштувався на лавці неподалік тиру. Начепив темні окуляри й спробував розслабитись, хоч і забагато народу навколо. Проте вдалося навіть подрімати.

Дорогу назад до будинку Наталі він пройшов без жодної сторонньої думки, немов у безповітряному просторі. Піднявся, подзвонив – та сама історія. Ще поблукав, зазираючи у відчинені вікна на нижніх поверхах, а потім знайшов-таки місце, звідки під’їзд був як на долоні, і став чекати.

Наталя з’явилася за чверть години. Ішла поволі, розкутою ходою, несла пакет із покупками. З пакета стирчав французький багет. Та сама коротка стрижка, відкрита висока шия, полотняна сорочка навипуск, світлі джинси, що туго облягають стегна, вузькі ступні в плетених сандаліях… Але обличчя! Такого виразу за весь час їхнього знайомства Валентин жодного разу не бачив. Ніжне, спокійне – а водночас сильне й упевнене. Коли ж вона встигла так змінитися?

Він навіть трохи розгубився. Тому вирішив не поспішати, витримати паузу. Хвилин десять буде цілком досить…

Щойно переступивши поріг, Наталя одразу зрозуміла: вдома нікого немає, мати й дядько Андрій ще на дачі. Увечері треба їм зателефонувати. Розклала покупки, багет втиснула в хлібницю. Миттю скинула одяг, причинила двері ванної, зробила прохолодну воду. А коли вже витиралася, у двері довго подзвонили. Через паузу – ще раз.

Навіть не згадавши, що в матері є ключі, вона накинула халатик, загорнула, туго затягла пояс на талії й босоніж побігла відчиняти.

На порозі стояв Валентин Смагін.

Їй була потрібна всього частка секунди.

– Заходь, – мовила вона, відступаючи до стулки шафи-купе, щоб пропустити гостя в передпокій. Потім причинила вхідні двері, не замикаючи на замок. – Швидко ж ти мене вирахував…

– Довго не відчиняєш, Наталю! – з несподіваним роздратуванням промовив Валентин. – Де тут у вас нужник? І руки б непогано вимити – місто якесь брудне, пилюка кругом…

– Куртку можеш повісити в шафу.

Куртку він так і не зняв, пройшов повз неї впевнено, по-хазяйськи, немов її тут і не було.

– І як це ти мене відшукав? – запитала вона в спину йому.

– Теж мені секрет… – буркнув Валентин, зникаючи за дверима туалету.

Наталя вихором залетіла у ванну, згребла кинутий на підлозі одяг, схопила з кухонного столу телефон і пронеслась у свою кімнату. Натягла джинси й сорочку. Коли клацнула засувка туалету, Наталя сунула мобільник у нагрудну кишеню тремтливими пальцями, застебнула непіддатливий ґудзик, долічила до п’яти, глибоко видихнула й розправила плечі.

– Проходь прямо на кухню! Я зараз… – гукнула вона.

Він і не подумав шукати її, чого вона, взагалі-то, побоювалася, – точно пройшов, куди сказано, сів і зустрів її схвальним вигуком:

– А у вас тут ажурчик! Ти, виявляється, непогано влаштувалася, Наталю!

– Мама зробила ремонт, поки мене не було… Чай, каву?

– Зелений без цукру. Парочку бутербродів, якщо знайдеться.

Поки вона неквапливо сервірувала чай, Валентин розпитував про батьків; Наталя відповідала стисло, без подробиць. Нарешті не витримала:

– Чого це ти взявся мене допитувати?

– Хочу знати, з якої родини моя майбутня дружина.

– Остаточно здурів? – поцікавилася Наталя.

– Тільки без цього… без грубощів, – насупився Валентин, беручись за чашку. – Я цілком серйозно. Хочу зробити тобі пропозицію, з тим і приїхав. Як ведеться, і з батьківським благословенням… Бачу: вдома твоїх нема, але я почекаю. Я людина терпляча, та й поспішати мені особливо нікуди.

– Ну, чекай, – посміхнулася вона. – Наречений… Батько мій давно помер, мама вийшла за його брата, їм це по барабану… Ти краще не клей дурня, Смагін, ми це вже проходили. Ти навіщо з’явився?

– По тебе, – він ретельно витер губи серветкою і уважно подивився на жінку. Очі були жорсткі, холодні.– Сядь, Наталю. Що ти все мелькаєш? Думаєш, я отак підведусь і піду? Ні фіга. Зараз усе обговоримо. В деталях.

– Ясно. – Вона сіла, взяла сигарету й клацнула запальничкою, нахиливши голову так, щоб він не бачив її обличчя. Потім швидко глянула на Валентина. – Ти, виходить, стежив за мною? А якщо я скажу ні, що тоді? Візьмеш силою? Вб’єш? Невже ти досі не зрозумів, що нічого в тебе зі мною не вийде? Іди по-хорошому, прошу тебе. Викинь з голови цю примху!

Наталя говорила неголосно, насторожено стежачи за тим, як Смагін шукає щось у внутрішній кишені куртки. Нарешті він витяг звідти пачку стодоларових купюр і виклав на стіл.

– Для розгону, мабуть, вистачить. Увечері ми з тобою, дорога, відбуваємо до моря. Трохи перепочити нам обом не завадить. Звідти – прямо до мене. Не забула ще мою кімнатку? Ну, це тимчасово, усе ще може змінитися. Не хочеш жити в Харкові – оселимося в тебе. Твої, гадаю, не стануть заперечувати. Працювати не мусиш. Народиш мені дитину, бажано дівчинку… – голос Валентина звучав монотонно, з погано прихованою погрозою. – Інакше доведеться тебе позбутися.

– Що ти верзеш? – Наталя щиро здивувалася. – Знаєш, у мене таке відчуття, що я розмовляю з недоумкуватим. Ти й справді сам не свій? Яка дитина? Від тебе? Та тобі лікуватися треба!

– Замовкни! Ти мені потрібна, і це не обговорюється!

– Забирайся!

Вона помітила, як у нього здригнулася щока й напружилися плечі під курткою. Права рука сповзла в кишеню.

– Ти чому втекла від Савелія? – запитав він, підвищивши голос і обережно погладжуючи в кишені тепле дерево руків’я ножа. – Тоді, на ювілеї?

– Не кричи. Вимила посуд і поїхала останньою маршруткою. Ще до того, як ти відбув із племінницею.

– Отже, ти категорично відмовляєшся вийти за мене? Добре, як знаєш… Але оті бакси на столі бачиш? То гроші мого брата, а вкрала їх – ти. Поки Савелій і гості кайфували в садку. Вкрала й віддала мені на зберігання. Тут три тисячі, і полковник таке на гальмах не спустить. Я законослухняний громадянин, Наталю, а ти щойно із зони відкинулася! – Валентин легенько ляснув долонею по пачці купюр і з задоволеною посмішкою вказав на них очима.

– Спритно… – Наталя затнулась, уловивши краєм вуха обережний рух у передпокої. Потім незнайомий голос, попередньо кашлянувши, мовив:

– Орлова Наталя Олександрівна тут мешкає?.. Що це у вас, хазяйко, двері навстіж?

– А ви, власне, хто? – з несподіваним полегшенням видихнула Наталя.

Візитер, хоч ким він був, з’явився вчасно.

– Старший слідчий Харківської обласної прокуратури Дроб. Хотілося б поговорити з вами щодо одного питання…

– Проходьте, прошу вас! – вона рвучко підвелася з місця, ковзнувши по обличчю Валентина насмішкуватим поглядом. – Сюди, у кухню…

Валентин жестом досвідченого наперсточника змів зі столу гроші, блискавично втрамбував у кишеню й теж підхопився. Рот перекошений, очі бігають. Наталя кинулася в передпокій – і він слідом, крок у крок. Коли ж вона зупинилася перед відвідувачем – лисуватим чоловіком із виразним качиним носом та пухкими, як у дитини, щоками, Валентин, низько опустивши голову – ховав обличчя, прошмигнув за її спиною на сходовий майданчик і кинувся вниз, стрибаючи через сходинки.

– А це у вас хто? – поцікавився Дроб. – Родич?

– Слава богу, ні…– Наталя захлопнула двері й клацнула замком. – Вибачте, як ваше ім’я й по батькові?

– Олег Степанович.

– Просто старий знайомий. Так що у вас за питання, Олегу Степановичу?

Валентин стрімко викотився з під’їзду, роздраконений і злий. На ходу зморщився, наче від зубного болю, і з силою втягнув гаряче повітря. На зупинці, не дочекавшись маршрутки, з третьої спроби загальмував сіру «ауді» і, абияк домовившись із мокрим від поту й усім на світі незадоволеним водієм, понісся на вокзал.

Повертатися до Харкова він, проте, не збирався. Нехай думають що хочуть. Шукати його, звісно, ніхто не стане, кому він потрібний… Додому треба повернутися не раніше ніж у неділю, і бажано пізно ввечері, щоб ніхто нічого не з’ясовував, а зранку – на роботу.

Тут він збадьорився. План був такий: потягом до Сімферополя, потім – у Ялту. Ні, не в Ялту – забагато народу. Зняти на кілька днів яку-небудь хатину, просто біля моря. Удень – на березі, вечорами – повештатися в курортній юрбі на набережній. І виспатися, виспатися. Спати довго, без снів.

Черги на вокзалі були величезні, напружені до істерик, але в службову касу перед ним стояли всього четверо. І квиток на транзитний потяг дістався купейний, як і загадував, – нижнє місце. Посвідчення він пред’явив, але правом безплатного проїзду скористатися не забажав. Чомусь хотілося відчути себе простим пасажиром, витратити гроші. Прихопив на лотку пляшку «Боржомі», пару пластикових стаканчиків. Забрав сумку з камери схову і ще години півтори ходив по платформі, куди мав прибути потяг.

Іти не було куди.

Вагон обслуговували дві сміхотливі малявки, зі студенток, що тільки починали освоювати ситний південний маршрут. У купе виявився всього один пасажир: важкий чорнявий ассирієць у щільному дорогому костюмі. Піджак висів підбивкою назовні, демонструючи лейбл. Щойно рушили, цей похмурий мужик мовчки наліг на коньяк, не пропонуючи попутникові, а Валентин розстелив постіль, попив чайку й завалився, уткнувшись носом у стінку.

8

Сімферополь, попри ранній серпневий ранок, зустрів Валентина духотою та гамором. Юрба складалася зі строкато вдягнених і навантажених речами громадян усілякого віку – від немовлят до літніх інвалідів. У повітрі над привокзальною площею вирувала така нервовість, що на короткий час Валентин розгубився й перестав орієнтуватись.

Біля вокзалу безладно громадився різнокаліберний транспорт, одна за одною від’їжджали маршрутки, до деяких тяглися довжелезні крикливі хвости. Повештавшись туди-сюди, Валентин зрештою пристав до невеликої групки, яка чекала на водія жовтої «газелі». На кривій картонці на лобовому склі значилося: «Новий Світ». Що це за місце, Валентин не дуже уявляв, однак його привабило те, що охочі вирушити туди мали начебто солідніший і спокійніший вигляд. Він став у чергу за літньою парою з двома шкіряними валізами – одна більша, друга менша.

Жінка у світлому брючному костюмі й полотняному капелюсі у відповідь на його питання люб’язно кивнула; її супутник одразу став допитуватись, у який із двох пансіонатів Валентин має путівку і де краще годують, бо вони з дружиною їдуть навмання, за порадою друзів. Валентин відповів, що уявлення не має, і відвернувся.

До появи вусатого й чорноокого, схожого на турка водія «газелі» в чергу за Смагіним ніхто не став. Рейс лівий, без питань.

Усі охочі завантажились, навіть лишилося трохи вільних місць, тому шофер ще хвилин десять курив, вичікуючи. Тільки коли він сів за кермо й став збирати гроші, у салон завалилися двоє хлопців у робах місцевої дорожньої служби; зійшли вони за три кілометри від виїзду з міста.

Останньою, вже майже на ходу, заскочила досить молода жінка з наплічником. Валентин бачив у вікно, як вона бігла до автобуса, і добре її роздивився. Трохи за тридцять, у короткій джинсовій спідниці й блакитній футболці навипуск, з довгими білошкірими ногами в сандаліях і рудими, мабуть, фарбованими патлами. І тільки придивившись, раптом зрозумів, що його зачепило: у жінки було обличчя постарілої й добряче пошарпаної життям Марти. Глянув ще раз – ні, примарилось. Жінка всілася на вільне місце біля водія і до самого кінця поїздки Валентин у її бік більше не дивився.

Краєвид за вікном його теж не цікавив. Ні на околицях Сімферополя, ні пізніше, за Судаком, де дорога вилася серпантином серед вапнякових укосів кольору сухої лаванди. Усі дві години дороги Валентин продрімав.

Після прибуття, підхопивши напівпорожню сумку, він вибрався з автобуса в числі перших і, не озираючись, покрокував щебенистою дорогою донизу. Туди, де вздовж довгої дуги Зеленої бухти розповзлося курортне селище з білою вежею якогось готелю, увіткнутою просто посередині. Незважаючи на безвітряну погоду, його гострий нюх миттєво повідомив про близькість моря. Тепер слід було знайти площу. Де площа, там і ринок, а вже житло він підшукає.

Воно так і вийшло, але ціни виявилися скаженими.

На місці, сказали йому нишком, у приватному секторі можна знайти дешевше. Через пів години з клаптиком паперу в кулаці, поблукавши між триповерховими хрущобами, він нарешті вибрався до приватного сектора. Той виглядав не особливо: кілька будівель косо лізли вгору схилом. Далі тягся пустир, вище – скелясті уступи, внизу, під обривом, – бухта, яка відблискувала сталлю. Бруднувато, не надто людно, тихо.

Хазяйку, даму років шістдесяти, звали Фрида Львівна – так зазначалося в папірці з ринку. Валентин ледь відшукав її в лабіринті приміщень двоповерхового будинку, половина якого була з ракушняку, а решта – з нефарбованих дощок. Вусата Фрида Львівна з ходу запросила п’ятнадцять баксів за добу, додавши, що з мешканців у неї, якщо не рахувати рідні, котра наїхала звідусюди, – тільки родина з Мінська. Але турбуватися не варто – білоруси сумирні.

– Чого так дорого? – спробував поторгуватися Валентин. – За таку суму можна знайти щось пристойніше.

– Не вийде, – зітхнула хазяйка. – Сезон. Тим більше на чотири дні. Що ви хочете, молодий чоловіче, – все дорожчає! Пройдіться в пансіонат, попитайте. Там можна домовитися за двадцять п’ять з обідом із чотирьох страв. Зате в мене фрукти безкоштовно: абрикос, персик, інжир… Козяче молоко.

– Не маю потреби. – Він ще вагався. – А до моря звідси як? З альпіністським спорядженням? В обхід тягтися – хвилин сорок вийде, не менше.

– Це з незвички. Он мінчани ходять і не скаржаться… Там і не обрив, – сказала хазяйка, – лише здається таким. Є стежина. По ній, потім через ялівцевий гай на схилі, вниз – і ви на набережній.

Торгуватися далі не мало сенсу, і хазяйка повела дивитися житло.

Кімнатка в дев’ять квадратних метрів виявилася на другому поверсі. Вікна виходили на захід. Хиткі сходи вели з просторого двору на крихітний незасклений балкончик-галерейку, прямо до дверей. Приміщення виявилося напрочуд чистим і обставленим просто, як келія. Розкладний диван, стіл, фарбований суриком допотопний комод. На стіні – фаянсовий рукомийник з тих самих часів, що й комод. Під ним – табурет із жовтим емальованим тазом.

Валентин запитав:

– А вода де?

– Це так, якщо нашвидку, – хазяйка примружилася на косо підвішений релікт. – По-людськи помитися можна на першому поверсі, покійний чоловік обладнав нормальну ванну, там і туалет. Постільна білизна й деякий посуд – у комоді… Оплата – наперед. Як вас звати, молодий чоловіче?

– Валентин.

– Якщо ще потрібна буду, я внизу, в кухні.– Фрида Львівна простягла йому два ключі на розтріпаному взуттєвому шнурку.

Валентин провів поглядом її огрядну, у великих родимках спину, обтягнуту вигорілим сарафаном. Потім поліз у сумку й відшукав блокнот. Витяг з-під пластикової обкладинки гроші, відокремив сотню, а блокнот засунув у кишеню штанів, що застібалася на блискавку. Треба купити плавки, бейсболку, шорти й ще одну футболку. Гривні були, на банківській карті теж, але готівки, мабуть, не вистачить, – однаково доведеться міняти долари. Документи теж слід було взяти з собою – чужий дім, мало що.

Він замкнув кімнату й спустився у двір, розпечений, як сковорідка. Вхід у кухню виявився просто під його сходами. Він відшукав хазяйку, простяг стодоларову купюру; жінка одразу видала решту, вивудивши з кишені фартуха пару зелених двадцяток.

По стежці, показаній Фридою Львівною, йти не хотілося – ще заблукаєш. Вирішив повернутися в центр селища тією ж дорогою, якою припхався сюди. «Спершу поїсти, потім уже все інше… – промайнула на ходу сердита думка. – Ну й глушина ж оцей їхній Крим…»

Південні краєвиди залишили його байдужим. Краєм ока Валентин зауважив поштамт, неприкметного вигляду православну церкву, різнокаліберні крамнички та сквер, через який можна було пройти до набережної. У задушливому павільйоні біля сувенірної крамниці він швидко проковтнув два хот-доги, що на смак не відрізнялися від туалетного паперу, і запив чаєм з паперового ж стаканчика. Пристойніші кафе й ресторанчики, повідомила дівчина, яка заправляла павільйоном, усі на набережній. Поряд – фірмовий магазин знаменитого винзаводу, а якщо грузинська кухня, справжня, без туфти, – це до Жорика…

Він махнув рукою й потягся на ринок – там торгували всіляким мотлохом для пляжу. Але для початку треба було знайти обмінку. Це виявилося непросто, однак хвилин через сорок він і це завершив.

Але тільки набагато пізніше зрозумів, де саме помилився.

Відчинена філія банку виявилася за два квартали від ринку. Валентин зайшов і став у хвіст. До віконця стояли троє, а за ним одразу прилаштувався якийсь вузькоокий хлопець із м’язистим засмаглим торсом, у білому картузику та шортах. Потім підтяглася хихотлива парочка, ще хтось. Кондиціонер не працював, тому в закутку, де віконце обмінника, було не продихнути. Коли черга зрушила, він, прикинувши в голові майбутні витрати, вирішив обміняти двадцятки Фриди Львівни й ще сотню. Обливаючись потом, вийшов із черги, став осторонь, витяг з кишені блокнот, відокремив ще одну купюру, а блокнот повернув на місце.

Після банку Валентин повернувся на ринок і прикупив необхідне. Плюс дві пляшки води, кіло персиків і пачку сухого печива. Потоптався біля аптечної ятки, міркуючи. Узяв активоване вугілля, пару упакувань, і вирішив, що досить.

Навколо валандались юрби народу, і, приголомшений спекою, він не зауважив, що кроків за десять позаду нього невідступно ходить той самий накачаний парубійко в шортах, з картузом, насунутим на самі брови. Коли Валентин ішов з ринку, вузькоокий зник, але тепер за ним ув’язався місцевий хлопчисько років чотирнадцяти – з тих, які крутяться тут усюди…

Піт струменів між лопатками, усе тіло нестерпно свербіло, хотілося тільки одного: дістатися до своєї нори, змінити одяг, запити мінералкою пару таблеток вугілля, як слід сховати гроші й документи, взяти рушник і спуститися до моря.

Жінка підійшла до нього не одразу.

Він устиг кілька разів викупатися, забити об шорсткий валун великий палець на правій нозі й з’їсти несмачний персик, після чого розтягся на постеленому рушнику обличчям до сіро-лілової морської далечини. Смужка дикого пляжу під обривом виявилася засміченою, але народу було повно, незважаючи на те, що навколо ані клаптика тіні. Побоюючись обгоріти з незвички, Валентин вирішив не засиджуватися.

Тут поруч присіла вона. Куций купальник, хмарка терпкого парфуму і того особливого, тривожного запаху, який забиває памороки і за яким із заплющеними очима можна вирізнити руду в юрбі інших жінок.

Валентин миттю зрозумів, навіщо їй потрібен. Таких, як він, – не старих ще, але самотніх чоловіків – тут було обмаль. Від жінки йшло пряме послання: мені, дорогенький, потрібне знайомство з тобою, конкретно з тобою, і не інакше. З цієї ж причини він і любив тих – маленьких, незіпсованих, у яких доросла суть ще дрімає.

– То як? Гей, прокинься… – долинув до нього крізь пляжний гамір хрипкуватий голос. Валентин увімкнув слух і повернувся, звівшись на лікті.– Запальничка знайдеться? Або сірники? Тобто – прикурити?

– Не курю. – Смагін рвучко сів і миттю її впізнав. Це була та сама, з маршрутки, з довгими ногами. Густе волосся вона прибрала під панаму. Отже, все-таки не фарбована. – І вам не раджу.

– Божечки! – з ніжним глузуванням глянула руда, галька під її сідницями захрускотіла. – Які ми правильні! Тут так не можна.

– А це чому? – Зблизька вона здалася йому симпатичнішою: з беззахисною білою шиєю та повненькими, ледь торкнутими помадою губами. – Як вас звати, якщо не секрет?

– Маргарита. Рита… – із секундною затримкою відповіла вона.

– А я – Георгій. – Тягти волинку він не збирався. – Дозвольте мені, Рито, запросити вас повечеряти сьогодні. Так би мовити, продовжити наше з вами знайомство. Я не такий зануда, як ви, мабуть, подумали.

Вона не стала ламатися, просто відповіла:

– Думаю, буде приємно пізнати вас ближче. Де й коли зустрінемося?

– Я в Новому Світі вперше. Приїхав сьогодні. Давайте о дев’ятій, будете моїм гідом.

– Тоді…– Вона легко підвелася й простягла руку. – Уставайте, я покажу місце!

Жінка виявилася трохи нижчою за нього на зріст. Повногруда, з веснянкуватою шкірою, дуже чутливою до сонця. Дотик її прохолодних пальців ударив його немов струмом. Ось воно – те, що йому потрібне! Але не сьогодні. Спочатку повичікувати, пограти з нею в кота й мишку.

– Алло! – Маргарита поглянула здивовано. – Ви чомусь увесь час відключаєтеся… Отже, зустрінемося коло входу на стежку Голіцина. – Вона ткнула незапаленою тонкою сигареткою праворуч. – Бачите пасмо пагорбів? Оце там. Знайти легко, тут усі знають це місце. Поблизу – набережна, скрізь можна посидіти, перекусити, трохи випити. Влаштовує?

– Так, – відповів Валентин, відступаючи на півкроку. Занадто вже відверто вона пахла. – То о дев’ятій?

– До зустрічі!

Він проводжав її поглядом, аж доки вона зникла. У фігурі щось трохи страусине: надто довгі ноги в рожевих пантофлях і хода з легким підстрибом.

Маргарита пішла, жодного разу не озирнувшись. Де вона зупинилася, чому не купалася, він так і не зрозумів, і це насторожувало, однак у голові невгамовно звучав радісний голос: ось тобі пригода, ти ж цього хотів? Спробуй, Валику! Випробуй себе, звільнися від рабства, усе має вийти. А чому саме до тебе вона підкотила, теж нехитре питання. Вибору в неї тут – нуль.

Вирішивши, що пляжу з нього досить, він побрів убік будинку, ліниво оглядаючи околиці. Піднявся на набережну, по дорозі поцікавився, як пройти до стежки Голіцина. Йому підказали, і стало зрозуміло, що ввечері дістатися туди від Фриди Львівни найпростіше через пустир і ріденькі зарості тамариску. Тепер – у душ і поспати. Тільки зараз він сповна відчув: події на ювілеї брата, поїздка до Луганська і дорога на південь вичавили його до межі. У результаті Валентин ледь не проспав геть усе, і тільки галас у дворі підняв його з дивана.

Приводити сюди жінку він навіть не думав.

Перетасовуючи ці неясні думки, він почав одягатися. У процесі з прикрістю скривився: дзеркала в кімнаті не було, єдина сорочка зім’ята, але не йти ж на побачення у футболці! Уже спізнюючись, квапливо натягнув легку куртку, переклав готівку у внутрішню кишеню й стрімголов скотився вниз. Йому вдалося не переламати ніг на крутому й слизькому кам’янистому спуску. Хоч і з труднощами, але він відшукав-таки в теплих сутінках дорогу до набережної, змішався з юрбою, а незабаром побачив і її, що байдуже стояла біля кіоску з сувенірами. Він спізнювався вже на пів години, але жінка терпляче чекала. На обличчі її не було ні розчарування, ані нудьги.

Вона була в строкатому вільному сарафані з глибоким вирізом. Нитка великого дерев’яного намиста, босоніжки на підборах, крихітна шкіряна сумочка-клатч. Макіяж грамотний – тому й вигляд значно молодший, аніж на пляжі. Перснів на пальцях немає, волосся укладене. Усе це він відзначив автоматично, бо точно так само – з оцінкою і схваленням – на Риту поглядали самотні немолоді мужички, які бродили набережною.

Підійшовши впритул, Валентин зробив винувате обличчя й промовив:

– Вибач, Рито, геть усе проспав! Мабуть, перегрівся сьогодні.

– Та чого там, – вона миттю струсила з себе застиглість. – У перші дні з усіма таке буває… Їсти хочеш?

– Ще й як! Куди підемо?

– Тут є одне місце. – Вона вже зовсім по-свійськи підхопила його під лікоть. – Там чудові шашлики. Потім погуляємо біля моря. Я от що хотіла в тебе спитати, Георгію…

Валентин спочатку не зрозумів, до кого вона звертається, і тільки потім згадав, що назвався цим іменем під час знайомства. Він злегка схилився до жінки.

– Ну?

– Ти звідки приїхав?

– Та яке це має значення, дорога?

– А що робиш?

– Тобі буде нецікаво.

– Про що ж ми будемо говорити?

– А навіщо?

– Прикольно, – вона вимушено розсміялась і на секунду пригорнулася до нього. – Ну, скажи хоча б – дружина в тебе є? Діти?

– Подивися на мене: я що, схожий на сімейну людину? І потім – от я ж не цікавлюся твоєю анкетою. Навіщо вона мені? Ти мені сподобалася відразу, така як є. А подробиці тільки псують враження.

– Сподобалася?

– Дуже. – Валентин зупинився, повернув її до себе та обійняв – ніби перевіряючи на міцність. При цьому всередині в нього ніщо не здригнулося.

Маргарита охнула й завозилася, звільняючись із кільця його рук.

– А ти, виявляється, сильний, – з неясною, чи то схвальною, чи то докірливою інтонацією вигукнула вона. – Наберися терпіння…

Він і не думав, що жінка так стрімко сп’яніє. Що її треба буде мало не на руках тягти на адресу, яку вона невиразно пробурмотіла, щоб здати з рук на руки якійсь крикливій літній татарці. Слава богу, ця темна місцина в нетрях була неподалік – по інший бік тамарискового гаю, одразу за кварталом триповерхівок.

Валентин спиртного не торкався, із задоволенням їв соковите м’ясо, запиваючи грейпфрутовим соком, а Маргарита раптово скисла, мляво копалася в салатах, безупинно курила й випила майже цілу пляшку брюту.

За скромну вечерю на двох довелося викласти солідну суму, і тепер, повертаючись у свій курник, він думав про те, що зранку знову доведеться пертись до банку. Але без роздратування – у ньому вже жеврів вогник мисливського азарту, хоча ймовірність знову побачитися з рудою була більш ніж сумнівною. Він піднявся до себе, вмився й завалився спати…

А наступного ранку близько десятої Маргарита сама постукала в його двері.

– Як ти мене знайшла? – ошелешено запитав він, стоячи на порозі в самих плавках і насилу продираючи очі.

– Ти ж сам учора показав мені, де живеш, – відповіла вона.

Валентин міг заприсягтися, що нічого подібного не було. Але зараз це вже не мало значення.

– Заходь… – Він відступив до розстеленого дивана, не спускаючи очей з її похмурого обличчя. – Ти навіщо з’явилася, Ритулю?

– Хочу вибачитися за вчорашнє. Не знаю, що це на мене найшло. Я так страшенно напилася…

– Забудьмо. – Він усміхнувся. – А хто тобі ота баба? Вона так репетувала вчора.

– А… – жінка відмахнулася. – Торгує на місцевому ринку… Я в неї кімнату винаймаю. Тобто не сердишся?

– Ні.– Він подався вперед і пригорнув її до себе, відчувши крізь тонку тканину безвільно обм’якле тіло. – Побачимось увечері?

– А ти хочеш?

– Авжеж. – Валентин відсторонився, поправив пасмо волосся, що вибилося з-під її панамки. – Тільки пізніше. На тому ж місці. У мене деякі справи. Та й занадто спекотно біля моря. А ти що збираєшся робити?

– Сходжу все-таки на пляж. – Маргарита легким сухим поцілунком торкнулася його губ, і він відзначив, що, незважаючи на вчорашнє, подих у неї зовсім чистий. – То до вечора?

Валентин провів її вниз і замкнувся досипати.

Остаточно прокинувся він близько четвертої, зовсім в іншому настрої. Без лірики, з головним болем, мокрий від духоти. У кімнаті була чиста душогубка. Валентин прошльопав до дверей, відчинив, вийшов на балкончик. Сонце вже переповзло на цей бік і тепер висіло в нерухомому повітрі білою бульбашкою. Дихати не було чим, уся західна частина неба затягнута сизою імлою.

Години зо дві він витратив на малоїстівний обід у якійсь забігайлівці та обмін валюти. Ще хвилин сорок пішло на стрижку в «Салоні краси» – звичайній перукарні. Назад Валентин здуру потягся вгору обривом, знову змок і остаточно розлютився.

У дворі він наткнувся на хазяйку.

– Гроза буде до ночі,– переконано мовила вона. – У нас тут ще ті грози – з незвички страшнувато. Гримить, як у пеклі. Але нічого, години три повирує, і все. Можете не сумніватися.

– Добре, – сказав він, уже піднімаючись сходами, – постараюся повернутися раніше.

На верхній сходинці Валентин зупинився. Обвів поглядом двір з усіма його сарайчиками, літнім нужником, навісом, виноградними лозами та гліцинією, що звисала пухкими ліловими гронами зі старої абрикоси. Намацав у кишені ключі. Зараз – у душ. Потім, про всяк випадок, зібрати речі й підзарядити мобільний. Зриватися відсіля він ще не збирався, але в повітрі вчувався якийсь флюїд. Навіть не тривога, інше. Може, дійсно через грозу.

Треба спуститися на набережну раніше, повештатися, випити десь склянку вина або чашку кави, міцної. Почувався він набагато краще, ніж після пробудження. Одягнувся просто – світла футболка, сіро-зелені бермуди, та сама тонка вітрівка. У внутрішню кишеню – гроші, у бермуди – носовик, ключі. Ніж і ліхтарик – само собою. Решту, зокрема й куплені позавчора речі, Валентин запакував у сумку, гроші й блокнот сунув у потаємну кишеню.

Повітря відчутно посвіжішало. У дворі й біля будинку – нікого. На стежці – двоє-троє перехожих. За ріденькими тамарисками дзявкотіли й гризлися помийні дворняги, на набережній було небагатолюдно, але за бажання можна загубитися. Море брижилося, з яток торгували всякою всячиною, гриміла попса з динаміків, діти вередували.

Божевільня. Йому схотілося хоч недовго побути на самоті. По дорозі трапилася турецька кав’ярня, і він пірнув туди. Чашка кави обійшлася йому у два долари, але жалкувати не варто було: напій був приготований майстерно й чудово зміцнив його провислі нерви.

Збадьорившись, Валентин поспішив до призначеного місця.

Маргарити ще не було. З’явилася вона тільки хвилин за десять. У такій самій, як і в нього, курортній уніформі – куці капрі з якоїсь рогожки, майка, на плечі рушник, волосся зібране на потилиці у хвіст, обличчя без косметики, вираз кисло-солодкий, червонуваті повіки припухлі.

Він одразу притяг її до себе, знайшов губами солонуватий рот. Нервово озирнувшись, вона вислизнула й одразу запропонувала скупатися. Жодної вечері, ні.

Валентин посміхнувся.

– Похмілля?

– Мабуть, обгоріла вдень, – банально відповіла Маргарита й потягла його за собою. – Тільки ходімо берегом, не хочу нікого бачити. Там, за пірсом, є одне місце. Тихо, безлюдно і каміння майже нема… Дощ, здається, буде. А від тебе кавою пахне.

– Було таке, – відгукнувся він.

– Ти постригся. Тобі личить.

– Дякую. – Валентин навіть на відстані відчував, як її проймає дрож. Зупинившись, сказав: – Ритулю, дитинко, дай руку, а то шию звернеш… Знаєш, а я скучив за тобою.

– Невже? – Жінка підійшла ближче й кинула рушник на гальку. – Загальмуймо отут, я покурю.

– Будь ласка. Хоча схвалити не можу. – Валентин приземлився поруч.

– Ти знову за своє? – Вона швидко глянула на нього. – Не треба цього занудства. Розслабся.

– У мене сестра курить, увесь дім прокопчений, – сказав він, обіймаючи її за плечі.– Змерзла? Ти тремтиш.

– Кажу ж – обгоріла. Трохи лихоманить.

– Наче й сонця особливого не було.

– Ну то й що? Коли серпанок – іще гірше… Георгію!

– Що?

– Та таке… дурниці.– Вона вистрілила недокурком у бік моря, пригорнулася до нього й прошепотіла: – Спершу трохи поплаваймо… побудьмо разом… Потім проведеш мене.

Там, куди вони прямували, – за пірсом, між нагромаджень облизаних морем каменів і плюгавої рослинності,– була глухомань. Ні пса навколо, не кажучи вже відпочиваючих; ліхтарі набережної лишилися позаду. Скелі тут утворювали щось на кшталт бухточки. Вода була тиха, як у ставку, під ногами хрускотіла дрібна галька. Нагорі, на схилі, гриміли з акацій хори цикад. Трохи смерділо гниттям від водоростей.

Жінка відразу скинула з себе одяг, труснула головою, розкидавши волосся по плечах, і, світячись у темряві тугими сідницями, побігла до води. Обернулася, викрикнула його чуже ім’я, увійшла по коліно й зупинилася, чекаючи.

Він нахилився розшнурувати кросівки. Скинув їх разом зі шкарпетками й гидливо поворушив пальцями ніг – між ними відразу набилася кам’яна крихта. Відтягнув резинку бермуд – і застиг.

Із-за найближчого каменя, схожого на сонного ящера, пролунав негучний баритон:

– Стій де стоїш, чувак! Треба поговорити.

Валентин повільно випростався. У голосі чітко звучала погроза, і він миттєво все зрозумів. Маргарита вже хлюпалась, але зовсім біля берега, і, щоб добігти туди, йому знадобилося якихось десять-п’ятнадцять секунд. У кілька стрибків, прямо в одязі, він влетів у море, водночас намацуючи у внутрішній кишені вітрівки руків’я, мертвою хваткою обхопив жінку, витяг на мілководдя й зупинився – відкритий ніж уже добре лежав у долоні.

Маргарита не пручалася, тільки тремтіла всім тілом, гола й мокра. Вода доходила обом до колін. Валентин приставив лезо до її горла й закричав:

– Валіть звідси, і швидко, інакше я її заріжу! Просто зараз. Мені втрачати нема чого, козли паскудні!

Ніхто не озвався.

– Ах ти суко! – Він зі злістю виштовхнув жінку на берег. – Отепер я тебе точно приріжу. Кажи: він там один?

– Н-не знаю…

– Скажи їм, або йому, – хай ідуть!

– Вони тебе не зачеплять, Георгію. Дай одягтися, холодно, – жалібно попросила Маргарита. – І прибери ніж…

– Замовкни!

– Тут уже нікого немає… ну, був один… Вадоном звати.

– Це точно?

– Ми так домовились. Інші повинні чекати на пірсі.

– Яка ж ти все-таки наволоч, – із гіркотою та досадою повторив він, відштовхуючи її від себе. – Ану бігом одягайся!

Жінка метнулася до своїх речей, а Валентин, не ховаючи ножа, пошукав у темряві, знайшов кросівки біля каменя і взувся.

– Так, – проскреготів він. – Зараз дійдеш зі мною до пірса. Там притримаєш своїх дружків – п’ять хвилин, більше не треба буде. Сіпнешся, вякнеш невчасно – вб’ю! Якщо сядуть мені на хвіст, посаджу всіх, тебе першу. Моя хазяйка тебе добре запам’ятала.

– Я не хотіла, вибач, – пробурмотіла вона. – Ще вчора вирішила, що відмовлюсь, але мене змусили…

– Розмови, – обірвав Валентин. – Іди поруч, наче нічого не було.

Він чіпко підхопив жінку під лікоть, друга рука не випускала руків’я ножа в кишені. Обоє швидко, не кажучи ані слова, пішли спочатку вздовж галькового берега, потім піднялися осипом на стежку.

Зір і слух Валентина в темряві загострилися. Маргарита начебто заспокоїлася, покірно спотикалася поруч. На стежині їм ніхто не трапився, навколо ні душі. Тільки на пірсі, осторонь від освітленого жовтим натрієвим ліхтарем кола, маячили три непевні фігури.

Валентин зупинився, випустив лікоть жінки й беззвучно ступив убік. Начебто відступив її нікчемне життя тим, хто користувався нею як принадою…

На набережній досі тинялася курортна публіка, заклади працювали, але з моря раз у раз налітали шквалисті пориви вітру, а з боку Яйли зрідка доносилося утробне гуркотіння. Плюнувши на запобіжні заходи, Валентин рушив напролом, скорочуючи шлях. Спершу вгору схилом, потім через пустир, світячи під ноги наполовину розрядженим ліхтариком.

Двір був порожній, усі двері замкнені – відпочивальники, зачувши негоду, розповзлися по норах. Він злетів по сходах, повозився в темряві з ключем і, не вмикаючи світла, на дотик здер із себе мокрі шорти, вийняв з кишені ніж, закрив лезо й сунув у торбу. Потім натяг джинси, кинув легку поклажу на плече й вискочив на галерею, залишивши двері навстіж, а шнурок із ключами – в замковій шпарині.

Шлях до автостанції забрав у нього сім хвилин. До того часу селище, придавлене громаддям грозового фронту, що насувався з гір, остаточно вимерло. Шансів просто зараз виїхати з Нового Світу – жодних.

Однак дурням, як водиться, щастить: під бляшаним ковпаком ліхтаря на майданчику, де паркувалися рейсові автобуси, стирчав темно-синій «жигуль». Усі двері були відчинені навстіж, і від цього машина була схожа на жука-гнойовика, що намірився злетіти.

Валентин зменшив темп, віддихався й зазирнув у салон. Там дрімав водій, на задньому сидінні розташувалися двоє чоловіків середнього віку.

– Куди їдемо? – запитав він.

– До Феодосії… Блін, на поїзд запізнюємось, а цей жує соплі! Бухтить «некомплект», – обурився один із пасажирів. – Шеф, ну давай, заводь!

– А скільки за комплект? – притишив голос Валентин.

Чоловік назвав цифру.

– Якщо згодні, ділимо суму на трьох – і вперед. Я теж поспішаю. – Він обійшов машину й поплескав водія по плечі.– Такий варіант улаштує, начальнику?

Той розплющив очі, із хрускотом потягнувся. Потім промовив:

– Давай, завантажуйся… Тільки назад, до тих двох. Із вітерцем поїдемо, а то скоро поллє…

У перші півгодини, поки «жигулі» скажено мчали крученою, вузькою, але, на щастя, пустельною дорогою, Валентинові було сильно не по собі. Він навіть заплющив очі, щоб не бачити її, цю кляту дорогу. Водій, чорнявий здоровань, на особливо крутих серпантинах матюкався, приймач нив, у динаміках тріскотіли атмосферні розряди. Попутники збуджено перемовлялися придушеними голосами: «…Не панікуй, на швидкий повинні встигнути… А ні – хрін із ним, здамо квитки, перекантуємося до ранку…»

Коли минули перевал, віражі стали більш плавними, а дорожнє полотно поширшало. Валентин збадьорився. Нервова сонливість зникла.

Швидкий з Феодосії (хто ж це знає краще за нього?) відходить об одинадцятій тридцять вісім. Щодня. День на дорогу – до ночі він буде в Харкові. Але тільки не сьогодні. Зняти номер у готелі, не поспішати, все обмізкувати. Нічого не робити, потинятися містом, купити маленький презент Олександрі… яку-небудь дрібничку або, там, пляшку колекційного вина…

І ще: зв’язатися з братом і сказати вагомо, без підтексту: «Пам’ятаєш, Савелію, останній бікінський транзит?.. Отож твої три штуки зелені – в мене…»

9

Про те, що вона почула по телефону від старшого брата, Олександра заявила Федорову з порога. Для одного дня це було, мабуть, уже занадто.

– Та ти що? – підвівся Сергій і одразу понизив голос. – Він сказав: наша дочка – крадійка?

– Савелій упевнений, що, крім цих трьох тисяч, вона прихопила ще й пістолет.

– Який, до диявола, пістолет? – схопився за голову Федоров. – Цього бути не може!

– Вранці він їде в прокуратуру, – упівголоса мовила дружина. – Збирається заявити про крадіжку. Слухай, може, напружитись і повернути йому ті гроші, Сергію? Я передзвоню, вмовлю Савелія не зчиняти галасу і трохи почекати. Нехай усе залишиться між нами.

– То ти повірила? – запитав Федоров. – Так? Знаєш, у мене все це просто в голові не вкладається.

Олександра відвернулася: плечі опущені, під очима свинцеві кола. Такою пригніченою він її ще не бачив. Дружина нерухомо стояла, незряче дивлячись на купу посуду в мийці.

– Іди лягай, Сашо. Я сам. Тобі треба відпочити…

Через два дні, коли Сергій з Мартою повернулися після тренування, Олександра з порога відправила дочку переодягатись, а сама потягла Федорова в кухню.

– От, – крізь зуби мовила вона, сунувши Сергію розкритий конверт. – Помилуйся! З півгодини тому заходив дільничний… Повістка зі слідчого відділу. Якийсь Дроб, старший слідчий, пропонує відвідати його завтра о десятій нуль-нуль. Адреса, кабінет такий-то. Оскільки Федорова М. С. є особою, що не досягла повноліття, бажаною є присутність одного з батьків.

– Ясно… – Федоров повертів у руках сірий бланк.

– Що тобі ясно, Сергію?

– Савелій Максимович – людина слова.

– Що будемо робити? – Про жодні переговори з братом дружина більше не заїкалася. – Може, нафіг цей папірець?

– Обов’язково треба йти. І заспокойся, Сашо, ти не повинна в це втручатись. Я сам розберусь, але спочатку поговорю з Мартою.

Не чекаючи її відповіді, він подався телефонувати Гаврюшенкові.

Розмова тривала хвилин десять, причому Федоров раз у раз звірявся з текстом повістки. Потім повісив слухавку, склав аркуш, сунув у конверт і кинув на полицю під дзеркалом у передпокої. Після чого постукав у двері кімнати дочки.

Марта мовчки впустила його. Обличчя її спершу здалося Федорову трохи змарнілим. І не дивно: щойно по мобільному з нею зв’язався Родіон і вивалив купу новин. Всі до одної паршиві.

Отже, вона була готова.

Щодо заяви громадянина Смагіна в старшого слідчого Дроба не було питань. Попереднє дізнання однозначно показало: ніхто, крім Марти Федорової, не зміг би скоїти крадіжку грошей і зброї з кабінету господаря. Додаткові факти дала йому й поїздка до Луганська. Тому слід було швидко розкрутити племінницю потерпілого й вичавити з неї конкретику.

Подію в Шаурах можна було б спустити на гальмах – у тамтешніх родинах ще й не таке діється. Однак полковник ображений і жадає помсти. Це Олег Степанович цілком міг зрозуміти. Але його цікавили деякі суттєві моменти, що спливли в ході перевірки. Перший: у принципі був відсутній мотив крадіжки. Другий: безслідне зникнення Валентина Смагіна.

Якщо дівчина стріляла в родича (а найімовірніше, так воно й було) – що трапилося потім? Сама вона повернулася додому, але де ж її супутник? Минуло чимало часу, людини немає, але заява на розшук, подана членами родини, анульована. А Савелій Смагін узагалі не бажає чути про брата.

Не міг же він випаруватися, цей Валентин!

Усі ці міркування Дроб волів лишати при собі. Ситуація делікатна, і копати тут треба рівно на стільки, на скільки від тебе чекають – ні на волосину більше. І все-таки, трохи підстраховуючись, Олег Степанович вирішив поцікавитися біографією Смагіна-молодшого.

Це потребувало не так уже й багато часу. Через пів години він уже знав про відсутність у Валентина судимостей, приводів і кримінальних контактів, так само як і про його родинний статус та останнє місце роботи. У відділі кадрів управління Південної залізниці йому відповіли, що надати персональні дані співробітника по телефону не мають права. Тоді він особисто навідався у відділ пасажирських перевезень, де з’ясував, що Смагін має добру репутацію, старанний і дисциплінований, а в минулий понеділок оформив короткострокову відпустку за свій рахунок, у якій і перебуває. Начальство сполошилось, і Дроб про всяк випадок збрехав, що інтерес прокуратури до громадянина викликаний тільки тим, що він є одним з імовірних свідків ДТП, яка мала серйозні наслідки.

Після повернення в прокуратуру він одразу запросив у кабінет Пивоварова.

– От що, Юрію, – звелів він оперативникові,– поїдь просто зараз на оцю адреску, – Дроб клацанням нігтя відправив папірець на протилежний кінець столу. – Акуратно покрутися навколо будинку, спробуй з’ясувати, чи не бачив хто в понеділок зранку отаку приблизно особу… Я тобі зараз опишу.

Через години три оперативник ввалився в кабінет, маючи при собі згорток у м’ятій, вкритій масними плямами газетці.

– Що там у тебе? – гидливо поцікавився старший слідчий. Від згортка виразно тхнуло.

– Тут ось яка штука, Олегу Степановичу… – почав Пивоваров. – Не знаю, чи можна покластись… Але куди подітися – тільки він один і бачив…

– Хто? Що бачив? – поквапив Дроб. – Давай докладніше.

– У понеділок близько сьомої ранку місцевий бомж, звати Василь, прізвища, як водиться, не пам’ятає, обходив свою ділянку. Він там склотару збирає, макулатуру, метал, що трапиться. Приблизно в той самий час із під’їзду зазначеного будинку квапливо вийшов чоловік, відповідний до опису. Минув підворіття, повернув у двір і кинув у контейнер пакет. У пакеті були…

– Стоп! Куди він після цього подався?

– Василь каже – не засік. Відразу поліз у контейнер, виявив речі й підібрав. Усе практично нове: штани, сорочка, шкарпетки, тільки рушник мокрий… Отже, спустилися ми в його підвальний гадючник. У нього залишилася тільки сорочка, а іншим він уже розпорядився. Ось вона! – Пивоваров зашелестів газетою.

– Не треба. Залиш на підвіконні.

– Можу йти?

– Можеш. Дякую.

Слідчий почекав, поки за опером зачиняться двері, і присунув ближче телефонний апарат.

– Евеліно Георгіївно, Дроб турбує,– продудів він у трубку. – Ви вже пробачте, знову відриваю. У мене тут один предмет… чоловіча сорочка… треба б глянути… Ну, там, кров, сперма, слина, сліди пороху, волокна інших тканин – вам видніше… Що? Ні, не приватне прохання – у рамках перевірки на предмет порушення… Надішлете лаборанта? Буду вдячний.

Зробивши це, Олег Степанович пройшовся кабінетом, розминаючи затерплі ноги.

«Зрозуміло поки що тільки одне: дівка Смагіна-молодшого не вбивала, – міркував він. – Якщо вже він з’явився додому рано-вранці, потім поїхав на роботу й зажадав відпустку за власний рахунок… Тоді хто стріляв? Ні, тут поспішати не варто, треба почекати, що скаже Гусельникова… Але де все-таки Смагін? Засів у місті чи десь на півдні, як вважає його начальство?..»

В одному старший слідчий був упевнений: на руках у нього справа про крадіжку грошей і зброї. Про це й буде допитана племінниця відставного полковника. Поки що як свідок.

Федоров із дочкою прибули до обласної прокуратури хвилина в хвилину.

Напередодні в телефонній розмові Гаврюшенко проінструктував його, як повинна поводитися Марта і чого необхідно уникати в розмові, але все одно Сергій нервувався.

Дроб не став маринувати їх у коридорі й прийняв одразу.

У кабінеті монотонно дзижчав кондиціонер; потік повітря ворушив папери на столі старшого слідчого, однак свіжості не додавав. Федоров пропустив Марту вперед. Слідчий жестом указав на два пластикові стільці, впритул присунуті до столу, і знову втупився в екран ноутбука. Учора, в самому кінці робочого дня, Дроб одержав матеріали експертизи, але того, на що він сподівався, там і близько не було.

«Височенька панянка для своїх років, – мигцем подумав він, – за бажання може за себе постояти… А татко ж розгублений, смикається…»

– Я запросив вашу дочку для, так би мовити, попередньої бесіди. Без протоколу. Звати мене Олег Степанович Дроб. Однак бесіда в нас конфіденційна, зміст її розголошенню не підлягає. Вам… е-е… Сергію Вікторовичу, має бути відомо про існування відповідної статті в КК. На мої питання відповідати зобов’язана тільки Марта Федорова. Ваші коментарі мене поки що не цікавлять.

Дроб натиснув кнопку диктофона, що лежав праворуч від ноутбука.

– Ім’я, прізвище, рік і місце народження?

Марта відповіла, покосившись на ґаджет.

– Отже, наскільки мені відомо, восьмого серпня цього року ви разом з батьками й вашим родичем Валентином Смагіним перебували в селищі Шаури в гостях у Смагіна Савелія Максимовича, що мешкає за адресою…

– Припустимо, – з викликом мовила Марта. – А який сенс питати, якщо Савелій Максимович вам уже про все докладно розповів?

Дроб подумав і вимкнув диктофон.

– Добре, обійдемося без формальностей, – кинув він. – То до суті. Приблизно о пів на п’яту ти виявила бажання вирушити на прогулянку озером. На катамарані. Супроводжував тебе Валентин Смагін, твій другий дядько. Катамаран поламався, і ви висадилися на берег. Усе так і було?

– Приблизно.

– Це твоя річ? – Дроб витяг із шухляди столу зелену бейсболку.

– Моя. Я її загубила, коли ми витягали катамаран на мілину.

– Дійсно… – Слідчий солодко примружився, стежачи за її обличчям. – Ти, звичайно, здогадуєшся, що ми побували там, де ви з Валентином Смагіним причалили. І як ти гадаєш, що ще ми там виявили?

Марта знизала плечима.

– Пістолет, з якого стріляли як мінімум раз… – Федоров смикнувся, однак слідчий зупинив його жестом і продовжив: – І пістолет цей побував у тебе в руках. Що безумовно доведено.

– Не знаю, що ви там виявили, – твердо сказала Марта. – Ніякого пістолета я в очі не бачила. Ми… з ним… з Валентином просто каталися озером. Мотор катамарана заглух біля самого берега, ми причалили…

– Стоп! Де саме ви причалили?

– Звідки мені знати, що це за місце? Ви ж там побували!

– Важко з тобою, Марто, – скрушно зітхнув слідчий. – І це ж поки що я навіть не намагаюся висунути тобі обвинувачення… Я ж просив вас мовчати, Сергію Вікторовичу! – раптово гаркнув він, запобігаючи спробі Федорова втрутитись. – Однак, судячи з сукупності обставин, мені здається, що ти потрапила у вкрай неприємну історію.

– Що вам від мене треба? – Марта спалахнула, але відразу впоралася з собою. – І не кричіть, будь ласка, на мого батька!

– Що сталося на березі?

– Ми… просто розійшлися в різні боки.

– Як це? – ніби здивувався Дроб. – Родичі, близькі люди? Твій дядечко, мабуть, у дитинстві тебе на руках носив, і раптом раз – і розійшлися! Тим більше в такій ситуації. Чого б це?

– Він наполягав, щоб ми йшли вздовж берега, я не погодилась, і ми посварилися… – Сергій відчув, що Марта, яка так доладно й не навчилася брехати, ледь стримується, щоб не нагрубити. Їхні стільці стояли поруч, і він непомітно присунувся до дочки. – Я пішла, тому що була впевнена – іти берегом не можна, там усюди зарості й страшенний бруд…

– А твій дядько лишився на місці?

– Звідки я знаю!

– Чому ти не повернулася в Шаури, до Смагіних, де на тебе чекали батьки?

– Заблукала. Мобільний залишився в матері. Було темно, але я знайшла дорогу через ліс, а потім вибралася на трасу. Звідти мене підвезли до селища Авіатор, там у дідуся з бабусею дача…

– Хто підвіз, о котрій годині?

– А вам що до того? – Марта відпустила гальма. – Я, здається, все пояснила, що вам ще треба?

Федоров обхопив дочку за плечі й злегка струснув. Він здогадувався, чого домагається слідчий: вивести Марту з рівноваги.

– Гаразд, – Дроб знову покосився на монітор і незворушно повів далі: – Спробуймо з іншого боку. З кабінету полковника зникли пістолет і гроші. Приблизно – між другою і п’ятою годинами дня. Це встановлений факт…

– А я тут до чого?

– Не перебивай! – Дроб швидко провів долонею по вологому чолу й насупився. – Чи була ти в кабінеті Савелія Максимовича? Відповідай, тільки не бреши, Марто!

– Так. Родіон водив мене по будинку, ми заходили й у кабінет.

– Колекцію зброї він тобі показував?

– Здається, так… Це такий металевий ящик біля стіни?

– Він брав зброю в руки?

– Може, і брав.

– А ти?

– Я не пам’ятаю, – вона на секунду затнулася. – Ми оглядали те, що було всередині.

– Ясно. – Дроб щось чиркнув олівцем на папірці.– А потім ти піднялася туди знову. Сама. Місце, де господар зберігав ключ від збройового сейфа, ти добре запам’ятала – адже Родіон вийняв його звідти на твоїх очах. Відчинила сейф, узяла звідти пістолет марки «FN Baby Brownіng» бельгійського виробництва, а заразом прихопила й гроші з шухляди письмового столу. Не всі: три тисячі сто доларів. Пістолет і гроші, більше нічого.

– Ні! – Марта відчайдушно затрусила головою. – Нічого я не брала!

– Добре, не брала. Тоді скажи: чому ти вирішила податися на прогулянку озером з Валентином Смагіним? – зненацька змінив тему Дроб.

– Просто… просто так… – розгубилася Марта. – Було нудно, жарко. Родіон поїхав…

Федоров знову спробував втрутитись, але слідчий його зупинив і з непроникним виразом втупився в Марту. Витримавши недовгу паузу, він мовив:

– А хочеш, Федорова Марто Сергіївно, громадянко неповних чотирнадцяти років, навчена зухвало брехати й вивертатись, я тобі сам розповім, як було? Крок за кроком? А вас, громадянине Федоров, я категорично прошу не втручатись, інакше я муситиму попросити вас із кабінету!

Відразу після окрику голос Олега Степановича зазвучав зненацька рівно, трохи навіть ліниво:

– Бог з ним, із пістолетом отим… Ти його не бачила, не брала, однак чомусь саме він зник з кабінету й з’явився на березі за два кроки від вашої з Валентином Смагіним… хм… стоянки. Приблизно там само знайдено й бейсболку, яку ти впізнала… Рухаємося далі – до грошей, до цих самих трьох тисяч доларів плюс одна сотенна купюра…

Марта, не витримавши його погляду, відвернулася.

– Ні, ти вже, будь ласка, дивися на мене і слухай уважно. – Олег Степанович смикнувся до телефону внутрішнього зв’язку, що пронизливо запищав, підняв і відразу різко опустив на важіль слухавку. Марта скоса простежила за його рухом. – Отож мене особливо цікавить та обставина, що за супутника для прогулянки ти обрала не будь-кого, а Валентина Смагіна. Не батька, не двоюрідного брата, а саме його. Після чого твій дядечко зник.

– Можна мені води? – перебила Марта, облизуючи пересохлі губи. – У вас тут дихати нема чим.

– Прошу дуже. – Олег Степанович енергійно розвернувся, налив мінеральної з початої пляшки, що стояла на підвіконні, й подав. Марта осушила склянку за два ковтки. – Ну от, ти знову мене перебила… Я гадаю, було так. Ти непомітно піднялася на другий поверх будинку, пробралася в кабінет Савелія Максимовича й узяла гроші з шухляди письмового столу, яка випадково виявилася відкритою. Ти знала, де вони лежать, і навіть якби шухляда була замкнена, ти б однаково її відімкнула, бо ключ від неї – на одному кільці з ключем від збройового ящика. Пістолет – просто доважок, прихопити його тобі спало на думку вже на ходу. Але головною метою все-таки залишалися ці три тисячі. І питання: навіщо такій юній і на вигляд позитивній панянці вони могли знадобитися? Відповідь проста: річ у змові з Валентином Смагіним. Ви все обговорили заздалегідь, і я вважаю, що це була саме його ідея…

Із горла Марти вирвався хрипкий смішок. Дроб і далі не зводив з неї очей і не пропустив миттєву тінь відрази й бридливості. Однак кого вона стосувалася, його чи Валентина Смагіна, – зрозуміти було складно.

– Що за нісенітниці? – не витримав Федоров. – Це всього лише ваші домисли!

– Домисли, громадянине Федоров? – миттю зреагував слідчий. – А вам достеменно відомо, які у вашої дочки були стосунки з її дядьком?

– Ніяких, – ошелешено пробурмотів Сергій. – Точніше, звичайні, родинні… Ми всі мешкаємо в одній квартирі.

– Я в курсі щодо цього факту, – відмахнувся Дроб. – І те, що я тут вам обом виклав, теж доказові факти. Отже, Марта взяла гроші, щоб передати їх Валентинові Смагіну. Чи змушував він її до цього – зараз не має значення, хоча я схиляюся… – слідчий вимовив це з тиском, – до варіанта психологічного тиску на вашу дочку з його боку. Чим і пояснюється те, що вона прихопила з собою і зброю… припустімо, з метою самозахисту. Потім Валентин Смагін зник із грішми… ну, це вже окрема тема. Змова, я думаю, в кожному разі мала місце. Однак за наявності добровільних показів неповнолітньої Федорової розумний адвокат легко переконає суд, що дівчина діяла ненавмисне, з примусу, а постріл зробила в стані афекту…

Марта стрімко підхопилася, відштовхнувши стілець. Обличчя її залила блідість, очі горіли, як у розлюченої кішки.

– Не брала я ні грошей, ні браунінга! – відчайдушно закричала вона. – Мені немає в чому зізнаватися. Тату, ходімо звідси!

– Ти щойно підтвердила, що мала справу з пістолетом саме цієї марки.

– Ви самі про це сказали п’ять хвилин тому!

– Так, ти уважно слухала. Сядь!

– Не хочу!

Знову заверещав телефон. Дроб роздратовано поглянув на апарат, але слухавку не підняв. Ця коротка пауза дала йому можливість зібратися з думками.

– Добре, Марто, – коли телефон замовк, Олег Степанович знову мав незворушний вигляд. – На сьогодні з тебе досить. Вас, – він повернувся до Федорова, – я попрошу забезпечити явку дочки для наступної бесіди. І хоча обвинувачення в крадіжці їй буде офіційно висунуто тільки через кілька днів, вона повинна не залишати меж міста до закінчення слідства. Можете бути вільні!

Слідчий нерозбірливо черкнув пару слів на бланку й простягнув Федорову.

Коли двері за ними зачинилися, Дроб вимкнув кондиціонер, клишоного пройшов до вікна й широко відчинив його, впускаючи гаряче повітря.

«Міцне дівчисько, далеко піде, – подумав Олег Степанович, – хоча й не таких обламували. А якщо ще й з’ясується, де і з якої причини досі розгулює пан Смагін-молодший… Ні, все-таки там, на березі, щось між ними відбулося. Зрозуміло, три тисячі й зброя побували в руках у Марти… Але й татусь молодець: йому відкрито пропонують чудову версію захисту дочки, а він тільки кліпає!»

Саме собою виникло рішення: поки що утриматися від доповіді Шереху. Поспішати нікуди, усе йде штатно. Дроб повернувся до столу, двома пальцями взяв за край склянку, з якої пила Марта, опустив на заздалегідь приготовану щільну картонку й дбайливо впакував у поліетилен. Після чого особисто доправив отриманий зразок відбитків в експертно-криміналістичний центр у цокольному поверсі нового будинку прокуратури.

Однак наприкінці того ж таки робочого дня на Олега Степановича чекав сюрприз.

Дзвінок мобільного застав старшого слідчого на порозі – зі справами на сьогодні було покінчено, лишалося замкнути кабінет і здати ключ на пост охорони. У слухавці спочатку захрипіло, потім голос Савелія Смагіна, який Дроб із труднощами впізнав, уточнив:

– Олег Степанович?

– Слухаю вас, – відгукнувся Дроб.

– Я відкликаю свою заяву.

– Це неможливо, – миттєво заперечив слідчий, вразившись інтонації, з якою говорив співрозмовник. – Матеріали для порушення справи практично готові. Речові докази…

– Відкликаю, і крапка, – відрубав полковник. – Телефоную тільки вам. Не хочу через дрібниці турбувати Геннадія Івановича. Питання: як це оформити – я маю на увазі, в офіційному плані? Я повинен написати заяву про відмову від заяви? Чи…

– Нічого писати не треба, – сердито промовив Дроб. – Ви що ж, переконалися, що ваша племінниця ні до чого не причетна?

– Це не обговорюється. Звичайне сімейне непорозуміння.

– Добре. А як бути з вашим молодшим братом? Передавати в розшук?

У слухавці зависла довга пауза, потім полковник знову подав голос:

– Не треба. Принаймні поки що. Якщо з’являться підстави, я з вами зв’яжусь. Усього найкращого, Олегу Степановичу.

Настрій був остаточно зіпсований.

Дроб іще вагався, прикидав – і тут його осяяло. Жодних аудієнцій у начальства, жодних вказівок. Сидіти тихо, займатися повсякденними справами. Судячи з того, що відбувається, форсувати ситуацію з цією сімейкою – та нехай йому… Узяти тайм-аут і чекати наступного понеділка.

Того самого, коли, за інформацією відділу пасажирських перевезень, Валентин Смагін повинен повернутися до виконання своїх службових обов’язків.

10

З погляду Олексія Гаврюшенка, справа, яку так ретельно роздмухував слідчий Дроб, була вочевидь дохла. Це дала йому зрозуміти стара, ще інститутських часів приятелька Ліна Гусельникова, і Гаврюшенко вчергове оцінив перевагу своєї людини в експертно-криміналістичному управлінні. Евеліна, допитлива як ніхто, акуратно розклала перед ним інгредієнти, з яких Дроб намагався зліпити свою цукерочку.

Олексій Валерійович підібрав її по дорозі додому біля меблевого торговельного центру. Конспірація, блін. Чекати не довелося – вона ще здалеку помітила його машину, а коли сіла поруч, відразу зачадила своїм «Парламентом».

– Наступного разу забиваємо стрілку в супермаркеті – там принаймні кондішн… Між іншим, Дроб учора підкинув нам роботку в рамках тієї ж таки справи. Спливли два предмети: якась чоловіча сорочка і склянка з відбитками пальців. Дуже розраховував, що я відкопаю щось новеньке, але вийшов облом. Сорочка гонконгівська, розмір М, шовкова, у вузьку смужку, зроблена років п’ять тому, практично неношена. Сліди звичайного бруду – ґрунт, рослинна органіка, – зовсім нещодавно запрані вручну, причому туалетним милом…

– А дівчина? – перебив Олексій Валерійович.

– Що дівчина? Ти куди їдеш, Льошо? Додому вези, у мене там голодний чоловік-адвокат виє…

– Вибач… – Гаврюшенко спохопився, але поворот уже проїхали, довелося тягтись до наступного. – Чи була вона в кабінеті Смагіна в Шаурах?

– Була, – кивнула Гусельникова. – Щодо цього не сумнівайся. Вона там скрізь наслідила.

– І на купюрах?

– Ну ти даєш… Відбитки на купюрах навіть у ціанакрилі рідко виявляються. Особливо на доларах… У кожному разі, пістолет Марта Федорова точно тримала в руках. Відбитки на склянці, із якої вона пила в кабінеті Дроба, збіглися з тими, що на браунінгу та збройовому сейфі. Але там ще як мінімум…

У сумочці на колінах Гусельникової подав голос мобільний, і вона не дивлячись скинула дзвінок. Телефон негайно завівся знов, і Ліна з досадою глянула на дисплей.

Гаврюшенко вів машину проспектом, тримаючись у другому ряді, і тільки подив, що чітко пролунав у голосі супутниці, змусив його прислухатися.

«Гусельникова слухає…– офіційно мовила Ліна низьким голосом. – Так… Ясно… Повний висновок буде готовий завтра до полудня…»

На цьому розмова скінчилася.

– Дроб власною персоною, – повідомила вона зі смішком, повертаючи телефон до сумки. – І з накрученим хвостом. Схоже, форс-мажор у них – на мобільний він телефонує тільки в екстрених випадках.

– І що йому треба?

– Сказано було буквально таке. Питання про порушення кримінальної справи щодо неповнолітньої Федорової Ем Ес відкладається на невизначений час. Тому мені запропоновано завтра просто зранку взятися за дослідження речових доказів, зібраних у справі номер… Ну, це вже не до теми… Роботи в мене, Альошо, як у каменоломні,– поскаржилася Гусельникова.

– Співчуваю, – неуважно відгукнувся Гаврюшенко, прикидаючи, з якої речі так круто повернув Дроб. Фактично, це могло означати тільки одне – дівчині вирішено дати спокій.

Він припаркувався неподалік радіоринку.

– Ми на місці. Я у двір заїжджати не стану, там у тебе вибоїна більша за місячний кратер… Дякую, дорога. Твій боржник. Аркадію привіт! – крикнув він уже навздогін.

Про новину належало повідомити Федорова – відразу, ще до того, як їхати додому.

Він набрав номер і спокійно промовив:

– Сергію, все скінчилося. Можеш розслабитися. Справа закрита, а фактично й не відкривалася. Я поки не в курсі, в чому тут прикол – імовірно, розпорядження з самого верху. Не бачу іншої причини… Так що і сам забудь, і дружину заспокой. Добре… Ну, дзвони…

Хоч як намагалась Олександра, але викинути з голови те, що Марта наплела про жінку, яка померла давно й мала таке саме ім’я, не вдавалося. Хто вона, ця Олександра Буславіна, нібито її бабуся по материнській лінії?

Дитяча пам’ять вибіркова й примхлива. Мати ніколи не згадувала про свою рідню. Олександра знала Смагіних – діда, бабу й тіток, від них одержала й відомості про себе та Валентина в ранньому дитинстві. Але про Буславіну – ані звуку.

Що ж її так зачепило?

«Треба поритися в мотлоху на антресолях. Туди вже років десять ніхто не зазирав…» – раптово спало їй на думку.

Було близько сьомої вечора, вдома нікого. Вона пішла в передпокій, увімкнула світло й відшукала в коморі дюралеву драбину, заставлену всіляким непотрібом. Зависоко – лізти треба під саму стелю. Вона добре пам’ятала ту містку картонну коробку з-під найпершого комп’ютера чоловіка. Після ремонту сама звалила туди все, із чим не було ні часу, ні бажання розбиратись, а позбутися начебто зарано. Трохи маминих речей, якісь нікому не потрібні документи, паперове сміття.

Олександра видерлася на найвищу сходинку й посмикала застряглі дверцята антресолей. Відчинити вдалося тільки з третього разу, на підлогу посипалася дрібна потеруха. Коробка, вся в павутинні, видніла на відстані витягнутої руки. Розчервонівшись від зусиль, вона потягла її до себе.

На що вона сподівалася, що чекала знайти? Мамину довоєнну метрику? Старі фото? І то навряд чи. Родинні фото давно розтикані по альбомах, навіть те, єдине, чорно-біле, початку п’ятдесятих, де мама знята разом з батьком і дворічним Савелієм. Обоє ще зовсім молоді, очі в мами лукаві, ніжні, губи сміються, вітерець тріпає волосся…

Спустити коробку вниз виявилося непросто, однак вона з цим упоралася, тихцем лаючись. Потім знову піднялася на драбину й розіпхала по кутках антресолей обрізки шпалер, банки з засохлим лаком, старі ганчірки, картонну валізку з ялинковими іграшками, іржавий розвідний ключ і чиїсь незворотно заляпані фарбою джинси. «Треба зібратися з духом і викинути все це геть», – дихаючи пилом, подумала вона, спустилася, склала драбину, віднесла коробку в кухню, а потім, за лікарняною звичкою, ретельно вимила руки.

Зверху лежали учнівські зошити – її власні конспекти з фізіології й анатомії часів медучилища. Далі – пожовтілі рецептурні бланки, розрізнені аркуші машинопису, два довідники, книжечка доктора Спока в м’якій обкладинці, потрісканий, зі зламаним замком коричневий шкіряний ридикюль, батькові документи в пластиковому пакеті. Усе це Олександра гарячково переглядала, викладаючи на кухонний стіл.

На самому дні знайшлася невеличка коробка з-під зефіру в шоколаді, рідкісних на ті давні часи ласощів. Вона зняла кришку і вдихнула збережений душнуватий аромат ванілі. Усередині – мамина трудова, профспілковий квиток, комунальні рахунки невідомих років, кілька шпильок для волосся, срібний наперсток, різноманітні ґудзики, яких тепер не буває. І аж унизу – плаский згорточок у батистовому носовичку.

Розгорнула його – всередині виявився щільний сірий конверт із виведеною в кутку цифрою «23». І адресата зазначено: «Смагіній Надії Петрівні, до запитання».

В Олександри чомусь затремтіли руки.

Відкривши конверт, вона витрусила звідти складений учетверо аркуш із зошита в клітинку, густо списаний м’яким олівцем. Почерк був чіткий, гострий, ніби готичний. Уже смеркло, і щоб розібрати слова, довелося запалити бра над кухонним столом.

Сівши під лампою, Олександра відклала лист і потягнулася по сигарету. І тільки після того, як закурила, піднесла аркуш ближче до очей і прочитала:

«Люба Надю, сонечко, яка я була рада бачити тебе вчора, хоч ти й забігла всього на пів годинки…»

Олександра перевела погляд – унизу стояв розбірливий підпис: «Твоя мама».

«…Ти, як завжди, дуже красива в мене, тільки сумна. Особливо тепер, коли народилася Сашенька. І я здогадуюся чому. Ти ніколи не розповідаєш про своє сімейне життя, люба моя, мабуть, боїшся, що можеш засмутити мене. Не треба, не бійся. Те, що я пережила до того, як знайшла тебе, загартувало мене… І все-таки хочу поділитися з тобою своїми нічними думками, бо моє серце розривається, коли думаю про твоє майбутнє і майбутнє дітей. Петро Зенонович, твій батько, траплялося, переживав: “Яка Надійка тендітна й довірлива!” І як у воду дивився: наше життя незабаром зруйнувалось, і я, втративши все, трималася лише тим, що…»

У двері дзвонили.

Олександра здригнулася, сунула аркуш у конверт і змахнула в коробку все, що лежало на кухонному столі. Підхопила її й промчала через спальню на балкон. Уже повертаючись, сунула конверт у торбу, з якою їздила на роботу. Драбина так і лишилася стояти в передпокої.

Подзвонили ще раз, уже наполегливіше, і вона збагнула, що то не чоловік – Сергій має свій ключ.

На порозі стояла Інна, дружина старшого брата. Вигляд вона мала досить ніяковий. Позаду переступав з ноги на ногу насуплений Родіон з об’ємним пакетом у руках.

– Сашенько, ми на хвилинку. Родя возив мене у справах… ну, та це не має значення…

– Заходьте… – мовила Олександра й здивувалась: її голос звучав так, наче губи прихопило морозом. – Може, чаю?

– Ні-ні, люба… ми на хвилину.

– І що, так і будемо стояти? – Олександра потяглася зачинити двері, а коли обернулася, племінник простягав їй пакет. – Що це?

– Батько звелів передати… Марта вдома?

– На дачі з батьком, – відповіла Олександра. – Не знаю точно, коли повернуться. Тобі терміново?

– Не дуже… Мамо! Ти ж поспішала додому!

Інна, спалахнувши й з докором глянувши на нього, мовила:

– Савелій просив мене вибачитися перед тобою.

– За що?

– За Марточку… Він відкликав заяву. Це помилка. Ти не хочеш щось передати старшому братові, Сашо?

– Скажи: дякую. Хвилинку… – Олександра віднесла пакет у кухню й повернулася. Їй дуже хотілося, щоб незвані гості якнайшвидше забрались геть – усі її думки були тільки про недочитаний лист. І про прізвище в графі «Зворотна адреса». Там значилося «О. Б. Буславіна»…

– Валентин не давав про себе чути?

– Ні.

– Савелій вважає…

– Інно, прошу тебе, не чіпай цього… – Олександра підняла підборіддя. – Мене не обходить, що він там собі навигадував. Я не знаю, де Валентин, не знаю, чому він зник, і від дочки теж нічого не можу добитися.

Зараз вона ледь володіла собою. Невістка це моментально відчула й поспішила перевести розмову:

– Пам’ятаєш наших сусідів? Подружжя – вони того вечора йшли останніми?

– Ну? – нетерпляче перебила Олександра.

– Бідна Ксенія, вона… вона важко захворіла. Нервовий зрив. Довелося покласти її в клініку. Боюся, це надовго, якщо не назавжди.

Олександра сумно мовчала.

– Мамо, нам пора! – поквапив Родіон. – Передавайте своїм привіт, тьотю Сашо.

Вона провела їх, торкнулася холодними губами Інниної доглянутої щоки, кивнула племінникові. Замкнула двері й одразу ж полізла в сумку по лист…

Через дві години повернулися Сергій з дочкою.

Олександра зустріла їх як завжди. Ніщо не виказувало, що зовсім недавно вона дозволила собі поплакати. Потім довго вмивалась у ванній, розглядаючи своє відображення в дзеркалі, навіщось пудрилася й підфарбовувала губи.

Федоров присів і став ритися на взуттєвій полиці в пошуках капців.

Олександра дочекалася, поки дочка зникне в кімнаті, і сказала, звертаючись до давно нестриженої маківки чоловіка:

– Я, мабуть, ляжу. Сергію, не засиджуйся.

– Зачекай, – Федоров нарешті видобув капці.– Ти ж нічого не знаєш! З Мартою все…

– Я в курсі.

– Звідкіля? – здивувався він.

– Заходила Інна… повідомила, що Савелій відкликав заяву. Передала від нього… не знаю, як і назвати. Спиртне, якісь делікатеси…

Сергій раптом розсміявся й підхопив її під лікоть:

– Сашо, ходімо на кухню! Посидимо, поговоримо…

– Я втомилася, вибач. Мені завтра зранку знову на добу. – Олександра обережно спробувала прибрати руку. – Що ти впираєшся, як дитина?

Вона знала: Федоров не образиться. Ще годину, а то й більше сидітиме в кухні, куритиме, питиме чай, поступово приходячи до тями від того, що з ними всіма трапилось. А їй тепер точно не заснути.

Олександра прийняла таблетку мелаксену, поставила будильник на сьому ранку і перед тим, як влягтися, вийшла на балкон.

Парка серпнева ніч уже закреслила і минулий день, і болісний вечір, який вона провела на самоті. Під ноги потрапив картонний ящик з-під старого комп’ютера, і вона відсунула його вглиб балкона. Найважливіше надійно заховане.

11

Валентин спідлоба глянув у дзеркало вагонного туалету, заляпане в нижній частині підсохлими бризками мильної води, й відвернувся. Вікно було відчинене рівно настільки, наскільки можливо в цих старих купейних, що пройшли капітальний ремонт. Звідти несло полуденним, якимось африканським жаром; поїзд, що годину тому відійшов від платформи, хилитало. Колія на цій ділянці завжди вважалася хріновою.

Братові Савелію він зателефонував уранці, за дві доби до від’їзду з Феодосії.

Той ніби чекав – хоча номер був йому незнайомий, відгукнувся моментально:

– Слухаю! Хто це?

– Я, – сказав Валентин. – Упізнав?

На мить Савелій завис. Потім усе-таки вичавив із себе:

– Ну. І що тобі від мене треба?

– Нічого, – Смагін-молодший засміявся. Відстань була безпечна, кілометрів п’ятсот, можна дещо собі дозволити. – Просто хотів довести до відома, що твої бабки в мене. Щоб ти сильно не переживав, не палив нервів.

– Ага, – через нову паузу відгукнувся Савелій. – Я загалом так і думав.

– Молодець, – іще більше розвеселився Валентин. – Здогадливий. То я залишу їх собі, окей? Ти не проти?

Йому вистачило двох секунд, щоб увімкнути диктофон на запис. Старий мобільник був простенький, але функція діяла.

– Що ти сказав? – неголосно спитав Савелій, і Валентин навіч побачив, як буруняться жовна на його широкім обличчі.

– Ти чув. Повторювати я не наймався. Ці три штуки залишаю собі. Бо маю право. Щось у тебе з пам’яттю кепсько…

– А це про що?

– Про те. Пам’ятаєш останній трансфер з Бікіна? Той, що через мене пішов у Київ? Наче ж борг за тобою.

– Я з тобою розрахувався.

– Ну так, – миттєво перебив Валентин, – це якби я не знав, що там. А я знав. Поцікавився, слава богу, поворушив мозком. Ти сам хоч уявляєш, що б зі мною зробили, якби взяли разом з отим контейнером?

– Не взяли ж, – огризнувся Савелій. – То через це ти все й замутив? І дівчину втяг у лайно? Не міг по-людськи поговорити?

– А з ким мені було говорити, якщо ти мене викинув з дому? Ти думаєш, я не в курсі, з якої речі ти різко зав’язав з кар’єрою і метнувся в Україну з усім своїм добром, праведним і неправедним?

Це було зайве. У слухавці зависло кам’яне мовчання. Потім Савелій запитав:

– Ти звідки дзвониш?

– Та яка різниця, – сказав Валентин. – Однаково не дотягнешся.

– Дотягнуся, – прохрипіла слухавка. – Будь певний. Я тебе з-під землі відкопаю… Відкопаю і вб’ю! Бог мені свідок.

Валентин відключився, перевірив запис і сунув мобільник у кишеню.

Замислюватися про те, звідки в Савелія гроші, він почав давно. Коли ще жив у їхній бікінській квартирі.

Спершу випливли армійські неліквіди. Потім якась нерухомість, що належала Мінобороні. Ще дещо, з більшим розмахом. Доводилося виконувати деякі доручення брата в обох столицях. Пізніше, коли армійські аукціони й приватизація будинків накрились, а кордони, навпаки, розкрились, полковник завів справи з китайцями. Передачки, які тепер мусив возити Валентин, помітно поважчали, досягнувши розмірів середньої валізи. Не бажаючи особливо ризикувати, він щоразу докладно з’ясовував, із чим має справу, – особливої вправності рук це не вимагало, але все завжди доправляв цілим. Возити доводилося здебільшого електронні компоненти, іноді – фармацевтичну сировину. Зайва пара сотень від Савелія кишеню не обтяжувала.

Тільки на останній передачі Валентин спіткнувся.

Насправді все пройшло як по маслу. Але від самого початку контейнер, який йому передали через треті руки, здався Смагіну підозрілим. Він був зовсім не схожий на все, що йому траплялося переправляти «на материк»: чимала коробка, десь півметра заввишки, завширшки сантиметрів сорок і завтовшки в чоловічу долоню. Важкий, але не надто. Притягли цю штуку за півгодини до відправлення поїзда й передали прохання: з доправленням до адресата не баритися в жодному разі. Папірець із адресою було звелено вивчити напам’ять і знищити.

Адресу Валентин запам’ятав, папірчину спалив у титані.

Через два перегони, щойно стало темніти й пасажири у вагоні вгамувалися, він замкнувся в службовому купе й став неквапливо, по міліметру, відклеювати скотч зовнішнього пакування. Під ним виявився м’який спінений матеріал, схожий на синтепон, а далі – три шари золотавої невагомої термоплівки. Ізсередини відчутно війнуло холодом. Він хмикнув, покрутив носом, принюхався. Що там за хрінь: морожена ведмежатина?

Намагаючись не пошкодити, підняв плівку. Показалася кришка контейнера: рубчастий темно-коричневий пластик, шість хромованих гвинтів з хитрими нарізами й глибоко посадженими голівками. Голівки гвинтів вкриті памороззю. Жодних позначок, нічого такого, що б хоч натякало на вміст.

Запустивши руку під шарудливу плівку, Валентин обмацав гладеньку боковину контейнера і раптом відчув під пальцями крихітну нерівність. На дотик – шматочок лейкопластиру або чогось такого. Підчепив нігтем, прихопив великим пальцем, злегка потягнув – наклеєчка піддалася.

Пластир був широкий, блідо-рожевий, нерівно відрізаний з одного краю. На верхній стороні звичайною кульковою ручкою, характерним «медичним» почерком, розмашисто, наче поспіхом, було написано: «Pancreas, острівцева тканина, суспензія. Краплинно-гранульована заморозка. 21 р., чол.»

Щось у цьому не зовсім зрозумілому написі злякало його набагато сильніше, ніж несподіваний стукіт у двері купе. Валентин здригнувся, але не відгукнувся. Діючи так само акуратно, повернув наклейку на місце, притиснув і розгладив. Потім відновив внутрішнє й зовнішнє пакування, засунув контейнер в обладнану саме для такого нішу під нижньою полицею і закріпив шурупами лист обшивки.

У столиці за наведеною адресою – перший поверх сталінки неподалік вокзалу – розташовувався приватний ломбард. Контейнер був при ньому, попередній дзвінок зроблено. У підсобному приміщенні ломбарду вантаж прийняла людина, котра назвалася так, як і слід було. Валентин зітхнув з полегшенням. Весь рейс його тримала обценьками тривога. Навіть не тривога, а відчуття моторошної небезпеки. Про «панкреас» він знав – підшлункова залоза. Про решту здогадалася б і дитина, і то без інтернету. Солдатики в частинах, дислокованих у Бікіні, переважно з першорічних, зникали досить регулярно. Тайга навколо, отаке.

Через місяць, у вихідні між двома рейсами, в Хабаровську до нього знову прийшли від Савелія з тією самою пропозицією. Валентин завагався, але відвідувач дав зрозуміти, що про відмову не може бути й думки. І ще дещо додав.

Його інтуїція спрацювала як годинник. До вечора того ж дня Валентин звільнився, пославшись на невідкладні сімейні обставини, одержав повний розрахунок і поїхав по Транссибу в лише йому відомому напрямку…

Він закрутив кран, відірвав шматок туалетного паперу й ретельно витер руки. Потім крутнув засувку, смикнув на себе тугі двері, вийшов – і втупився у вікно.

«Не пробачу… Й інтернат клятий, куди ти мене пацаном сплавив, не пробачу. Скільки я тебе, Савелію, благав, мало не в ногах валявся, – забери мене звідтіля. Навіщо відірвав від Саші? Щоб згноїти в тій паскудній дірі? Думаєш, пам’ять – вода, витекла й по всьому? Ба ні!»

До Харкова прибули за розкладом – о двадцять другій п’ятдесят шість.

Валентин нікуди не поспішав – дочекався, поки вагон майже спорожніє, і тільки після цього зіскочив на освітлений перон. Помахав знайомій провідниці й через кілька хвилин уже спускався в метро. Гуркіт, тунельна пітьма, яскраві плями реклами у вагоні незабаром геть-чисто стерли все, що так болісно спливло в пам’яті.

Піднявшись ескалатором на станції «Університет», він неквапливо покрокував нагору по Сумській, глибоко вдихаючи міське повітря, що очистилося від денного бензину. Потім, щоб скоротити шлях, повернув через знайомий прохідняк – і одразу пожалкував. Жодного ліхтаря, тільки відблиски світла з вікон. Смердять сміттєві контейнери, у гущавині бузків вовтузиться місцева погань. Доносяться пропиті голоси, жіночий вереск і регіт.

Довелося прискорити крок – за п’ять кроків позаду із заростей вилетіла й на друзки розлетілася пивна пляшка. Цілили не в нього, але рука автоматично ковзнула в кишеню – хоча ножа там не було.

Минувши вузький проїзд між двома корпусами, Валентин вибрався в освітлений, але теж малолюдний провулок і злегка розслабився. Ще півсотні метрів, підворіття, ліворуч – і от він, їхній під’їзд. Повз протрюхикав моложавий товстун з кудлатою бернською вівчаркою на повідці. Покосився на темну фігуру в підворітті; пес глухо загарчав.

Ні про що не думати, наказав собі Валентин. Просто витримати правильну паузу й піднятися сходами. Хіба це не його домівка?

12

У неділю Родіон підвівся ні світ ні зоря, проковтнув чашку кави, прихопив снасті й вибрався за ворота. Батьки спали, тільки Хубілай пильнував і провів його заздрісним поглядом. Возитися з катамараном не було бажання, тому, спустившись до озера, Родіон покрокував по береговій стежці в бік Старих Шаур. Там, в очеретах, було в нього одне місце, якщо, звісно, ніхто не встиг його зайняти. З вечора все було готове до риболовлі: принада, наживка, пара вудлищ, кіш і бокс із необхідними дрібничками. Мати забрала його брудні рибальські джоггери прати, тож довелося натягти джинси. Для захисту від сонця він прихопив стару армійську панаму, хоча над озером ще висіла прохолодна рожева імла.

Місце було лящове, принаймні таким вважалося. Праворуч під кутом до берега накочувалася дрібна хвиля, що було до речі. Ліворуч виступав мисок, облямований очеретом, стебла якого вже починали жовтіти; на березі вистачало місця, щоб нормально розташуватись, але сижа вже нікуди не годилася – дві темні ослизлі дошки, абияк прибиті до гнилуватих свайок. Тут було мілко, повно водяної рослинності, але Родіон точно знав: метрів за двадцять від краю сижі починається звал, дно зразу йде метрів на п’ять-шість донизу – туди, де в спекотні денні години відстоюється й ліниво годується велика риба.

Він ще трохи постояв у тиші, оглядаючи сіруватий, брижистий водний простір. Непогано: ані галасливих рибалок по сусідству, ані похмільних компаній, що вранці виповзають до води доганятися.

Тут, мов на глум, з-за очерету почулося прокурене пирхання – там була ще одна кладка, з неї зазвичай рибалили аборигени Старих Шаур. Але до неї півсотні метрів, тож ніхто особливо не заважатиме.

Зібравши вудлища, він відклав п’ятиметрове, а на короткому пересунув стопор поплавця вище, наживив і, пройшовши до кінця кладки, закинув. П’ятиграмовий ковзний поплавець зі стабілізатором став точно на межі звалу, його антенка злегка підстрибнула на хвилі й майже одразу нервово здригнулася, засмикалася й ледь помітно підсіла, немов міркуючи: поринати чи ні?

Родіон підсік і неквапом вивів невелику, завбільшки з долоню красноперку. Акуратно зняв з гачка, нахилився до води й повернув в озеро. Змінив наживку – за кілька хвилин завітала точно така. Збільшивши глибину, він придивився й зробив справді далекий закид – навскіс через просвіт в очереті. Тим часом на кладці по сусідству про щось збуджено засперечалися. У Старих Шаурах заревла корова, протилежний берег відгукнувся луною.

Клюнула красноперка грамів на триста, дуже енергійна. Родіон кинув рибу в кіш і зачепив його за верхівку колоди, що стирчала з води.

На цьому клювання підсіло.

Саме час трохи підгодувати. Він висипав підкорм із пакета в старий казанок, що валявся в кущах, зачерпнув озерної водиці й почав вимішувати, аж тут із того боку, де були інші рибалки, долинув ще один чоловічий голос. Слів він не розібрав, там усе швидко стихло, але незабаром почувся дедалі ближчий тріск сухих гілок. Хтось ломився по береговій стежці.

Не розгинаючись, Родіон з досадою озирнувся – і застиг.

Той, хто наближався до нього, був як дві краплі води схожий на батькового брата – Валентина Смагіна. Ті самі вік і зріст, той самий міцний торс із опуклими грудьми й похилими плечима, світла, третьої свіжості сорочка, блондинисте, із тьмяною рудуватістю волосся. Навіть хода така сама: наче перед тим, як зробити наступний крок, він на невловну мить завмирає, ніби оцінюючи можливу перешкоду. Перекинутий через зігнуту в лікті руку, теліпається м’ятий піджак…

Тільки коли чоловік наблизився, Родіон зрозумів, що помилився, і відвернувся. Вийняв із сумки рогатку, зарядив кулю підкорму, піднявся на кладку й запульнув точно туди, куди було треба. Потім повторив операцію і взявся наживляти гачок, не звертаючи уваги на перехожого, який наче й не збирався нікуди йти.

Щойно Родіон зробив закид, як за спиною пролунав гучний, пропито сиплий голос. Точно не Валентинів.

– Як рибалка, братуха?

Родіон не відповів. «Тільки цього мені й не вистачало», – уже починаючи злитися, подумав він.

– Чуєш, пацан, ти шо, не мєсний?

Щоб перехожий не репетував і не розполохував рибу, Родіон підтяг волосінь, поклав вудлище на кладку й сполоснув руки. Потім вийшов на берег і зупинився за пів метра від прибульця.

– Нє,– сказав він, намагаючись здаватися спокійним. – Нє мєсний. А що таке?

– Рибка ж тут єсть, я так думаю?

Родіон мовчав, роздивляючись незнайомця. Очі й правда схожі – зеленкуваті виноградини. Припухлі повіки, ранні залисини, овал обличчя, колір шкіри. Рот у кривій усмішці не приховує відсутності двох нижніх передніх різців – чорніють обламані пеньки. Від чоловіка шибало перегаром і давно не митим тілом.

– Ви шо всі тут якісь дикі? Тих спитав – послали, і ти тоже дивишся, як солдат на вошу… А Юра Чуковський нікому зла не зробив.

– То ви чого хочете?

– Я тут, – чоловік раптом став посилено ритися в кишенях піджака, – на тиждень, у гості. Аж із самого Придністров’я. Із корешем… той… служили разом, можна сказать. Вітька Маклаченко, у цих… як їх, мля… у Старих Шаурах живе. Знаєш такого?

– Ні.

– Природу мені вашу хвалив. Він один живе, і я без сім’ї… Чуєш, цигарки в тебе не знайдеться?

– Не курю.

– А може… пару гривень? Я віддам, не сци! Мені, понімаєш…

Родіон запустив руку в кишеню джинсів. Рефлекс – аби відв’язався. Пальці наткнулися на пожмаканий папірець. Вийняв і миттю збагнув: Марта. Забув повернути батькові…

– На! – він простяг купюру незнайомцеві й одразу прибрав руку. – І греби звідси бігом…

Швидко повернувшись на кладку, Родіон підхопив вудлище: поплавець ліг і неквапливо рухався ліворуч, немов зібрався самохіть покинути ці береги.

– Агов, братуха, як тебе звать? Ти де живеш? – знову донеслося з-за спини. У Родіона аж засвербіло між лопатками. – Куди боржок занести? Юра Чуковський слово держить… Гей, клює, клює в тебе, ох, падло, тягни давай, тягни!.. Ет, пішла…

«От недоумок, зараз я йому вріжу…» – Родіон круто повернувся, ледве втримавшись на слизьких дошках, але цього типа, який до чортів поламав йому всю риболовлю, вже не було.

Коли рано-вранці в неділю двері за чоловіком і Мартою зачинились, Олександра знову взялася за отой лист. Від жінки, про існування якої вона зовсім нещодавно навіть гадки не мала.

«…Наше життя незабаром зруйнувалось, і я, втративши все, трималася лише тим, що дуже хотіла тебе знайти. Я пишу про це не для того, щоб мене, не дай Боже, пожаліли. Я хочу, Надю, щоб ти все-таки зрозуміла те, чого вперто не хочеш бачити: лихо стоїть на порозі твого дому… Я пробачила Максима Смагіна, відпустила заподіяний мені біль – і не таке терпіла! Ну виставив бабу, заборонив бачитися з дочкою та онуками, ну зненавидів без причини… Чого лише не буває на світі! Але ти? Подумай про дітей, Надю. Чого ти боїшся? Адже твій чоловік – чужа тобі людина. Не хочеш оселитися зі мною – я не наполягаю. Але піди від нього, і ти побачиш, як усе відразу зміниться на краще, адже ти ще зовсім молода. І ніколи не кажи більше: “Мамо, видно, така доля…” Виправдовувати й пояснювати будь-яке насильство стосовно себе або інших – великого розуму не потрібно. Це від страху перед життям або, простіше, – від малодушної віри, що, якщо заплющити очі, то з тобою, саме з тобою, нічого не трапиться…»

Але чому вона не пішла від батька? Чому зберегла один-єдиний лист у конверті, позначеному цифрою двадцять три? Куди поділись інші листи?

Відповіді не було.

Про свою матір Олександра майже нічого не знала. Навіть точної дати її народження, – усе було за сімома печатями, як багато що в клані Смагіних. Але батька пам’ятала чудово. Особливо той день, коли мама вже не могла плакати – просто мовчки стояла перед ним посередині кімнати з безкровним обличчям, палаючими очима і презирливою посмішкою. Над верхньою, завжди ніби трохи припухлою губою блищали крапельки поту. Вона, Саша, п’ятирічна, ховаючись за спинкою старого розкладного крісла, обережно визирнула. Нічого до ладу не розгледіла: тільки мамин величезний живіт, обтягнутий линялим ситцем домашнього халата. І відразу – страшний липкий звук ляпасу, потім стриманий, тремкий голос матері:

– Дурень ти, Максиме!

– Курва! Заріжу! – проревів батько, і Саша знову шмигнула за крісло, згорнулася клубком, затулила вуха.

Тільки коли шкірою відчула – батька в кімнаті більше немає, насмілилася вибратися зі свого сховку. Мати лежала на підлозі в калюжі крові. Халат задерся до стегон, руки, вкриті синцями, міцно-міцно обіймали живіт. Почувши шерех, мама підвелася, сперлася на лікоть, знайшла її каламутним поглядом і безвиразно промовила:

– Не бійся нічого, Сашенько. Біжи, дитинко, до сусідів, нехай викличуть «швидку»… Скажеш: у моєї мами передчасні пологи…

«Швидка» прибула хвилин через двадцять. Бригада піднялася на третій, не чекаючи, доки приповзе ліфт. Двері їхньої квартири були незамкнені, батько з опухлим обличчям тупцював у передпокої, але його одразу відсунули. Саша протиснулася до відчинених дверей кімнати, де на підлозі, як і раніше, лежала її мати. «Перекладайте за моєю командою, – почувся звідти голос лікаря. – Жінка непритомна, крововтрата дуже серйозна… Давайте в машину, а я розпитаю чоловіка…»

На похорон її не взяли.

А через три тижні батько привіз додому молодшого брата. Місяців зо два Валентина годувала грудьми сусідка Зоя. Погодилася вона неохоче, але молока в її пухких грудях вистачало на двох, а гроші були потрібні. Ще до того з села приїхала тітка Галина – допомагати, привезла гарний візок і купу дитячих речей. Батько ні в чому не брав участі, постійно зачинявся в спальні. Олександру переселили у вітальню, а кімнату звільнили від мотлоху, вимили й вичистили. Тепер тут стояло біля стіни дитяче ліжечко, поруч – столик для сповивання, а ще – нічник і кушетка для тітки.

Що було далі?

Через два роки вона знову перебралася до себе.

Тітка поїхала, Валентин підріс, у будинку з’явилася нянька. Саша ходила до школи, доглядати молодшого брата більше не могла, а він до того ж хворів – його мучила якась нікому не зрозуміла алергія. Батько відкрито спав з нянькою, однак вона хоч ненадовго змусила його відмовитися від алкоголю. Ця мовчазна добра жінка середніх років раніше працювала медсестрою в туберкульозному диспансері. Вона купувала харчі, прибирала, готувала на всіх, дбала про дітей, а пізно ввечері поверталася додому, де на неї чекали чоловік і двоє синів-підлітків. Вона вірою й правдою служила Смагіним, доки Валентин пішов у перший клас.

Олександра не пам’ятала її імені, але саме вона підштовхнула її до думки коли-небудь стати лікаркою.

Савелій закінчив училище з відзнакою, начепив новісінький, пошитий на замовлення мундир з погонами старшого лейтенанта, а незабаром одержав призначення й відбув на Далекий Схід. Батько знову почав безпробудно пити, і для них з Валентином настало справжнє пекло. Вона навчилася варити супи й каші, смажити картоплю і яєчню, прати важезну постільну білизну й терпляче вистоювати в чергах. І не зводила очей з молодшого брата.

Вона мріяла стати кардіохірургом, однак в інститут без зв’язків було не пробитися, хоча навчання давалося їй легко. Тверезо все обміркувавши, після восьмого класу Саша вступила в медичне училище. Без особливих зусиль і чиєїсь допомоги.

Там у неї з’явилися подруги й приятелі, вона почала курити й огризатися матом; ну і вже на другому курсі дещо знала й уміла з медицини.

Але коли в батька трапився важкий напад стенокардії, навіть пальцем не поворухнула.

Їй було сімнадцять, Валентинові – на п’ять років менше. Того похмурого дощового вечора вона сиділа за столом у кухні, байдуже спостерігаючи, як батько неохайно їсть макарони з сиром, раз у раз підливаючи в склянку з «бомби» із кріпленим червоним. Просто чекала, доки він насититься й піде до себе, а тоді мала вимити посуд, протерти стіл і розкласти підручники. Завтра залік.

Коли пролунав раптовий гуркіт, вона здригнулася. Майже спорожніла пляшка покотилася зі столу, перед її очима застрибало багряне батькове обличчя з кривим мокрим ротом, що жадібно хапав повітря.

– Погано мені,– просипів він. – Води дай… Або зроби що-небудь… поклич… Я тебе прошу!

– Сволота! – Олександра випросталася, дивлячись упритул. – Убивця! Ти хоч раз про нашу матір згадав за ці роки?

– Не смій, Сашко! – батько задихнувся, пальці з посинілими нігтями судорожно зашкребли по липкій клейонці.– Т-ти… – Він подався вперед, немов хотів схопити її, поперхнувся й раптом звалився ницьма, з маху вдарившись обличчям об підлогу.

На незвичний шум у кухню влетів Валентин і застиг на порозі.

– Скінчено, – сказала Саша. – Тепер ми з тобою вільні.

«Добре, що моїх немає вдома. Пощастило – тепер я так рідко буваю сама, – думала Олександра, вкладаючи пожовклий листок у конверт і ховаючи його в кишеню халата. – Олександра Борисівна Буславіна… І що тепер зміниш? Навіщо себе мучити непотрібними спогадами… Між іншим, треба б не забути попорядкувати на антресолях. Уся ця пилюка… Дещо випрати, прибратися. Збігати по харчі й приготувати їжу днів на два… – Вона зненацька всміхнулась. – От воно, це слово: попорядкувати. Воно лопотить і дирчить у мене в голові завжди, відтоді як себе пам’ятаю. Як маленький механізм, завжди ввімкнений… І що: від цього я щасливіша? А ті, хто поруч зі мною?..»

Якісь незвичні думки.

Мимохідь вона глянула в дзеркало в передпокої. Треба щось міняти. Обличчя вже далеко не молоде, тьмяна шкіра, гірка складка губ, недоглянуте волосся. Зайва вага, почала сутулитися…

Красива, нема чого казати. І ця історія з дочкою. Від неї не відскіпатися, тому що в ній дивне все, від початку до кінця. Дивне й болісне. І ще невідомо, як усе обернеться.

Вона вже збиралася лягати, коли замок вхідних дверей маслянисто клацнув. Ключем орудували неквапливо, по-свійськи.

Олександра завмерла і, як сомнамбула, пішла на звук, на ходу вмикаючи скрізь світло.

У передпокої стояв її молодший брат. Він дещо спав з обличчя, засмаг, незвично коротко постригся. Погляд спідлоба, напружена спина, на плечі – дорожня торба.

Валентин Максимович Смагін. Власною персоною.

13

– Що? Не чекали? – криво посміхнувшись, розліпив обвітрені губи Валентин.

– Валику! – від несподіванки вона кинулася забирати в нього сумку, водночас намагаючись обійняти. – Яка я рада! Де ти пропадав?

– Робота… Чого там пропадав… Та не метушись ти, Олександро, наче я щойно з того світу… – Він нарешті звільнився від її судомних обіймів, скинув мокасини і в самих шкарпетках, не випускаючи сумки з рук, пішов відмикати двері своєї кімнати. По дорозі через плече поцікавився: – Поїсти знайдеться?

– Та що за питання?

– Звідки мені знати, – буркнув він. – Може, ви тут… А інші де?

– Ночують на дачі.– Вона ніяк не могла зрозуміти, що її так тривожить: чи то по-особливому насторожене обличчя брата, чи то відчуженість і нездоровий блиск у його очах. – Зараз підігрію… У тебе все гаразд? Ти здоровий?

Валентин, не кинувши їй жодної відповіді, зник у кімнаті.

Олександрі не терпілося випитати, чому не телефонував, що з ним сталося на озері, де він, зрештою, пропадав. Однак коли брат сів на звичне місце за кухонним столом, вона якийсь час стримувалася, подаючи їжу. Їв він жадібно й неохайно, а наситившись, витер рот тильним боком долоні. Олександра простягла строкату паперову серветку й узяла сигарету.

– Дай і мені,– сказав Валентин.

– Ти ж не куриш! – здивувалася вона.

– Мало що… Хоч спробувати, навіщо ви себе труїте.

– Я б тобі не радила…

– Що ти все кудкудакчеш, Сашко? Мені що почати, що кинути, – як два пальці… Інша річ, якби Марта раптом закурила, – він посміхнувся, – отут уже ви б забігали…

Ім’я дочки спрацювало як спусковий механізм.

– До чого тут Марта? – насупилася вона. – Що за дурниці? До речі, може, все-таки поясниш, де тебе носило цілий тиждень? Ні дзвінка, ні записки. Адже якщо ти був у рейсі з понеділка, отже, і додому встигнув заскочити. Сумка он при тобі. А ми тебе по моргах шукали, Сергій з міліцією розбирався…

– Та облиш ти… – перебив він, закашлявся й зі злістю розчавив сигарету в попільниці.– Ну й лайно!.. Тільки не треба допитів, сестричко. Хвилювалися вони, шукали! Кому я тут потрібний?! А щодо Марти – помиляєшся. Доня твоя ще той фрукт. Затягла мене на озеро, наговорила хтозна-чого, втопила мій мобільник за триста баксів… І звідки мені знати, що за дурниці в неї в голові?

– Навіщо ти виказав дівчинці, що ми її вдочерили? Хто тебе тяг за язика?

– А доки ти збиралася морочити їй голову, Олександро? Однаково вона б додумалася, рано чи пізно, – поморщився Валентин. – Не роби з мухи слона. Ви що, збиралися все життя її за ніс водити?

– Не тобі це вирішувати! – спалахнула Олександра. – Нема в тебе такого права і не було, хоч ти й живеш у цьому домі. Якби я сама не сказала, ти б уявлення ні про що не мав.

– А що б від цього змінилося?

– Ти про що?

Він не встиг відповісти – задзвонив телефон у передпокої. Дзвінок був характерний, з мобільного. Олександра квапливо вийшла і, не вмикаючи світла, взяла слухавку. Щоки її палали. У кухні теж був апарат, дотягтися до нього було легко, але вона не хотіла говорити з будь-ким у присутності брата.

Телефонував Сергій, і його домашній, хоч і трохи стривожений голос приніс їй деяке полегшення.

– Вибач, що пізно, – сказав Федоров. – Твій мобільний не відповідає. Ти не спиш? Знаєш, не розумію, що зі мною відбувається. Глухе безсоння. У мене таке рідко буває.

– Я теж іще не лягла. – Олександра вирішила не говорити про повернення Валентина. – Може, серце розійшлося? Прийми валокордин… Ви коли повернетесь?

– Завтра вдень… Ти на роботу?

– Куди ж іще? – з прикрістю мовила Олександра. – На добраніч, Сергію.

Вона поклала слухавку й по дорозі назад зазирнула у ванну – освіжити розпашіле обличчя.

– Олександро! – долинув до неї голос брата.

– Що? – вона зупинилася на порозі.

– Я пішов спати. Втомився. Мені зранку в контору, опівдні знову в рейс. Зроби все як зазвичай… Бутерброди там, термос, чистий рушник. Ну, ти в курсі.

– Добре, – вона кивнула, сіла навпроти і все-таки змусила себе вимовити: – Зачекай, Валику. Ти завтра знову поїдеш, а я все-таки повинна знати, що там між вами сталося. Ти ж не просто так заявив їй, що вона нам нерідна, була якась причина?

– Знову за своє… Ну, зірвалося з язика. Забудьмо. Марта ж не кинула вас із Федоровим, не стала топитись?

– А ти цього прагнув?

– Ну й зануда ж ти, Сашо! Вдесяте повторюю: так вийшло.

– Вийшло? – вона піднесла підборіддя, її знов обдало жаром. – Вийшло так, що Марту звинуватили в злочині. Тягали в прокуратуру, допитували, всім потріпали нерви. Ти можеш хоч мені щось пояснити?

– А я тут до чого? Питай у неї! – Валентин примружився, підвищив голос. – Я ж тобі ясно сказав: дівка все розрахувала й організувала. Заманила мене, щоб нібито покататися на катамарані, а сама…

– Не починай репетувати. І не тисни на мене. Скажи спокійно: що конкретно сталось? І не смій називати мою дочку дівкою… Хто взяв гроші в кабінеті Савелія? Ти?

– Зовсім здуріла!

Валентин підхопився, замотався по кухні. Олександра насторожено стежила за ним. Вона надто добре знала свого молодшого: зараз він вагається, ще не вирішив – сказати правду чи якось відмазатися. Точно так само він поводився в дитинстві, коли брехав, – ховав обличчя, бігав колами, щоб виграти час, і щось обчислював, доки нарешті знаходив вигідний для себе варіант.

– Ну? То кажи!

– Посудина ця чортова заглухла… – Валентин різко зупинився й сів на кут столу. – Ми вилізли на берег, щоб вирішити, як діяти далі. Марта… Ну я ж не знаю, що в голові у твого дівчиська, Сашо! Вона раптом суне мені ці три тисячі доларів – і вимагає, щоб я назавжди забирався з вашої квартири… Можеш собі уявити?

– Так і сказала? Заспокойся, що в тебе з обличчям! І ти… Виходить, ти взяв ці гроші?

– А що мені залишалося? Я подумав: нехай заспокоїться, звичайний бзік, з підлітками й не таке буває. Не мозолитиму їй очі. Повернуся додому – все до копійки поверну Савелію. Гроші при мені, цілі й неторкані… З’їжджу й віддам з рук у руки.

– Коли?

– Щойно повернуся з рейсу, рівно через дві доби… У мене графік, Олександро.

– Ні! – раптово промовила вона. – Ти повинен побачитись із Савелієм до від’їзду і все йому пояснити.

– Ти таки здуріла! Ніч надворі, я втомився як пес. Ледве доповз до буди, а ти тут учиняєш допит. Якби я знав, за що вона мене ненавидить, ця ваша красуня…

– Валику, що з тобою? – перебила Олександра. – Я тебе не впізнаю. Ти певен, що з тобою все гаразд?

– Отож, – буркнув він, незряче втупившись у куток, – повернувся в рідне гніздо називається… Я тут усім як кістка в горлі… Помовч! – голос Валентина злетів і зірвався: – Я тобі ось що скажу: час нам розбігатися. Терміново. Давно треба було. Жили б як люди, кожне своїм життям. І ти ото все: «Валик, рідний, братик…» Наче я сопляк який. Ця твоя ідіотська опіка – вона он де в мене сидить!

Він рубонув ребром долоні по горлу, скривився і сплюнув у мийку.

Олександра здригнулась. Увесь цей час вона пильно стежила за обличчям брата. Незважаючи на сказане, в очах не було ні образи, ні гіркоти. Тільки відраза й холодна нудьга.

– Згодна. Роз’їжджаймося. Можу витратити на це свою відпустку – тим більше що вона скоро. А поки ти винаймеш кімнату і поживеш окремо, – уже майже спокійно промовила вона. – Але для початку повернеш гроші Савелію. І доки не зробиш це, обговорювати нам нема чого.

– Отак просто серед ночі? – зухвало поцікавився Валентин. – Що за примха?

– Не бачу нічого дивного. Зателефонуй, попередь, що приїдеш. Замов таксі. Не вистачить грошей – я додам. Ситуація надзвичайна, Савелій з Інною зрозуміють.

– Знаєш, сестричко, а не пішла б ти зі своїми витребеньками… Нікуди наш полковник не дінеться. Почекає, не збідніє… Я просто дивуюся тобі: завжди вважалося, що це Савелій у нас найкрутіший, але до тебе йому ще рости й рости. Скажи: це ж ти замочила нашого з тобою татуся?

– Ти що мелеш? Зовсім очумів?

– А от і ні.– Валентин навалився грудьми на стіл і потягся до її руки. Олександра відсахнулась. – Думаєш, я нічого не бачив? Як він хрипів і корчився на підлозі, а ти дивилася на нього й посміхалася… Що ти йому вколола, га?

– Забирайся геть! – закричала Олександра, зриваючись із місця. – У цю ж секунду. І якщо ти просто зараз не поїдеш у Шаури, я сама завтра зранку піду в прокуратуру й заявлю, що гроші в тебе.

– Гаразд, не кип’ятися… – Він ніби неохоче підвівся, позіхнув, потягнувся і, вже виходячи з кухні, кинув: – Уламала, зроблю.

Олександру бив сильний дрож, і, щоб угамувати його, вона взялася змітати зі столу брудний посуд. Відкрутила кран – гарячої нема. Довелося мити холодною. Люто, до скрипу, витерла тарілки, розставила по місцях.

Хвилин за десять демонстративно гримнули вхідні двері.

Вона кинулася до кімнати брата – замкнено, – і відразу перемістилася до кухонного вікна, що виходило на вулицю. Тролейбусна зупинка на протилежному боці була порожня, на тротуарі біліла пляма – зім’ята коробка з-під піци.

Валентин повільно, трохи сутулячись, вийшов з під’їзду й повернув праворуч. На одному плечі дорожня сумка, на другому – вона відразу це помітила – ноутбук у чохлі. На секунду стислося серце, поки він перетинав вулицю, і щоб не дати цьому болю розростись, Олександра відхилилася від вікна, різко засунула штору і вийшла, погасивши світло.

Світні стрілки старенького, ще минулого століття, механічного будильника в головах їхнього з чоловіком ліжка показували чверть на третю. Рівно о сьомій задеренчить його негучний, але абсолютно невблаганний дзвінок.

14

Йому й на думку не спало зробити так, як зажадала сестра: телефонувати серед ночі Савелію, попереджати… Зрозуміло тільки одне – час вішати табличку «Зачинено». Усе, що їх поєднувало з Олександрою, згнило й розсипалося. Роз’їхатися? Супер, давно назріло.

Із Савелієм він усе вирішив, поки в себе в кімнаті збирав найнеобхідніші речі, додавав до схудлої за час поїздки пачки купюр те, чого бракувало до трьох тисяч, і пакував комп’ютер. У Шаури їхати доведеться, тут без варіантів. Але ніяких розборок. Особливо на тлі того, що він у гарячці наговорив телефоном з Феодосії. Тому план приблизно такий: прибути на місце, подзвонити по домофону біля воріт, підняти з ліжка, застукати зненацька. Не дати отямитися – гроші з рук у руки, ані ногою через поріг, не кажучи вже про те, щоб увійти в дім.

Утоми Валентин не відчував, навпаки: тільки легке збудження, нервовий лоскіт, як у пацана, що вплутався в ризиковану гру зі старшими. Стирчати на тролейбусній зупинці сенсу не було – транспорт давно не ходить. Тож він перетнув вулицю й повернув у бік площі. Там, біля метро, в будь-який час доби стирчать таксисти, і знайти такого, який погодиться їхати за місто, – не проблема.

Він попрямував до третьої від кінця машини – синій «форд» зі світляним бруском на даху, де зазначався телефон фірми, здавався новішим. Нахилився, притримуючи на плечі сумку, і зазирнув у відчинене вікно передніх дверей.

– Привіт, – сказав Валентин.

У салоні світилося. Водій непоспіхом повернувся на голос. Питання в погляді не було. Біля важеля перемикання швидкостей тьмяно чорніла солідних розмірів монтировка.

– Ну? – спитав він, мружачись і швидко проводячи долонею по твердому їжачку над невисоким горбкуватим чолом.

Валентин кілька секунд вдивлявся: потертий шкіряний жилет поверх футболки, сухі, без грама зайвого, м’язи передпліччя, уважні щілинки очей під щіткою густих темних брів – і нарешті поставив своє питання:

– За місто повезеш?

– Залежно куди, – водій злегка знизав плечима. – Далеко?

– У Шаури. Котеджне селище, кілометрів тридцять п’ять звідси.

– Знаю. Скільки вас їде?

– Я сам.

– А ти в курсі, що мені доведеться щось дати тим двом, які переді мною стоять? За позачергове?

– Уже здогадався.

– Добре, – сказав водій. – Тоді приплюсовую. Загальну суму чітко уявляєш? І назад мені вхолосту пиляти. – Хлопець назвав цифру.

– Не вхолосту. – Валентин відчинив задні двері й кинув сумку на сидіння. – Буде тобі два кінці. У мене справ – на півгодини, і відразу назад.

«Форд» вивернув ліворуч, проскочив повз першу машину в ряді тих, що чекали на пасажирів, і застрибав униз по бруківці Сумської. Світлофори вздовж вулиці врізнобій моргали жовтим; по площі з дзижчанням і сигналами повзали двійко прибиральних машин, згрібаючи пивні бляшанки й пакети з-під чипсів. Праворуч зачорніли липи й дуби міського саду. Мигнув і зник підсвічений пам’ятник, потім темний фасад опери, обліплений рекламними щитами.

Усі сорок хвилин, доки не повернули з траси на бетонку до Шаурів, Валентин удавав, що дрімає. Марно чесати язиком не було бажання, та й водій не виявляв охоти спілкуватися. Спочатку прокручував у голові ймовірні сценарії, намагаючись відгадати, як зреагує на нічний візит Савелій, потім кинув – ситуація сама підкаже. А коли знову розплющив очі, обабіч дороги стрибками неслася глибока пітьма нічного лісу, у вікно віяло сухою глицею, а попереду, метрів за сто, освітлена хитким жовтим світлом, маячила смуга опущеного шлагбаума і ліворуч від неї – вікно буди охорони, де тьмяно світилося.

Водій загальмував, мало не впершись капотом у шлагбаум, і коротко посигналив.

Минуло хвилини три, перш ніж із будки з’явився охоронець. Рухався він перевальцем, загрібав берцями по бетону, на плечі дулом донизу теліпалася на ремені помпова рушниця. Зупинившись метрів за три від машини, хлопець присів, посвітив ліхтарем у салон і поцікавився:

– Куди їдемо, шановні?

Валентин смикнув двері, обійшов «форд» і неголосно мовив:

– До Смагіних. Я брат Савелія Максимовича.

– Документ є?

Порившись у кишені куртки, Валентин подав паспорт. Охоронець, світячи з-під руки, подивився, погортав і повернув.

– Машина ваша? – запитав він.

– Це ж таксі, хіба не видно?

– Моя справа – запитати, – охоронець відвернувся. – Сторонній транспорт на територію в нічний час не допускається. У мене наказ.

– Який на хрін наказ? – обурився Валентин. – Тут термінова справа, я туди й назад. Мені що – пішки по селищу тягтися?

– Претензії не до мене. У мене наказ, – повторив охоронець, чухаючи під пахвою і позіхаючи. – Вас пропущу, машину – ні. Хочете скаржитися – скаржтеся.

– Може, як виняток?

Охоронець подумав, потім сказав з лінивим смішком:

– Мені моє місце подобається. А іншої роботи в селищі немає.

Водій байдуже спостерігав. Коли Валентин повернувся в машину, він уривчасто запитав:

– Які варіанти?

Валентин відповів не відразу. Мудило-охоронець поламав йому всю схему. Щоб усе пройшло як задумано, машина була вкрай потрібна. Тепер усе доведеться міняти на ходу.

– Котра година? – запитав він.

– Двадцять дві на четверту…

– Я за один кінець просто зараз розрахуюсь. Чекай, повернуся на початку п’ятої.

– Мені байдуже. Ніч однаково псу під хвіст. Тільки без запізнень, довго не чекатиму.

Валентин відрахував гроші, кивнув і вибрався з машини, прихопивши сумку й комп’ютер. Уже обминаючи шлагбаум, почув, як охоронець командує водієві прибрати машину з проїзду.

Спереду тяглася дорога з капітальними огорожами вздовж узбіч. Де-не-де горіли ліхтарі, але рідко. Добре б іще згадати, у який із провулків треба повернути… Під ногами гудів прожарений денним сонцем бетон, пахло мокрою землею з квітників за парканами. Ставало дедалі прохолодніше, звична річ у серпні перед світанком.

Метрів через двісті Валентин повернув у темну бічну вулицю й одразу відчув, як дорога пішла під ухил. Навколо не було ані душі. Бетон слабко сірів у сутінках, рухатися можна було без особливих зусиль, не витріщаючи очей і не побоюючись влетіти в канаву. До того ж наприкінці вулиці раптом виринуло з-за широкої крони дерева і більше вже не зникало з поля зору, наче вказувало дорогу, жовте око ліхтаря – того самого, що стирчав майже біля самої води поряд із будинком Савелія.

Через кілька хвилин Валентин стояв перед автоматичними воротами на ділянку Смагіних. Наприкінці вулиці, там, де обривався бетон і стирчав ліхтарний стовп, угадувалося озеро. До самої води, освітлена ліхтарем і покреслена тінями, тяглася огорожа. Правіше від воріт розташовувалася зварена зі сталевого листа хвіртка – міцна на вигляд, як і все, що оточувало старшого брата. Поруч – білий ґудзик дзвінка та пластикова ґратка переговорника.

Він підняв руку, щоб подзвонити, – і раптом завагався. Через ворота доносилися неясні шерехи й сопіння пса. Але рука відмовлялася зробити простий рух – натиснути кнопку.

Зціпивши зуби, Валентин безгучно вилаявся – а тоді, перекинув сумку на інше плече, сунув зрадницьку руку в кишеню куртки, повернувся й побрів до води.

На березі його охопило тремтіння. Клята вологість! Це все туман, у який, як у брудну вату, кутається озеро. Але поки мочився під вербою, постогнуючи і кривлячись, похмуро подумав: «Не бреши хоч собі. Зізнайся чесно, що боїшся. Боїшся Савелія. Бо він слів дарма не витрачає. І ти чудово пам’ятаєш, що він сказав перед тим, як кинути слухавку…»

Валентин рвонув, застібаючи, блискавку куртки і пройшов з півсотні метрів уздовж берега. Утоптана стежка вилася між кущів. Виявивши прогалину в листі, він відсунув гілку й ступив уперед, опинившись коло самого краю беззвучної води. Щось нечітко видніло спереду. Він придивився – солідний уламок залізобетонного фундаментного блока, що хтозна-як потрапив на берег. Дальший край мокне у воді, ближчий захований у траві.

Валентин поставив на траву обидві сумки – дорожню і з комп’ютером. Відшукав у кишені ліхтарик. Тонкий промінь вихопив із сутінків вологу від роси поверхню бетону – і тільки тепер він усвідомив, що його легкі туфлі теж наскрізь промокли. Байдуже… Зараз треба присісти, розслабитися, все зважити й прийняти єдине правильне рішення. Помилитися не можна. Тим більше що інша частина його свідомості, більш розважлива й менш боягузлива, нашіптувала: дурниці все це, не панікуй, треба просто піти, подзвонити й покінчити з цим раз і назавжди.

Він сів на блок обличчям до озера і подивився в темряву, потім знову посвітив навколо – надто вже тут було порожньо й глухо. Від тиші дзенькало у вухах. І минуло не менш як пів хвилини, доки йому здалося, що він чує ще деякі звуки. Які не мають стосунку ні до озера, ні до дрібних істот у чагарнику на березі.

Спохопившись, він миттєво загасив ліхтарик і зачаївся, але було пізно. Просто до того місця, де він сидів, хтось неквапом пробирався в темряві, не дуже дбаючи про те, щоб не шуміти. Потім почувся тріск, із шумом розсунулися гілки, і чорна тінь застигла, вдивляючись у темряву. Нарешті гучний нетверезий голос мовив:

– Агов, ти чо там заховався? Я всьо равно бачу. Вітя?

Валентин мовчав, зціпивши зуби.

– М-малахов, падло! Я ж тебе три часа шукаю. Ну ти канкрєтна гідра…

Прибулець подався вперед, плутаючись у траві.

Валентина охопила лють. Якого біса? Звідки тут узявся цей п’янюга?

– Я не Малахов, – процідив він крізь зуби. І ввімкнув ліхтарик, спрямувавши його приблизно туди, де мала бути фізіономія ще невидимого прибульця.

Промінь вихопив з темряви хитку сухорляву фігуру в довгополому, явно не до зросту, піджаку, бувалих штанях і пляжних пантофлях на босу ногу. В руках у незнайомця не було нічого підозрілого, крім пластикового пакета, у якому виразно проступали обриси самотньої пляшки.

Валентин повів променем вище, щоб розгледіти обличчя, і здригнувся. Відчуття було – наче мимохідь глянув на себе в дзеркало, тьмяне, давно не мите, засиджене мухами. Якби не загальна пом’ятість, триденна щетина й свіжа, ще кровоточива подряпина на вилиці… Але решта! Світлі рудуваті брови, вузьке перенісся, гладенький, із двома горизонтальними складками лоб… І пласкуваті губи, і підборіддя – невелике, твердих обрисів…

– Хв-вате, гаси свєт… – прикриваючись передпліччям, запротестував чоловік. – А де ж тоді цей… Вітька мій?

– Звідки мені знати. – Валентин вимкнув ліхтар, але ховати не став.

– А ти хто?

– Відпочивальник, – посміхнувся Смагін.

– На ляща? – пожвавився прибулець. – Це ми понімаєм. Діло хароше. У нас на Дністрі…– Він замовк, наче втратив думку, потоптався на місці, знову звикаючи до темряви, і раптом сказав: – Ан-ну посунься трохи. Я тоже сяду. Треба оддихнуть.

Скинувши піджак, незнайомець лишився у світлій тенісці з відкритим коміром. Піджак недбало кинув на бетон, а сам із видихом сів і став закурювати, чиркаючи напівпорожньою запальничкою й низько нахиляючись до долоні.

– Коньяк будеш? – не розгинаючись, запитав він. – Хароший. У мене й стакан із собою… Ану світи сюди.

Не чекаючи згоди, виставив на блок почату пляшку тризіркового «хеннессі» і м’ятий пластиковий стакан.

– Ого! – здивувався Валентин.

– Раз живьом, – розсміявся незнайомець. – Я до Вєрки в магазин побіг, коли в нас усе кончилось, а в неї тіки оце французьке пойло. А, думаю, хрін із ним, гуляєм. А поки ходив, корефан мій кудись звалив, наче не я в нього в гостях.

– Піджак твій упав, – зауважив Смагін. – Намокне.

– Ох, мля! Там же ж документи!

Чоловік упав навкарачки й став шукати у траві біля води, бурмочучи:

– Юра Чуковський… серйозний, пазітівний… не бомж якийсьо… У нього бомаги в порядку, можеш не сумніваться…

Відшукавши піджак, він накинув його на плечі й виголосив:

– Всьо, розливаю!

Довелося знову ввімкнути ліхтар. Щоб як слід розгледіти, які в цього Мийдодіра руки. І ще деякі деталі.

Чоловік простягнув лапу з пляшкою, комір його теніски розчахнувся, оголивши трикутник свіжої засмаги, безволосі груди й глибоку ямку в тіні між ключицями.

– Готово, – оголосив Чуковський. – Коньячок який, га? Ну, давай, брат, за знайомство. А снасті твої де? – раптом смикнувся він.

– У кущах, – спокійно сказав Валентин. – Темно ж іще.

– Тебе як звать?

– Зараз, – сухий гарячий туман, зовсім не такий, як той, що висів над озером, раптово застелив очі.– Зараз, – повторив Валентин і квапливо вхопився за сумку. Потягнув одну блискавку, за нею іншу – від потаємної кишені, а потім, ще не обертаючись, невиразно промовив: – Тут у мене… закусити…

О пів на сьому, коли вже остаточно розвидніло, прокинувся таксист – водій синього «форда». Машина стояла на всипаному сухими голками майданчику між сосновими стовбурами, за два кроки від дороги. Двигун устиг охолонути. Щулячись від ранкового холодку, таксист вибрався назовні, кілька разів присів, розминаючи затерплі суглоби, відійшов до найближчого дерева, а потім попрямував до буди охорони біля шлагбаума.

Там уже не спали. З’явився змінник, і обидва охоронці дули розчинний «Якобс» зі здоровенних кухлів і чесали язиками. Водій заздрісно покосився на теплу пару, що піднімалася над кухлями, привітався й запитав:

– Мій не з’являвся?

– Тепер і не з’явиться, шо там ждать. Загуляв твій клієнт!

Таксист запустив матюком на адресу пасажира і подався до машини. Завів, заднім ходом викотився з-під сосен на бетонку і вже через сорок хвилин в’їжджав у місто.

15

Понеділок у хірургічному відділенні – непростий день сам по собі. Одна розрада, що не операційний. Зранку – конференція в завідувача за присутності лікарів і сестер. Далі – виписка з аптеки і з лікарняного складу видаткових на тиждень. Тобто перелік на восьми сторінках і в чотирьох примірниках: медикаменти, інструменти, шовний і перев’язний матеріал, серветки, маски тощо. Плюс звіт про витрати. І нарешті, головний жах – щомісячне взяття проб з операційного блоку на стерильність. Він теж випав на цей понеділок, про що й було повідомлено на конференції. Вата, марля, шовк, кетгут, повітря, змиви з рук, зі стін, з обладнання, – усі проби відповідно впакувати й доправити в лабораторію.

Покінчивши з цим до пів на третю, Олександра помчала в гістологію – забрати результати, бо знову немає кому. Ліфт, що спустив її, був набитий хихотливими студентами, але щойно вона вийшла в себе на другому, відразу побачила, що коридором до неї несеться молоденький ординатор Осичко, пробігаючи між ходячими підлітками з їхнього відділення. Помітивши Олександру, він ще здалеку гучно закричав:

– Сан Максимівно, вас до телефону, терміново!

Вона прискорила крок. На ходу запитала єдине: «Куди?»

– До завідувача, – відрапортував захеканий Осичко. – У кабінет!

Те, що телефонували не на пост, а прямо до Сизоненко, відразу змусило її насторожитися. Близьким родичам таке категорично заборонялося.

У кабінеті, обставленому майже новими шведськими меблями й дарованими цяцьками, до яких начальство було небайдуже, на столі лежала слухавка. Сам Сизоненко тупцював біля вікна – ніби дистанціювався. Щойно Олександра влетіла, кивнув на стіл, дивно глянув і відвернувся – мовляв, розмовляйте вільно, я вам не заважаю. Вона кинула бланки з гістології на стіл, схопила слухавку і тільки встигла вимовити: «Слухаю!» – миттю впізнала голос слідчого.

– Олександро Максимівно? – мовив Дроб. – Я ось про що хотів попрохати. Чи не могли б ви спуститися до входу в головний корпус? Це ненадовго.

– Я… – гублячись у здогадках, пробурмотіла Олександра. – У мене… чергування. Я не знаю…

Вона підвела голову й перехопила погляд завідувача. Той кивнув – очевидно, був у курсі:

– Ідіть, Сашо. Вас чекають. Тільки занесіть аналізи на перший пост.

– Добре, зараз… – Їй не відразу вдалося зібрати папірці, що розповзлися зі столу. Щось тут було не так. Марта?

В ординаторській, слава богу, нікого. Олександра скинула халат, одягнутий через духоту на голе тіло, натягла кофточку і квапливо застебнула, плутаючись у петлях. Перевзулася й помчала вниз. У вестибюлі товклись відвідувачі, але Дроба серед них не було. Вона вийшла з пропахлого вогкістю й лікарняною кухнею похмурого приміщення на сліпуче сонце, зупинилась і, прикриваючи очі долонею, стала роззиратися.

Слідчий сидів на лавці на самому початку каштанової алеї, що тяглася від в’їзних воріт. Поза недбала, нога за ногу, пальці зчеплені на коліні, пухке підборіддя задерте, немов найбільше у світі його зараз цікавить метушня горобців у кроні дерева. Олександра збігла сходами, і слідчий, помітивши її, одразу набув офіційного вигляду, сухо кивнув і вказав жестом: сідайте.

– Я, Олександро Максимівно, – почав Дроб, – потривожив вас, щоб поставити кілька запитань.

– Але ж ви самі сказали, – скинулася вона, одразу зашарівшись від хвилювання, – що питання вичерпане і справу не порушують?

– Помиляєтеся. Нічого подібного я не казав. Якщо бути точним, я сказав «призупинено»… Але для початку повідомте: коли й за яких обставин ви востаннє бачилися з вашим братом Валентином?

Оцього Олександра не чекала. Прикусивши язика, вона злякано глянула на слідчого, намагаючись зрозуміти, що в того на думці. Однак фізіономія Дроба була непроникною.

– Коли? – повторила вона, гарячково збираючи думки. – Поясніть, Олегу Степановичу, що відбувається? Чому вас це цікавить?

– Дайте відповідь, будь ласка, – без жодного виразу повторив Дроб.

– Учора, – промовила вона, відчуваючи, як на чолі виступає піт. – Учора пізно ввечері він зненацька повернувся. До цього я гадки не мала, де він і що з ним.

– Гаразд, – кивнув слідчий, ніби погоджуючись. – То коли це було?

– Десь опівночі.

– І як він пояснив свою відсутність?

– Роботою. Звичайним рейсом. Брат працює провідником. При ньому була дорожня сумка, яку він завжди бере з собою.

– Чи брат повідомляв вас про щось важливе? Наприклад, про якісь обставини його поїздки на катамарані з племінницею?

– Ні.– Вона не збиралася про це говорити.

– Гаразд, – промовив Дроб. – А тепер скажіть: чому ваш брат Валентин і сьогодні не ночував удома?

– Звідки ви взяли? – Олександра здригнулась. – Абсурд якийсь…

– Дарма ви так, Олександро Максимівно, – у голосі Дроба пролунав стриманий докір.

З-за рогу лікарняного корпусу налетів порив вітру. Гілля каштана зметнулося, горобці кинулися врізнобіч.

– Річу тім, що ваші питання мені незрозумілі.– Вона вперто підняла підборіддя. – Так, у нас виникли певні сімейні проблеми, але вони розв’язалися… Вибачте, Олегу Степановичу, але в мене робота, я на чергуванні і не можу виходити надовго.

Вона підвелася, даючи зрозуміти, що говорити більше немає про що.

– Так-так, звісно. – Дроб кивнув, але замість того щоб попрощатися, офіційно промовив: – Бачте, обставини такі, що я мушу вас… трохи затримати. Доведеться вам проїхати зі мною.

– Навіщо?!

– Річ у тім… Мені не так просто це повідомляти, але вам необхідно… е-е… упізнати тіло.

– Що?! Яке ще тіло?!

– Стандартна процедура, – слідчий говорив уривчасто, наче відкушуючи слова по одному. – У нас є підстави вважати, що ваш брат, Валентин Максимович Смагін… Словом, сьогодні близько п’ятої ранку йому було завдано тяжких тілесних ушкоджень, несумісних із життям. І маємо летальний результат.

– Зачекайте… – розгубилась Олександра, – я щось погано вас розумію…

Потім вона не могла згадати, як опинилася в машині з зеленою смугою на борту, вздовж якої можна було прочитати напис: «Обласне слідче управління». Машина мчала містом, і Олександрі здалося, що раптом настали густі сутінки, хоча причиною було тоноване скло. І коли вона про це здогадалася, то непевно, перемагаючи біль у серці, подумала: «Ти впораєшся». І ще: «Невже саме так усе скінчилося?»

Слідчий сів поруч із нею на заднє сидіння. Водій курив, і Олександра, попросивши в нього сигарету, жадібно затяглася. Коли сигарета згоріла до фільтра та обпалила пальці, вона запитала:

– Де це сталося?

– У Шаурах, – відгукнувся Дроб, обережно поглядаючи на жінку, чия коротка, але бурхлива істерика його приголомшила. – На березі озера. Труп виявили о пів на дев’яту місцеві рибалки й відразу зв’язалися з райвідділом. Звідти повідомили в прокуратуру, група виїхала на місце через п’ятнадцять хвилин.

– Вони… У вас такий… такий порядок?

– Ні,– сказав Дроб. – Зазвичай так не робиться. Однак у Шаурах особливий режим. Там мешкають високоповажні особи. Крім того, при постраждалому виявлено документи й мобільний телефон.

– Чому ж тоді…– промовила вона й замовкла, намагаючись упіймати думку, що вислизала.

– Я здогадуюся, про що ви хочете спитати… – Слідчий торкнувся водієвого плеча: – Тут не повертай, там затор… Савелій Максимович уже в курсі. Але його поінформували тільки після того, як основні слідчі дії закінчились і тіло відвезли. Для цього були досить вагомі причини.

– Це я, – пробурмотіла Олександра, не відриваючи погляду від сірої ворсистої тканини чохла на водійському сидінні.– Я в усьому винна. Я вигнала його з дому і змусила серед ночі їхати в Шаури.

– Чому?

– Бо вважала: гроші слід повернути негайно… Так-так – оті самі три тисячі, через які наш старший брат подав заяву в прокуратуру. Це через них допитували Марту. Увесь цей час гроші були у Валентина.

Слідчий кивнув, ніби чекав саме таких слів.

– Хіба Савелій не зміг би… упізнати його? Навіщо ви мене мучите?

– Олександро Максимівно! – Дроб помовчав і насупився. – Прошу прийняти це як факт. Існує таємниця слідства. І все-таки повірте – є дуже серйозні обставини, які не дозволили нам звернутися до вашого старшого брата.

Казенна машина пригальмувала біля воріт чотириповерхового сірого будинку, вибудуваного у формі літери «П», повільно перетнула курний асфальтований двір і зупинилася біля окремої будівлі в глибині. Прямо виднілись оббиті бляхою двостулкові двері, до яких вів бетонний пандус, поряд – два напівпідвальні заґратовані вікна. За немитими шибками палали яскраві лампи.

Поки вони піднімалися пандусом, Дроб підтримував її під лікоть. Потім двері з важким схлипом відчинились, і їх зустрів дід у ватнику поверх брудного білого халата. Не кажучи ні слова, старий розвернувся й зашаркав попереду довгим холодним напівтемним коридором з голою цементною підлогою, на якій подекуди темніли калюжки. Запах лізолу та хлорного вапна аж виїдав очі.

Усе тіло Олександри застигло й напружилося в чеканні.

Дід штовхнув наступні двері й відступив. З глибини залитого білим світлом приміщення з’явилася безмовна довготелеса фігура в зеленій хірургічній куртці без ґудзиків й одноразовій шапочці набакир і жестом запропонувала не затримуватися на порозі.

Олександра зробила крок, відступила до стіни, роззирнулась – і раптом зрозуміла, що спокійна. Що нічого не боїться й готова побачити будь-що. Примиритися з непоправним. Можливо, ще раз заплакати. Спочатку від жалю до себе, від здивування, а вже потім за ним – сварливим, жорстоким, байдужим, зайнятим тільки собою… За своїм молодшим братом.

Працівник, тягнучи за собою каталку, пройшов повз них із Дробом до величезної, на всю стіну, холодильної камери й відімкнув опечатане гніздо. Потім звичним рухом висмикнув звідти щось довге, вузьке, обгорнуте в хрусткий від лютого холоду жовтуватий пластик, переклав на каталку й розвернув потрібним боком.

Ще здалеку Олександра помітила під пластиком пасмо волосся того єдиного відтінку, який не сплутати із жодним іншим, і рельєф лоба – його досі пам’ятала її рука. Коліна ослабнули, і довелося притулитися до холодних кахлів стіни.

– Відкрийте, – без інтонації промовив Дроб.

Санітар виконав розпорядження й відступив.

Перед Олександрою виникло воскове обличчя з навіки застиглим гордовитим, жалюгідним і невдоволеним виразом. Оголену шию та вилицю вкривали засохлі патьоки крові, кров запеклася на підборідді й навіть на скроні, утворивши бурі згустки. Нижче, там, де сходилися до ключиць шийні сухожилля, що виразно проступили в смерті, зяяла невелика ранка, оточена, як тінню, синцем. Здалеку вона була схожа на ледь відкритий дитячий рот. Вкритий памороззю пластик навколо голови трупа швидко брався дрібними краплями вологи – немов покійний продовжував дихати.

– Чи ви знаєте цю людину? – поставив слідчий протокольне питання.

Зробивши над собою неймовірне зусилля, Олександра ступила вперед і вдивилася ще уважніше.

А тоді повернулась і, ледь стримуючи подих полегшення або вигук сліпої, безпам’ятної радості, і чітко вимовила:

– Ні. Із цією людиною я не знайома. Це не мій брат!

Частина третя

Августа

1

Крихітне дзеркальце, прихилене до щербатої бетонної стінки, весь час сповзало, і йому ніяк не вдавалося впіймати в ньому власне відображення. Нарешті вдалося: на нього глянуло похмуре змарніле обличчя, заросле триденною щетиною. Очі збуджені, повіки припухлі. Волосся – рудувато-русяве, коротко обстрижене, але вже почало відростати. Деталі він не став фіксувати: смикнув застібку спальника, перекотився на інший бік і розправив задерев’янілу спину. З віконного прорізу тягло похмурою свіжістю – уночі пройшов короткий дощ, а з коридора – складною сумішшю запахів сирого цементу, застарілого гару, екскрементів, злежаного ганчір’я, якоїсь хімії, що поступово розкладається.

Валентин посміхнувся.

Паскудна штука – пам’ять. Геть стерти щось, наче й не було його, вдається не завжди. Особливо хвилини поразок або ганебної слабкості на зразок тієї, яка охопила його, щойно він витяг лезо ножа з рани на горлі недоумка біля озера в Шаурах. Чуковський уже не дихав, припинилися судомні посмикування кінцівок. Усе норм. Але тут з ним самим щось трапилось – його немов раптово оглушили. На якийсь час він перестав усвідомлювати себе і навкілля.

Так тривало, аж доки в мозку спалахнуло: хочеш ти цього чи ні, а труп, допоки він не почав клякнути, слід перевдягти й забезпечити правильними документами та своїм мобільником. Номер з перевдяганням біля краю чорної води, у мокрій від роси траві, запам’ятався як кепський сон. Зрештою йому вдалося здерти з мерця одяг, що просмердів дешевим тютюном і похмільним потом, і натягти на нього власний. Довелося розпрощатися з новісінькими джинсами й м’якими мокасинами. Потім, витягши із сумки запасну пару штанів та кросівки, Валентин переодягся сам.

Слідів крові на ганчір’ї Чуковського практично не було, тому він просто заштовхав речі в ту ж таки дорожню сумку, де звільнилося місце, і за допомогою вологої серветки знищив відбитки пальців скрізь, де вони могли залишитися. Заяложений придністровський паспорт із чужим іменем, яке відтепер йому належало носити, і достеменно схожою на нього фотографією Валентин сунув у нагрудну кишеню.

Потім ще раз уважно оглянув усе навколо, підсвічуючи ліхтариком, що тьмянів із кожною хвилиною. Підібрав пластиковий пакет небіжчика, кинув у нього пляшку, понюхав і вихлюпнув у воду неторканим коньяк з паперового стаканчика, а його теж відправив у пакет. Затоптаний недокурок сигарети «Фест» пішов за стаканом. Чуковський лежав сумирно – на боці, привалившись кощавою спиною до бетонного блоку й підібгавши ліве коліно до живота. Обличчя не видно, та й не було там чим особливо милуватись.

Тільки після цього остаточно ввімкнулася голова, і Валентин почав прораховувати подальші дії. Головне рішення прийнято. Тепер – де пересидіти кілька днів, доки ситуація остаточно з’ясується. Кинувши на плече дорожню сумку, він наостанок іще раз оглянув місце свого перевтілення в Юрія Чуковського. Трава пом’ята, але не надто. Місце тихе, виявлять труп не одразу, а виявивши, спочатку сприймуть за сонного алкаша.

Просто перед ним чорніла прогалина між кущами. Ступивши кілька разів, Смагін вибрався на втоптану стежку, що повторювала вигини берега, і рушив на світло віддаленого ліхтаря. На сході вже починало сіріти, але пасма туману, що наповзали з озера, обмежували видимість. Повернувши праворуч, він минув шеренгу темних котеджів і через кількасот метрів вибрався на бетонку, яка вела до поста охорони на в’їзді. Однак шлях через пост був для нього закритий, і Валентин навмання сунувся в перший-ліпший провулок, потім повернув ще раз – і незабаром опинився біля огорожі, якою було обнесено територію селища. Тяглася сталева сітка заввишки у два з половиною метри, закріплена на вбитих у землю трубах, а за нею в мряковинні чорніли крони старих сосен. По верху сітки було додатково навернуто колючку.

Валентин пішов уздовж огорожі, плутаючись у темряві в сухому бур’яні, і незабаром натрапив на діру в сітці, зроблену гострозубцями. Діра була загороджена якимись дошками, але тільки для годиться. Відсунувши дошки, він протиснувся в діру, а потім, важко дихаючи, перемахнув через протипожежну смугу й заглибився в ліс.

Через кількасот кроків Валентин зупинився біля старої сосни з роздвоєним стовбуром. Дістав ніж, акуратно зняв мохову подушку й узявся рити заглибину в пухкому піщаному ґрунті. Коли яма стала досить глибокою, він звалив у неї одяг Чуковського, пляжні пантофлі й пластиковий пакет разом з його вмістом, після чого все утрамбував, загріб вручну, а зверху поклав кілька шарів моху та присипав глицею. Після цього, гидливо отряхнувши долоні, підхопив сумку, що помітно полегшала, і закрокував навпростець сосняком, намагаючись тримати курс на південний захід.

О чверть на сьому він уже стояв на головній трасі за пів кілометра від повороту на Шаури, чекаючи попутну маршрутку й ламаючи голову над тим, куди податися в місті. І тільки в автобусі зненацька згадав: лепрозорій! Як же це він забув?

«Лепрозорієм» по-місцевому називали напівзанедбаний недобуд на східній околиці міста. Багатоповерховий лікарняний комплекс на понад тисячу ліжок, звідки будівельники пішли ще наприкінці дев’яностих. Йому не раз траплялося там бувати. У такій ситуації – саме воно. Погано тільки, що наразі немає мобільного, бо Шахтаря можна застати вдома тільки рано-вранці, та й то не завжди…

Саме туди його й привів Шахтар – діловитий смаглявий напівкровка, нащадок угандійського студента, який давно відбув на батьківщину, і жительки приміської Покотилівки, котрий промишляв чим трапиться – від дурі до малоліток. П’ятий поверх правого крила похмурої бетонної коробки, що поступово руйнується і йде в землю – «особлива зона», куди із суто технічних причин нікому не було ходу, за винятком тих небагатьох, хто знав дорогу. Зайвих питань Шахтар не ставив, зате надав Валентинові каремат, старий матрац і спальник, а ще – їжу й питну воду.

Отак він і опинився в порожній кам’яній щуроловці, схожій на камеру-одиночку, де мусив гнити, доки ситуація проясниться. Шахтар, як і було домовлено, більш-менш регулярно заходив з новинами, їжею та водою. Однак новини були далеко не такі, як очікувалось: у сестри й Савелія – жодних ознак жалоби. Повагавшись, Валентин доручив хлопцеві ретельніше розвідати й дав необхідні телефонні номери. Результат – нульовий. В обох сім’ях усе гладенько й спокійно, начебто нічого й не трапилося.

Отут Валентин напружився. Те, на що він наважився, по суті, було напрочуд схоже на деякі витівки з його дитинства: що спонтанніша брехня, що менш правдоподібна й більш нахабна, то легше йому вірили. Треба тільки не проґавити, вчасно розчути негучний голос, що підкаже готову версію. Біля озера йому він і довірився.

Але тепер ґрунт, який Валентин уже ніби намацував під ногами, знову зник. Жодної конкретики. Гроші, які він платив Шахтареві, вилітали марно; він уже не вірив, що мулат хоча б щось розкопає. Часу минуло чималенько – тиждень, і в перші дві доби про Шаури в міських новинах не було ані рядка, якщо не брати до уваги рекламу з пропозиціями елітних ділянок у водоохоронній зоні. Потім ноутбук здох, зарядити його не було де. Від тижневого сидіння в брудному бетонному боксі – недобудованій операційній – і виснажливого неробства можна насправді збожеволіти. Залишалася вузька щілина між випадковим і ймовірним, через яку начебто ще був шанс протиснутися й почати нове життя під чужим іменем. Але не тут і не зараз…

Смагін різко видихнув крізь зуби й попрямував до одвірка, щоб справити потребу над шахтою ліфта – порожнім провалом у п’ять поверхів заввишки, який розтинав коридор надвоє. Однак на півдорозі зупинився й застиг, прислухаючись.

З гулкої кишки коридора чітко долинали кроки. Наче хтось без особливого поспіху прогулювався там у взутті на твердій підошві. І йшли ті звуки не звідти, звідки зазвичай з’являвся Шахтар, а зліва, де одразу за триметровою дірою в перекритті коридор тягся ще на кількадесят метрів – до єдиного вікна в торці.

Наступної миті кроки стихли.

Валентин усім тілом подався вперед. Тут він перебував у відносній безпеці – щоб потрапити в його «операційну», треба було подолати бездонну шахту. Але кого і навіщо занесло на п’ятий поверх порожніх руїн? Тут із коридора почувся чоловічий голос, однак слів було не розібрати – заважала відстань. Він швидко визирнув за одвірок і одразу відступив, сподіваючись, що його не помітили.

За провалом, метрів за двадцять, переступав з ноги на ногу, притискаючи до вуха смартфон, той самий фрік, про якого колись розповідав Шахтар. Той, що зве себе Міямото і вдає самурая. Нібито тут, у першому корпусі, у нього тренування. У принципі, нешкідливий. Валентин устиг засікти чорне кімоно, перев’яз із піхвами за спиною, волосся, зібране у вузол на маківці, на ногах – плетені сандалі на грубій шкірі. У мозку моментально спалахнуло: чужий «чистий» телефон – саме те, що йому зараз необхідне. Вкрай.

Ледве дочекавшись, доки цей чудило з катаною закінчить розмову, Валентин висунувся в коридор і сипло вичавив із себе:

– Чуєш, сенсею!.. Будь другом, позич мобілу хвилин на п’ять…

Міямото стрімко розвернувся. Якийсь час вдивлявся в півморок, доки розрізнив фігуру Смагіна. Ситуацію він оцінив миттю – той, хто до нього звертався, перебував у відрізку коридора, розташованому між двома ліфтовими шахтами, а отже, не мав жодної можливості злиняти.

– Гроші є? – байдуже поцікавився фрік у кімоно, поправляючи перев’яз.

– Є.

– І як ти собі це уявляєш?

– Кинеш апарат через діру, я впіймаю, потім одразу поверну. Дуже треба!

Порившись у кишені, Валентин намацав папірець у сто гривень. Вийняв, скачав у тугу кульку, підійшов до краю провалу й переправив на той бік. Міямото ковзним рухом виловив з повітря купюру, потім злегка підкинув, немов зважуючи на долоні, телефон, з інтересом оглянув прохача і навісом, як баскетбольний м’яч у кошик, відправив апарат через провал.

Валентин упіймав, кивнув, пробурмотів: «Я миттю!» – і прошмигнув в «операційну».

Там він найперше оглянув телефон. Недорогий, але зовсім новий «Самсунг», мережа є. Він швидко запустив браузер, знайшов обидва міські новинні портали й знову переконався, що про Шаури ніде ні звуку.

Усе це тривало пів хвилини.

Він ще раз глянув на дисплей: одинадцята двадцять сім. Сьогодні неділя. Отже, треба телефонувати на домашній. Набрав номер, пішли довгі гудки. Нарешті відповіли, і, щойно озвався голос, він відчув: до горла зовсім не до речі підкочує дряпучий, з присмаком жовчі клубок.

– Слухаю вас! – уже трохи роздратовано повторив голос у телефоні.

Валентин перечекав спазм і обережно мовив, прикривши телефон долонею:

– Сашо, це я його вбив.

2

Марті було цілковито байдуже, куди подівся Валентин; вона з нетерпінням чекала на повернення батьків, щоб повідомити, що за кілька днів їде з командою на змагання. Навіть нарізала салат до вечері. Їх, проте, все не було.

Батько обіцяв повернутися на шосту, але передзвонив і сказав, що зустріне Олександру після роботи й повернеться разом з нею. У його голосі звучала заклопотаність. Це, в принципі, нічого не змінювало, однак коли обоє о дев’ятій годині ввалилися в передпокій, Марта навіть не вийшла привітатися – встигла перегоріти. Але й батьки поводилися якось дивно – крізь двері її кімнати не долинало ані слова, тільки шум води у ванній і звуки кроків. Мабуть, Олександра, перевдягнувшись, одразу взялася за звичайні кухонні справи.

Не витримавши, Марта пригладила неслухняні пасма й рушила в кухню. Але вже в коридорі зіткнулася з матір’ю. Обличчя Олександри її спантеличило: змарніле, шкіра мов припорошена попелом. Губи сумною складкою, у них – незапалена сигарета…

– Марточко, – відразу з’явився Федоров, вигляд у нього теж був дещо прибитий, – може, трохи погуляєш?

– Здрастуйте! Чого б це? – спалахнула Марта. – Я голодна. І вас уже бозна-скільки чекаю!

– Тоді повечеряймо, – без будь-якої інтонації промовила Олександра. – Сергію, допоможи накрити.

За стіл сіли в тій самій мовчанці. Не дочекавшись ані слова, Марта почала розпалюватися, підхопилася, з гуркотом відсунула табуретку й оголосила:

– Дякую всім! Чаю не хочу.

Щось було не так, Марта відчувала. Вона збігала до себе й повернулася, на секунду затримавшись на порозі кухні з рушником на плечі.

– Я в душ, – оголосила вона. – І спати.

Жодної реакції. Батьки сиділи одне навпроти одного і похмуро чадили сигаретами. У кухні висів смог. Посуд вимитий.

«Отакої…»

Марта замкнулась у ванній, скинула капці, пустила воду, а тоді піднялася на край ванни. Колись давно, ще в час ремонту, батько прорубав кухонну стіну і вставив у проріз під самою стелею раму з матовим склом. Рама завжди лишалася відчиненою – для вентиляції. Не дуже зручно, зате майже все чути. Звівшись навшпиньки, вона завмерла: до неї чітко донісся голос Федорова:

– …Послідовно, краще – починаючи від учора. З усіма подробицями. Валентин був тут, коли я телефонував з дачі? Мені здалося, що в тебе якийсь дивний голос.

– Які, до біса, подробиці? – аж підскочила Олександра. – Він завалився серед ночі, наче взагалі нічого не сталося. Я розгубилася, не знаю чому, але спочатку була рада. Нагодувала його. Який у нього був вигляд? Та яке це має значення? Не пам’ятаю. Потім, своїм звичаєм, почав брехати й хамити…

– Він сказав, що насправді між ними відбулося?

– Ні. Тільки те, що Марта нав’язала йому ці три тисячі й зажадала, щоб він забирався з нашого дому.

– Отже, це таки вона взяла ті гроші в кабінеті Савелія?

– Виходить, так. Не питай чому. Звідки мені знати, Сергію? І взагалі все це вже не має значення!

– Не нервуйся, Сашо!

– А як я можу не нервуватись… Коротше, зрештою я звеліла йому повернути гроші Савелієві. Негайно, просто зараз. Не знаю, що на мене найшло, але те, як він поводився… Валентин зібрав речі й пішов, а ще до того ми з ним вирішили, що нам настав час роз’їжджатися.

– Давно б пора, – буркнув Федоров.

Марта поворухнулася: стояти було незручно, ноги терпли, шия нила. Але тут пролунало прізвище «Дроб», і вона напружилася.

– Слідчий чекав мене біля входу в клініку, щоб відвезти до моргу судмедекспертизи. Можеш уявити, як я почувалася тієї хвилини, коли мені запропонували впізнати братове тіло? Я й так ледь трималася на ногах… а коли з холодильника виїхав цей піддон, а на ньому – Валик… голий, весь у паморозі…– Олександра зненацька замовкла. – Сергію, що за безглузда посмішка? Це був він, він, кажу тобі: лоб, волосся, овал обличчя, риси, руки, – але я все-таки нахилилася, глянула – і тільки тоді зрозуміла, що переді мною зовсім інша людина!

– Ти впевнена?

– Не кажи дурниць! Чи ж я не в змозі впізнати брата, якого няньчила з трьох місяців? У небіжчика були відсутні два нижні різці… решта зубів прокурені до жовтизни, а Валик не курив… Це був не він, говорю тобі!

– Та де ж Валентин?

– Звідки я знаю?

– Хто він такий, той чоловік?

– А мені що до того? Нехай слідство з цим розбирається. Мене вистачило тільки на те, щоб дістатися до машини й повернутися на роботу…

Марта безшумно зіскочила на підлогу й закрутила воду. Потопталася, кинула на сушарку вологий рушник, злегка змочила волосся і подалася до себе. Батькам було не до неї.

Новини слід було спокійно обміркувати.

Валентинів дзвінок застукав Олександру зненацька.

Вона ще продовжувала дивуватися, чому так довго, майже цілий тиждень, нікому немає до неї діла. Ні Савелію, ні слідчому, наче геть нічого не трапилося. Марті ще напередодні було звелено перед від’їздом навести хоча б відносний лад у кімнаті, Сергій пішов, і Олександра насамперед узялася за пилосос. Пройшлася по кутках, під меблями, відкотила килим у вітальні і нарешті, злегка оглухнувши від ревіння старенького «Самсунга», викотилася в передпокій і висмикнула шнур з розетки. Тиша у квартирі, що настала після того, як пилосос заткнувся, здалася просто оглушливою. І тут задзвонив телефон. Часті дзвінки, з мобільного або, може, міжміський.

Олександра невдоволено поглянула на апарат, відіпхнула пилосос у куток передпокою й схопила слухавку.

– Алло! – уривчасто кинула вона, прибираючи з чола мокре пасмо.

На іншому кінці лінії мовчали.

– Слухаю вас! – уже дещо розлючено, майже готова жбурнути слухавку, промовила Олександра. – Кажіть, що за жарти!

– Сашо, – мовив голос у трубці.– Сашо, це я його вбив.

Голос молодшого брата звучав дивно – наче він телефонував з якоїсь печери. Кожне слово супроводжувалося короткою луною.

– Валику, – відчуваючи, як ноги стають ватяними, пробурмотіла вона. – Це правда?

Він мовчав, немов ще вагався або жалкував про сказане, але пауза була до того красномовною, що Олександра швидко прикрила рукою мікрофон і позирнула на двері доччиної кімнати.

– Я не винен, – квапливо забурмотів Валентин. – Клянуся! Так зійшлося. Просто неймовірно… Ти не уявляєш, як…

– Повертайся, – уривчасто промовила вона. – Чуєш?

Почувся характерний смішок:

– І ти мені це говориш? Після того як сама викинула з дому? Не думаю, що твої чоловік і дочка зрадіють. Тим більше за таких обставин. Воскреслий небіжчик…

– Тільки не треба давити на жалощі,– зненацька спалахнула Олександра. – Ти кажеш, що ні в чому не винен. Хоч там що в Шаурах відбулося, якщо ти не брешеш, то ми знайдемо спосіб тебе витягти. Савелій знайде розумного адвоката…

Валентин хрипко розсміявся.

– От що, – продовжуючи міцно притискати слухавку до вуха, Олександра присіла, привалилася спиною до стіни й машинально натягла квітчастий кухонний фартух на голі коліна. – Нам треба побачитися. Може, зустрінемося де-небудь у місті?

– Це виключено, – повагавшись секунду, відповів Валентин. – Принаймні найближчим часом.

– Гаразд. А ти взагалі де?

– Байдуже. Дах над головою є.

– А якщо в нас удома? – обережно запитала вона. – Приходь. Хоч би й завтра. Сергій весь день на роботі, у Марти тренування з ранку до вечора, вона скоро їде. Ми могли б усе спокійно обговорити.

– Марта? І коли ж?

– У середині вересня. У неї змагання в Одесі. Чи не міжнародні. На тиждень.

– Добре, – пролунало у відповідь, – будемо дивитися. Я подумаю, як усе це влаштувати…

Вона різко натиснула «відбій» і злякано підхопилась – із шумом відчинилися двері Мартиної кімнати.

– Мамо! Із ким ти там розбалакуєш по пів години?

– Це з роботи, – збрехала Олександра. – І не пів години, а хвилин п’ять, не більше. А що таке? – запитала вона, намагаючись видаватися спокійною.

– Мені на мобільний телефонував Савелій Максимович. Нарікав: що таке, мобільний у твоєї матері мовчить, міський у вас без кінця зайнятий…

Олександра, яка ще не цілком прийшла до тями, знизала плечима.

– Чого це йому загорілося?

– Звелів передати, що хоче з тобою побачитись. Терміново.

– Що означає «терміново»?

– Щоб ти просто сьогодні приїхала до нього в офіс. Він чекатиме о пів на першу.

– Отак усе кинути й бігом?

– Не знаю я, мамо. Він сказав – це важливо, не забудь, передай обов’язково…

У кухні Олександра рвонула зав’язки фартуха, кинула його на спинку стільця й помчала до вітальні. Вже кого-кого, а Савелія зараз їй хотілося бачити менше за всіх. Часу було обмаль. Поспіхом переодяглася й навела макіяж на обличчі. Кинула в сумку ключі, гаманець. Мимохідь, уже прямуючи в передпокій, постукала до дочки і, коли та відгукнулася, сказала: «Обідай без мене…»

Вона встигала до призначеного часу, тому вийшла з тролейбуса на зупинку раніше, щоб трохи пройтися – вгамувати розбурхані бесідою з Валентином нерви. Не сказати, щоб це вдалося цілком.

Нарешті Олександра повернула на чисту й тиху вуличку. Ясно-жовтий двоповерховий особнячок зі смішними башточками над фронтоном, поверх у якому орендував її старший брат, затиснутий між сірими дохідними будинками позаминулого століття, вона помітила ще здалеку. У проїзді у внутрішній, теж цілком затишний дворик відсвічував тонованим заднім склом вишневий «додж» Савелія – ніби підтверджуючи, що хазяїн на місці.

Вона піднялася, штовхнула двері, що відчинилися напрочуд легко, і в темному далекому кутку вестибюля виявила охоронця.

– Я до Савелія Максимовича Смагіна, – сказала вона в куток.

Той швидко визирнув через конторку, зчитуючи обличчя, і кивнув стриженою маківкою:

– Проходьте. Другий поверх, ліворуч.

Олександра піднялася сходами, вкритими товстим і безшумним золотаво-коричневим килимом, міцно притискаючи до себе ліктем напівпорожню сумочку. Стандартний офісний стиль, економні світильники, два тверді диванчики у заскленому атріумі. Одні з трьох дверей, що виходять туди, були відчинені – і вона рішуче попрямувала всередину.

За дверима був просторий кабінет, обставлений солідними меблями, з двома моніторами і широким столом. За столом, уперши лікті в його дзеркальну поверхню, вагомо сидів Савелій Максимович. Побачивши Олександру, він мовчки підвівся, вказав на присадкувате крісло й відчинив вікно.

– Може, кави, Сашо? Коньяку, як я розумію, пропонувати тобі серед дня не слід.

– Дякую, ні того, ні іншого, – відмовилася вона й з ходу взялася до справи: – Ти навіщо мене кликав?

Савелій розвів руками й криво посміхнувся. Він уже знову сидів навпроти, свердлячи її поглядом, і Олександра мимоволі відзначила, що крізь поріділе, коротко підстрижене волосся над його набиченим чолом проглядає веснянкувата шкіра.

Нарешті Смагін коротко сапнув, немов прийнявши якесь рішення, і замість відповіді на її повисле в повітрі питання промовив:

– Ну і що, по-твоєму, нам тепер робити?

Олександра здивувалася, бо чекала зовсім іншого.

– Що ти маєш на увазі? – обережно спитала вона.

– Твоя дочка стала, можна сказати, причиною деяких подій. Здебільшого неприємних, а для моєї сім’ї небезпечних. Вибач, без образ. Я по-родинному… – І раптом, без жодного переходу, запитав: – Ти його бачила? Це не він?

У першу мить Олександра злякалась. У будь-якому разі повідомляти Савелія про дзвінок Валентина вона не збиралася. Навіть під тортурами. Уперто труснувши головою, вона відкинулася на спинку крісла й зобразила здивування:

– Про кого ти?

– Про труп, звісно. Тебе ж викликали для упізнання.

– Так. І що конкретно тебе цікавить?

– Глузуєш? – Савелій почервонів, кинув у рот дольку лимона, зморщився. – Цікавить мене все. Який мав вигляд. Причина смерті… Але особливо те, що говорив із цього приводу слідчий. Той… той чоловік насправді так схожий на Валентина, як мені казали?

– Так, – кивнула вона, закурюючи. – Абсолютна подібність. Але я відразу твердо заявила: це не Валентин Смагін.

– Ти не могла помилитися?

– Ні. У жодному разі.

– Але де ж тоді наш гад?

Олександра скоса глянула на брата й швидко перевела очі на кінчик сигарети, побоюючись виказати себе.

– Звідки я знаю, – мовила вона. – Ну а слідчого цікавило тільки одне: коли й за яких обставин я востаннє бачила Валентина. Правда, уся ця розмова відбувалася ще до того, як ми побували в морзі… Я відповіла, що ми бачилися напередодні ввечері, коли брат зненацька повернувся. І відразу почула питання: а чому Валентин тієї ночі не ночував удома? Я не стала пояснювати, з якої причини виставила його…

– А ти дійсно його вигнала? – перебив Смагін.

– Так, Савелію. Валик поводився зухвало. Ще й з’ясувалося, що гроші, які пропали з твого кабінету, – у нього. Поки Марту з твоєї легкої руки тягали на допити.

– Це непорозуміння, Сашо. Я ж просив Інну вибачитися перед вами від мого імені.

– Було-минуло. – Олександра зітхнула й пошукала поглядом попільничку. Довелося встати і пройти до дальшого кінця столу, де громадились порожні кавові чашки.

– Ти повідомила Дробу про свої мотиви? – запитав Савелій, розглядаючи міцну, трохи занадто тілисту спину сестри.

– Що маєш на увазі?

– Причину, із якої зажадала, щоб він серед ночі подався в Шаури.

– Доладу я й не пам’ятаю, що тоді говорила.

– І все-таки? Якщо ти згадала про бакси… Олександро, ти взагалі хоч здогадуєшся, що накоїла?

Вона різко повернулась і глянула здивовано:

– Не розумію, про що ти? Це було моє рішення, що гроші треба повернути негайно. Повторюю, Савелію: у морзі лежить тіло людини, жах як схожої на нашого молодшого брата.

– Дуже можливо, що вони були знайомі. Інакше звідки на трупі документи на ім’я Валентина Смагіна, та ще й його мобільний?

– Він приходив до тебе тієї ночі?

– Та ні. Тим більше, я був у Києві… Єдиний дзвінок від Валентина був набагато раніше. Ми, звичайно, досить різко поговорили. Він ніс якусь ахінею – ці гроші, мовляв, належать йому; навіть намагався мене шантажувати.

– Зачекай, зачекай! Тобто як це «належать»?

– Не має значення, – відмахнувся Савелій Максимович. – Ні того дня, ні наступного мене в Шаурах не було. Слідчий розшукував мене, не зміг знайти й сунувся до тебе з цим трупом. Два десятки людей можуть засвідчити, що я в ті дні був у Києві й не маю стосунку до всього цього. Але поки телефон у слідчого, я на гачку. Сучий син записав нашу розмову, підставив мене, і то вже не вперше. Якби ти знала, які зараз ставки…

Олександра сиділа як пришита, геть нічого не розуміючи.

– Твій брат – убивця. З якихось своїх брудних міркувань йому раптом закортіло змінити паспорт, а потім зникнути. І трапилася нагода. Отак я на це дивлюся. Це факт, а подробиці… Та начхати б мені на них обох, якби все оце не трапилося в Шаурах, за два кроки від мого будинку.

– Годі, Савелію, мені й без того зле! Що ти йому сказав?

– Коли?

– Коли він тобі телефонував.

Савелій Максимович зненацька посміхнувся, і посмішка ця була такою, начебто ні з того ні з сього тріснула стара фанера.

– Буквально? Ось що: «Я тебе з-під землі відкопаю, будь спокійний!» І ще раз, по буквах: «Відкопаю і вб’ю…» Оцей контент наш жартівник і зафіксував, а телефон залишив у кишені трупа…

Полковник мовив це з фальшивою бадьорістю і раптом закричав, наливаючись кров’ю:

– І нема чого на мене дивитися такими очима, Олександро!

3

– Ну? – холодно поцікавився Дроб, міряючи поглядом молодика, який без стукоту ввійшов до його кабінету. – Що там таке?

– Викликають, – сповістив водій. – Шеф… Машина коло під’їзду.

– У Шаури, чи що, пертися?

– Ото туди, да…

Щопонеділка обласний прокурор Геннадій Іванович Шерех працював з документами. Про це знали в усіх управліннях, а він і поготів. Проте не відкрутишся, мусиш їхати, поламавши день до біса. І сам факт, що в Шаури, а не будь-куди, недвозначно підтверджував, про що йтиметься. Інакше Шерех міг завтра ж спокійнісінько викликати його до себе на килим.

Дроб витяг із сейфа худу теку з матеріалами; відшукав у сусідній кімнаті, де збирались оперативники, Пивоварова й суворо наказав: будуть цікавитися, відповідай – відбув на виклик керівництва. Потім спустився й пірнув у службовий «лендкрузер» начальства…

Щойно джип загальмував перед воротами прокурорської фортеці, обнесеної огорожею з дикого каменю, і старший слідчий вивалився з машини, обидві камери зовнішнього спостереження націлилися мертвими зіницями на відвідувача. Водій виліз слідом, перевальцем протупав до хвіртки й натиснув кнопку в стіні. Над хвірткою спалахнув зелений вогник, потім спрацював автоматичний замок. Садівник-таджик, який зустрів Олега Степановича по той бік огорожі, повів його по викладеній пісковиковими плитами доріжці кудись за будинок.

Шерех уже чекав. Потиснувши слідчому руку й діловито поблискуючи окулярами в золотій оправі, він жестом запропонував йому пройти в альтанку, відгороджену від будинку садовою ґраткою, заплетеною виноградними лозами.

– Не заперечуєте, якщо на свіжім повітрі, Олегу Степановичу? – спитав господар, опускаючись на лавку. – Розмова в нас буде більш-менш конфіденційна… Що там у нас із трупом, який ми забрали у тутешнього райвідділу?

Дроб розкрив сирітську течку, яку до того крутив у руках, і почав акуратно доповідати, не особливо заглиблюючись у деталі. Незабаром Шерех його перебив:

– То й годі поки що. Я тебе, Олегу Степановичу, знаю як працівника серйозного, розумного і не сумніваюся, що ти з цією справою впораєшся. Особу потерпілого вдалося встановити?

– Працюємо, Геннадію Івановичу. Результату поки немає. Перевіряємо версії.

– Умгу, – Шерех кивнув, не дивлячись. – Я от до чого веду. Як у нас із перспективою закрити цю справу в найближчий час?

Слідчий сопнув носом і витер спітнілі долоні об коліна.

– Поясніть, Геннадію Івановичу, – здивовано пробурмотів він. – Ми начебто нормально просуваємося. За даних обставин…

– Отож, – радісно протрубив Шерех. – Я саме про них. Пішов другий тиждень із моменту виявлення трупа, а в нас ні імені потерпілого, ні мотиву, ні серйозних підозрюваних. Принаймні в межах досяжності. Ясно висловлююся?

Дроб промовчав.

– Ох, здогадуюсь я, що тебе турбує, Олегу Степановичу… І моя тобі порада – викинь оцей мобільний з голови, дарма ти за нього зачепився. Дохлий номер! Хто-хто, а вже я достеменно знаю, що Савелій Смагін тут не причетний. Та й не було його в Шаурах тієї ночі. Це ви, сподіваюся, встановили?

– Авжеж, – із готовністю кивнув Дроб.

Шерех уважно глянув в очі старшому слідчому.

– Давай без натяків, Олегу Степановичу. Чи є шанс швидко й без пилу закінчити з цією справою? Є. А що довше ми тягнемо з попереднім розслідуванням, то більша ймовірність, що про труп пронюхають газетярі. Тому, що скоріше ми його спишемо, то менше проблем.

– Але на якій підставі? – здригнувся Дроб. – У мене відкрите виробництво, Геннадію Івановичу. Я ж половини процесуальних дій ще не закінчив.

– Не закінчив, то закінчи… І почни з перекваліфікації на «хуліганство із застосуванням холодної зброї» – стаття тобі відома. Далі – припинення слідчих дій через відсутність головного підозрюваного…

Тут у начальства запищав мобільник. Шерех відповів, нудно цідячи слова: «Їдь… ні… не знадобишся… завтра у звичайний час», – і знову повернувся до Дроба: – Через пів року можна зі спокійною душею все закривати, і течку твою – в архів. Десь так.

– Мені б іще це… днів зо два, Геннадію Івановичу, а?

– Добре, бери, грець із тобою. Але не більше. До вечора середи я про цю справу більше чути не бажаю. Зрозумів?

– Так.

– А якщо так – до Нового року чекай на сюрприз. Від Санта-Клауса. – Шерех підвівся, даючи знати, що аудієнцію закінчено. Руку, однак, не простягнув.

Дроб жваво підхопився слідом. Господар відступив, пропускаючи його до виходу з альтанки. А коли Олег Степанович уже зашльопав своїми китайськими сандалетами по доріжці, мовив йому в спину:

– Так, і ще от що… Коли візьмешся перекваліфіковувати на «хуліганство», не забудь виключити зі списку речдоків телефончик і паспорт громадянина Смагіна Ве Ем.

Дроб обернувся, прикинув і запитав:

– Тобто протокол первинного огляду місця події треба переписати?

– Саме так, – блиснув окулярами Шерех.

– А що мені потім робити з цими… вилученими?

– Вручиш мені. Особисто й конфіденційно.

– Зрозумів. – Олег Степанович попрощався й порулив до заздалегідь відчиненої хвіртки.

Останні слова начальства Дробу активно не сподобались. А те, що відкрилося йому за хвірткою, сподобалося ще менше.

Джип разом з водієм випарувався. Вимощений бетонними плитами неширокий проїзд, уздовж якого тяглися глухі огорожі, був зовсім порожній. На відстані виднілися прибережні зарості, за ними оцинкованою бляхою блищала вода. Десь там і виявили оцей явно нікому, крім нього, не цікавий і не потрібний труп. Неподалік проходила головна магістраль котеджного селища.

Слідчий потоптався, спідлоба глянув на хвіртку. Та вже була наглухо замкнена. Зміст короткої телефонної розмови Шереха дійшов до нього тільки зараз: той відпустив водія, геть забувши про підлеглого.

– Санта-Клаус фуїв! – упівголоса лайнувся Дроб і рішуче повернув ліворуч.

Варіантів усього два: плестися в Старі Шаури й там чекати на маршрутку або ловити попутку на головній прохідній. Трохи повагавшись, Дроб обрав перший. Біля дальньої огорожі бетонка обривалася, далі на пагорб вела звичайна стежка, що петляла між бур’янами, вигорілими городами й заростями терну. За цим пагорбом, у балці, лежали Старі Шаури. Зверху було видно, як вулиці села, розбиті вибоїнами та коліями по всій довжині, то поринають у балку, то з натугою заповзають на протилежний схил. Будинки вихлялись, начебто пританцьовували, – облуплені, місцями чорні, як після пожежі. На околиці стирчала пустоока будівля, що шкірилася кроквами, – занедбана ферма. У центрі виділявся будинок місцевої адміністрації, він же пошта й банк, до нього прилягала центральна площа з бляшаним навісом зупинки.

Туди й попрямував Олег Степанович, щоб невдовзі переконатися: найближча маршрутка – о пів на дев’яту вечора.

Це його не дуже засмутило. Він пройшовся туди-сюди по безлюдній засміченій центральній вулиці. Повз нього, смердячи вихлопами, протягся на мотоблоці з причепом місцевий фермер. Двійко собак, троє-четверо замурзаних дошкільнят і певна кількість баб на лавці коло паркана – ото й усе видиме населення. Він спробував був завести бесіду з бабами, але ті дивилися з підозрою і на питання відповідали ухильно. Не домігшись користі, слідчий плюнув і повернув у крамницю під кокетливою вивіскою «Фіалка». Усередині було порівняно чисто. Гуділа холодильна вітрина, тхнуло господарським милом і хеком сріблястим.

Він попрохав плитку шоколаду і став розсіяно блукати поглядом по полицях. Там нічого прикметного не спостерігалося, тільки з-за дзвінкого ряду дешевих півлітрівок визирали кілька шийок темного скла, явно не тутешнього калібру й розливу.

– Що це у вас там? – поцікавився він у насупленої продавчині.

– Шо? – відгукнулася та, оглядаючи досвідченим поглядом стороннього міського. – Оце? Текіла. Є ще «хеннессі», три зірки.

– І що, беруть? – здивувався Дроб.

– Візьмуть вони… Усього одну продала того тижня, та й то по-дурному – горілка скінчилася… Ви з міліції будете? – чіпко поцікавилася жінка.

– Ні,– розсіяно відповів Дроб. – Чому з міліції? Із прокуратури. – І, вже суто з натхнення, продовжив: – Виходить, коньячок французький брав у вас чужий, не з шаурських?

– Можна й так сказать, – міцно стулила губи продавчиня. – А що таке?

– Так ні, так просто. Не запам’ятали його?

– Звичайний. Рудуватий такий, одягнений не дуже, піддатий. І не скажеш, що сотня баксів у кишені.

– Ви йому долари міняли?

– А хіба заборонено? Як приватна особа приватній особі.

– Та я не в претензії. То ваші справи. Значить, не місцевий… А точніше описати цю людину можете?

– Та я дуже й не придивлялася. Приїжджий якийсь. Тиждень або більше тут ошивався, квасили з одним…

Тим часом у крамницю вповзла стара баба в коричневому зимовому пальті не по погоді, і Олег Степанович, не прощаючись, вийшов на ґанок. Перетнув площу, для певності ще раз перечитав усе написане на іржавій табличці розкладу й рішуче покрокував назад – у бік котеджного селища.

Чекати пів на дев’яту не мало сенсу, а ймовірність упіймати попутку на виїзді з Нових Шаур усе-таки не виключалася.

Коли слідчий уже підходив до шлагбауму, почувся басовитий сигнал. Дроб відступив на узбіччя: у селище в’їжджав вишневий «додж», пам’ятний ще з минулого разу. За кермом, однак, був не Савелій Смагін, а його син.

Дроб підняв руку. «Додж» загальмував і зупинився. Слідчий підтюпцем наздогнав машину, всунувся у відчинене вікно справа і запитав:

– Перепрошую, до міста не збираєтесь повертатися?

– Не сьогодні,– усміхнувся Смагін-молодший: – По-моєму, на стоянці біля шлагбаума на когось чекає таксі. Запитайте, може, підвезе. До речі, я вас одразу впізнав. Ви той слідчий, який… Ми з вами тільки здалеку бачилися.

– Точно, – кивнув Олег Степанович і засмучено додав: – Жаль. Дякую, що підказали… Родіон, якщо не помиляюся?

– Так і є… Ви тут у справах?

– Можна й так сказати, – ухилився від прямої відповіді Дроб.

Щось майнуло в обличчі хлопця, і слідчий про всяк випадок поцікавився:

– А ви де ночували двадцять другого?

– Я, як правило, ночую вдома, – була відповідь. – За рідкісними винятками. Це що, допит?

– Боже борони! Просто з нагоди – може, ви тієї ночі бачили або чули щось підозріле.

– Нічого абсолютно.

– Ще хвилинку затримаю… А напередодні?

– Напередодні? Начебто нічого особливого. Якщо не рахувати… Знаєте, дивна річ – я в неділю зранку рибалив… неподалік від того місця, трохи лівіше вздовж берега…

Смагін-молодший замовк, пригадуючи. Дроб нашорошився.

– Щойно я розібрався зі снастями, як із кущів вилазить якийсь похмільний хмир і починає діставати розмовами. Попросив цигарку, потім кілька гривень. Я на риболовлі від такого просто звірію, чесно. Але що мене вразило: його зовнішність. Один в один Валентин Смагін, молодший батьків брат, тільки одягнений інакше. Коротше, щоб він нарешті забрався, я йому сунув, що в кишені знайшлося, велику купюру. Він відразу рушився у бік села, і більше я його не бачив.

– Чи не долари часом?

– Ну, – кивнув хлопець. – Вибачте, мене чекають…

– Заждіть, Родіоне, – вигукнув Дроб, боячись злякати удачу. – Він при вас себе не називав? Може, відрекомендувався, намагався познайомитися?

Смагін-молодший насупився, пригадуючи:

– Як же це він сказав? А, от як: «Юрка Чуковський слово держить! Желєзно».

– Юрій Чуковський, значить?

– Так точно.

«Додж» покотив.

Дроб провів його поглядом, а обернувшись, виявив: на заднє сидіння таксі, що очікувало за шлагбаумом, пакується повна дама в крислатому солом’яному капелюсі з йоркширським тер’єром на руках. Через хвилину слідчий, трохи засапавшись, був поряд, а незабаром таксі вже котило в бік міста.

По дорозі його відвідала ще одна цікава думка: але ж, виявляється, не існує жодного фото Валентина Максимовича Смагіна в пристойній якості, не рахуючи того, що вклеєне в паспорт, виявлений на місці вбивства. Але його можна не брати до уваги, бо в тому худорлявому молодикові з голодними очима впізнати його можна лише на превелику силу.

Поки ще є час, оці самі два дні, вирішив Дроб, то в орієнтування на розшук, крім словесного портрета, слід додати відретушоване фото Смагіна й одну-єдину фразу: «Може користуватися документами (паспортом) на ім’я Юрія Чуковського».

4

Її звали Августою – за назвою в багатьох мовах місяця серпня, у якому вона народилася першого числа трохи більш як тридцять років тому. Ритою-Маргаритою вона стала в шістнадцять, у той вогкий і сльотавий грудневий вечір, коли батько продав її Вадонові.

Вони з батьком жили вдвох у близькому передмісті, на третьому, останньому поверсі ветхого цегляного будинку, схожого на барак. Матері Августа не пам’ятала зовсім, а ім’я батько дав їй у хвилину сентиментального похмілля – він і справді хотів, щоб народилася дівчинка. Та й любив він її по-своєму, поки рудувата, міцненька й солоденька іграшка не перетворилася на довготелесу й замкнену дівчину-підлітку з не по літах розвиненими грудьми. Була спокійна, не вперта, проте чомусь постійно його дратувала. І вся його демонстративна ніжність до дочки геть розвіялась.

Тепер Августа завжди була насторожі: батько ніколи не відмовлявся від випивки, а під хмелем у нього зносило дах; Вадона ж вона знала з дитинства – хлопець був при батькові на побігеньках. Цей Вадон, він же Владислав, не зводив з неї своїх зміїних очей зі стоячими зіницями, нишком, і з кривою посмішкою, стежив за нею, і дихати стало трохи легше, коли він пропав. Ходили непевні плітки – нібито потрапив на малолітку за розбійний напад… Та їй і без нього клопоту вистачало. Власний батько, Дмитро Іванович Карлов, був далеко не подарунок.

Чим там він займався, на які гроші вони жили й цілком пристойно годувалися, з яких джерел її шафа час від часу під зав’язку наповнювалась обновками, – усе було вкрите таємницею. Зазвичай на тиждень днів зо два батько був відсутній. Просто зникав, не пояснюючи. Поза тим часом до них постійно навідувалися чоловіки. Від товсточеревих, пітних і неголених, що під’їжджали до під’їзду на іржавих «жигулях», до затягнутих у шкіру лощених хіпстерів, які влітали у двір на блискучих нікельованих, обвішаних цяцьками мотоциклах. У дев’яності двері їхньої квартири взагалі ніколи не зачинялися. Потім почався спад, і встановилося відносне затишшя. Однак батько довго знести цього не міг: починав нудьгувати, присмоктувався до пляшки й ні за що тиранив Августу.

Підліткою, щоб його не дратувати, вона не бунтувала – мовчала й терпіла. Так було простіше. Та більше в неї нікого й не було. Батько всіх розігнав, на вулицю її не пускав, вийняв з телевізора запобіжник, а на будь-яку згадку про подружок відгукувався багатоповерховою лайкою. «Ти, Августо, навіть не людина ще, а шматок м’яса… І дурна, як твоя мати, – царство їй небесне, утоплениці! Не смикайся! Слухай і дивись мені в очі! Якби не… вбив би тебе. А потім і себе. Кому ти потрібна, лялько, крім мене, старого дурня? Дихай, поки дають…»

Вона так і жила – дізнаючись убогі відомості про зовнішній світ у школі й з телевізора, коли батько бував тверезий і дозволяв дивитись. А потім у їхньому передмісті знову намалювався Вадон.

Він був такий самий: невисокий, сухорлявий, весь ніби скручений з тонкої сталевої арматури, з обличчям як бритва. Того пізнього вечора обидва, батько і Вадон, надовго замкнулися в сусідній кімнаті, а вона сиділа в себе, долаючи позіхання над підручником, і терпляче чекала, доки гість піде і можна буде нарешті влягтися. Зненацька пролунав роздратований голос: «Августо! Ти де? Ану сюди!..» Батько стояв у кухні з перекошеним, темно-багряним від люті обличчям.

Вона застигла на порозі.

– Збери, що знайдеться закусити! – уривчасто звелів він.

– Може, не варто? Пізно ж.

– Не твого куцого ума діло. З уроками на сьогодні все?

– А тобі що?

– По-любому повинна закінчити школу…

– Сама знаю, не маленька.

– Бачу. Накриєш на двох і бігом спати…

Августа все зробила, як зазвичай: швидко підсмажила картоплю, залишила її під кришкою упрівати, виставила дві чарки, склянки, глек з компотом, нарізала ковбаси й сиру. Ще знайшлися солоні огірки, хліб, масло. Пішла до себе в кімнату. Про що ті двоє вели мову тієї ночі в кухні, їй було невідомо – цю розмову вона чути не могла, навіть якби й не спала. Головне, що її віддали в довічну оренду – і то навіть не за батькові борги.

Вадон сказав батькові, тихо, але виразно, шкірячи гострі щучі зуби: «Ти, батя, щось потєряв крутизну. Здаєш помалу, робиш дурниці. Перевів коту під хвіст, мля, вигідне діло. Язик без кісток, підставив харошу людину, сам чуть не влип… Січеш, Дмитрій Іванович, дорогий, що за такі діла бува?»

Дізналася вона про все пізніше, коли батько нарешті виринув із важкого запою. До того їй було важкувато – у домі ні копійки. Довелося терпіти, доки все це скінчиться.

Нормальне життя повернулося зненацька. Батько мовчав, більше не пив, з’явилися гроші. Він підтягнувся, знову поринув з головою у свої справи. Так вони й жили, більш-менш мирно, аж доки у двадцятих числах грудня, в суботу, подзвонили у двері.

«Усе. Знов пиятика…» – Августа напружилася, поки батько ходив відчиняти.

Гість роздягався в передпокої.

– Не йди, – зупинив старий, зіткнувшись із нею на порозі кухні.– Треба поговорити.

– Про що? До тебе прийшли, не до мене…

– Сядь, кажу тобі.

Августа, знизавши плечима, опустилася на кухонний диванчик. У батькових словах не було брутальності, навпаки – чулася незвична ніяковість.

Зайшов Вадон, жваво потираючи долоні. Він був при параді: темний піджак, сірий гольф, на гострому кадику – строката шовкова хустка. Виголений, коротко підстрижений; вузькі нахабні очі збуджено блищать, наче встиг нюхнути.

– У нормі, Йванич? – Він безцеремонно плюхнувся впритул до Августи. – Тоді до діла. Я завтра їду, до празників вернуся. Ти ввів малу в курс?

Батько насупився.

– От що, дочко, – неохоче розтулилися сухі губи. – Слухай сюди. Із цієї хвилини ти – дружина Владислава. Розпишетесь, як тільки одержиш атестат. Жити він тут не буде, переселиться після весілля, а приходитиме, коли схоче. Він і буде тебе забезпечувати… з оцього дня. Коли одружитесь офіційно, я поїду до матері в село, звільню вам житло.

Августа ошелешено мовчала.

– Ну так що? – важко піднімаючись, запитав батько.

Вона не видала ані звуку, тільки впритул дивилася на нього.

– Тоді я пішов спать.

Вадон не поворухнувся; вона чекала, що він теж піде і весь цей чумний сон закінчиться. Але він сидів затято, мацав скатертину, плів кіски з торочок.

– Може, кави звариш, Августо? Ох і ім’ячко тобі татусь надибав…

– Сам звариш, коли треба, – спалахнула вона, не витримавши. – Якщо вже ти тут став хазяїном…

– Давай не будемо… – Він примружився. – Чи ж ото тобі не всьо равно, з ким жить – з ним чи зі мною? Я ж не просто так: ти мені давно нравишся.

– А ти мені – ні! – Августа задерла підборіддя й відсунулась.

– Привикнеш, – сказав Вадон, розслабляючись. – Нема тобі де дітися. Татусь твій уже ні на що не гожий, а за мною будеш, як за кам’яною стіною. А нє – підеш по руках, однозначно. Він по-любому під когось тебе підкладе.

– Із чого ти взяв? Закінчу школу – тільки ви мене й бачили. Піду.

– Куди?

– Не твоє собаче діло, – огризнулась Августа, підхоплюючись.

– Сядь! – Він рвонув її за руку й кивнув на темне вікно. – Таким, як ми з тобою, йти нема куди. Ми там нікому не потрібні…

У завислій тиші в кімнаті Карлова щось із гуркотом упало й покотилося. Від різкого звуку Августа здригнулась і розгублено поглянула.

– Ти б дав мені спокій… будь ласка! – попросила вона, уже розуміючи, що нікуди він не піде.

– Мете надворі,– сказав Вадон. – Похолодало, а я в самому плащі. Ти моя жінка, і на цьому край…

Уночі вона витерпіла все, а лихоманка накотила на неї вранці, коли він прокинувся і знову висмикнув її з хиткої напівдрімоти. За вікном лютувала негода, Августа до болю замружила очі й дочекалася, доки Вадон, слизький і мокрий, як пітон, сито відвалився, бурмочучи:

– Підеш від мене – вб’ю! Ти моя, зрозуміла?

– Так.

– Авгус… Тьху, диявол! Тепер будеш Маргаритою. Ритою… Зрозуміла?

– Мені однаково, – сказала вона, потім запитала: – Він знову питиме?

– Хто?

– Батько.

– Може, й буде. Хочеш, щоб я заборонив?

– Хочу.

– Потерпи, Марго. Класно заживемо разом, старий нам не завадить.

Перше, що вона побачила в кімнаті, повернувшись із ванної, коли обидва, батько і Вадон, пішли, – на письмовому столі, біля стосу підручників, лежали гроші. Вона відвела погляд від пачки, скинула халат і, як була, гола, закуталася в ковдру й миттєво провалилася в темряву. Без думок і сновидінь.

Отак народилося її вміння стирати з пам’яті минуле.

5

Ніякого весілля, звісно, не було – просто він став її хазяїном. Після закінчення школи Августа закомизилася, хоча батько вимагав, щоб вони розписались, а потім Вадону стало не до того.

Спочатку він з’являвся рідко: днів на два-три, на ніч, іноді на годину, завжди лишав солідну суму, так що на випускний вона не взяла в батька ні копійки. Згодом стали жити як сусіди в комуналці: з окремим посудом, різними полицями в холодильнику, навіть обідали порізно. Утім, іноді спілкувалися з приводу всіляких дрібниць; мовчати, раз у раз натикаючись одне на одного, здавалося дивним. Батько попивав тепер рідко й лише тайкома. Августа змінилася: погарнішала, стала підфарбовувати очі, одягалася, як доросла жінка, груди ще більше поповніли. До її сімнадцятого дня народження Вадон приніс масивний золотий перстень із рубіном. Перстень їй не сподобався – вона його й не носила. Восени він остаточно поселився в них, а через півтора року батька зарізали в Алчевську, куди він вирушив у справах одразу після Різдва…

Вона давно рвалася з дому, дедалі більше схожого на в’язницю; Августі хотілося на які-небудь курси – перукарок або манікюрниць, байдуже, – або влаштуватися на роботу, хоч продавчинею на ятці. Проте Вадон нікуди не пускав. Спалахували бурхливі суперечки й сварки, вона лютилася, кричала, але жодного разу при ньому не заплакала. «Навіщо ти тримаєш мене на прив’язі? – одного разу спитала Августа. – Я працювати хочу. Бачити людей. Хочу надвір, у кіно, кав’ярню…» – «То йди, Ритусь, провітрись, – широко всміхнувся Вадон, – хто тобі забороняє? А працювать ти не будеш. Ти мені нужна не для цього…»

Коли прийшла звістка про загибель Дмитра Івановича, він поїхав по тіло. А потім і все інше пішло наперекосяк. Вона хотіла одного – щоб Вадон зник остаточно, як її батько. Через кілька місяців, в один із його чергових від’їздів, увечері до них у дім заявилися менти. На всі питання Августа відповідала стисло: мовляв, поняття не має, де перебуває Владислав Чуренко – він їй про такі речі не звітує. Хоча могла б здати Вадона й повернути собі волю. Він завжди казав їй, куди їде і коли повернеться, крім того, залишав контактний телефон. А мовчала Августа тому, що напередодні побувала в лікаря, і той остаточно підтвердив: вона вагітна.

Вадона ця новина розлютила.

– Ти… ти це спеціально, Маргарито? Ти все це замутила, шоб…

– Більше не називай мене так! – закричала вона. – Звідки я знаю, чому це сталося? Тобі завжди мало… і вдень, і вночі… Треба було головою думати, якщо не хочеш мати дітей.

– Не хочу, – зі злістю підтвердив він. – Зробиш аборт.

– А якщо відмовлюся?

– Тоді я тебе вб’ю.

– То давай просто зараз. Що, не здужаєш? Однаково це не життя. Ти довго ще збираєшся тримати мене, як у гаремі? Сиджу, дурна, в чотирьох стінах, ти пропадаєш хтозна-де… А потім станеш, як мій батько!

– Навіщо нам дитина? Сама подумай, Марго!

– Не називай мене цим свинячим ім’ям, кажу тобі! Маю власне! Мене від тебе давно нудить!

– Вагітна, ото й нудить… – Вадон пружно підхопився й закрутився по кімнаті.– Вгамуйся, мала5, треба все рівненько перетерти. Пойми, момент щас не той, у мене плани. Ну й дитина – це слабке місце… Тебе ж то вони не зачеплять.

– Хто це «вони»?

– Неважно. Чого тобі не хватає? Іди працювать, я не проти, найдемо тобі підходяще мєсто. Захочеш – відправлю в який-небудь санаторій. Після того як ти, того… ну, короче, понятно… Бабло поки є… Та не дьоргайся ти, сиди смирно. Усьо буде пучком, тільки слухай мене… Давай завтра розпишемося?

– Ні.– Августа все-таки дозволила йому себе обійняти. – Навіщо? Що від цього зміниться?

Для себе вона вже все вирішила. І коли Вадон, знову збираючись їхати, виставив ультиматум, назвав останній строк, – мирно його випровадила, переконавши, що все зробить у той день, як він повернеться.

Щойно за ним зачинилися двері, вона кинулася шукати адресу батькової матері. Тепер вони жили в кімнаті Карлова, а її кімнатку Вадон переобладнав під склад. Ключ від неї він завжди носив із собою, і речі, що залишилися від батька, були звалені саме там.

Августа посмикала ручку, штовхнула плечем двері кімнатки – марно. Замок був новий, із секреткою. Однак квартира давно не ремонтувалась, усе постаріло, і одвірки зокрема, так що можна було спробувати. У коморі вона відшукала монтировку та залізний брусок, яким батько користувався замість ковадла. Усе було важке, не по руці, але вона вирішила йти до кінця. Підділа двері монтировкою знизу, трохи підняла, і в щілину втиснула брусок. Дверне полотно – деревоплита й картон – скособочилось, але встояло. Августа віддихалась і спробувала розколупати монтировкою порохняву стійку коробки в районі замка, щоб ригель вискочив з паза. І хвилин через десять двері з жахливим, як їй здалося, гуркотом вивалилися в кімнату. Вона відскочила й затаїлася, злякавшись, що на шум збіжаться сусіди. Але було тихо, тільки здійнята курява поступово осідала на затоптану підлогу.

Августа глибоко зітхнула й увійшла. Шафа стояла на старому місці. Її письмовий стіл і крісло – теж. Одяг батька вона почасти роздала, а новіше Вадон продав і гроші забрав собі. Точно так само він повівся і з заощадженнями Карлова. Документи й папери – Августа добре пам’ятала – лежали в старому шкіряному портфелі з хромованими застібками, який власноруч засунула у шафу, у відділення для взуття. Опустилася в крісло, щоб відсапатись, а вже потім узятися за портфель, і машинально висунула верхню шухляду письмового столу. Та була майже доверху набита маленькими пакетиками з жовтуватим порошком; у нижній шухляді лежали гроші. Кілька десятків щільних пачок у банківському пакуванні.

«Ото козел, – беззлобно подумала Августа про Вадона, підводячись і засовуючи шухляди, – а якби менти полізли в цю кімнату з обшуком?»

Вона забрала портфель і повернулася в кухню.

Ніяких особливих паперів там не виявилося. Вочевидь, Вадон знищив усе, з його погляду, зайве. Знайшлися ордер на квартиру, довідка про приватизацію, свідоцтво про смерть батька і його засалений військовий квиток. Ані листів, ані поштівок, ані телеграм, ані фото – нічого.

Августа порилась у порожньому портфелі, пам’ятаючи, що батько іноді переказував бабусі гроші, потім витрусила його над столом і взялася перебирати дрібні папірці. Нарешті в пачці комунальних рахунків, стягнутих резинкою, виявила те, що їй було потрібне: кілька квитанцій про грошові перекази. Адреса скрізь була вписана чітко: область, район, сільрада, село Базаліївка, вулиця Нагірна, 8. Вона акуратно переписала все на аркуш, після чого спалила квитанції в кухонній мийці, змивши попіл струменем води. Портфель повернувся в шафу.

Перш ніж почати пакувати необхідні їй на якийсь час речі, Августа визирнула у вікно. Там знову мело – лютий надворі. Вона зіщулилась, однак негода не мала стосунку до її рішення. Треба було з’ясувати, як дістатися до цієї Базаліївки, запастися їжею, купити пару теплих спортивних костюмів, на розмір більших, ніж треба, халат, теплі шкарпетки і ще багато всякої всячини, бо вона не знала, чим це все скінчиться. Довелося повернутися в зламану кімнату й узяти з шухляди дві важкі зелені пачки. Вшитися з дому треба якнайшвидше – через три дні має повернутися Вадон.

Він зателефонував їй того ж дня, пізно ввечері. Августа, виснажена біганиною по місту і зборами, дрімала перед телевізором. Вони коротко поговорили, без особливих емоцій, як зазвичай. Автобус до райцентру вирушав о восьмій ранку з Центрального ринку, квиток лежав у неї в кишені.

Зранку Августа вимила посуд і підмела скрізь, крім своєї колишньої кімнати. У той бік, де зяяв порожнечею дверний проріз, вона навіть не глянула. Потім одяглася, відразу змокрівши під важкою дублянкою і, перш ніж вийти на сходовий майданчик і замкнути за собою вхідні двері, написала на аркуші: «Геть з мого життя, Владиславе, і не шукай мене. Ти мені ніхто. Все одно я народжу дитину».

Записку вона поклала на кухонний стіл, притиснувши куточок важкою кришталевою попільницею.

Ольга Петрівна Карлова теж виявилася не подарунком.

Її не можна було назвати старою. Обличчя смагляве, шкіра гладенька й туга, лише подекуди торкнута зморщечками. Пряма, сухорлява, з нечастими нитками сивини у волоссі, очі як сливи. Ця жінка, схоже, взагалі не знала віку. Августу, змучену поїздкою, вона зустріла без радості, мовчки й з підозрою оглянула, начебто чекала підступу, але потім розмерзлася. Августа насторожилася, тільки коли почула: «Ну як там Митько? Щось він грошей довго не шле. Зубожів?.. І кинь оцю “Ольгу Петрівну”, дитинко, зви мене Оля. Так мене всі тут звуть… і в дурдомі теж, де я всю осінь пролежала. З головою щось: злість накочує, руки трусяться, нерви…»

Вони сиділи в тісній, жаркій кухні, лампочка ледве жевріла. Вечеряли.

– Їж побільше… Ти надовго?

– Так. Назовсім, бабусю… Олю. Батько відпустив, звелів передати тобі грошей.

– Багато?

– Вистачить поки. Тут твоїх пенсій, мабуть, двадцять.

– Це добре. Борги сусідці віддам, в аптеці теж усе дорого… Живи, Августо. Місця багато, займай будь-яку кімнату, яка сподобається.

Будинок і справді був великий, але незатишний і сильно постарілий. Опалювала баба Оля лише кухонною плитою; холодна половина була промерзла, як склеп. Напівпорожній допотопний холодильник глухо буркотів у коридорчику – туди Августа засунула привезені з собою харчі. Водогону не було, замість нього – купа порожніх відер, колонка – на розі, будка вбиральні в садку, за сараями і врослою в землю лазнею.

Увесь цей краєвид вона роздивилася тільки зранку, а тоді, після вечері, віддавши Ользі Петрівні гроші, вибрала для себе й майбутньої дитини досить простору кімнату на два вікна з піччю-голландкою, де не розпалювали вогню вже багато років. На підлозі й підвіконнях – шар пилюки, холод лютий, але світла буде багато, а на вікнах – фіранки в червону й жовту смужки. Крім ліжка, тут були стіл, комод і два стільці. Зійшлися на тому, що опалювати почнуть завтра, а Августа все тут вимиє й почистить. Ближче до ночі, не чуючи під собою ніг, вона заповзла у вогку постіль, закуталася з головою й заснула мертвим сном…

Так вони прожили до весни, яка виявилася надзвичайно ранньою і теплою; округлий Августин живіт уже не міг сховати ніякий одяг.

– Ага, – усміхнулася баба Оля. – Он воно що. Виходить, Дмитро тебе, дитинко, відправив геть з очей. Він такий, не віднімеш… І коли збираєшся народжувати?

– У вересні.

– Де? В райцентрі? У тутешній лікарні навіть акушерки немає, не те що спеціаліста. Зате по моїй частині доктор є. Треба до міста. Я за тебе не відповідатиму. З ким нагуляла?

Пропустивши запитання повз вуха, Августа відрізала:

– До міста не поїду. Знайдемо когось у райцентрі, я заплачý, нехай приїде і прийме пологи тут…

Але наприкінці липня, після тривалих дощів, у бабі Олі щось зламалося.

Доти дбайлива і не по роках енергійна, вона враз якось охолола до Августи, перестала її помічати. Приходив фельдшер, сказав, що в Петрівни з головою негаразд від тиску, зробив укол, прописав таблетки. Тягнучи обважнілий живіт, Августа поїхала до райцентру – добувати ліки, а по дорозі вирішила забігти в місцеву лікарню, де застала на амбулаторному прийомі доктора Якова Ілліча, який лікував бабусю від її нападів. Літній, важкий, із задишкою, він поглянув на неї сумно і з ходу запропонував покласти хвору в психіатричне відділення місяців на три, щоб, за його словами, «поставити на ніжки». Відділення це, по-місцевому «дурка», було близько, у сосновому лісі, за три кілометри від Базаліївки.

– А гроші ж є? Бо з ліками в нас… – доктор махнув рукою.

– Є,– кивнула Августа й розгублено запитала: – Мені народжувати скоро, як же я без неї?

– Знайшли помічницю… – Яків Ілліч співчутливо покосився на її живіт. – У вашої бабусі… гм… поганенький прогноз, хоч і не безнадійний. Але у фазі загострення краще б вам триматися від неї подалі. Може що завгодно трапитись. А в лікарні її доведуть до ладу, заспокоїться мінімум на півроку. Нехай чоловік вас відправить у місто, тут у нас із пологами погано, та й народжують тепер мало. Словом, я виписую направлення, везіть її у відділення, і не тягніть, бо клопотів не оберетесь.

Геть засмучена Августа, одержавши інструкції, повернулася до села і вже через тиждень залишилася в будинку сама.

Спочатку вона регулярно відвідувала бабу Олю, носила їжу й сунула санітаркам гроші та шоколадки, щоб доглядали. Туди вона зазвичай ішла пішки – повільно, глибоко вдихаючи сухе смолисте повітря. Дорога одразу за селом поринала в лісок, на моховитих пагорбах і узбіччях траплялися гриби, пропущені грибниками: маслюки, лисички, чорні підберезники, зрідка – боровики. Вона викорчовувала їх з рудого піску і складала в порожній пакет, узятий з дому на такий випадок.

У відділенні було тихо, чисто, по-жебрацькому голо; разів два заклопотано майнув доктор, однак Августа не стала до нього підходити – уникала розпитувань…

Почалося все в ніч на двадцяте вересня, трохи раніше за термін, який вона сама для себе вирахувала. Августа навіть не встигла злякатися – так було боляче. Вона дотерпіла до світанку, одяглася, сунула всі гроші й ключ від міської квартири в ліфчик, замкнула будинок і, притримуючи знизу стрибучий живіт, рушила до траси, яка вела через райцентр до Харкова.

Перейми відбувалися раз на п’ятнадцять хвилин; вона сяк-так притерпілась, але було моторошнувато, бо по дорозі Августа не зустріла жодної душі. Ні в селі, ні на асфальті. Початок осені видався теплим. Якийсь час вона постояла, тихенько стогнучи, – нікого: ані машин, ані людей, – і вирішила потихеньку рухатися вперед. Від стегон до колін текла, лоскочучи, вода…

Підібрала її міська «швидка», що з вищанням загальмувала при узбіччі. Скручена від болю Августа вже не могла стояти на ногах і ледь повзла.

Далі все відбувалося як у тумані – її насилу відірвали від придорожніх кущів, за гілля яких вона судомно чіплялася, понесли до машини, де вже хтось був, а там, поклавши, одразу накрили її покусаний до крові рот кисневою маскою. Завила сирена.

Проте обличчя, ім’я й напружений погляд літньої лікарки, яка квапливо докурювала сигарету біля машини, вона запам’ятала назавжди – Марта Янівна.

Дівчинка з’явилася на світ, тільки-но вони дісталися до лікарні. Після кесаревого, відходячи від наркозу й долаючи хвилі нудоти, Августа заплющила очі й почула, як поруч промовили: «У бокс везіть. Невідомо, хто вона, без документів. Куйжель із хірургії поверталася з екстреного виклику в області, підібрала матусю на узбіччі. Дитина чудова, абсолютно здорова, велика, всі реакції в нормі. Я ввечері зайду, подивлюся породіллю…»

Ніхто, крім акушерки, до неї того дня не прийшов; дали якісь таблетки. Зранку Августа рвалася до дитини й трохи марила, тому що підскочила температура. Її вкололи, полегшало, увечері другого дня з’явився черговий лікар – худий чоловік в окулярах. Чистий, акуратний, увічливий.

Температури не було, тільки лихоманка і нервова слабкість. У неї запитали ім’я, Августа назвала перше-ліпше і поцікавилася, коли принесуть дівчинку, – гарячі груди набухали під лікарняною сорочкою; її речі й гроші кудись зникли.

– Належить повідомити ваших близьких, хтось же має забрати вас і дитину, – сказав лікар, – ви й так вчинили нерозважно, безвідповідально.

– У мене нікого немає.

– Он як? Зрозуміло…

Дочку їй принесли вже в палату, де по ліжках лежало ще п’ять таких самих породіль, і вона незграбно прийняла дитину на голий лікоть. Коли дитина взяла грудь і засмоктала, в Августи замлоїло внизу живота, під операційним швом, а з очей закапали сльози. Дівчинка була супер: міцна, круточола, руденька, спокійна; з-під довгих каштанових вій поблискувала бірюза. Вона відвернулася до стіни й пролежала так до вбогої лікарняної вечері, а потім стала чекати наступної годівлі.

Уночі Августа не спала, ламаючи голову: що робити? Вона вперше задумалася про ситуацію, в якій опинилася. Вадонові гроші скоро закінчаться, баба Оля вийде з психушки й через пів року знову туди повернеться. Глушина, роботи немає, школа за десять кілометрів… Краще вже Будинок дитини, там принаймні годують. Прийду до тями – заберу бабу Олю з психушки, скажу, що дитина померла.

У результаті в неї почалась істерика. Прибігла чергова сестра, сказала «післяпологовий психоз», дала крапель і стала повторювати, що все буде добре. Вранці, однак, краще не стало, і Августа остаточно вирішила. Ще два дні годувала дівчинку, а потім утекла. Їй допомогла санітарка з першого поверху. Влаштувати все це виявилося дуже просто – але недешево…

Августа повернулася в порожню міську квартиру і тиждень відлежувалась, туго перев’язавши рушником груди, повні молока. Удома вона не помітила особливих змін. Тільки двері в її колишню кімнату знову були на місці. Ні речей Владислава, ні грошей, ні залишків їжі в холодильнику. Нічого, крім двадцяток й дрібних, що випадково завалялися в старому гаманці. На ті гроші вона купила деякої їжі – на перші день-два. Потім продала Вадонові подарунки – перстень та інші брязкальця, – щоб було з чим з’їздити в Базаліївку, провідати бабу Олю й забрати речі.

Спочатку в неї була думка залишитися, пожити в селі ще місяць-два, але баба Оля не те щоб її не впізнала, але поглядала дивно, як на сторонню, а про дитину взагалі не спитала, як нічого й не було.

Августа повернулася до міста і влаштувалася прибиральницею на автобазі; з місяць їй дали пожити спокійно.

Аж доки одного разу ввечері Вадон відімкнув двері квартири своїм ключем.

6

Розлючений її втечею, він більше не церемонився.

Ні, він і пальцем не торкнувся Августи, але вже понад десять років вона працювала на нього «підсадною» – з травня до жовтня в південних краях. Узимку Вадон практично не жив з нею, але справно оплачував дрібні послуги, здебільшого кур’єрські. Вона здогадувалася, що в нього з’явилась інша, молодша жінка.

«Слухай, – одного разу сказала Августа, – або вимітайся остаточно, або прикінчи мене. Щось одне…» – «Ти шо, Марго! – була відповідь. – Стара дружба не ржавіє. Ти мені должна, і ти в моєму бізнесі…» – «А твоя кралечка? Вона що, не може мене замінити?» – «Там зовсім інше, дорогенька. У нас усьо красіво…» – «Невже вона досі не допетрала, яке ти гівно, Вадоне?» – «Ритуль, – він примружився, але стримав себе, – не говори про мене погано. Для цієї дівчини я – король…»

Так і йшло аж до нинішнього літа. І річ була зовсім не в чоловікові на ім’я Георгій, якого треба було заморочити й доправити в певне місце на березі – туди, де біля старого хвилеріза закінчується пляж, – а потім, як завжди, зникнути, поки Вадонові пацани займатимуться клієнтом та його грошима. Августа здогадувалася: не все і не завжди йшло рівно, бувала й кров, знала вона і те, що якщо здасть Вадона, то піде у в’язницю разом з ним як співучасниця. Але тієї ночі вона навіть відчула дивне полегшення, коли Георгій схопив її у воді, приставив до горла ніж, зчинив шум і злякав хлопців…

Години за дві Вадон з’явився й розбудив її.

– Що, облом? – він з розмаху опустився поруч на ліжко. Від нього тхнуло дешевим коньяком. – Старієм, Марго? Ти нас, получається, підвела. Ібрагім недовольний.

– Відпусти мене, Владиславе, – сказала вона, підводячись. – Я втомилася. Крутіть бізнес самі. Давай розійдемося по-людськи, свій борг я давно відпрацювала.

– Правда, – зненацька погодився він. – Щось і мене останнім часом заносить… Добре, можна домовитися. Розійдемось, але ти мені за це оддаси квартиру. Повернуся осінню, все оформимо в натурі. Тим більше що я женюсь. Моя дівчина вже з пузом.

– А мені де жити? – натягаючи простирадло на плечі, запитала Августа.

– А був базар, наче покійна бабця одписала тобі будинок у селі? Варіант. Я поможу – дам грошей на переїзд і на якийсь час.

– Згодна, – ні секунди не роздумуючи, відповіла Августа. – Тоді я завтра ж їду. Буду чекати тебе в місті.

– Значить, всьо, – він підвівся, покрутив вузькою зміїною головою в пошуках місця, куди покласти гроші.– Тільки тихо й по-швидкому, наче тебе тут і не було.

Усе це відбулося занадто стрімко, й Августі ще не вірилося, що вона нарешті вільна. Зате тепер вона точно знала, що робити. Повернутися додому, все обміркувати, прорахувати – і знайти дочку. Що буде далі з ними обома – зараз неважливо. Починати слід було з пологового будинку. З тієї тітки, яка допомогла їй утекти, коли вона кинула дівчинку. Як же її звали, ту метку санітарку? Минуло ж бо стільки часу, чотирнадцять років майже…

Августині думки стрибали, коли вночі вона крутилася без сну на нижній полиці плацкартного вагона сімферопольського потяга. Ім’я санітарки так і не вийшло згадати… Баба Оля померла в лікарні… Що ж робити? І тут Августу осяяло: жінка з «швидкої», ота Марта Янівна… У пам’яті саме собою спливло прізвище, яке промовив черговий лікар: «Куйжель, з хірургії…»

Перше, що вона зробила, повернувшись до Харкова, – вилизала квартиру до сліпучого блиску. Якщо все зійдеться і їй повернуть дочку, то саме сюди вона приведе дівчинку. Поговорити, пояснити все, виблагати прощення. Мабуть, поневіряється в якомусь дитячому будинку або інтернаті для сиріт, і Августа вже знала, як витягти її звідти, – від батька в неї залишилися деякі знайомства. Потім зайнялася собою. Коротко обстригла й пофарбувала своє злегка кучеряве волосся, щоб не здаватися просто рудою; її білошкіре обличчя відразу подовжилося, шия виявилася стрункою, а ще – сині очі, гострі ключиці, несподівана тендітність… Одяг: джинси, чорна футболка, легкий світлий піджак. Жодних прикрас.

В останній день літа опівдні вона зупинилася, страшенно нервуючись, перед входом у скверик при дитячій клінічній лікарні. Руки крижані, на обличчі – сонцезахисні окуляри. Причина її появи тут була проста: ні адреси, ні телефону Марти Куйжель не виявилося ні в телефонному довіднику, ні в базах даних. Погода стояла тепла й суха, у піджаку було спекотно. Нарешті Августа рішуче зірвала з носа окуляри, сунула їх у сумочку й попрямувала до прийомного відділення. Там при вході чекала яскраво розфарбована «швидка», друга щойно від’їхала і розверталася.

Усе виявилося напрочуд простим – і з цього моменту потягся ланцюжок шаленого, просто фантастичного талану.

У душнуватій, із різким запахом «дезекону» приймальні хірургічного корпусу їй відразу, ні про що не питаючи, дали телефон Марти Янівни. Навколо було повно народу, металися юні батьки крихітного немовляти, яке оглушливо верещало, поки черговий лікар мацав його живіт. Літня медсестра, глянувши в комп’ютер, простягла їй клаптик паперу з номером і помахала долонею – мовляв, ідіть звідси, не бачите, що діється? Августа кулею вилетіла за двері, кинулася до найближчої лавки, розгорнула папірець, поглянула на ряд цифр. Глибоко задихала, сховала в кишеньку сумки і, не озираючись, пішла до трамвая.

Удома вона одразу схопилася за телефон. Номер чіпко сидів у пам’яті.

– Марта Янівна? Пробачте мені, будь ласка, – швидко промовила вона у відповідь на хрипкувате: «Алло-оу!..»

– Хто це про мене згадав? – У слухавці чітко чулося уривчасте дихання з легким присвистом.

– Ви мене не знаєте, але мені дуже потрібна ваша допомога. Мене звати Августа.

– Чудове ім’я. І навіщо вам, голубонько, потрібна стара руїна? Ми знайомі?

– Марто Янівно, – напористо повторила Августа, – ми з вами зустрічалися тільки раз, але це нічого не означає… Мені обов’язково треба з вами побачитися!

– Давайте завтра, – почула вона у відповідь і видихнула. – Я щодня з одинадцятої до першої гуляю… Хоча дивіться, вже нахмарює, буде дощ… Пишіть адресу. Опівдні влаштує? Будемо пити чай. Августа, кажете… Усього вам найкращого, люба…

– Я обов’язково прийду… – її долоня, що стискала слухавку, виявилася геть мокрою.

Августа випросталася й навіщось висмикнула шнур з розетки.

Уночі й справді задощило, а під ранок дощ тільки посилився. Похолоднішало.

За чверть години до призначеного часу Августа вже стояла на четвертому поверсі будинку в старому центрі перед високими фільонковими дверима з кутою ручкою у вигляді левиної лапи. На бронзовій табличці під дзвінком каліграфічним курсивом було вигравіювано незнайоме чоловіче ім’я. Ніяково притискаючи до грудей пакет із фруктами, печивом і коробкою шоколаду, вона натиснула кнопку дзвінка й стала чекати. Минула вічність, доки загримів замок. Двері широко відчинились, і Августа ступила в просторий передпокій, мружачись від сліпучого світла плафона під стелею. Перед нею стояла ота енергійна лікарка зі «швидкої», вона тільки ніби вдвічі поменшала за ці роки. Чорна сигаретка в зморшкуватій лапці, обнизаній срібними кільцями; на пергаментному обличчі блищать живі темні очі, повні цікавості.

– Знімайте плащ, ставте парасолю і проходьте за мною в кухню, – мовила низьким голосом Марта Янівна, замикаючи двері й гасячи світло в передпокої.– Там прибрано. На решту п’ять кімнат сил у мене вже не вистачає.

– А чому на дверях інше прізвище? – спитала Августа.

– Це покійного чоловіка, – сутула спина лікарки попереду здригнулася. – Світило медицини, академік. Так що ця табличка – на кшталт меморіальної дошки… зняти немає коли, та й навіщо? Проходьте, сідайте де хочете. Давайте ваш пакет. Чай уже заварений… Я вас відразу впізнала. Ви – ота породілля, яку я підібрала на трасі по дорозі в місто. Шукаєте дитину? Не маю права, хоч ріжте.

– А що сталося з хворим? З тим, що був у «швидкій».

– Ох, не морочте мені голову, – відмахнулася Марта Янівна. – Ви зробили ницо. Нам із чоловіком Господь не послав дитину. Я б за таку дівчинку все віддала, сама б удочерила, якби не була старою калікою. У вас, голубонько, ні мозку, ні душі, отщо я вам скажу…

– Годі мене таврувати. – Августа змусила себе розслабитися. – Киньте ви цей чайник, обпечетесь… Так вийшло, і квит. Де вона? Як її знайти?

– Жива й здорова… Батько в неї є?

– Ні. Налити вам чаю?

– Наливайте, – сердито буркнула Марта Янівна, клацаючи запальничкою. – І собі теж. Мені без цукру.

– Я втекла від нього в село, щойно завагітніла. До бабусі. Але вона потрапила в психлікарню… І коли все почалося, довелося діставатися до міста своїм ходом. А сил не вистачило… На щастя, на дорозі нагодилися ви. Ми з цією людиною… давно розійшлися, він і не знає, що в нього є дочка. Я живу сама. Де дівчинка? В дитбудинку? У якому?

– Он воно як, – ігноруючи питання, мовила Марта Янівна. – Диво, що ви обидві взагалі вижили. Пологи, я чула, були складні.

Августа промовчала, наповнюючи чашки.

– А чому покинули дитину?

– Ви не відповіли на моє питання, а мене змушуєте до сповіді?

– І все-таки – в чому причина? – пожвавилася Марта Янівна. – Здорова, гарна молодиця; судячи з одягу – більш-менш забезпечена… Хто ви за професією? Маєте житло?

– Так. Не розкішне, але жити можна.

– А бабуся – та, що в селі?

– Померла.

– Інші родичі?

– У мене нікого немає… я ж, здається, вже сказала.

– Вони вам, голубонько, дівчинку не віддадуть, – господиня потяглася по цукерку, і Августа машинально присунула коробку ближче. – Почнете судитися – програєте. Чоловіка у вас немає, постійної роботи, видно, теж. А там повна сім’я.

– Зачекайте, виходить, її вдочерили?

– Припустімо.

– Я хочу побачити свою дочку! – спалахнула Августа. – І звідки ви, Марто Янівно, знаєте, що там відбувається? Вони що, янголи? Вона щаслива? Їй добре?

– Не в курсі… Давно не зустрічалися.

– Хто вони?

– Не скажу, – хрипко мовила Марта Янівна, здіймаючи гостре підборіддя. – Я й так, стара дурепа, клюнула на гачок, коли ви вчора зателефонували. А все тому, що сама та й сама, нема до кого слова мовити. Щось у вас у голосі було таке… І от – покликала на свою голову.

– Я все одно їх знайду, хоч би чого мені це було варте! Ну не впирайтеся ж!

– Вони її не віддадуть, ні. Олександра – жінка з характером, чудова хірургічна медсестра, ми з нею багато років працювали разом. Сергій, її чоловік, у Мартусі душі не чує… Ну от, проговорилась остаточно, стара вішалка…

– Виходить, мою дочку назвали Марта? На вашу честь?

– Звідки мені знати, все-таки дитина з’явилася на світ не без моєї участі… Слухайте, дорога моя, а нумо по чарочці? Нерви нікуди не гожі…

– Я не п’ю, Марто Янівно. Погано переношу алкоголь.

– Буває… Адреси в мене немає… Живуть десь неподалік, у районі парку. Саша якось телефонувала мені, зовсім нещодавно, їй був потрібен розумний ветеринар… Повне ім’я – Смагіна Олександра Максимівна. У лікарні вам не дадуть жодної інформації… Ох, як же я сама себе засмучую! Куди ж ви біжите?

Августа різко встала, так і не торкнувшись своєї чашки. Намагаючись не виказати нетерплячки, кивнула й попрямувала до дверей; господиня, постукуючи ціпком, поспішила слідом. На порозі Августа обернулася:

– Не варто вам мучити себе. Нічого страшного не сталось і не станеться. Забудьте, Марто Янівно, побережіть серце… Я цілком адекватна людина. І якщо моя дитина в гарній родині, я не стану нікому псувати життя – ні дівчинці, ні її прийомним батькам… А втекла я з лікарні й кинула дитину тому, що не було мужності… І годі про це. Дякую вам, мені час!

Коли двері зачинились, Августа дістала з внутрішньої кишені плаща мобільний і ввела в його пам’ять ім’я, по батькові та прізвище прийомної матері Марти. Старий повільний ліфт, охкаючи й скрегочучи, доправив її на перший поверх. Під’їзд виходив у тісний колодязь двору, накрапав дощ, народу на вулиці було мало. Вона одразу ж набрала номер друзяки покійного батька – колишнього майора міліції, нині пенсіонера.

– Дядю Вітю, це я… Ви вдома? А можна з вами сьогодні побачитись? Домовилися. Захоплю по дорозі…

Августа квапливо спустилася в метро, доїхала до ринку і, купивши все потрібне, сіла в маршрутку й уже за пів години дзвонила у двері Віктора Петровича. Увечері, вже після дев’ятої, його онук приніс те, чого вона так нетерпляче чекала.

Адреса громадянки Смагіної О. М. коштувала їй дві пляшки «Козацької ради», буханець житнього хліба з французької булочної та пів кіла сухої ковбаси.

7

Двері відчинили з ходу.

– А я вас чекала, – холоднувато мовила Олександра, пропускаючи Августу в помешкання. – Куйжель мені зателефонувала того ж таки дня. Ви так її розтривожили, що я проти ночі мусила бігти до неї. Спочатку вкололися, потім випили коньячку й поговорили.

Обидві стояли в тісному передпокої; Августа – у нових тіснуватих туфлях, із сумкою, де лежали обновки для дівчинки, з мокрими від хвилювання пахвами та пересохлим ротом, – і Олександра, яку їй вдалося нишком швиденько оглянути. Ця жінка мала трохи старший за неї вигляд, велика, повненька, у якомусь безформному сарафані. Руки невеликі, з коротко обстриженими нігтями; важке підборіддя, обличчя без усмішки. Шкіра гладенька, але дрібні зморщечки вже розбігаються навколо гарних похмурих очей.

– Я їй прямо сказала: Марта в курсі, що ми її вдочерили, жодних проблем… Що це ми тут застрягли, не розумію? Ходімо в кухню. Вони з батьком скоро з’являться після тренування. Залиште сумку; там, певно, щось для Марти?

Августа кивнула.

– Не знаю, як вона до вас поставиться. І передбачати не беруся, – хмикнула Олександра, коли вони сіли одна навпроти одної за столом. – У дівчиська той ще характер… Повечеряєте з нами?

– Навряд чи.

– Ви де працюєте?

– Наразі ніде.

Августа стежила, як пасма диму ліниво виповзають у вікно, і мовчала, прислухаючись до кожного звуку на майданчику за вхідними дверима.

– Ну що ж… То навіщо ви прийшли, Августо? Злякалися лишитися самотньою на старості, знадобилася розрада? Тоді я вам одразу скажу – Марта не та людина, на це не розраховуйте. Вона тут нещодавно таке вчудила, що ми з чоловіком думали – здуріємо. Це одразу після того, як Марта довідалася, що вона нам не рідна дочка. Правда тепер, слава богу, начебто заспокоїлася.

– Розкажіть мені про неї.

– Нормальна здорова підлітка. Із тарганами в голові, відповідно до віку. Займається плаванням, успішно. Навіщо вона вам саме тепер? Федоров ще нічого не знає і буде страшенно засмучений вашою появою.

– Я постараюся не засмучувати вашого чоловіка. Що стосується моєї… появи… Знаєте, бувають такі моменти в житті, коли раптом починаєш чітко бачити найголовніше. Тим більше, якщо колись зробив непоправну помилку.

– Із цим не до мене. Якщо вже ви тут, спробуймо все розставити по місцях… Ага, ось і вони!

Олександра підвелась і, не глянувши на гостю, вийшла в передпокій. Захряснулися вхідні двері, донісся дівочий смішок. Слів дочки Августа не розібрала, почула тільки, як Олександра сказала: «Марто, забери наплічник із передпокою. Перевдягнися після тренування й причепурись. У нас гості…»

У кухню зазирнув сухорлявий підтягнутий чоловік середніх літ, привітався. Нічим не прикметне обличчя.

Августа кивнула, і її одразу кинуло в жар, коли через його спину на неї подивилося коротко стрижене рудувате засмагле дівчисько з ніжним рум’янцем на всю щоку. Висока як для своїх років, у футболці з розтягнутим коміром. Їй здалося, що в цих насторожених очах немає й близько дитячої цікавості – тільки полегшення і легке здивування.

– Марто, руки, сказано ж бо…

Олександра відтіснила обох від дверей і попрямувала до плити.

– Я все-таки поставлю вам тарілку, – обернулася вона, беручись накривати на стіл. – Не будете ж ви сидіти й чекати, поки ми поїмо. У нас сьогодні плов і салат. Поговоримо пізніше, за чаєм, а то Марта чого доброго відмовиться вечеряти, з неї станеться… У вас є ще діти?

– Немає.

– А хто її батько?

– Перехожий, – спалахнула Августа. – Ви говорите про Марту так, наче вона вас постійно дратує.

– Приблизно так і є,– уперше всміхнулася Олександра, розставляючи тарілки. – Я вам небагато покладу, не лякайтеся… Хочете вимити руки?

– Так, – кивнула Августа, піднімаючись. – І зніму піджак, щось мені жаркувато…

Коли вона повернулася в кухню, уже трохи заспокоївшись, уся сім’я розташувалася за столом. Сергій мовчки підвівся, пропускаючи її, Марта уткнулась у тарілку, Олександра не торкалася їжі.

Щось змінилося, поки Августа була відсутня – у повітрі висіло важке мовчання. Вона сіла, випросталась і похмуро глянула на господиню.

– Я не стрималася, вибачте. – Олександра з досадою потерла скроню. – Повідомила, хто ви, Августо. Терпіти не можу ламати комедію… Все, вечеряймо.

– І справді, їжте, коли вже прийшли… – дівчина підняла голову й усміхнулася: – Мама чудово готує. Вона все робить добре, навіть коли їй не хочеться.

– Марто, вгамуйся!

– А що такого? Може, людині й поїсти нема де? Ти в нас добра. Спочатку мене пригріла, потім…

– Припини! – Федоров відсунув тарілку. – Так не можна.

– А як можна? Ви… як вас там звати?.. хоча б зателефонували спочатку, я б підготувалася до зустрічі. Тату, не смикай мене! Вона що, чекала, що я їй на шию кинуся?

– І справді,– не витримала Августа. – Але грубіянити, мабуть, не варто.

– Невже? Добре, вибачте. – Марта підхопилась. – Якщо є бажання зі мною поспілкуватися – зазирніть до мене в кімнату. І не вплутуйте в це моїх батьків.

Коли вона вибігла, Августа потяглася до сигарет. Пальці стрибали. Федоров дав їй прикурити й мовив:

– Не дуже вдала оця ваша раптова поява. Так не роблять, Августо. Її слід було підготувати. Останнім часом на Марту звалилося багато всякого, до того ж вона втомлюється після тренувань…

– Будь ласка, Сергію, проведи… нашу гостю до Марти в кімнату, – роздратовано обірвала чоловіка Олександра.

Він мовчки підвівся, кивнув Августі, а коли обоє зупинилися біля дверей, постукав і, почувши «Заходьте, не замкнено!», знову зник у кухні.

Августа трохи прочинила двері.

– Можна?

– Я ж сказала – заходьте.

– Марто… – вона пошукала очима, де присісти, і опустилася на стілець біля письмового столу. Її дівчинка сиділа на диванчику, де, видно, і спала, зі схрещеними ногами, у блакитних шортах, що туго облягали сідниці. Кімната була невелика, одяг безладно розкиданий, наплічник на підлозі, на столі хаос. – Я розумію, для тебе все це дуже раптово…

– Та ні. Я нещодавно довідалася, що ви існуєте і що кинули мене в пологовому будинку.

– Я не кинула.

– Це якось інакше називається? – Марта хмикнула й пильно глянула на Августу. Очі в неї були як опік. – Вас чоловік змусив?

– У мене не було чоловіка. Я винна перед тобою. І прийшла, щоб попросити пробачення.

– Та годі вам! – відмахнулася Марта. – Я все розумію – не маленька. Ви були молода й налякана. Але особисто я своєї дитини нікому б не віддала.

Обличчям Марти пробігла тінь. Дивлячись на це мінливе лице – від болісно-зневажливого до впертого й розгубленого – Августа квапливо, ковтаючи слова, заговорила:

– Весь цей час я так мріяла тебе побачити й дуже хочу, щоб ми з тобою…

– Стоп! Оцього не треба. Нічого не вийде, я від них нікуди не піду. Це буде зрада. Мої прийомні батьки – нормальні люди.

– Ти завжди зможеш із ними бачитися, Марто! Хто тобі заборонить? А школа… чи ж не все одно, де вчитися?

– Тобто ви хочете мене забрати? Назавжди? Щоб тільки ви і я?

– Так!

– Пізно, – сказала Марта. – І давайте щиро: я вас зовсім не знаю. Тут я звикла. Я їх не кину, навіть не сподівайтесь. У вас дивне ім’я…

– У мене, крім тебе, взагалі нікого немає. Ім’я? Так мене назвав батько. Марто, слухай, ми повинні все обговорити. Цілком спокійно. Я погоджуся з будь-якими твоїми умовами… Тому що я, я – твоя мама.

– Нічого не вийде. І взагалі – я їду на змагання… Вам зараз краще піти. Прошу вас!

Обличчя її знову замкнулось. Августа підвелася, попрощалася й вийшла.

Усередині все тремтіло. Щось вона зробила не так. Зараз вона не пам’ятала, де залишила сумочку, сигарети, піджак. Очі були сухі, ніякого болю вона не відчувала, тільки серце колотилося як скажене: «Вона моя, я все одно її поверну…»

У кухні чекав Федоров, його дружини не було.

– Ну що? – запитав він. – Марта поводилася пристойно?

– Авжеж. Вона мені дуже сподобалася. Я йду.

– Ви де живете?

– У передмісті.

– Провести вас до метро?

– Ні. Спасибі… Можна мені номер її мобільного?

– Думаю, це зайве, якщо вона сама не запропонувала.

– Ну а ваш? – Августа дістала телефон. – Мало що… Я більше не буду падати вам на голову, не переймайтеся. Просто як-небудь зателефоную, дізнаюсь, як там дівчинка.

– Добре, пишіть… – повагавшись, Федоров продиктував номер, після чого обоє вийшли в передпокій.

Звідкись моментально виникла Олександра, начебто тільки й чекала моменту, коли гостя піде.

– Сумку свою не забудьте, – промовила вона без інтонації.– У Марти є одяг, ми не злидні.

– Та годі вам, – усміхнулася Августа, вже беручись за ручку дверей. – Дозвольте мені хоч цю радість – іноді робити дочці подарунки. Якщо Марта відмовиться, віддайте куди-небудь… На все добре!

Дівчинка не побажала її визнати, та й таке.

Але здаватися вона не мала наміру.

Із роботою було складно – без диплома нікуди не брали, тільки в кіоск або на контейнер на ринку. Вона знала, що це таке, і нізащо не хотіла йти. Але тільки остаточно змучившись і набігавшись по співбесідах, Августа подалася на дачу до все того ж Віктора Петровича: крім іншого, їй треба було порадитись, як зберегти квартиру й захиститися від Вадона.

Отут і виник варіант, який одразу їй припав до вподоби.

Якесь колишнє міліцейське начальство з великими зірками невдовзі після виходу на пенсію шарахнув інсульт. Міцний тілом, відставний генерал вибрався, однак не без наслідків. Син поселив його у своєму заміському будинку, неподалік траси, в сосновому лісі. Разом зі старим там жили тільки глуха як пень куховарка й літній охоронець. Августі було сказано, що з жовтня там потрібна розумна й енергійна жінка – підтримувати в домі лад – і за сумісництвом доглядальниця. Два вихідні. Оплата пристойна. Вона зустрілася з сином генерала, чиновником районної адміністрації, сорокарічним холостяком, і вони миттю про все домовились.

Але чотирнадцятого вересня Августа все-таки не витримала й після дев’ятої в надії, що дівчинка вже вдома, зателефонувала на мобільний Федорова й попросила дозволу поговорити з дочкою.

– Марти немає,– почула вона. Голос був спокійний, без напруги.

– Досі на тренуванні?

– Учора поїхала на змагання, на день раніше… Так уже вийшло.

– Як вона?

– Нормально. У вас усе гаразд?

– Так, – сказала Августа. – Знайшла роботу. От, погода радує.

– Так, просто чудова, – підтвердив Федоров. – Там, в Одесі, теж обіцяють тепло до кінця місяця…

Він явно думав про щось інше й підтримував розмову тільки з увічливості. Попрощалися вони прохолодно. Августа жбурнула мобільний на диван і заметалася по кімнаті.

«Що ж робити? Чекати, доки Марта повернеться? Задовго… І що далі? Телефонувати, ховатися, стежити? Туди, у їхній дім, я більше ніколи не піду. Потім почнеться робота, усе закрутиться… Зачекай, Августо… У дівчинки скоро день народження. От!»

Вона відразу заспокоїлась, а до ночі остаточно продумала подробиці.

Варіантів було декілька, але всі зводилися до одного – якомога швидше потрапити до Одеси.

Уже наступного дня в Августи був заброньований по телефону однокімнатний номер у недорогому готелі й куплений в антикварній крамничці в центрі подарунок до дня народження дочки – важкуватий срібний браслет ручного кування з інсталяцією – крихітним нефритовим жабеням.

Вона повинна зустрітися з Мартою без свідків. Подарунок – просто привід.

8

Перше, що Валентин бачив, прокидаючись ранками у своїй бетонній в’язниці,– червоний бантик вентиля на трубі опалення під стелею. Уціліла труба дивом – на інших поверхах її б давно зрізали ножівкою та й здали на брухт.

Тепер він гостро жалкував, що під час розмови з сестрою не насмілився поставити їй кілька важливих питань. Відповіді на них могли б багато прояснити, і не довелося б ламати голову й ганяти Шахтаря сюди… Крім того, його почав напружувати Міямото. Чудило з катаною зачастив на його поверх. Було схоже, що він за ним стежить, а хто знає, що в цього накачаного мужичка на думці? Тепер у спальник Валентин заповзав, кладучи поруч важкий арматурний прут.

Правда, через кілька днів ситуація розрулилася.

Зранку пройшла злива. Над двором Лепрозорію та над масивом приватної забудови, що тяглися до залізничних колій, повзли ватяні клапті туману. Віконних рам в «операційній» не було, і щоб хоч якось зігрітися, а заразом просушити вологий одяг, Валентин натягнув на себе все, що було в сумці, і почав ходити туди-сюди, енергійно розмахуючи руками. Через півгодини йому стало жарко, шкіра на животі й попереку засвербіла. Він здер із себе одяг, звалив усе на купу поверх спальника й підійшов до віконного прорізу – продихатися. Саме в цей час із коридора почувся голос:

– Агов, ти там як – живий ще?

Валентин круто розвернувся, вийшов у коридор і зупинився, не доходячи до провалу в підлозі. Міямото сидів на протилежному краї діри, за три метри від нього, звісивши ноги в порожнечу. Його кругле, трохи лискуче обличчя, облямоване короткою доглянутою борідкою, усміхалось, але погляд з-під припухлих повік був насторожений. Пряме синювато-чорне волосся зібране на потилиці у вузол і заколоте довгою шпилькою, схожою на товсту спицю. Чорне кімоно зі слідами цементного пилу, з-під нього – холоші найківських спортивних штанів.

– Ну? – насторожився Валентин. – Є питання?

– Поговоримо? – запропонував Міямото.

– Залежно про що.

– Про справи.

– У нас із тобою хіба є справи? – Валентин привалився плечем до стіни.

– Немає, але, може, будуть. Як зростеться.

Міямото підтяг коліна, розвернувся й миттєво опинився на ногах. Потім скинув сандалі, поправив перев’яз із мечем і босоніж, майже без розбігу, махнув через провал. Валентин позадкував. Судячи з того, як цей тип володіє своїм тілом, зв’язуватися з ним украй небажане. Ще й отой меч за спиною.

– Гаразд, – мовив Міямото. – Познайомимося ближче.

Валентин знизав плечима.

– То ходімо до тебе. Не заперечуєш?

Біля одвірка Валентин відступив, пропускаючи вперед незваного гостя й продовжуючи прикидати, що йому може бути треба. Міямото роззирнувся, покрутив носом і сів, схрестивши ноги, на шматок гофрокартону поруч із зім’ятим спальником. Валентин вичікував. Зблизька очі у фріка виявилися не темними, а прозоро-карими, як бурштин, і дуже жорсткими.

– А, – спохопився самурай. – Я Стас.

– Юрій, – сказав Валентин.

– Допоможу тобі вибратися звідси. Якщо, звісно, домовимося, – мовив гість. – Щоправда, благодійністю я не займаюсь. Від тебе теж дещо буде потрібне. Документи в порядку?

– Так.

– Покажи.

Валентин, секунду повагавшись, поліз у сумку.

Міямото взяв тіпаний паспорт у вишневій обкладинці з гербом, покрутив, швидко погортав, звірився з фото. Потім знову глянув на Валентина.

– Придністровський… – він зморщив ніс і додав: – Як казали років двісті тому, цією грамоткою – тільки дупу підтирати… Але на крайній випадок хай… Отже, так: днів три-чотири поживеш у мене. Приведемо тебе у форму. Потім доведеться з’їздити в одне місце. Досить далеко. Це, я гадаю, і у твоїх інтересах. Ще й грошей заробиш.

– У чому суть?

– Одразу?

– Хоча б у загальних рисах.

– Поки диспозиція така: мені потрібна людина. Скажімо, як експедитор. Ніякого криміналу – вантаж під жодну статтю не підпадає. Але для мене має значення. Це все. Про деталі пізніше.

Валентин мовчав, роздивляючись співрозмовника. Цей Стас явно щось приховував. І ніякий він не фрік. Самурайський прикид – дурня, маскування, під яким ховається зовсім інша людина. Ділова, швидка на розум. І в проникливості йому не відмовиш. Байдуже, чим там він насправді займається, але ризикувати заради нього Валентин не збирався. Усе, що йому зараз треба, – вибратися звідси, а потім і з міста. А там подивимося.

– Хочеш подумати?

– Ні. Нема про що тут думати. Прийнято.

– Добре. Як посутеніє, прийде дехто від мене й акуратно виведе тебе звідси. Поїдеш із ним до мене на квартиру. Вимиєшся, поїси по-людськи, скажеш йому, який тобі треба одяг, – купить і принесе. Подробиці обговоримо, коли я повернуся. Все.

Гість підвівся й вийшов точно в такий же спосіб, як і потрапив сюди.

Доля в особі Стаса-Міямото знову підморгнула йому.

…Посланець з’явився о восьмій годині – уже смеркло. Ним виявився блондинистий здоровань, який назвався Щуроловом.

– Давай, збирай шмаття.

– Та я взагалі готовий, – відповів Валентин. – Далі ж як?

Висоти він побоювався. Ще з дитинства.

– А отак… – Щуролов смикнув блискавку шкірянки й витяг із внутрішньої кишені туго скачаний брезентовий ремінь із парою карабінів. – На раз. Що там у тебе – торба? Покинь тут, Шахтар потім підбере… Не хочеш? Ну, як знаєш.

Підхопивши сумку з брудним одягом і ноутбуком, Смагін подався за провідником.

У коридорі було вже темно. Біля краю діри Щуролов зупинився, Валентин увімкнув ліхтарик.

– Ага, – схвалив Щуролов. Нахилився й заклацнув карабін на сталевій закарлюці, що стирчала з бетону. Інший кінець він двічі обернув навколо Валентинового попереку, пропустивши ремінь крізь кільце другого карабіна так, що утворилася ковзна петля. – Вперед! – скомандував він.

Валентина пробив холодний піт.

Однак він зробив усе як сказано і вже через хвилину стояв у коридорі четвертого поверху. Звільнившись від ременя, провідник закинув його нагору, і обидва, спотикаючись і хрускочучи битим склом, рушили в далекий кінець коридора, де були сходи аварійного виходу. Сходини кришились, а між другим і третім поверхами взагалі не вистачало половини прольоту. Проте незабаром обидва опинилися біля якогось бічного під’їзду, про існування якого Валентин і не підозрював. Ступивши на вологу глинисту землю, він чомусь відчув себе як космонавт, що пів року провів на орбіті.

– Тримайся прямо за мною, – порадив Щуролов, коли вони рушили через пустир. – А то без ніг залишишся…

За огорожею тяглася звичайна вулиця. Порожня. У сутінках через один горіли отруйно-жовті ліхтарі. На протилежному боці стирчав біля узбіччя брудний «хюндай» з пом’ятим крилом, сиротливо кліпав синій вогник увімкненої сигналізації.

Щуролов, насвистуючи, попрямував до машини.

Малюк «хюндай», пострибавши на вибоїнах, вибрався на проспект і жваво покотив на південний захід. Позаду лишилися занедбані заводські корпуси й залізничний переїзд. Ближче до центру Валентин покопався в сумці, знайшов бейсболку й начепив, опустивши козирок так, щоб обличчя залишалося в тіні.

– Далеко ще? – невдоволено запитав він.

– Поряд, – буркнув Щуролов, не обертаючись. – П’ять хвилин.

Машина повернула ліворуч. Щуролов зарулив на паркінг, вимкнув двигун і коротко сказав: «Вигружаємося». Вони перетнули вимощений світлими кахлями майданчик перед під’їздом, заповнений зеленкуватим акваріумним світлом і щільно заставлений «лексусами» й «тойотами». Щуролов приклав до замка чип, відчинилися дверцята ліфта, схожого на високу склянку, і обоє ввійшли.

Хол сімнадцятого поверху, заставлений якоюсь крислатою екзотикою в пудових горщиках, блищав. Поки Валентин роззирався, провідник знову поліз у кишеню по чип і повернув до дверей праворуч. Ті безгучно відчинились, у передпокої спалахнуло світло.

– Давай, проходь!

Валентин шанобливо скинув брудні кросівки.

Передпокій, у якому стіни були – суцільні книжкові полиці, здався йому величезним. За дверима видно кімнати – три, чотири, може, й більше, одразу не розбереш, бо планування якесь мудроване.

– А де… – почав був він, але Щуролов перебив:

– Хазяїн? Скоро буде. Отаборюйся поки. Ванна, нужничок. – Він смикнув двері, сховані в ніші за рогом передпокою – блиснули хром, густо-сині кахлі,– все тут. Відмивайся, а то від тебе страшне як смердить… Жрачка в холодильнику на кухні.– Він з усмішкою покосився на Валентина, добув з кишені шкірянки ручку, відкрив блокнот на чистій сторінці.– Напиши тут, що тобі треба з одягу. Не стидайся – все за щот завєдєнія.

Валентин присів прямо в передпокої на кут низького пуфа, покосився на свої кросівки, що виглядали майже безнадійно, і почав писати. Закінчивши, повернув блокнот власникові.

– О’кей, – сказав той, пробігши список поглядом. – Завтра все получиш. Я поїхав. А ти будь гарним хлопчиком. Поводься примєрно, спиртним не захоплюйся…

Наступної хвилини двері за ним зачинилися.

Валентин дочекався, доки ліфт із тихим гудінням піде вниз, і ступив до дверей. Спробував замки. Два верхні відмикалися й замикалися. Третій, електронний, від якого на двері було виведено тільки панель датчика, наглухо заблокований. «Знову камера, тільки з вигодами…» – зітхнув він і вирушив на екскурсію лігвом Міямото. Думати про те, навіщо він знадобився цьому типові, поки не хотілося. Скоро все само з’ясується.

Він обійшов величезну квартиру, зазираючи в найдальші кутки й ніби обнюхуючи мовчазні чужі речі. Потім повернувся у ванну – простору, чисту, з батареями всіляких шампунів і бальзамів. На столику в кутку височів товстий стос чистих махрових рушників.

Валентин пустив воду, відрегулював температуру й сів чекати. А коли ванна наповнилася, здер із себе липкий від бруду одяг і, аж хекаючи від насолоди, поринув у пінисту воду. Витягся, закинув обидві руки на борти ванни й став розглядати власне тіло, що здавалося в такому ракурсі коротким і безкостим, ніби неживим. Але замість того щоб розслабитися, знову став сушити мізки. Хто він такий, цей Стас? Що поробляє насправді?

Зрештою плюнув на все й узявся з жорстокістю дерти губкою сверблячу шкіру. Потім витерся, жбурнув рушник у пластиковий кошик і, вже стоячи перед запітнілим дзеркалом на всю стіну у відносно чистих бермудах, куплених ще в Новому Світі, відчув лютий голод. Однак перед тим як піти на кухню, Валентин прошльопав босоніж у передпокій, де залишилася торба, витяг ноутбук і поставив батарею на зарядку.

У кухні він увімкнув чайник, навалив на здоровенну прямокутну таріль всякої всячини з холодильника й заварив незнайомої марки зелений чай, на вигляд схожий на сушені соснові голки. Потім ум’яв геть усе і, прихопивши чашку, подався в хазяйську спальню, де ще раніше помітив чужий крутенький «макбук-про», що вабив до себе, як магнітом. Присів до столу, підняв кришку комп’ютера. Екран спалахнув сам, без порпання з кнопками. Поки завантажувалась операційка, Валентин нетерпляче вовтузився в кріслі – тільки б ніхто не перешкодив!

На те, що доступ до файлів господаря виявиться відкритим, він і не розраховував. І дійсно: два диски з чотирьох – під паролями. Зате доступ у мережу був вільний, і Валентин, не гаючи часу, пробігся по місцевих інформаційних порталах і зазирнув на сайти обласної прокуратури й УВС. Потім забив у пошуковик «Смагін Валентин Максимович» і не виявив нічого, крім декількох однофамільців.

Коли ж без певної мети повернувся на міський портал, в очі впала інформація в розділі спортивної хроніки: молодіжна збірна області відбула на міжнародні змагання до Одеси. Дата позавчорашня, групове фото на краю басейну. У центрі – коротконогий, зі звірячим оскалом, лисуватий єврей, головний тренер. З усіх боків його обліпили юні плавчихи. Марту він упізнав одразу, хоч вона й намагалася відвернутися від об’єктива.

«Одеса, значить, – подумав Валентин, примружуючись, щоб краще розгледіти міцненьку фігурку в мокрому купальнику. – Не любить моя жабка фоткатись. І ніколи не любила…»

Тут хтось торкнувся його плеча.

Він сіпнувся, ще не обертаючись, спина миттю змерзла.

Позаду стояв Міямото.

9

Валентин підхопився.

– Сиди-сиди, – промовив Стас. – Усе нормально.

Кинув погляд на монітор, усміхнувся, поклав на стіл увімкнений смартфон і повернувся в передпокій. Поки кроки господаря квартири віддалялися, Валентин нахилився й скоса подивився на дисплей мобільного. Там мерехтіла картинка, відео. Крихітна людська фігурка на ній підвелася й нахилилася одночасно з ним, і Валентин з подивом упізнав той самий стіл, увімкнений макбук, кімнату, нарешті – себе. Камера панорамного огляду була, судячи з усього, в одному зі світильників.

«Ага, – сказав він собі.– Ось воно в чому річ».

Через кілька секунд зображення зникло, мобільник мигнув і згас, а Міямото повернувся, й далі посміюючись. Валентин раптово розлютився.

– Ти, виходить, весь цей час стежив за мною? – вороже запитав він.

– А ти як думав? – весело відповів хазяїн. – Типу я отак просто залишу стороннього у власній хаті?

Валентин смикнув плечем.

– Я не сильно набивався.

– Знаєш, – миттєво змахнувши усмішку, промовив Стас, – люди – дивні істоти… Вважай, що це був тест. Ти його пройшов. А тепер…

– Зітри запис, – перебив Валентин. – При мені.

– Добре, – легко погодився господар. – Ходімо.

У передпокої Міямото вилучив з пам’яті системи спостереження файли за останні три з половиною години. Камери, як з’ясувалося, були в усіх кімнатах, навіть у ванній. Потім вони перебралися в кухню. Хазяїн, переодягнувшись у коротке біле кімоно й широкі полотняні штани по кісточки, зварив кави й сів на високій табуретці, підібгавши під себе ноги й широко розставивши міцні, як кругляки, коліна.

– Ну от, – сказав він, блискаючи очима. – А тепер, Юро, давай нормально знайомитися. Ти де працював, що робив?

Валентин неохоче, подекуди прибріхуючи, розповів про роботу провідником.

У цілому його розповідь начебто задовольнила Міямото.

– Між іншим, – зауважив він, коли Валентин закінчив, – я тут подумав: паспорт твій придністровський, хоч як дивно, – саме воно. Ми ж і з Тирасполем працюємо… Ану дай ще разок глянуть.

Валентин сходив, дістав паспорт із сумки й простягнув. Міямото, навіть не розкриваючи, поклав документ у кишеню.

– Нехай поки в мене побуде. Не переживай, одержиш назад цілим… То про що це я? – так само незворушно продовжив він. – Суть у тому, що моїй людині потрібен напарник. Поки що – на одну ходку. Їхати в Болград, під Ізмаїлом, біля румунського кордону. Там завантажитесь – і відразу назад.

– Що веземо? – швидко запитав Валентин.

– Та яка тобі, власне, різниця? Нічого такого. Мийні засоби.

Валентин кивнув – не те щоб погоджуючись, але й не дуже заперечуючи, однак подумки хмикнув: «Дурниця, ясний пень. Імовірно – солі. Ганяти машину на таку відстань через мийні засоби дурних нема. Знову я влип…»

– Якщо так, – запитав він, – чому стільки проблем?

– Ринок, – зітхнув Стас. – На півдні в нас сильні конкуренти. Люди впливові, недурні, жорсткі… А тепер – спати, – обірвав він себе. – Завтра, годині о десятій, Щуролов привезе шмаття, перевдягнешся. Мотлох свій віддаси йому – нехай утилізує.

Для нічлігу Валентину дісталася найдальша кімната, що виходила на довгий засклений балкон, який тягся вздовж усього фасаду квартири. Радше порожня – пласка шафа при стіні, плетене крісло, телевізійна панель у кутку. Ложем слугувала присадкувата кушетка з двома різьбленими узголів’ями, оббита матовою блідо-шоколадною шкірою. Міямото видав кошлатий плед, два простирадла і пішов до себе, залишивши всі двері кімнат відчиненими навстіж. Валентин постелився, погасив світло й простягся на кушетці. Від багатоденного спання на бетоні нили всі кістки. Він усміхнувся в темряві, згадавши понти з відеоспостереженням. І раптом усвідомив, засинаючи, що з боку Стаса сказано підозріло багато, а це означає: просто так його не відпустять.

Вранці Щуролов привіз одяг. Усе нове: джинси, кросівки, кілька футболок, светр і легка сіра куртка. Не з базару, не китайське, – із середньої руки фірмового магазину. Усе точно в розмір. Коли пішов господар, Валентин не зафіксував – спав непробудно. Прокинувшись, передусім перевірив зовнішні двері – як і раніше, замкнено, а паспорт залишився в Стаса. Стрижений блондин тихо зник, прихопивши пакет із барахлом.

Валентин повернувся до комп’ютера й подивився карту. Болград – райцентр під самим кордоном з населенням сімнадцять тисяч – знайшовся в лівому нижньому куті. Тягтися в цю бессарабську діру треба було через усю Україну, але напружувало інше. Сама ситуація йому раптом різко перестала подобатись. Або його використають, мов ту одноразову запальничку, і викинуть як непотріб, або за всією цією історією криється підлянка, у якій йому прописана роль «поросяти» – того, ким насамперед жертвують у критичній ситуації.

Утім, особливих підстав думати, що його готують для цієї ролі, поки що начебто не проглядалось. Але, з іншого боку, у такому бізнесі буває всяке. Тим більше, що, хоч-не-хоч, за час поїздки його поінформованість про деталі й учасників ланцюжка помітно зросте. А в цей момент він фактично бомж, нуль, і в разі його зникнення ніхто навіть не чхне. Хто-хто, а Міямото це знає не гірше за нього.

Через три дні Валентина розбудили годині о шостій, щойно розвидніло, і наказали збиратися. Він сонно поплентався у ванну, причепурився, одягнувся, а коли виповз у кухню, на столі вже стояла їжа й парували дві чашки кави.

– Їж, – сказав Міямото. – Заправляйся. Машина чекає.

– Тобто виїжджаємо?

– Так, – коротко відповів Міямото, викладаючи на стіл його паспорт і зовсім нову кнопкову «дзвонилку». – А поки запам’ятовуй усе, що я тобі скажу. Ризик є, не без того. Але не такий уже й великий. Головне – акуратність, увага і точність. Водій досвідчений, у нього це не перша ходка. Твоє завдання – допомагати йому в усьому. В Одесі завернете до однієї людини, водій знає, і розплатитеся кредиткою – просто передасте карту з рук у руки. Звідти на Болград. Товар розфасований у пластик, по десять банок.

– А накладна? – запитав Валентин.

– Буде й накладна. На роздрібну мережу «Ліліт» – бачив такі магазини в місті?

Валентин кивнув.

– Назад через Одесу їхати не можна. Тому з Болграда – до твого рідного придністровського кордону і, не доїжджаючи, тираспольською трасою, через Кіровоград і Полтаву, навпростець на Харків. Сімсот п’ятдесят кеме… Тепер про зв’язок… – Стас підсунув телефон разом з паспортом до Валентина. – Мобільник порожній. У пам’яті всього один номер – мій. Заведений на тривожну кнопку, виклик з «одиниці». Після того як я тобі подзвоню або ти хоч раз набереш мій номер, не здумай телефонувати куди-небудь ще. Запам’ятай, це важливо… Тепер про гроші. Твоя частка, якщо доправиш усе як слід, – дві з половиною штуки. Зелених. Дрібні на дорожні витрати – у паспорті. Тільки фіксуй: коли щось піде косо – я тобі особисто яйця зубами відгризу.

Валентин хмикнув, одним ковтком допив остиглу каву й пішов збиратися.

Через п’ять хвилин вони спустилися в хол. Унизу було прохолодно. Валентин зіщулився, перекинув сумку з правої руки в ліву й ривком затяг до горла блискавку нової куртки. На майданчику біля під’їзду стояв мишачого кольору «фольксваґен-транспортер» з начорно затонованим склом пасажирського салону. Двигун працював, двері були навстіж, з кабіни стирчали ноги водія. Коли вони підійшли впритул, Міямото сказав:

– Вилазь, Бобе, знайомся з напарником!

Водій, що копався з викруткою під кермовим стовпчиком, випростався, зіскочив на землю й простягнув руку, обтерши її об штанину.

– Б-Борис, – сказав він, трохи заїкаючись.

– Юрій, – назвався Валентин, цілком оцінивши несподівану міцність рукостискання.

Водієві було за п’ятдесят. Невисокий, сухорлявий, сутулуватий, він мав вигляд звичайного ветерана-шоферюги, який нажив геморой за бубликом. Сухе рідкувате волосся недбало зачесане назад, швидкі блякло-блакитні очиці ховаються під вигорілими бровами. Голос сиплуватий, трохи заїкається.

– П-порядок… Залазь давай! – було сказано Валентинові.

Міямото кивнув. Валентин відкотив двері порожнього пасажирського салону, закинув туди торбу з комп’ютером і речами, а сам заліз на переднє сидіння поруч із водієм. Поки Борис про щось сперечався з господарем – беззлобно, втім, і явно не вперше, – він обережно відкрив бардачок. Там лежав, прикритий обгортками від шоколадних батончиків і скрученими дротами, італійський «Танфольйо» – травмат, але з найбільш забійних. Під ним – поліцейський ліхтар, водійське посвідчення й упаковка зопіклону. Валентин кинув короткий погляд у вікно: ті двоє ще чесали язиками. Відкрив упакування. Блістер на двадцять штук виявився початим. Він без вагань вичавив звідти ще три довгасті сині таблетки снодійного й квапливо сунув у кишеню штанів. Потім безгучно закрив бардачок і зручно влаштувався на сидінні.

Водій повернувся, здав назад і почав розвертатися. Міямото ще стояв біля дверей холу, проводжаючи машину поглядом. Руки його були закладені за спину, він злегка погойдувався з п’яток на носки.

За чверть години, проштовхнувшись через ранковий транспортний бардак у районі вокзалу, «фольксваґен» вискочив на київську трасу. Потім скинув швидкість і акуратно минув пост ДАІ. Коли місто залишилося позаду, Валентин зітхнув з полегшенням. Зараз він не думав про те, що було б, якби він залишився в Лепрозорії, і про те, наскільки великим є ризик. Треба просто використати сліпий шанс, поклавшись на чужу волю, яка випадково втягла його у свою орбіту. Тим більше що сам він цілком у змозі в будь-який момент прийняти власне рішення і розпорядитися своєю долею залежно від обставин.

Валентин поглянув на водія – той не відривав очей від дороги: замрячило, і бетонка вкрилася тонким шаром слизької, як моторне мастило, суміші куряви з вологою.

– Давно в цьому бізнесі, Борисе?

– Т-тебе щось конкретно цікавить? – майже не заїкаючись, але без особливої дружелюбності відгукнувся той.

– Та я вперше ж. Цікаво все-таки. І взагалі…

– Взагалі-то ти інструкції одержав. Решта тебе не к-колише. Менше знаєш, Юрчику, міцніше спиш. Твоє завдання – стежити за обстановкою, поки я вирішуватиму питання. Ну й там повантажити-розвантажити.

На цьому водій замовк і промовчав до самої Полтави, де вони повернули на Кременчук. У приймачі бурмотало «Авторадіо», небо прояснилось, і асфальт висох. За Полтавою, коли дорога обминула Нові Санжари, водій раптом загальмував і повернув ліворуч, на розмелений тракторами путівець, що тягся вздовж лісопосадки далеко в поля і зникав за пагорбами. Валентин поглянув з подивом. У відповідь водій, хмурячись, буркнув: «Д-діло є».

«Фольксваґен» проскакав по горбах метрів двісті й пірнув у зарості акацій. Борис вийшов, розминаючи затерплу спину, злазив у салон і витяг щось на подобу короткої дошки, обгорненої дрантям. Кинув на в’ялу траву, дістав з-під сидіння ящик з інструментами, вивалив звідти ключі, знайшов пару підхожих і, крекчучи, присів біля переднього бампера.

Валентин теж зіскочив на землю й виявив, що напарник квапливо знімає з машини передній номерний знак. Однією рукою продовжуючи орудувати ключем, Борис сунув йому другий і кивнув – мовляв, давай, згвинчуй задній. Поки Валентин колупався, водій розмотав дрантя, вийняв звідти пару нових номерів, поставив на місце передній, а потім обійшов машину і, відтіснивши Валентина, за дві секунди закінчив операцію. Нові номери були одеські, обласні. Зняті Борис запакував і відніс у кущі.

Незабаром вони знову були на трасі. Хвилин за сорок минули Кременчук, проскочили довгий міст через похмурий, скуйовджений вітром Дніпро, а ще через півсотні кілометрів, біля в’їзду в Олександрію, спинилися заправитися.

Поки напарник ходив розраховуватися, Валентин роззирнувся. Заправка була лайнова. Біля краю асфальтованого майданчика стирчав іржавий бензовоз. Пластик з козирка над колонками був відірваний і мотався на вітрі. Удалині виднів похилий шалман з вивіскою «Шашлична», до того брудний, що не те що їсти – увійти було моторошно. На узбіччі траси височіла бетонна трикутна консоль із написом «Олександрія».

Поки тяглися вдвох через залитий потрісканим бетоном майданчик до шалману-шашличної, поки заходили в погано освітлений, просмерділий мангалом і прілою цибулею зальчик із двома хиткими пластиковими столиками й сідали, Валентин остаточно вирішив.

В Одесі треба звалювати.

10

Їхала Августа цілком стерпно, якщо не зважати на настирливі і загалом безглузді думки про дочку.

Напередодні ввечері й сьогодні зранку в касі було порожньо. У південно-західному напрямку – нуль квитків. Опівдні, перед самим відходом одеського швидкого, Августа вийшла на перон, пройшлася вздовж вагонів, без особливої надії тицьнулася до молоденького провідника останнього плацкартного, ще побродила і раптом помітила осторонь чоловіка та двох жінок. Із їхніх стурбованих облич було видно, що вони на когось нетерпляче чекають. Залишалося кілька хвилин, ці троє дедалі дужче нервували, й Августа все-таки наважилась і підійшла. Тут і з’ясувалося, що їхній приятель щойно зателефонував і відмовився їхати. За хвилину до відправлення в неї в руках опинився квиток, і Августа піднялась у вагон. Сусідами по купе виявилася та сама трійця.

В останні роки їй стільки довелося мотатися автобусами, поїздами й літаками, що вона розучилася звертати увагу на обставини та попутників. Дорожню торбу, де лежали документи й гроші, Августа сунула в багажний відсік, повісила куртку, а дрібні гроші та мобільний розіпхала по кишенях джинсів. Постіль уже була заправлена, строкатий журнальчик і пляшка мінеральної – при ній. За вікном поповзло передмістя: сади, огорожі промзон, складські корпуси з рифленої бляхи, штабелі старих шпал, труба ТЕЦ. Потім усе скінчилося, гримнув міст, унизу блиснула вода.

Двійко насуплених молодих жінок в однакових шовкових халатах до п’ят уже розляглися на нижніх полицях, чоловік кудись вийшов. Августа скинула балетки й піднялася до себе нагору. Чиста футболка лежала в сумці поверх інших речей, там же про всяк випадок був легкий светр. Потяг прибуває в Одесу о десятій, можливо, зранку буде прохолодно. Узялася за журнал, але читати не змогла – рядки розпливалися. Перед очима стояла Марта: така, якою вона вперше побачила її в будинку прийомних батьків. Їхати було довго: решту дня і цілу ніч. Вагон хитало, пахло дезінфекцією, ставало задушно; зрештою Августа поринула в напівдрімоту…

Двері купе гучно відчинилися – Полтава.

Пасажири вервечкою потяглися до виходу – ковтнути повітря. Августа спустилася з полиці, взулась і, причинивши двері, пішла за ними, намацуючи в кишені джинсів сигарети й запальничку. На пероні відразу стало людно, тітки торгували пивом і всякою всячиною; вона пошукала очима, де б покурити, – до стіни вокзалу приткнулася загиджена урна. Попрямувала до неї, і відразу подав голос мобільний: Вадон.

– Вас уважно слухають, – безтурботно відгукнулась Августа.

– Ти, взагалі, де шастаєш? Чого ключі не залишила?

– Не репетуй, Владиславе, – вона поморщилась і повільно пішла вздовж перону, – я й так тебе чую… Де? Далеко, не дотягнешся. І взагалі, заткнись: ми з тобою остаточно розбіглися, живи своїм життям і не сунь носа в моє…

Августа скинула дзвінок, обірвавши його скажений крик, відключила телефон і не відчула нічого, крім бридливої байдужості. Потім повернулася в порожнє купе, знову забралася на полицю, і, хоч як дивно, заснула. Проспала до шостої ранку, не чуючи ні стукоту коліс, ні гучної вечері трійці внизу, нічого – начебто провалилася в яму.

Уранці, ще в потязі, вона сяк-так причепурилась, але обличчя однаково мало пом’ятий вигляд, одутле. Довелося начепити сонцезахисні окуляри.

На Привокзальній площі її оглушив міський шум. Навпроти, за сквером, кипів знаменитий Привіз, випинаючись кривими шеренгами кіосків, над ним висіла висока гостра покрівля скляного павільйону критого ринку, усе було заставлено машинами. Навколо сновиґало стільки народу і була така суєта, що вона ледь змогла дізнатися, де розташований готель «Чорне море». Потім купила на ятці номер «Одеси-спорт» і прочитала, що міжнародні змагання з плавання проходять у басейні Національної морської академії. Довелося вистояти чергу в довідкове, щоб з’ясувати, де це і як туди дістатися…

Марта впізнала її ще здалеку. Відірвавшись від невеликої отари дівчат і хлопців біля виходу з будівлі басейну, вона рішуче попрямувала до Августи, а та розгублено зняла окуляри й поставила дорожню торбу на запилюжений асфальт.

– Федорова! – почувся позаду грізний окрик тренера. – Стій, кому сказано! Ти куди це?

Марта зупинилася, рвучко засмикнула блискавку майстерки аж до підборіддя і з ледачою посмішкою озирнулася.

– Ану йди сюди! – поманив тренер і кивнув решті: – Ми зараз вас доженемо…

Августа спідлоба глянула на пару, що наближалася, згадала, що очі в неї сльозяться, а повіки припухлі, і знову начепила окуляри на перенісся. Спина моментально змокла.

– Здрастуйте! – Зупинившись за два кроки, Марта жартівливо вклонилася, махнувши бейсболкою. – Зараз я вас познайомлю… Марку Наумовичу, ця жінка… її звати Августа. Вона знайома моїх батьків. А ми тут на змаганнях. Теж вирішили глянути?

– Ні,– облизнувши пересохлі губи, вичавила з себе Августа. – Я в Одесі… у справах. Випадковий збіг… Як ви тут? Як ти, дитинко?

Марта хмикнула.

– Просто чудово! Приїхала потягом разом з командою. Оселили нас у спортінтернаті, по п’ять людей у кімнаті. Так, Марку Наумовичу?

– Я забронювала номер у готелі. Усього на днів зо два.

– Буде бажання – приходьте глянути на тренування, – подав голос тренер, міцно притримуючи Марту за лікоть. – Із десятої вхід вільний. Ну а так нам уже час…

Августа кивнула.

– Зачекайте… Якщо вже ми зустрілись… у тебе завтра день народження. – Ніяково нахилившись, вона порилася в сумці й простягла Марті невеликий, акуратно перев’язаний згорток. – Ось… візьми. Це від твоєї мами.

– Дякую, що нагадали, – щоки Марти спалахнули. – Я й забула… Справді…

Августа вже квапливо йшла геть. І жодного разу не озирнулася.

«Годі,– твердо сказала вона собі.– Скінчено. Не хоче вона мене знати… Переночую, куплю квиток – і додому. Трохи відпочину, потім на роботу… Нічого не вийде. Досить собі брехати…»

Одесу Августа так і не роздивилася, поринувши в якесь рослинне заціпеніння. Довго й без мети бродила, десь у сквері випила кави із сигаретою. Потім щось жувала в підвальному ресторанчику, хильнула чарку горілки, так нічого й не відчувши. На Рішельєвську, у готель, вона дісталася лише о третій дня, не чуючи під собою ніг. Посиділа в кріслі на рецепції, тримаючи сумку під рукою, заповнила папірець – от і всі формальності.

Готель був старий, багатоповерховий – із тих, що їх років сорок тому понатикували в усіх великих містах. Августа одержала ключ і, не чекаючи на ліфт, повільно піднялася сходами на п’ятий. Номер виявився мікроскопічний, завбільшки з кухню в блоковому будинку, але чистий. Кондиціонер, старенький телевізор і, слава богу, нормальна ванна, а не душова кабінка. Тіснота компенсувалася наявністю лоджії.

Передусім вона й вийшла туди. Трохи постояла, дивлячись на пряникову церковцю навпроти, сумно подумала: тепер треба жити далі. І додала: уже з власної волі. Почати все спочатку – покохати когось, може, народити, виростити… І відразу з несвідомою ворожістю до себе посміхнулася: нічого цього вже не буде.

Перш ніж лягти, Августа дістала з сумки майку, чисті трусики, зубну щітку й похлюпотілась у ванні. Крани виявилися справними – жоден не протікав, однак вода була ледь тепла. Потім вона забралася в постіль, увімкнула телевізор, але через дві хвилини вимкнула.

Годі. Спати! У цьому місті їй точно більше нема чого робити.

11

Марта не те щоби втомилась або погано почувалась. Зник драйв. Отже, зустріч із Августою таки вибила її з колії.

Вечірнє тренування не пішло як слід. Їхній головний, Марк Наумович, смикався й галасував. Вода була занадто теплою і занадто жорсткою, а кількість хлору просто зашкалювала. І сам славетний спорткомплекс Марті геть не сподобався. Закритий басейн, удвічі вужчий за стандартний – лише чотири доріжки. Біля краю – кілька рядів лав для тренерів і суддів, для глядачів – два яруси галерей по периметру будівлі басейну. Ці галереї були постійно набиті сторонніми, здебільшого курсантами Морської академії, і поводилися вони бридко – свистіли, щось вигукували на адресу дівчат-плавчих, тупотіли ногами. Може, справді настав час кинути це плавання до біса? Олександра наполягає, щоб після дев’ятого вона вступала в медичне училище…

Сигнал про завершення тренування приніс полегшу. Вона першою промчала в роздягальню, почувши вслід: «Дівчата, не затримуватися, збираємося в конференцзалі».

Коли, бігцем підсушивши волосся, Марта вже натягала шорти й футболку, поруч присіла дівчина з їхньої команди – Шамраєва, худа проноза років шістнадцяти.

– Чуєш, пташко, – проспівала вона, – хто це до тебе вранці приходив?

– Ти про що? – Марта нахилилася зашнурувати кросівки.

– Про жінку.

– Яку? – Вона випросталась і недбало кинула: – А, оцю… То одна знайома. Ще питання будуть, Шамраєва? Ні? То відвали…

Того вечора, коли Августа пішла, батько сказав: «Не можна, Марто, бути такою жорстокою з людьми. Це, по-перше, принижує тебе…» – «А по-друге?» – пирхнула вона. «Треба в усьому розібратися, спробувати зрозуміти…» – «А якби ви мене не вдочерили? І я виросла б у якомусь дитбудинку, і невідомо, що б зі мною було, і я б ніколи не знала ні тебе, ні Олександру, ні бабусю з дідом, ні…» – «Якби, якби… Марто, у тебе бозна-що в голові…» – знову завів своєї Федоров, але вона його перебила: «А все тому, що хтось не подумав, як мені буде». Федоров глянув здивовано: «Може, у тому, що трапилося на озері, теж Августа винна?» – «Годі, тату, про це, – сказала вона. – Не хочу нічого змінювати. Нехай усе залишиться як є…»

Відчиняючи тугі двері конференцзалу, Марта труснула головою, щоб відігнати надокучливі думки. Зал був невеликий, світлий, але страшенно задушливий і набитий. Ще й повітря розігрівали світильники, встановлені телевізійниками. На триногах стирчали камери. Вона пошукала місце ближче до виходу і сховалася за спинами дівчат з команди…

Тільки пізно ввечері Марта згадала про згорток, що залишився в наплічнику.

У тому, що Августа з’явилася тут, в Одесі, прямо біля входу в спорткомплекс, не випадково, вона не сумнівалася. Як і в тому, що подарунок – від неї. Мама Олександра тут ні до чого.

У їхній кімнаті, як зазвичай, усюди були розкидані строкате шмаття, сліпуче горіло верхнє світло. Одна з дівчат уже спала, накрившись із головою простирадлом, інша півголосом бубнила в телефон. Шамраєва зі своєю нерозлучною подружкою десь блукали. Марта вийняла згорток і, як була, у футболці й шортах, залізла в постіль. Розпакувала, намагаючись не шуміти хрустким папером.

Під папером виявилася невелика довгаста коробка. Марта відкрила кришку: у чорній шовковій ніші лежав старовинний важкий браслет. Вона відклала його вбік, перевернула коробку і струснула. З-під тканини, що застеляла дно коробки, випав ключ. Плаский, блискучий, на вигляд зовсім новий.

Вона одразу все зрозуміла. Відклала ключ, узяла браслет, щоб роздивитися краще. Дуже простий, навіть грубуватий, метал місцями потьмянів від часу. У центрі, в овальній оправі,– крихітне пливуче жабеня з яблучно-зеленого непрозорого каменю.

Дивно, але ця річ дещо їй нагадала. Не те щоб вона її бачила раніше, ні. І все-таки…

Марта підвелася, прошльопала босоніж до стінної шафи, відшукала свою дорожню торбу й сунула коробочку разом з усім умістом на саме дно. Потім повернула торбу на місце, мовила: «Гей, я вимикаю світло?» – і, не одержавши відповіді, клацнула вимикачем.

У ліжку вона витяглася на спині, слухаючи, як гудуть натомлені м’язи, заплющила очі – і тільки тоді згадала. Ну так – рік тому, спортбаза на Дінці, збори. Приблизно такий самий пізній вечір. Вони з дівчатами ніяк не могли заснути, і котрась із них розповіла цю історію.

Костя і Тіна – так їх, здається, звали.

…Зустрілися ці двоє о дев’ятій вечора на площі біля входу в метро. Потім перейшли Сумську, повернули на Петровського й вулицею Дзержинського, яка тільки через чверть століття стане Мироносицькою, піднялися майже до іподрому. Звідти – у парк. Тіні було суворо наказано бути вдома до одинадцятої, ані хвилиною пізніше. На Костю батьки давно махнули рукою – він приходив і йшов, коли хотів, зазвичай усі вже спали.

Парк у ті роки був сильно зарослий, алеї вузькі, погано освітлені; у сутінках примарно біліли якісь гіпсові фігури. Але в принципі, якщо забратися далі, в гущавину, було цілком безпечно: місцева шпана трималася пивних яток і атракціонів. Вони відшукали зламану лавку в кущах за покинутою літньою естрадою, що тихо гнила в сирій тіні старих лип і ясенів. Угорі, у просвітах крон, ще синіло, а лавка виявилася липкою – з розкислого на липневому сонці листя капав солодкуватий сік.

Але то не мало значення. Спочатку вони просто цілувалися й розмовляли, потім у Тіни лопнула бретелька на ліфчику, і вона витягла його з-під легкого платтячка й заштовхала в клейончасту синю сумку. У долоні в Кості одразу ж опинилася її смаглява, злегка волога грудь. Він допоміг їй звільнитися з вирізу платтячка й нахилився ближче. Потім обоє ніби злегка оглухли – так стукотіли серця, і про час, звісно, ніхто вже не згадував. Страшенно заважав важкий браслет на зап’ястку Тіни, проте вона ніколи його не знімала.

Їм обом було тоді по п’ятнадцять. Костя вищий на голову, сухорлявий, сильний, з добре розвиненими плечима, з сухим горбоносим лицем. Трохи повільний, світловолосий і ясноокий. Тіна – компактна, повненька, із густим рум’янцем на щоках і яскравим ротом. Її по-дитячому круглі очі, схожі на агатові намистини, ховалися під низько підстриженим темним чубчиком, і вловити їхній вираз вдавалося не завжди. Обоє ходили в басейн «Динамо» – він у стрибкову секцію, вона на плавання. Там і познайомилися. Виявилося – живуть в одному районі, за Держпромом.

Коли вони відірвались одне від одного, змоклі й розпатлані, у парку стояла глуха тиша. Зникли навіть відголоски музики з репродуктора на головній алеї. Годинник був тільки в Кості. Він неохоче чиркнув об коробку, кинув оком на циферблат: «Пів на першу…» «Ай! – злякалася Тіна. – Тепер я точно пропала…» – «То ходімо. І однаково поспішати вже нема куди…»

Вони відліпилися від лави, і Костя одразу боляче притиснув її до себе. Навколо було так чорно й глухо, що відразу й не зрозумієш, куди йти. Тіна занервувалась. Гілки кущів раз у раз лізли в лице. Поки обминали естраду, вона кілька разів спіткнулась у своїх босоніжках із трьома ремінцями.

Нарешті вибралися на алею – не на головну, а на ту, що тяглася паралельно. Ліхтарі тут горіли так собі, наполовину. Алея була ґрунтова, щільно втоптана, на ній – ні душі. Тільки далеко спереду трюхикав у якихось своїх нічних справах великий жовтий бродячий пес.

Щоб скоротити шлях, вирішили перетнути навскіс територію старого стадіону і звідти вибратися на проспект. Ворота, ясна річ, виявилися замкненими, але за три прольоти від них у паркані була чимала діра. Діру цю знали всі, а тим більше вони, що через день бігали на тренування до басейну. На пілоні воріт, біля порожньої буди сторожа, теліпався облізлий телефон-автомат із відрізаною слухавкою.

За діркою вони знову втрапили в зарості, і Костя спитав: «Ти чого весь час мовчиш? Боїшся?» – «Ні,– відгукнулася вона, відшукавши в темряві його руку. – Нормально. Тільки якось дивно. І дихати нема чим…»

Задушливо було, як перед грозою. Заколисливо деренчав вентилятор на задах синього дощатого будинку колись знаменитого в місті ресторану, давно зачиненого; чорніли трибуни. У манежі, де тренувалися боксери й важкоатлети, ані іскорки світла. І поки вони йшли ще теплим від денного сонця асфальтом алеї, що вела до басейну й велотреку, жоден сторонній звук не порушив тиші.

Костя раптом із силою стиснув долоню Тіни й змусив її повернути до басейну. Вони перетнули квітник з пониклими петуніями, овіяний приторним запахом, і разом вибігли нагору сходами, відчуваючи, як навіть від цього невеликого зусилля між лопатками повзе струмок поту.

Зверху було видно обидва басейни: ближчий, для стрибків, а за ним – п’ятдесятиметровий плавальний. Тіна знала тут кожен завулок, але зараз басейн здався їй незнайомим. У прямокутному просторі, оточеному рядами лав, клубочився каламутний жовтуватий сутінок. Вдалині, над входом у споруду роздягалень, світились двійко запилюжених плафонів, але їхнього світла вистачало тільки на те, щоби прокреслити дві вохристі смуги на глянсовій поверхні сонної води. Сама вода здавалася в’язкою, як бітум, і ще густіша чорнота визирала з півкруглих венеціанських вікон будинку. Потягло хлором, теплим бетоном, старою олійною фарбою та звіринцем.

«Я спущуся…» – сказав він, перекидаючи ногу через ланцюг. «Костю!..» – почала була Тіна, але він уже не слухав – легко, перестрибуючи через сходинки, збігав униз, до стрибкового басейну. Вона зіщулилась, перелізла через огорожу і повільно пішла праворуч уздовж парапету. Звук її кроків відлунював від протилежної трибуни. Їй стало якось не по собі, і вона квапливо спустилася до басейну. Костя вже сидів на краю, роззувшись і звісивши босі ноги у воду. «Ну ж бо! – сказала вона. – Ходімо звідси!» – Він навіть не обернувся. «Скупнемося, Тіно? Ти ж іще ніколи не плавала вночі?» – голос його звучав напружено. «Здурів? Якщо сторож нас тут упіймає…» – «Спить твій сторож. Без задніх ніг. І взагалі – цей дідусь глухонімий, я точно знаю…»

Він підхопився і, стоячи на самісінькому краю басейну, почав стягати сорочку. Далі, плутаючись і стрибаючи на одній нозі, позбувся штанів. Потім – плавок. Кинувши оберемок одягу на найближчу лаву, Костя спустився по драбинці й одразу поринув по шию. Відштовхнувся, проплив кілька метрів і обернувся. Обличчя на тлі темної, ледь брижуватої води біліло, наче порцелянове. «Класно, – гукнув він. – Ти чого чекаєш? Давай! Іди до мене…»

Тіна стягла плаття й звільнилася від босоніжок, залишившись у вузьких чорних трусиках. Він стежив за нею, і коли вона зробила крок до краю басейну, засміявся: «Гей, гей! Так не чесно…»

Вона зрозуміла. Дивуючись самій собі, ще раз переконалася, що навколо безлюдно, і скинула трусики. А потім ковзнула у воду прямо з бортика.

Вода виявилася прохолодною, зі звичним присмаком заліза й хлорки, але, незважаючи на дивне відчуття оголеності й незахищеності, відразу змила осад, що лишився на ній після пітного возіння в кущах на лавці.

Вона вперше плавала в стрибковому басейні, глибокому й удвічі коротшому, ніж той, де вона тренувалася. Спершу перетнула басейн, весь час відчуваючи на собі погляд Кості. Із брасом у неї все було гаразд, і пливла вона майже безгучно, чуючи тільки власне дихання. Вона вже поверталася, коли він наздогнав її і зненацька опинився поруч. Вона перестала працювати руками й питально глянула. Костя повернув її до себе – обличчя зовсім близько, але виразу не розібрати, тільки блищали білки очей. «Вдихни…» – шепнув він. Потім обійняв її швидким, хижим рухом. Вона слухняно набрала повітря, зчепила долоні на його потилиці, і вони почали повільно поринати.

Унизу було зовсім темно. Тіна мимоволі обхопила колінами стегна Кості, трохи притислась – і раптом відчула його в собі. Це вийшло якось саме собою, легко й зовсім безболісно… Тут повітря скінчилось, у скронях загупало, і вона, з силою вивернувшись із його рук, рвонула до поверхні. У два гребки дісталася краю басейну й сіла на бортику. Костя виринув за секунду, порхаючи, як тюлень, і виліз по сходах.

«Дурнику, – сердито сказала вона, відчуваючи раптову владу над ним. – Знайшов місце…» – «Ти часом не бачила моїх штанів?» – Він ображено прошльопав у неї за спиною. «Глянь на лавці…» – «Та нема їх там!» – «Як це? – здивувалася вона. – Пошукай уважно. Там, де й моє плаття…» – «Плаття теж нема. Взагалі нічого немає…»

Він нахилився й підняв обривок білого шнурка від своїх напівкедів, хоча добре пам’ятав, що кілька хвилин тому, коли роззувався, шнурки були цілі. Поспіхом вибіг нагору і почав нишпорити між рядів, нахиляючись і зазираючи під лави. Так він дістався до самого низу, потім повернувся й сів, безпомічно звісивши руки. «Ти нічого не бачила?» – запитав він. Вона, зіщулена і тремтлива, заперечно похитала головою. З мокрого волосся на голу спину текло; у неї почало боліти внизу живота. «Агов, – неголосно погукав Костя. – Хто тут? Давай, виходь! Що, робити немає чого?»

Ніхто не озвався. Крони тополь за трибунами стояли нерухомо, наче вилиті з шорсткого чавуну. Ледве чутно дзюрчав струмок води, що збігав з бортика в басейн. «Так, – сказав він. – Ти сиди тут. Я сходжу…» – «Куди?! Я додому хочу…» – «Розбуджу сторожа. Ми ж голі. Щось треба придумати. Не з’їсть же він нас». – «Зачекай… – попрохала Тіна, але він уже розвернувся й рішуче попрямував до замкнених роздягалень.

Вона підхопилася, роззираючись. Треба де-небудь сховатися. Наприклад, у тіні між опорами вишки для стрибків, але там дуже темно й моторошно. Тоді вона підвелася, чомусь ступаючи навшпиньках, нагору пандусом трибуни, присіла навпочіпки й притулилася спиною до парапету. Лава спереду слугувала ніби перешкодою між нею і рештою світу, а позаду був надійний бетон.

Костя тим часом дістався до роздягальні й узявся за ручку дверей. Ті виявилися замкненими. Він постукав, потім нахилився до сусіднього вікна, вдивляючись, а Тіна раптом відчула позаду ледве вловимий рух. Щось на кшталт легенького протягу. Потім через парапет безгучно перемахнула величезна тінь і нерухомо застигла, нависнувши над нею й перекривши все поле зору. У ніс ударив теплий сморід звіринцю.

Горло миттєво стало сухим, як наждак. Не було сил навіть закричати.

Тінь ворухнулася, густа, як сажа в грубці…

Костя, переконавшись, що в приміщенні нікого немає, став гарячково міркувати. Єдине, що йому спало на думку, – розбити скло, проникнути в приміщення й пошарити по шафках, де вічно валяються забуті капці й треники.

Він так і зробив: вивернув цеглину з огорожі квітника й торохнув у півкругле вікно біля дверей. Скло схлипнуло та розсипалось. Обережно ступаючи, Костя наблизився до вікна і повиймав із рами криві, мов ті ятагани, довгі осколки. Порізав долоню, але не звернув уваги: струсив густі краплини крові, пірнув у віконний просвіт і рушив темним коридором. Половина шафок виявилися замкненими, але замки були слабкі, і, діючи на дотик, Костя одну за одною порозчиняв шафки та вигріб уміст. А хвилин за десять, важко дихаючи, викинув у вікно оберемок різнокаліберного ганчір’я й вибрався сам.

Тепер він почувався впевненіше. Так чи інак, а йти голяка через нічне місто не доведеться. Навколо було тихо. Притискаючи до грудей знайдений одяг і накульгуючи – у п’яті сидів осколок скла, – він поспішно попрямував уздовж краю басейну туди, де залишив Тіну. «Гей! – ще здалеку гукнув він. – Дивися, що в нас є!» Відповіді не було. «Тіно! – покликав він знову. – Ти де ховаєшся?»

Ані звуку. Костя жбурнув ганчір’я на першу-ліпшу лаву і став роззиратися. Потім квапливо закульгав нагору пандусом, щоб зазирнути за парапет. По дорозі посковзнувся, біль прострелив ногу. Він присів навпочіпки, різко втягнувши повітря крізь зуби, та опустив очі. У заглибині бетону стояла темна калюжка. Вище – ще одна. Він простяг руку – і відразу відсмикнув: щось грузьке, тепле, огидне… Придивився – і раптом зрозумів, що це. Однак він ще встиг випростатися, навалився на заляпаний темною гущею парапет і тонко, чужим голосом, відчайдушно закричав: «Ті-і-інка!.. Тіна!»

А може, й не встиг. Тому що цю історію Марта чула у двох версіях, як і всі, хто більш-менш тривалий час займався в Харкові плаванням. І хоча басейн «Динамо» давно знесли, на його місці стирчать рештки декорацій, побудованих кіношниками для зйомок якогось серіалу, а в будівлі роздягалень практикує приватна клініка, ніхто так і не спромігся зрозуміло пояснити, що ж там насправді трапилося тридцять років тому.

Те, що мовилося про це, було схоже на якісь дурні страшилки. І тільки Марта твердо вірила, що все це суща правда. Бо ні Костю, ні Тіну ніхто ніколи більше не бачив. А на дні басейну для стрибків, коли восени настала пора чищення, в одному із замулених кутків віднайшовся почорнілий срібний браслет – чи не той самий, що зараз лежав у її сумці.

12

Близько пів на сьому вечора з правого боку із розриву хмар вивалилося важке винно-червоне сонце і сліпучо зависло над обрієм. Багряне світло затопило пласку панель степу й відбилося в білястій воді лиману, що лежав збоку. Рух ставав дедалі інтенсивнішим, машини попереду йшли двома рядами практично без розривів. До Одеси під’їжджали по Старокиївській дорозі. Зрештою Борис із лайкою скинув швидкість, опустив щиток і прилаштувався за синьою фурою «вольво».

Валентин завовтузився.

– З-забий, – кинув водій, не обертаючись до супутника. – Доплуганимося до Комсомольського, звідти – на об’їзну, там вільніше.

Валентина цікавило інше. На відміну від напарника, він нікуди не поспішав. Відкинувшись на підголівник і затуливши очі долонею від сонця, він без особливої цікавості розглядав околиці – лінію залізниці, що тяглася паралельно шосе, якийсь парк, кістляві вишки ліній електропередач, мілководні озерця ліворуч, зарослі іржавим очеретом. На перехресті Борис, із труднощами перелаштувавшись, повернув праворуч, на об’їзну, але легше від цього не стало. Доводилося весь час повзти на другій передачі, транспорт збився в суцільний потік.

– Що за херня? – дивувався водій.

Ближче до дамби Хаджибеївського лиману, де траса вужчала до однієї смуги в кожен бік, узагалі застрягли. Попереду майже на кілометр вишикувалася колона, що чадила, блимала гальмовими ліхтарями й час від часу проповзала п’ять-десять метрів.

– П-приїхали. – Борис заглушив двигун, стрибнув на дорогу й покрокував до узбіччя, за яким лежало тьмяне дзеркало лиману. Починало смеркати, у селищі на протилежному березі вже засвічувалися вогники. Напарник постояв, вдивляючись, пройшов уперед метрів сто й повернувся.

– Не по-дєцки стоїмо, – буркнув він, знову всідаючись за кермо, і поліз по телефон. – Щось їх там до ч-чорта зібралося… Привіт! – Судячи з того, що номер він набрав з однієї кнопки, зв’язувався з Міямото. – Майже на місці. Чого? Стирчимо в заторі на об’їзній. Є проблемка. Глянь у мережі, що тут у них сталось…

Уперше за всю поїздку Валентин занервувався. Про всяк випадок витяг паспорт, перегорнув, освіжив у пам’яті адресу – Бендери, вулиця Комуністична, 17. Глянув на дату на м’ятій імміграційній карті. Небіжчик в’їхав на територію України двадцять два дні тому, реєстрація поки не була потрібна. Причепитися начебто немає до чого. Обличчя на фото точнісінько таке, тільки погляд інакший – розмазаний, ніби не у фокусі.

За цей час колона встигла двічі пересунутися. Більшість водіїв не глушили моторів. Над дамбою та лиманом не було жодного вітерцю, і гнильний сморід водоростей, змішуючись із бензиновим вихлопом, не давав дихати. Нарешті подав голос мобільний. Напарник метнув його до вуха й став мовчки слухати, зрідка вставляючи: «Так», «П-понятно», «Ну, спасибі». Закінчивши розмову, він повернувся до Валентина й ляснув того по коліну:

– Не сци, напарнику! Це не по нашу душу. – Борис простяг руку, вивудив з бардачка чорний куций «Танфольйо» й акуратно переклав його в тайничок під кермом.

Просунулися ще. З боку осьової до їхнього «фольксваґена» наближався даішник у бронику з автоматом на грудях. Біля правих дверей, поруч із Валентином, тупцювали двоє спецназівців у «сферах». Один, пригнувшись, постукав у скло:

– Документики попрошу! І пасажир теж.

Борис неквапливо простягнув паспорт і права. Даішник переглянув швидко, повернув і потягся по другий паспорт. Тут вийшла затримка – він вивчав його так довго, що у Валентина занило в потилиці. Повертів під носом, наче обнюхуючи, імміграційну карту, посопів, поклацав комунікатором – і нарешті сунув паспорт назад у вікно.

– Вийдіть із машини й відчиніть салон для огляду!

Борис стукнув дверима та обійшов «фольксваґен». Відімкнув задні двері, відкотив бічні. Обидва «беркути» полізли всередину, а третій по черзі підняв обидва передні сидіння й заглянув під приладову дошку, нічого не виявивши. Потім Валентина змусили пред’явити вміст сумки. Увесь цей час «травмат» Бориса не йшов у нього з голови.

Нарешті даішник скомандував: «Проїжджайте!» Уже в машині Валентин запитав:

– А якби нарили ствол?

Борис неголосно засміявся:

– Не переймайся – легальний.

До кінця дамби повзли за синьою фурою, і незабаром їхній «транспортер» уже котив по Хаджибеївській дорозі…

Одесу Валентин знав погано. Працюючи провідником, бував тут усього кілька разів – віддавав перевагу кримським і західним маршрутам. Вокзал, Сінна, Куликове Поле, Привіз – у цьому кільці він зазвичай і крутився, тим більше що проміжки між рейсами в літню пору були короткі, сім-вісім годин. Тому зараз він напружено вдивлявся в освітлені, ще по-літньому людні вулиці, забиті транспортом. Усі магазини й кав’ярні працювали, хоч час ішов до дев’ятої; а саме місто здалося йому якимось малоповерховим, досить запущеним і надміру розтягнутим.

Десь у районі Дюкового парку він запитав:

– Куди тепер?

– До шістнадцятої станції Великого Фонтану. Є там одна точка – клубне еліт-містечко «Парк-Хаус»… Справа там у нас на п’ять хвилин, потім перекусимо – і спати. Там поряд непоганий кемпінг.

Через пів години їзди повз нескінченні паркани, котеджі, чорну зелень садів, строкаті, яскраво освітлені заправки і кіоски, Борис повернув. На розі майнула жовта вивіска більярдного клубу, дорога пішла донизу. Ще кілька поворотів, і показалася огорожа з автоматичними ворітьми. Борис пригальмував, дістав мобільний і обмінявся з кимось кількома словами. За огорожею була територія новозбудованого таунхаусу. Десятка півтора багатоквартирних триповерхових рожевих котеджів у середземноморському стилі – із напівкруглими лоджіями й мансардами під червоною черепицею. Далі лежало неспокійне море, над ним пласталися низькі рвані смуги хмар, підсвічені невидимим місяцем.

Триповерховий корпус, до якого вони прямували, межував з будмайданчиком. Асфальтована під’їзна доріжка тут обривалася, за вигорілим газоном і бордюром з низькорослого чагарника, починалося місиво ґрунту, битої цегли, штабелів бетонних блоків. Стоянка перед котеджем була освітлена, зате далі, аж до набережної, не було ані вогника.

Напарник заглушив мотор і, крекчучи, вибрався з машини.

– Ну? – поцікавився Валентин, продовжуючи оглядатись. – А тепер що?

– Не жени… – Борис поглянув на зашторені вікна другого поверху. – Велика людина. Покличуть, коли треба.

Незабаром спустився довговолосий молодик років двадцяти, затягнутий у чорне, як стриптизерка, і поманив Бориса пальцем.

– Чекай у машині,– звелів він Смагіну.

Оце він – той самий шанс, якого Валентин напружено чекав останні півтори години. Він безшумно відкотив бічні двері «транспортера» й роззирнувся. Навколо було безлюдно, охоронець піднявся разом з Борисом. Перегнувшись через спинку сидіння, Валентин витяг із салону сумку з речами та комп’ютером, повернувся до водійського місця – і його рука пірнула в тайничок під кермом. Сунувши пістолет у внутрішню кишеню куртки, він акуратно причинив дверцята і швидким кроком попрямував у бік будмайданчика.

За штабелями блоків і купами піску відкрився засмічений парк, через який вела асфальтована алея. Асфальт був розмелений і покручений важкою технікою, але інших перешкод попереду начебто не було…

Валентин затримався на хвилину, щоб зорієнтуватися. Попереду виднілися якісь освітлені багатоповерхові корпуси – мабуть, санаторій. Туди він і рушив, намагаючись триматися в тіні. Він устиг пройти з пів кілометра, коли здалеку почувся знайомий двотональний сигнал «транспортера». Це змусило його прискорити крок і повернути на бічну стежку. Територія стала більш доглянутою, почали траплятися відпочивальники. Ніхто не звертав на нього уваги. Він ще раз повернув ліворуч і почав підніматися по доріжці, викладеній червоною плиткою. Ніч стояла безвітряна, цвіркуни й цикади галасували, як перед дощем, пахло морем і кипарисами, звідкілясь долинала музика. Страшенно хотілося їсти.

Зненацька заверещав мобільний. Валентин підчепив задню кришку, вийняв акумулятор, піддів нігтем сімку й відправив її в зарості буксусу, а телефон повернув у кишеню. Відтак обігнув великий санаторний корпус і запитав у парочки, що обнімалася на лавці, як пройти до зупинки.

Хвилин через двадцять він уже котив у напівпорожній маршрутці Фонтанською дорогою в бік центру, але, відлічивши шість зупинок, підвівся й вийшов на сьомій. Перекинув сумку на інше плече й покрокував по довгій прямій вулиці, обсадженій каштанами та шовковицею.

Конкретного плану поки що не було.

13

Близько шостої ранку у двері номера негучно, але вимогливо постукали.

Августа, яка спала глухо, без сновидінь, миттю розплющила очі і як була, у футболці й трусиках, пішла відчиняти. На порозі стояла вчорашня адміністраторка, добряче змарніла після нічної зміни.

– Перепрошую, пані Карлова, – буркнула вона, не підводячи очей. – Непередбачувані обставини. Цей номер необхідно звільнити до вечора. Я вже підшукала для вас заміну…

– Жодних проблем. – Августа судомно позіхнула, жестом зупиняючи жінку. – Я сьогодні ж виїду і звільню номер. Це все?

– Так. Оплата до дванадцятої.

– Я в курсі.

Августа рвучко захряснула двері перед носом ранньої гості й повернулася в ліжко – досипати.

Однак не вийшло. Крізь напівпрозорі сіро-блакитні штори пробивалося сонце, у тиші кімнати дзижчала муха, намагаючись вирватися на волю, а двері в лоджію були зачинені; довелося знову встати, щоб випустити комаху.

Південний ранок хлюпнув у лице. Гостро блищали золочені цибулини церковці, синіло безхмарне небо. Августа набрала повні груди прозорого прохолодного повітря.

«Рівно чотирнадцять років тому цього дня я народила Марту! – Вона зіщулилась і повернулася в номер. – Ще раз погляну на неї – і додому…»

Тепер уже не було сенсу лягати, й Августа пішла прямо у ванну. Потім висушила волосся, не поспішаючи одяглася по-дорожньому і злегка підфарбувала губи. Ретельно впакувала речі, кинувши на дно сумки непотрібний мобільний: батарея сіла ще вночі, а зарядка лишилася в Харкові. Перелічила гроші, відклала необхідну суму, зачинила двері номера й спустилася на ліфті до рецепції, щоб розплатитись і здати ключ. Сьогодні там чергував чоловік років п’ятдесяти, схожий на просмаженого бобра.

По тому Августа вирішила одразу їхати на вокзал – точніше, не їхати, а пройтися пішки. Насамперед купити квиток і тільки тоді чогось пожувати. Однак черга в касу виявилася не до подолання, і їй порадили спробувати години за дві до відходу потяга. Пластиковий стакан кави й двійко здобних булочок у буфеті, візит до автоматичної камери схову, щоб залишити речі. Із собою вона прихопила тільки легку вітрівку, а опускаючи жетон у проріз камери, забобонно набрала чотири цифри: рік народження дочки…

Біля входу до спорткомплексу юрмився народ. Августа трохи поблукала навколо, а потім разом зі зграйкою галасливих підлітків безперешкодно зайшла у фоє й одразу піднялася на другий ярус. По-перше, там її не так просто помітити, по-друге – усе дзеркало басейну як на долоні.

Людей на галереї виявилося досить багато. Августа влаштувалася біля проходу. За нею було широке вікно, три місця ліворуч порожні, праворуч покльовувала носом літня пані в капелюшку, яка сиділа в обнімку зі строкатим дитячим наплічником. Августа про всяк випадок начепила темні окуляри, придивилась, але ні в басейні, ні на лаві біля бортика Марти не виявила. Уздовж басейну вистрибом рухався високий чоловік у тренувальному костюмі й щось покрикував, раз у раз косячись на секундомір. Потім їй здалось, що одна з дівчат на другій доріжці – її дочка. Однак придивившись, зрозуміла – ні, помилилася.

Вище, просто за нею, хтось присів – скрипнуло сидіння пластикового крісла. Августа мимоволі напружилася – різкий запах чоловічої туалетної води викликав непевний спогад. Покосилася на сусідку, підняла комір вітрівки.

– Оце так зустріч! – негучний голос, що пролунав з-за спини, здався знайомим. – А я собі думаю: чи примарилося… Королева Марго власною персоною! Що, закриваємо оксамитовий сезон?

Августа стрімко обернулася.

– Георгій! – здивовано промовила вона, моментально впізнавши чоловіка. Той самий, із Криму. – Як тебе сюди занесло?

– А ти, між іншим, змінилася, Маргарито. Схудла, покращала… – Вона помітила, як майнула і пропала усмішка на його замкненому обличчі.– Сиди, люба, спокійно, не метушись. І дивись куди дивилася… Дружки твої теж тут?

– Ні, я сама. – Августа випросталася, дивлячись на підсинену воду басейну, і додала півголосом: – Я відразу поїхала звідти. Із тим покінчено.

– І чого ж тебе понесло до Одеси, красуне?

– А тобі що до того? Особисті справи. Увечері їду вже. Просто проводжу тут час.

– Угу, – кивнув Георгій. – Шкода, що їдеш. А то б склала компанію. Що ж до мене, то я теж скоро залишаю це симпатичне містечко… Хоча подивимося, як піде. Наше з тобою цілком приємне спочатку знайомство швидко тоді обірвалося…

Чоловік замовк і відкинувся назад. Літня дама в капелюшку зненацька сплеснула руками:

– Дивіться, онде мій Петрик! Третя доріжка! А ваш де?

– Ніде. Я тут випадково.

– Любите плавання?

– Ще б пак! – крізь зуби відповіла Августа.

У потилицю штовхнув беззвучний смішок.

Вона негайно підвелася, щоб припинити безглузді розпитування, і незалежно попрямувала до виходу з галереї. Однак повністю зберегти холоднокровність не вдалось, і вниз по сходах Августа майже бігла. Вона була чомусь певна, що цей Георгій ув’яжеться за нею, і все-таки сподівалася відірватись. Було до сліз прикро, що так і не побачила дочку.

За дві сотні метрів від спорткомплексу, між корпусами гуртожитків, вона нарешті помітила кіоск, заклеєний пивною рекламою. До віконця тяглася невелика черга. Августа прилаштувалась у хвіст, намагаючись заспокоїти збите дихання. Судячи з сонця, було близько другої. Вибила з пачки сигарету, але поки шукала в кишенях вітрівки запальничку, хтось поклав долоню їй на плече.

Августа обернулася – позаду стояв Георгій.

– Ну от, – добродушно промовив він, докірливо хитаючи головою. – Типу пташка небесна. Пурхнула – тільки тебе й бачили.

– Пити хочу… – пробурмотіла вона. – Чого тобі від мене треба?

– Та нічого особливого, люба. – Він знизав плечима. – Зустрів знайому, схотілося побалакати, а вона ні з того ні з сього тікає… Іди в тінь, посидь, а я куплю води.

Вона відвела погляд і ступила з черги. Прикурюючи на ходу, пройшла до вільної лавки на алеї й сіла. Тіні не було ні клаптика, тому й на лавці нікого. Хвилин за п’ять до неї приєднався Георгій. У руках у нього були дві пітні пластикові пляшечки. Влаштувавшись поруч, він простягнув їй одну. Августа відкрутила пробку, зробила кілька ковтків. Ще якийсь час обоє напружено мовчали.

– І все-таки: як ти тут опинилася? – Георгій першим не витримав паузи: поставив пляшечку на асфальт і впритул утупився в неї.– Давай, зізнавайся!

– Я ж сказала: увечері в мене поїзд. Просто хотіла вбити час, – відрізала Августа. – До моря тягтися не хотілося, бачити його вже не можу.

– І куди ти зібралася? Ти де насправді живеш?

Вона назвала місто.

– Треба ж! Одне до одного… Розкажеш – не повірять. – Він раптово пожвавився: – Я ж бо теж із Харкова. Ти заміжня, Марго?

Августа зіщулилась, здивовано глянула – вже відвикла від чужого імені.

– Знаєш, Георгію, – вона зняла окуляри й сунула в кишеню. – Давай по-чесному. Мене звати зовсім не Маргарита. Я – Августа, прізвище моє – Карлова.

– Та і я ж ніякий не Георгій, – з коротким смішком промовив чоловік, нахилився й поклав прохолодну долоню на її коліно. – Кумедна штука: виявляється, ми з тобою земляки… Видно, доля.

– Прибери, – неголосно сказала вона.

– Перепрошую… – Він відсмикнув руку, швидко глянувши на долоню – немов перевірив, чи не забруднився. Відкинувся на лаві й з посмішкою мовив: – Отже, продовжимо. То що там із сім’єю?

– Нема ніякої сім’ї. Я давно живу сама. – До чого ж не по собі їй було під цим пильним, пронизливим поглядом. – Зараз у мене інша робота. Нормальна. Без фокусів і криміналу.

– Маєш своє житло?

– Маленька квартирка, дісталася від покійного батька. У передмісті.– Вираз очей співрозмовника дедалі сильніше дратував її.– Ще будуть питання, Георгію… чи як там тебе?

Чоловік, здавалось, остаточно розвеселився.

– Ну чого ти все їжачишся, Августо? Ми ж із тобою старі друзі, правильно? Між іншим, у тебе рідкісне і красиве ім’я. Отже, представляюся, – він жартівливо нахилив голову: – Валентин Максимович Смагін, заслужений трудівник українських та інших залізниць. Зі мною все просто: мав справи в Одесі, залишилося трохи вільного часу. А в місті саме відбуваються змагання з плавання, вирішив поглянути на племінницю. Звуть Марта, дівчина, кажуть, перспективна.

– А мені що до твоїх справ? – Августа, намагаючись зберегти самовладання, смикнула плечем і відвернулася, щоб він не помітив, як раптово спалахнуло її обличчя. – Отже, Валентин?

– Можна Валик – так мене сестра Олександра кличе.

Августа з натягнутою усмішкою повернулася до нього:

– Я, звичайно, наламала дров там, у Новому Світі. Але ти вже не гнівайся на мене, будь ласка…

– Розумію, – перебив він. – Та й не твоя це провина. Ти ж мені, між іншим, сподобалася. То що – залишмо всі ці дрібні непорозуміння в минулому?

– Залишмо, – кивнула Августа. – Мені вже пора.

– Та й мені, мабуть. – Валентин підвівся, затримався і раптом присунувся до неї й промовив упівголоса: – Якось не хочеться мені отак із тобою розлучатися… Може, даси телефончик? Приїду до Харкова – віддзвонюся. Привіт, мовляв, дорога стара знайома, такий собі Смагін турбує! Повечеряємо в якому-небудь затишному місці.

– Телефонуй, якщо знайдеться час. – Августа глянула спідлоба. – Запам’ятаєш номер?

– Ні. Продиктуй, будь ласка.

Він поворушив у повітрі рухливими пальцями. Августа полізла в кишеню і простягла йому коротку кулькову ручку. Він натиснув пружинку, підсмикнув манжет, оголив лівий зап’ясток і записав номер її мобільного прямо на шкірі, вкритій золотавими волосками. Потім акуратно опустив рукав і підвівся з лави.

– Ну що ж, я пішов. Ще побачимось.

– Хай щастить, – сказала вона.

Августа примружилася, проводжаючи його поглядом. Відзначила дивну, по-котячому сторожку, зовсім безшумну ходу.

Коли чоловік загубився серед перехожих, вона спробувала зібратися з думками. Не так це й просто: щойно Смагін назвав своє справжнє ім’я, вона відчула себе приголомшеною. Він знає її дочку. Випадковий збіг? Можливо… Але він – точно не її людина. Їй не потрібні ці стосунки. Абсолютно. То навіщо вона дала йому номер телефону?..

Августа підвелась і квапливо пішла алеєю. Повернутися до спорткомплексу? Він знову сяде поруч. Дівчина може помітити їх разом і вирішить, що вона, Августа, спеціально підлаштувала це знайомство. Ні-ні, треба повертатися на вокзал… Марта – його племінниця, отже, Валентин буває там… Якщо… Тоді я могла б хоча б зрідка бачити дочку… Але що ж тепер робити?

Вона зіщулилась, мов від протягу, зупинилася й неуважно запитала в перехожого, котра година.

14

Те, що Марта практично ані хвилини не залишалася сама, сплутало всі його плани. Тренери, подружки по команді, якісь хлопці… а могла ж бути бомба: чотирнадцятирічна учасниця престижних міжнародних змагань, майбутня королева блакитної доріжки, безвісти зникла напередодні фінальних запливів! І ніхто б його солодку руденьку жабку не відшукав. Як і самого Валентина Максимовича Смагіна.

Проте відступати він не збирався.

Учора зранку він не зміг прийти сюди – відсипався у винайнятій в приватному секторі кімнатці. Зате все вечірнє тренування просидів на верхній галереї, пильно стежачи за Мартою. На нього ніхто не звернув уваги. А сьогодні, поштовхавшись годинку серед роззяв і відзначивши, що його дівчинка якась млява й сонна, Валентин махнув рукою і вирушив на вулицю Вітрогонну – туди, де винайняв житло.

Лавка навпроти кіоску була порожня. Жінки, звичайно, і слід прохолов.

Треба визнати – вона справила на нього враження. Спокійна, без оцього папуаського фарбування, симпатична особа протилежної статі, без понтів. Приємно. Августа, так… Чи ти ба, навіть вибачалась. Ні, чимось вона його все-таки зачепила. І квартира в неї, усе як слід… Чим не житло в Харкові?

Він загальмував на повному ходу, поліз у кишеню – і сердито вилаявся. Випустив з уваги – досі не завів чисту сімку замість викинутої! Відразу повернув до трамвайної зупинки, запитав, де найближчий салон мобільного зв’язку, і рвонув туди.

Поки вставляв й активував сім-карту, помітив, що пальці аж тремтять від нетерплячки. Щойно дзвонилка знайшла мережу, Валентин підсмикнув рукав куртки і, глянувши на цифри, тричі повторив їх про себе, ворушачи губами. Потім набрав номер.

Мертвий жіночий голос повідомив: «Абонент знаходиться поза зоною досяжності…»

Як це «поза зоною»? Він обурився. Ще раз звірився із записом на зап’ястку – усе правильно. Про всяк випадок набрав ще раз, – та сама історія. Уже закипаючи, сунув мобільник у кишеню.

Зрозуміло. Чого ще чекати від бандитської шалави?

Від раптового нападу люті цівка поту побігла по грудях. Валентин знову загальмував: стоп-стоп, треба заспокоїтися. До завтра тут, у спорткомплексі, робити нема чого, тож – додому, на вулицю з дурною назвою. І шлунок уже скавчав від голоду – зранку йому обломилася тільки неповна склянка холодного абрикосового соку.

Будівля в далекому кінці Вітрогонної тільки умовно могла вважатися двоповерховою. Руїна – вона і є руїна. Однак будинок був у всьому зручний: тихо, будь-який сторонній на очах, можна за лічені хвилини без пересадок дістатися спорткомплексу. Це, по суті, й вирішило питання, коли позавчора о пів на сьому ранку він з’явився сюди, помітивши написане від руки оголошення біля крамнички на розі.

Житло Валентин винайняв на тиждень. Велика кімната, досить чиста, з відносно міцними меблями, справним холодильником і допотопною мікрохвильовкою, з потертим килимом на щербатому паркеті й заґратованим вікном, що виходить у запущений садок. До кімнати прилягали суміщений санвузол, кухонька й вузький коридорчик. Уся ця пишнота – десять доларів на добу – мала окремий вхід. Дітей у власників будинку, порівняно молодої, але надзвичайно неохайної пари пияків, не було, як не було ані мізків, ані вміння навести лад у своєму мальовничому барлозі й у житті загалом.

Увійшовши в кімнату, Валентин упав на диван і знову набрав номер. Ще раз почувши загробний голос робота, вимкнувся й жбурнув телефон геть. Брехлива сучка!

Треба було поїсти по-людськи. Він зварив куплені по дорозі пельмені й за дві секунди проковтнув їх, запивши пляшкою «Старопрамену». Після їжі його розморило, стало хилити в сон. Однак лягти він собі не дозволив – сполоснув обличчя холодною водою, замкнув двері, вийшов на вулицю, впіймав приватника на деренчливій «деу» і звелів якнайкоротшою дорогою гнати на вокзал.

Водій, молодий хлопчик із млосними караїмськими очима, плівся нестерпно довго. Від напруги у Валентина смоктало в животі й пітніли долоні, він раз у раз машинально витирав їх об чохол сидіння. На спроби хлопця втягти його в розмову кивав невлад і відмовчувався. Нарешті з’явилася Привокзальна площа. Таксист загальмував біля бічного входу в будівлю. Валентин почекав, доки машина від’їде, і тільки тоді глянув на дисплей телефона.

До відходу нуль-шістдесятого харківського залишалося двадцять хвилин. Вона могла вже сидіти у вагоні, або тинятися вокзалом, або взагалі не мати найменшого стосунку до цього потяга. Номер платформи він пам’ятав, але про всяк випадок глянув на табло, щоб не помилитись і не змарнувати час. Про те, що на платформі його може впізнати хтось із поїзної обслуги, Валентин не турбувався – на цьому напрямку працювали бригади, з якими він давно не перетинався, тож ризик був мінімальний. Тому й рушив прямо туди, де стояв під посадкою шістдесятий.

І побачив її майже відразу.

На жінці був той-таки одяг, що і вдень: джинси, футболка, світла легка вітрівка; у лівій руці вона тримала дорожню шкіряну сумку, практично порожню. Неквапливо йшла вздовж шостого вагона, спиною до нього, поглядаючи на метушливих пасажирів, що скупчилися перед дверима тамбура. Хода в неї була та сама – наче вона весь час стримує себе, щоб не побігти. Провідниця, незнайома вгодована блондинка, поволі перевіряла квитки, запускаючи пасажирів по одному.

Наздогнавши Августу, він міцно взяв її за лікоть – і вона обернулася, швидко, але без переляку. Він відзначив яскраву синяву її здивованого погляду, ледь припухлі повіки й змарніле обличчя з іще ніжною шкірою. Зараз вона була без своїх темних окулярів.

– Моє шанування, – дещо похмуро пробубонів Валентин. – Ану відійдімо… Ти навіщо мене розвела?

– Як це?

– Телефоную, а твій номер наче поза зоною.

– Що ж тут такого? – здивувалася вона. – Батарея сіла, а зарядку я вдома забула.

– Могла б і попередити, – чомусь зніяковівши, буркнув він, не відриваючи погляду від її рухливих губ.

– Ти ж не обіцяв телефонувати сьогодні. Що, вирішив провести?

– Щось таке.

– Ти, здається, казав, що працюєш на залізниці? І ким же?

– Провідником.

– От уже ніколи б не подумала…

Уздовж вагона, поглядаючи на них, походжав худий мужичок з обвислими вусами, в жовтогарячій футболці. На курному асфальті були звалені баули, смугасті пластикові торби, роздуті пакети. На валізі, поставленій на торець, сиділа жінка похилого віку, туго зав’язана косинкою, тримаючи на руках сонну однорічну дитину.

Августа перевела погляд на повільну провідницю.

– Вагон буде забитий під зав’язку, – сказав Валентин. – Що ти так нервуєшся? Постоїмо трохи, ще встигнеш у задуху.

– Та отож, – кивнула Августа. – А все одно… мені, мабуть, пора. Давай прощатися.

– Зачекай. – Валентин зненацька потягнув її до себе, прошепотів: – Може, все-таки залишишся? Ти ж хочеш! У тебе яке місце?

Вона розгублено скинула очі, відхитнулася, спробувала щось заперечити, але чомусь дістала квиток, закладений у паспорт, який весь час тримала в руці, розгорнула, хотіла назвати цифру, але тут усе заглушив голос вокзального інформатора з динаміка, який висів прямо над ними. Августа машинально простягла квиток Валентинові.

Він мигцем глянув, склав квиток учетверо, порвав і викинув клаптики. Потім нахилився й підхопив її сумку.

Шістдесятий сіпнувся, брязнув зчепкою і поповз. Августа навіть не озирнулася на сині вагони.

Валентин міцно взяв її за руку. Не так просто виявилося пристосуватися до дивної ходи цього чоловіка. Але принаймні жевріла надія – якось наблизитися через нього до Марти. Мікроскопічна, примарна.

І вона не знайшла в собі мужності від неї відмовитися.

15

Закупилися на повну. Глянути збоку – звичайна сімейна пара повертається до хати. Валентин прямо від супермаркету взяв таксі, а коли вивантажилися на Вітрогонній, підхопив Августу під руку й повів до хвіртки.

У будинку стояла могильна тиша, – фіранки на другому поверсі щільно запнуті. «От і чудово, – із задоволенням подумав Смагін. – Свідки нам ні до чого…» Він ще не знав, чим усе обернеться, але зараз був сама привітність: забрав у неї куртку, дбайливо розвісив на плічках у коридорчику і, відчинивши двері, широким жестом запросив жінку в кімнату.

Августа, здавалося, не відчувала жодної ніяковості: з цікавістю роззирнулася, вийняла з сумки, яку він залишив біля вікна, смугастий махровий рушник, перекинула через плече, роззулася й босоніж, тільки запитавши у Валентина, де вимити руки, пішла у ванну. Він покосився, коли вона проходила повз нього: підйом високий, щиколотка вузька, пальці на ногах довгі, нігті без лаку, на лівій, при основі великого пальця, – рожевувата припухлість.

У кухонному закутку вони вдвох швидко приготували вечерю. Валентин почистив і зварив картоплю, вона зробила салат, він вимив помідори, нарізав сир і виклав фрукти на квітчастий керамічний таріль, який знайшовся на полиці. Стіл накрили в кімнаті. Августа сіла обличчям до вікна, поклавши руки на коліна. Її трохи морозило.

– Чого мовчимо? – Валентин засмикнув штори, погасив верхнє світло й увімкнув нічник над диваном. Зламана тінь Августи гойднулася на стіні.

– А ти? Втомився?

– Ні. Що будемо пити? – Смагін потер сухі долоні та опустився на стілець навпроти.

– Ковток вина, – сказала Августа. – А потім чаю… гарячого і якнайбільше. Чомусь весь час сохне горло…

Він відкоркував пляшку червоного мерло і розлив по келихах – вони також були наявні, але довелося довго відмивати.

– За несподівану і, гадаю, щасливу зустріч. – Валентин підняв свій келих. – Просто так нічого не відбувається, і життя іноді розвертається прямо на п’ятачку.

Вона надпила трохи, помовчала й відщипнула виноградину.

– Ти чому не їси? – Він енергійно зажував, підкидаючи з кожним ковтком голову, як ігуана. Августа заворожено стежила за тим, як під тонкою шкірою ходить туди-сюди його гострий борлак.

– Щось апетиту нема. – Августа перевела погляд на порожню тарілку, але все-таки поклала собі половинку остиглої картоплини, помідор, скибку сиру.

І далі хотілося пити. Вона знову потяглася до келиха.

– Моя сестра Олександра навчилася куховарити раніше, ніж ходити. До цього в неї хист. Наш батько купував харчі, але плити не торкався.

– А мама?

– Померла під час пологів. Я її взагалі не знав.

– Розповіси про свою рідню?

– Та що там розповідати? – поморщився Валентин. – Яка, до біса, рідня. Мені сестра замінила і матір, і батька… Пізніше забрав до себе Савелій, старший брат. Потім я повернувся в нашу стару квартиру – а Олександра вже заміжня за своїм Федоровим. У моїй кімнаті дитяче ліжечко, а в ньому Мартуся сопе, племінниця. Славне таке було дівчатко, руденьке… дупка туга, рожева…

Щоб він не помітив, як тремтять її пальці, Августа знову поклала руки на коліна. Однак Валентин не дивився – тягся до келиха.

– Ми нормально жили вчотирьох, доки старший брат не вийшов у відставку й не оселився в Харкові. Та ну їх до чорта… Що з тобою, га? – Він нарешті помітив, як сполотніло її обличчя. – Тобі недобре? Нудить?

Августа похитала головою й через силу всміхнулася.

– Ти ж пам’ятаєш… погано переношу спиртне. Вибач. Може, завариш чаю?

– Запросто! – Валентин бадьоро підхопився. – Візьми поки апельсин. Чай у мене класний! Тобі скільки цукру?

– Ложку.

Він квапливо шмигнув у кухню, а вона, нарешті залишившись сама, взяла апельсин і стала чистити.

– Потерпи, – донеслося до неї немов крізь вату. – Зараз полегшає, люба.

Августа вже жалкувала, що погодилася лишитись. Навіть не тому, що наближалася ніч, яку тепер треба буде провести з цією людиною. З його поглядів, кинутих нишком, вона вже здогадувалася, чого він схоче. Але вона, на свій подив, виявилася не готовою навіть до згадування імені Марти вголос, не кажучи вже про подробиці сімейного життя його рідні… Ну що ж, сама напросилася.

Валентин, час від часу поглядаючи в бік кімнати, зняв з підставки чайник. Хлюпнув у чашку на чверть гарячої води та опустив туди одразу дві довгі блакитні таблетки, щоб зопіклон швидко й повністю розчинився. Гірчитиме, та, може, не помітить. «Уже готове!» – крикнув він. Долив свіжої заварки, розмішав цукор, відніс у кімнату й поставив чашку перед гостею. Августа сиділа так само прямо й нерухомо. Глянула на нього й одразу потяглася до чашки.

– Смачно, – сказала вона, зробивши кілька ковтків. – Дякую.

– Може, все-таки трохи поїси?

Вона відповіла, що ні, не хочеться.

Нагорі гримнув і покотився стілець, слідом пролунав жіночий вереск – повернулися господарі, як завжди, напідпитку. «Аби тільки не повбивали одне одного, – подумав він. – Тільки ментів тут бракувало…»

– Я б покурила, – промовила, позіхаючи, Августа.

Чашка спорожніла. Він підвівся, відніс її в кухню, прихопивши й тарілки. На другому поверсі все затихло. Повернувшись, він застав Августу біля відчиненого вікна. Вона простягла руку крізь ґрати, струсила попіл і обернулася до Валентина. За вікном виднілися зарості топінамбура, далі світло з кімнати падало на облуплену стінку чогось на кшталт гібрида гаража з сараєм. Через високу огорожу, складену з ракушняку, ніхто не міг їх бачити.

– Темно… – мовила Августа онімілими губами, хитнулася, схопилася за підвіконня й винувато додала: – Г-го-осподи, спати ж як хочеться…

– Ти просто втомилася. – Валентин підійшов, узяв з обм’яклої руки сигарету і жбурнув за вікно. – Ходімо, я тебе покладу.

Притримуючи Августу за плечі, вільною рукою він відкинув легке темно-синє покривало, обережно поклав її на диван і почав повільно роздягати. Невелика затримка вийшла з тугою блискавкою джинсів, але із цим він упорався. Накинувши на жінку простирадло, Валентин зібрав розкиданий одяг, акуратно склав і відніс у шафу. Глянув – у сутінку примарно біліла гола нога Августи.

Безшумно підійшов, щоб вимкнути нічник, – вона вже міцно спала, уткнувшись у подушку. Тоді в повній темряві Валентин відшукав її дорожню сумку й вийшов у кухонний закуток, щільно причинивши за собою двері.

Усе справдилося – судячи з паспорта, її дійсно звали Августою. Августа Дмитрівна Карлова. Штамп реєстрації, цілком конкретна адреса. Околиця, так, але й не глушина якась. Там можна залягти, прочухатись, а потім поступово розібратись із Савелієм. Раз і назавжди. А поки що доведеться вигадати якусь версію для нової подруги: документи-бо в нього на інше прізвище, формально ніякий він не Смагін.

На дні сумки лежав мобільник Августи. Розряджений у хлам. Отже, і тут не збрехала. Більше нічого прикметного не знайшлося.

Він вибрався в коридорчик і повернувся з Августиною курткою. Пошукав у кишенях, намацав кулькову ручку. У внутрішній лівій кишені лежав цупкий паперовий прямокутник. Вийняв. Запечатаний конверт, на місці адреси великими літерами всього два слова: «Марті Федоровій».

Валентин ледь не впустив куртку й надовго втупився в стіну. Потім, сівши міцно на табуретці та обережно орудуючи ножем, розкрив конверт уздовж лінії склейки, вийняв аркуш.

«Люба моя Марто, – прочитав він, повільно розбираючи нерівні букви, – мені все-таки хотілося б наостанок якось порозумітися з тобою. Одразу скажу: цей лист тебе ні до чого не зобов’язує. Я просто не в змозі зникнути з твого життя, залишивши про себе пам’ять як про людину незначну, що не заслуговує на твою увагу. Я вже не кажу, донечко, про ту краплину любові, на яку заслуговує будь-яка людина, навіть…»

Валентин відклав аркуш і ковтнув заварки з чайника. Отакої!

«Мені було дев’ятнадцять, коли я завагітніла. Твій батько й чути не хотів про дитину. Хто він – не має значення, так склалася моя доля, я від нього пішла. Жила у своєї бабусі в глухому селі. Хотіла повернутися туди разом з дитиною. Але після того, як ти, Марто, народилась, – я зламалася. Мені стало по-справжньому страшно. Везти тебе, малесеньку, у цю глушину? Гроші закінчуються, роботи немає, бабуся хвора… навколо – нікого. Я тебе залишила, сподіваючись, що про тебе подбають добрі люди, а сама, в паніці та лихоманці, утекла з пологового будинку. Лист – не пояснення мого вчинку, просто факти. У тебе чудові тато й мама, дім, друзі. У тебе своє життя, а мені дісталося те, на що я заслуговую. Вибач мені. Я завжди пам’ятала тебе, любила й любитиму.

Прощавай.

Августа.

І все-таки не можу стриматися: якщо захочеш коли-небудь, зателефонуй мені. Ось номери моїх телефонів…»

– Ні хріна собі! – Смагін відклав лист. – Оце так фінт.

Номер Августиного мобільного був записаний у нього на зап’ястку, а домашній виявився зовсім простим: чотири сімки, три нулі.

Валентин повернув аркуш у конверт, склав конверт удвоє й сунув у задню кишеню штанів. Потім вимив посуд і, не гасячи світла, вийшов у сад помочитися. Будинок безгучно чорнів за його спиною, на вулиці теж стояла тиша. Ані звуку, тільки раптовий подих вітру зненацька остудив його підняте до зірок обличчя. На якому грала переможна посмішка.

«Зробимо корективи, – вирішив він, уже замикаючи двері.– Про Августу доведеться клопотатись отут. Водночас треба винайняти десь поблизу іншу халупу, щоб, коли матиму дівчину, вона там трохи охолола… А як потім вивезти її звідси? Це треба обмізкувати… Тепер – лист. Або Августа забула про нього, або не трапилося нагоди віддати. Гаразд, нехай поки що полежить у мене… І сама вона спочатку ой як потрібна буде – візьме перший удар на себе. Жабка швидко зрозуміє, що я з її матусею – спільно…»

Він привів до ладу речі й повернув торбу на місце. Поставив будильник у мобільному на восьму тридцять, поклав телефон на стіл. Потім увімкнув нічник. Зірвав покривало й перевернув на спину безвладне оголене тіло Августи. Тепер ця жінка, яка народила йому Марту, була перед ним як на долоні.

«Скільки родимок, – розосереджено подумав Валентин, оглядаючи її вершкову шкіру, трохи засмаглу, – наче гречкою обсипана…»

Його погляд мазнув по грудях Августи – тугих, із рожевуватими сосками; сповз до округлості живота, неглибокого пупка. Вона помітно схудла відтоді, як він побачив її вперше, однак лінії талії, високих стегон, довгих ніг залишилися плавними, дуже жіночними. Очі Валентина затрималися на тому місці, звідки на світ з’явилася Марта. Трохи вище від акуратно підголеного лобка тонким вузлуватим шнурком білів шрам. Він був би майже непомітний, якби паралельно йому не йшли у два ряди сліди швів.

Знявши з себе все, Валентин приліг поруч із жінкою, поклав їй руку на груди й легенько потеребив сосок. Августа не ворухнулася. Він не полінувався підвестися на лікті й торкнувся грудей вологими губами. Жодного збудження він не відчував, але зненацька виникла тепла приязнь до Августи – і поступово зміцніла. Він легенько повернув її набік, обличчям до стіни, потягся вимкнути світло. Потім накинув простирадло, обійняв жінку й притулився до неї ззаду, відчуваючи, як увесь, до країв, наливається умиротворенням.

«Ні, все-таки обійдемося без криміналу. Я не заподію їй зла. Навіщо? Вона гарна… Будемо жити в неї. Повна сім’я: Марточка, її мати – і я…»

Це майнуло в голові наостанок. Наступної миті Валентин Смагін поринув у сон.

16

Опівдні Августа насилу розплющила очі. Почувалася так, немов по ній пройшовся асфальтовий коток, і не цілком усвідомлювала, де перебуває. Спробувала поворухнутися, відразу зрозуміла, що зовсім роздягнена, – і тільки тоді остаточно прокинулася. Натягла на себе простирадло й оглянула кімнату.

У роті було сухо й гірко, у скронях гупало. Шкіра під волоссям нестерпно чесалась. І все-таки вона змусила себе встати.

Босоніж, іще в півсні, пішла шукати, де б умитися, набрела на санвузол з душовою і довго стояла під струменем теплуватої води, що пахла іржавими трубами. Це майже привело її до тями. Одяг свій вона виявила в шафі, і поки одягалася, – згадала все. Вокзал, Валентин Смагін, таксі, вечеря, раптова сонливість… Вона вкрай вимоталася за ці два дні. Знову ж таки, нерви…

У кухні Августа зігріла чайник, випила підряд дві чашки чаю без цукру, поклювала винограду. Захотілося курити. Прихопивши сигарети й запальничку, прошльопала до вхідних дверей, але ті виявилися замкненими ззовні, а зсередини замок без ключа не відімкнути.

Валентин, мабуть, ще зранку пішов у своїх справах.

Чи було в них щось уночі?

Дивно, але якийсь непевний зв’язок із ним вона відчувала, хоч він і ув’язнив її. «Злякався, що втечу?» Августа усміхнулася й відвела штору. Стулки вікна відчинені, але ґрати здаються досить міцними. Вона клацнула запальничкою й уткнулася поглядом у глухий паркан між сараєм і кущами перестиглих, нікому не потрібних порічок. Із силою видихнувши дим, опустила очі: у бур’яні сидів драний рудий котяра, пожираючи її косими голодними витріщаками.

Августа збігала до холодильника по рештки сиру, а повертаючись, спіткнулась об власну торбу, мало не впала і з досадою потерла щиколотку. Рудий, однак, терпляче чекав на неї, а заграбаставши здобич, одразу метнувся в кущі. Вона мила руки, коли клацнув дверний замок. Визирнула в коридорчик – на порозі стояв похмурий, як грозова хмара, Смагін.

– Що трапилося? – машинально запитала.

– Потім… – Валентин пройшов у кімнату, не роздягаючись, і впав на диван. – Іди сюди, треба поговорити.

Августа повісила рушник, погасила світло, причинила двері в санвузол і підійшла. Обличчя його вже було спокійне; він одразу притяг її до себе, чіпко схопивши за плечі, і зазирнув у вічі. Потім швидко торкнувся її губ, відсторонився, не послабляючи хватки, і стрімко спитав:

– Ти ні в чому не хочеш зізнатися?

– А що б ти хотів почути? Щось особливе? – вона спробувала поворухнутись, але він тримав міцно. Від нього пахло пилюкою і потом. Не те щоб різко, але вона все-таки відвернулася.

Валентин ще міцніше пригорнув Августу й однією рукою почав розстібати їй джинси. Вона спокійно стежила за ним, очікуючи побачити що завгодно, але на його обличчі була лише похмура зосередженість. Рука відтягла резинку й пірнула в трусики. Августа здригнулася: пальці Валентина намацали шрам унизу живота.

– Ти мені не сказала, люба, що народжувала… А чому?

– Відпусти, – придушено мовила Августа. – Забери руки! Не можу ж я з тобою розмовляти в отакому положенні!

– Думаєш, я темний? Не розумію? У тебе була дитина. Шрам від кесаревого.

– Ну, була! – Вирвавшись, вона пересіла на інший край дивана й стала гарячково приводити до ладу одяг. – Що на тебе найшло, Валентине?

– Де вона?

– Хто?

– Твоя дитина.

– Яке тобі діло?

– Я вважаю, що між нами не має бути таємниць. Ми ж із тобою в одному човні, так?

– Не розумію, про що ти, – підхопилась Августа. – Я тебе ледве знаю. Із якої речі я повинна ділитися… з напівзнайомим чоловіком… скажімо… подробицями своєї біографії?

– Ти права, звичайно. – Валентин схопив її за руку й повернув на диван. – Добре, сядь.

Вона опустилася поруч.

– Ось що… – Смагін знову насупився. – Там, у басейні, я сказав тобі, що прийшов подивитися на Марту…

– До чого тут твоя племінниця?

– Не поспішай! Спокійно з’ясуймо розклáди. – Валентин зненацька стишив голос: – Марта твоя дочка, так? Тільки не бреши! Ти мені ще в Новому Світі її нагадала – ви ж і справді схожі. Я від сестри знаю, що дівчинку вони вдочерили… І народила ти її в тій самій лікарні, де працює Олександра. І через це погодилася залишитися зі мною… Та не смикайся ти!.. Мені нема чого ні судити тебе, ні, тим більше, кривдити.

Августа облизала сухі губи й промовила:

– У нас іще буде час, щоб поговорити про… про Марту.

Обличчя його викривила швидка гримаса. Майнула – і пропала.

– Не буде! Немає ніякого часу, Августо. Вона поїхала. Розвіялась. Випарувалась!

– Як поїхала?

– А отак, – Валентин поморщився. – У них сьогодні мали розпочатися кваліфікаційні запливи… – Він збився, потім продовжив – уже повільніше, ретельно добираючи слова: – Я хотів залишитися, щоб подивитися хоч перший день, а вже потім закінчити свої справи… Народу набилось – як оселедців, але Марти чомусь ніде не було. Я покрутився там, потім підійшов до тренера… Сама розумієш, мало що: травма, прихворіла… Занервувався, зрозуміло, – все-таки дівчисько зросло в мене на очах…

– Ну? І що сказав тренер?

– Каже: навідріз відмовилася брати участь у змаганнях. Цей мужик мало не лускав від люті… Причини Марта не пояснила – просто заявила: їду. І до басейну більше ні ногою. Тренер кинувся телефонувати Олександрі, втрапив на Федорова, а той: «Відпустіть її, нехай їде, допоможіть тільки з квитком, і щоб хто-небудь її провів до вагона»… Учора й відправили – тим самим нуль-шістдесятим… Ні, ти просто її не знаєш! Пекельний характер. Як щось візьме собі в голову – все, кувалдою не вибити!

Августа мимоволі всміхнулася:

– Ну, поїхала й поїхала. А ти чого так завівся?

– І справді…– Він підвівся, пройшовся кімнатою і раптом різко склався, присів навпочіпки прямо перед нею: – Ох, терпіти не можу, коли все йде… навскіс. Я ж в Одесі випадково опинився, так зійшлося, хотів подивитись, як дівчинка виступить… Ти теж через неї приїхала, чи ж не так?

– Усе набагато складніше. Я побачилася з ними – з твоєю сестрою та її чоловіком, але дівчинка мене… не прийняла. Це було боляче, але справедливо. І я здалася, Валентине. Сказала собі: все, стоп. Силою не будеш милою. Хотіла тільки привітати Марту з днем народження – і от… приїхала.

– Привітала?

– Так. Тільки не треба цієї іронії. Не люблю.

– Вибач, вирвалося… – Він підвівся й попрямував у кухню. На ходу раптово обернувся: – Я тобі допоможу повернути дочку! Сестрі на неї начхати, Марта їй ніколи не була потрібна. Федоров – інакший, він у ній душі не чує, будуть проблеми…

Ця безглузда, смикана розмова остаточно вибила її з колії. «Але якщо вже все з’ясувалося, подітися нікуди…» – подумала вона, розминаючи сигарету біля вікна. Валентин безшумно підійшов ззаду, притулився лобом до її потилиці.

– Не засмучуйся! – пробурмотів він. – Не все так погано. Ти мені подобаєшся, і то дуже. Марта до тебе повернеться… заживемо втрьох…

– Ти думаєш? – слабко здивувалася вона.

– Абсолютно впевнений. – Він підвищив голос. – От що ми зробимо, Августо… – Він відійшов, поплескав по кишенях, перевіряючи, чи все на місці.– Я зараз на вокзал. Речі зібрані. Приготуй що-небудь, перекусимо, коли я повернусь, і – вперед. Зупинюся в тебе, так буде зручніше. Немає заперечень?

Августа, продовжуючи думати про своє, кивнула. Смагін дзизнув блискавкою сумки, порився в ній, а потім квапливо пішов з будинку, знову замкнувши ззовні вхідні двері.

З одного погляду на загальні каси стало зрозуміло, що квитків на вечірній шістдесятий немає й не передбачається. На табло наявності значився нуль. Валентин повернув до службового віконця, біля якого тупцювали двійко високих хлопців, пускали бісики до молоденької касирки. Хлопці неохоче пропустили його, і він простягнув симпатичній панянці посвідчення співробітника служби пасажирських перевезень на ім’я Смагіна В. М.

– Два купейні на шістдесятий, будь ласка, – неголосно мовив Валентин, нахиляючись ближче до віконця. – На сьогодні…

Дівчина звірилася з фото, коротко стрельнувши поглядом на його усміхнену фізіономію, і відвернулася до монітора. Валентин відлипнув від каси й скосив очі: поруч уже ніхто не маячив. Він знав, що квитки будуть, повинні бути, і тепер спокійно чекав, поки касирка закінчить бити наманікюреними нігтиками по клавіатурі.

– На нуль шістдесятий на сьогодні – нічого. На жаль, – нарешті промовила дівчина.

– Як це? – скинувся Валентин, засовуючись у віконце. – Що значить «нічого»?

– Немає місць. Навіть в СВ.

– А що є?

– На завтра, на чотириста тридцять другий. Купе, плацкарт…

– Чотириста тридцять другий! – презирливо пирхнув він. – Він же сімнадцять годин повзе, у кожній клятій дірі по пів години припухає!

Облом!

Дівчина зробила круглі очі й розвела руками. Валентин змок від злості, але промовив:

– Добре, давайте що є.

Касирка видала кілька коротких черг по клавішах, цвиркнув принтер. Валентин розплатився, сунув квитки у внутрішню кишеню куртки й вирушив шукати привокзальне поштове відділення. Там він купив чистий конверт із маркою. Улаштувався за хитким столиком і вийняв з кишені лист Августи до дочки. Зараз саме час. Вклав листок у новий конверт, заклеїв і надписав, акуратно виводячи друковані літери: «Федоровій Марті Сергіївні», а нижче – свою колишню домашню адресу. Старий конверт Валентин зім’яв і жбурнув у пластиковий кошик для сміття, а новий кинув у поштову скриньку на виході. І тільки коли привокзальна площа лишилася позаду, розслабився.

На який подарунок заслуговує матуся його солодкої дівчинки?

«Жіноча білизна!» – подумав він, ковзаючи поглядом по вивісках. Розмір очевидний, колір червоний, що-небудь шовкове, з мереживцями, дорожче… І обов’язково, повернувшись додому, попрохати… ні – переконати або, якщо впиратиметься, й змусити, щоб одягла його скромний сувенір…

17

До села Базаліївка Августа дісталася тільки ввечері.

А пізнього ранку того ж дня вона стояла біля дверей своєї міської квартири. У шпарині замка стирчала згорнута в трубочку записка з єдиним нерівним олівцевим рядком: «Сука, тобі не жити!» Вона відімкнула, закинула сумку в передпокій і кинулася до Віктора Петровича. Той, на щастя, виявився в місті. Затишно влаштувавшись у подушках на тахті, перегортав порваний «Довідник садівника-аматора».

– От! – Августа з ходу сунула під ніс приятелеві покійного батька зім’яту папірчину. – Дивіться, дядю Вітю! Ну коли вже край цьому клятому божевіллю?

– А ти сама де була? – Віктор Петрович примружився з-під окулярів на Вадонові карлючки.

– У селі. Продуктів приїхала прикупити, – збрехала Августа.

– Ну то й не панікуй, дочко. Немає твого гаспида. У СІЗО париться, на Холодній горі.

– Невже? – Августа опустилася на стілець.

– Він тут днів п’ять тому з’явився. Коханка його розродилася раніше, але невдало – дитя виявилося мертвим. Владислав мало не розніс лікарню, бушував, пиячив, побився, а хлопець, який здуру зчепився з ним у барі, тепер у реанімації, і справи в обох погані. Так що передихни. Світить йому за сукупністю минулих заслуг десяточка. Це якщо той, кого він ударив ножем, викараскається.

– Ясно, – сказала Августа, підводячись. – Тоді вибачайте за вторгнення, дядю Вітю. Я побігла.

– А сама ж як?

– Та нормально, – вона знизала плечима. – Побуду до холодів за містом, а потім – на роботу.

– Ну то й з богом, – кивнув Віктор Петрович. – Гриби хоч у вас там є?

– Аякже, – усміхнулася Августа. – Привезу обов’язково…

Повернувшись у міську квартиру, вона особливо старанно вимилася, прибралася й упакувала все необхідне для життя в селі. Запасла харчі, потім пірнула в рейсовий автобус і до сутінків устигла в Базаліївку.

За час її відсутності бабусин будинок, який і без того дихав на ладан, ще більше занепав. Перекошені двері ледве вдалося відчинити, усередині пахло мишами й цвіллю, по кутках чорніло клоччя павутини, але електрику не відключили, грубка не розвалилася, дров у сараї вистачало, – і вона не гаючись уже вдруге за сьогодні взялася наводити чистоту. Потім усе-таки вирішила розпалити в печі, щоб просушити біля вогню сиру, але чисту постільну білизну. До вечері дійшло, коли Базаліївка додивлялася третій сон.

З ранку в неї був запланований ліс, а на цвинтар Августа вирішила сходити по обіді.

Сосняк стояв сухуватий, але в низинах пахло грибами й прілою глицею. Іноді потягувало гноєм – одна з лісових доріг вела до володінь місцевого фермера. Августа у спортивному костюмі й кедах, зав’язана косинкою по самі брови, з відром і ножем у руці, неквапом бродила серед сосонок, виглядаючи рижик або, у крайньому разі, маслюк. Крім неї, у лісі лазив деякий народ, здебільшого сільський, але небагато, і це радувало. Із боку ферми долинав собачий гавкіт. Грибів було мало, вона повернулася в село і ввійшла в будинок, причинивши за собою двері. Водночас у тій кімнаті, де вона провела ніч, подав голос мобільний. Телефон лежав на тумбочці; номер висвітився незнайомий. Августа машинально натиснула на кнопку прийняття виклику і почула:

– З вами говорить старший слідчий обласної прокуратури Дроб…

«Вадон здав», – блискавкою мигнуло в голові, однак вона вчасно змовчала: чоловічий голос не назвав ані її імені, ані прізвища.

– …Олег Степанович. Добрий день!

– Слухаю вас, – промовила вона, не відповідаючи на вітання.

– Вам відомий громадянин Чуковський Юрій Михайлович?

– Ні.– Вона зробила паузу. – Корнія Чуковського знаю. «Мийдодір».

– А ім’я Смагін Валентин Максимович вам про що-небудь говорить?

– І про такого вперше чую.

– Як вас звати?

– Маргарита.

– Де ви були між двадцять другим і двадцять четвертим вересня? – не вгамовувався додзвонювач.

– Там, де й зараз. У селі,– спокійно відповіла Августа. – Називається Базаліївка. Початок осені я зазвичай проводжу тут. Ще питання будуть? Ви часом не помилилися? Звідки у вас мій номер?

У слухавці затнулися, потім, після паузи, голос із неприхованою досадою мовив:

– Громадянко, питання здебільшого ставлю я. Зрозуміло? Будьте на зв’язку: я, ймовірно, вам іще передзвоню.

Абонент відключився. Августа не стала стирати номер з пам’яті телефону. Якщо знову висвітиться – вона просто скине дзвінок. Однак старший слідчий Дроб більше не зголошувався. Ніколи.

Півтора тижні вона прожила там, почуваючись майже зовсім спокійно. Але за добу до повернення їй ще раз зателефонували – увечері, близько десятої. Августа вже лежала під ковдрою, обмірковуючи, як проведе останній день у Базаліївці. Грубка давно була розпалена, треба встати й закрити затулку. У шибки бив дощ, підвивав вітер.

Номер був незнайомий, не той, який вона вирішила скинути.

Мартин голос насмішкувато й виразно мовив:

– Привіт! Ще не спите? Як щодо того, щоб де-небудь перетнутися?

Наступного дня після того, як Августа виявила у дверях Вадонову записку, на Олега Степановича Дроба посипалися дрібні неприємності. І то з самого ранку.

Щоб хоч чимось відволіктися, старший слідчий замовив на монітор оперативне зведення обласного УВС за минулу добу. Ага, вступна частина, статистика… Загальне число заяв громадян і повідомлень про скоєні злочини й пригоди – із них зареєстровано приблизно половину… Адміністративних правопорушень – стільки-то, по лінії карного розшуку – стільки-то. Окремим рядком – крадіжки… Затримані за керування автомобілями в нетверезому стані… Затримані на місці скоєння правопорушення…

Він поповз нижче по абзацах – і раптом зачепився поглядом за прізвище «Чуковський».

Олег Степанович навалився на стіл, майже ткнувшись носом в екран, і застиг, а коли дочитав до кінця, ніздрі його заворушилися. Зі зведення випливало, що труп громадянина Чуковського Ю. М. уже доставлено в морг судмедекспертизи, за фактом проводиться попереднє дізнання.

Дробу знадобилося кілька хвилин, щоб перетравити інформацію, після чого він вийшов з кабінету й подався на добре знайому адресу. Повноваження старшого слідчого дозволяли не тільки з’ясувати обставини смерті фігуранта – поки що тільки ймовірні,– але й ознайомитися з висновком медекспертизи. Ну а одержати дозвіл на огляд тіла потерпілого й зовсім не становило труднощів, хоча для цього довелося змотатися в обласне управління.

Бридко покалічений труп перебував у морозильній камері вже близько доби, але зберігся відмінно, оскільки з моменту смерті до того, як він був виявлений, минуло всього дві-три години. Слідів насильства, крім механічних травм, цілком пояснюваних обставинами події, експертиза не зафіксувала. Інша річ – особа покійного. За знайденим при ньому паспортом він значився Чуковським Юрієм Михайловичем. Однак під час огляду місця події за триста сімдесят метрів від трупа було виявлено дорожню сумку, де, крім особистих речей, досить великої суми в доларах США і травматичного пістолета «Танфольйо» італійського виробництва, лежало чинне посвідчення співробітника Південної залізниці на ім’я Смагіна Валентина Максимовича. Фото на обох документах були практично ідентичні. І слідчий Дроб був цілковито переконаний, що зараз перед ним виникне не хто інший як Валентин Смагін, спочатку фальшивий, а тепер і цілком натуральний небіжчик.

Однак то була всього лише гіпотеза, хоч і досить правдоподібна; ідентичність цієї дивної персони ще належало встановити через упізнання близькими родичами. Але з цією клопітливою процедурою Олег Степанович вирішив трохи почекати.

Працівник моргу на його прохання розгорнув хрусткий, затягнутий памороззю пластиковий саван, оголивши тіло, і слідчий узявся до огляду. Обличчя загиблого лишилося практично неушкодженим. Складалося враження, що той падав з великої висоти, майже не міняючи положення й спрямувавши погляд у небо: ні саден, ні гематом, тільки білки очей залиті кров’ю від судин, що лопнули. Згідно з висновком попередньої експертизи, смерть настала практично миттєво, а її причиною стали множинні розриви внутрішніх органів і масивна крововтрата.

Увагу старшого слідчого привернули руки трупа – порівняно чисті, з коротко підстриженими нігтями й слідами запеченої крові. Кісточки лівої були роздроблені – приблизно так буває, якщо вгатити щосили кулаком у бетонну стіну. У цьому, звісно, нічого дивного – з огляду на те, що вся нижня частина тіла небіжчика становила суцільну мішанину порваних м’язів і роздроблених кісток, звідки абияк змили бруд, згустки крові та клоччя плоті.

Олег Степанович підняв ліву руку ймовірного Смагіна, потримав її, важку й закляклу, у висячому положенні та спробував перевернути. Це вдалося не одразу. Суглоб не піддавався. Довелося застосувати силу. І недаремно – на шкірі внутрішньої поверхні, вище від зап’ястка, темніли якісь напівстерті або напівзмиті значки.

Дроб придивився й поліз по смартфон. Під час фотографування зі спалахом значки проступили чіткіше, вибудувався якийсь нерозбірливий ряд цифр. Слідчий ще кілька разів, міняючи ракурси й відстань, відклацав руку трупа, покликав працівника й пішов з моргу.

Телефонувати Олександрі Смагіній він не наважився – та поводилася занадто накручено під час їхньої останньої зустрічі. Начальству він також не збирався доповідати про свої гіпотези й припущення. Тим більше що йому було чітко наказано все спустити на гальмах і більше не морочити голову щодо зникнення молодшого брата Савелія Максимовича Смагіна. У мотиви прокурора Шереха старший слідчий не заглиблювався, але й не любив, коли до нього ставилися, як до шістки. Тому продовжував обережно копати в тому напрямку.

Довелося поблагати Гусельникову з експертно-криміналістичного відділу, але зрештою вона все-таки взяла в нього фото зі смартфона, кинувши традиційне: «Нічого не обіцяю». А наприкінці робочого дня на столі перед Олегом Степановичем лежав номер мобільного телефону, який покійний записав на зап’ястку кульковою ручкою з водостійкою пастою. Ніби у великому поспіху й за відсутності паперу.

Дроб зателефонував у технічний відділ, попрохав уточнити місцеперебування абонента з таким-то номером, і його повідомили, що зазначений мобільний пристрій перебуває за тридцять вісім кілометрів на схід від міста. Плюс-мінус кілометр. Уже не вагаючись, слідчий набрав номер і з ходу відрекомендувався. Відповіла жінка, котра, як він зрозумів, перебувала на відпочинку в селі Базаліївка. Знайомство з Чуковським і Смагіним вона однозначно заперечила, а продовжувати розпити й тим вводити її в курс того, що трапилося, він не став. «Відкладемо поки що…» – похмуро вирішив Олег Степанович і практично відразу зв’язався зі старшим Смагіним. Розмова мала відбутися не з легких.

На подив Дроба, після того як він виклав суть події, відставний полковник миттєво погодився зустрітись.

– Я ще в місті,– повідомив Савелій Максимович. – То ви кажете… Це ваше припущення?

– Ні, я практично впевнений.

– За чверть години чекайте на мене біля входу в прокуратуру. – Смагін відключився.

Дроб витер носовичком змокріле чоло. Слава богу, зі службовими справами на сьогодні все. Ніхто його більше не смикав, не було викликів до начальства. І те, що його зараз найбільше цікавило, можна було провернути швидко й тим більше без документування. Він налив жовтуватої води з карафи, з відразою ковтнув, поморщився й передзвонив дружині, що затримається. Потім замкнув кабінет і вийшов на вулицю.

Вишневий джип Смагіна загальмував коло бордюру через чотири хвилини. Дроб мовчки сів поруч із водієм, назвав адресу, і машина рвонула з місця. Савелій Максимович також був не надто багатослівний – запитав тільки, де й коли все сталося. Потім додав, чомусь стишивши голос: «Шереху доповідали?»

– Ще ні. Поки що думаю.

– Правильно думаєте.

До самого моргу полковник більше не зронив ані звуку.

У коридорі Дроб поставив процесуальне питання:

– За якими особливими прикметами ви можете упізнати померлого?

Полковник пирхнув:

– Ні за якими. Але вже з власним братом я не помилюся, будьте певні.

– Добре, – сказав Олег Степанович. – Тим більше, що протокол упізнання ми вести не будемо.

Коли труп витягли з холодильника, слідчий, як годиться, спитав, зазираючи через плече старшого Смагіна:

– Ви знаєте цю людину?

– Так, – крізь зуби відповів полковник. – Це мій молодший брат. Валентин Максимович Смагін.

– Ви впевнені?

– Більш ніж. – Савелій Максимович махнув рукою: заберіть ради бога. – Ходімо звідси, Олегу Степановичу… І не треба цього, як його… Я сам повідомлю сестру. Справа, зрештою, родинна.

Упізнання пройшло вдало; весь цей час обличчя Савелія Смагіна залишалося непроникним і по-діловому зосередженим – він немов придивлявся до товару на полиці супермаркету. Уже в машині, повернувшись до слідчого й дивлячись йому у вічі, полковник запитав, роблячи наголос на «ми»:

– І як ми будемо діяти далі?

– За законом. Ваш молодший брат значився в розшуку. А тепер знайшовся. На жаль, за таких-от обставин. Я передам інформацію куди слід. Після деяких формальностей ви зможете забрати тіло й поховати його по-людськи. Я подбаю, щоб вас більше не турбували… Геннадію Івановичу про такі дрібниці теж знати нема чого.

– Я ваш боржник. Дякую. Єдина заковика… А як з отим, з іншим?

– Ви маєте на увазі справжнього Чуковського? Та мало що там могло статися, хтозна, і з якої причини вони обмінялися документами. Ви якось згадали, що ваш молодший брат не завжди поводився адекватно… Скажу тільки, що справа про вбивство Чуковського закрита і пішла в архів. Тіло кремовано. У кожному разі, прийміть мої співчуття через смерть вашого близького родича.

Полковник і бровою не повів.

– Я ваш боржник, – повторив він. – І людина слова. Вас підвезти?

– Добре було б. – Олег Степанович витягнув втомлені ноги, відкинувся на підголівник і заплющив очі. Потім спитав: – Ви, кажуть, займаєтеся ріелтерським бізнесом? Ціни на трикімнатні ще падають?

Савелій Максимович мовчки кивнув – суть питання він ухопив.

Вишневий «додж» акуратно вирулив на проспект і понісся по третій смузі.

Не минуло й десяти хвилин, як старший слідчий уже висідав біля обшарпаного під’їзду панельної шістнадцятиповерхівки в засміченому спальному районі. Звідкіля – Дроб тепер був цілком у цьому впевнений – він незабаром переїде.

18

…Щойно вони опинились у вагоні, як Валентина немов підмінили: він став неприродно збуджений, говіркий, демонстративно дбайливий. Голова в Августи розколювалась. У купе було задушливо, двері в коридор вагона постійно зачинені, вікно з пригвинченою над ним табличкою «Аварійний вихід» не відчинялося. Сусідами по купе була мовчазна сімейна пара, насторожені, з непід’ємним багажем, і зійшли вони в Кіровограді. За всю дорогу попутники не обмінялися з ними й словом.

Чи річ була в минулій ночі?

Вони провели її в одному ліжку, але сексу не було й близько. Валентин лежав поруч на спині, витягнувшись і простягши веснянкуваті руки вздовж тіла: оголений, безволосий, із пласкими грудьми, напружений, як струна. Не ворушився, не торкнувся до неї й пальцем. І теж увесь час мовчав. Августа вичікувала. Якби він спробував її обійняти, вона б не змогла відповісти – усередині було порожньо. Тому просто міркувала – що ж далі? Коли ця в’язка напруга заповнила всю кімнату, не стало чим дихати.

Вона підвелася, пішла у ванну, пустила воду й довго дивилася, як тугий струмінь закручується і з горловим клекотом провалюється в діру зливу. Коли вона повернулася, Валентин спав…

Від того моменту, як вони залишилися в купе вдвох, Августа відчула, що він ні на мить не випускає її з очей. Протягом усього дня її мучили спрага, задуха й неясні відгомони пережитого вночі незбагненного страху. Тільки коли стемніло, стало трошечки легше.

Незадовго до півночі потяг зупинився. Постояв хвилину-дві, тоді знову рушив, і майже одразу за темним вікном, ухкаючи, здіймаючись і опадаючи, замигтіли сталеві ферми нескінченного мосту через Дніпро. Унизу вгадувалася важка вода, ланцюжок зелених вогників бакенів на фарватері, удалині стояла каламутна заграва міських вогнів. Валентин вийшов, залишивши двері купе напівпрочиненими. У щілину з коридора повіяло нічною прохолодою. Пробігла провідниця, за нею, тягнучи валізи й наплічники, до виходу рухалися вервечкою троє або четверо пасажирів.

Августа нарешті прилягла; мірний ритм коліс заколисував. Але незабаром він перервався – стоянка в Кременчуці, майже півгодини. Вона заплющила очі. Гримали двері, з тамбура донісся скрегіт опущеного майданчика, потім почулися голоси, човгання підошов, приглушено, грудним голосом засміялася жінка.

Коли метушня начебто вляглась і настала тиша, що переривалася тільки монотонними оголошеннями вокзального інформатора за вікном, двері купе відкотились і на порозі виник Валентин з двома порожніми склянками у підстаканниках. Августа ледь розліпила обважнілі повіки.

– Не спати! – він зі смішком нахилився, потріпав її по щоці й почав вивантажувати з сумки пакети з провізією. – Закусимо чим бог послав – і тоді вже відбій до самого ранку.

Вона знехотя підвелася, взулася, поправила сколошкані простирадла і сіла, притулившись до перегородки. За цей час Валентин устиг перекласти матрац із верхньої полиці на нижню навпроти й за лічені секунди так спритно заправив постіль, що не лишилося жодної зморшки.

– Я рідко їжджу просто так, не по роботі,– повідомив він, усідаючись. – Особливий кайф, коли купе порожнє. Ніколи не зрозумію – і чому пасажири вічно невдоволені? І те їм не так, і це. Спокійно, більш-менш чисто, зручно… – Він почав розгортати їжу, виставив пару пляшок пива; Августа глянула на стіл.

– О, дивись! – здивувалася вона. – Наші квитки. Мабуть, їх принесли разом із квитками тієї пари, що вийшла в Кіровограді. Чому так рано?

– Тут бригада – самі стажисти. Неповний склад, по провідникові на вагон, а то й на два. Наша дівчина спати зараз завалиться – аж до самої Полтави-Південної. Або змиється в сусідній вагон, до дружка.

– А ти ким працюєш?

– Ти вже питала. Провідником.

– Вибач.

– Років з вісімнадцяти. Де я тільки не побував, особливо на Далекому Сході.

– Подобається робота?

– Звик. Спочатку було складно, потім – нормально. Сам собі хазяїн, платять стерпно, завжди додатковий заробіток. На будь-яких напрямках – знайомі. Щоправда, з цієї бригади нікого раніше не бачив, салаги… Пиво будеш?

– Краще води… Ти справді хочеш у мене оселитися?

Він вийняв склянку з підстаканника, хлюпнув мінеральної:

– Думаю, так. Може, днів на два зазирну до своїх, потім звільнюся, підшукаю іншу роботу, спокійнішу, але теж на залізниці…

Вона зрозуміла, що про майбутнє говорити йому не хочеться. Після того як вони залишилися в купе вдвох, Валентин трохи заспокоївся, але однаково очі його гарячково блищали.

– Я приляжу, – сказала Августа. – Сам прибереш?

– Умгу, – Валентин кивнув і взявся змітати сміття в пластиковий пакет від постільної білизни. Туди ж полетіли й квитки. – Поспи…

Із цим виявилося складно. Чи тому, що він кілька разів виходив і стукав дверима, чи тому, що, повернувшись востаннє, раптом замкнув двері на всі замки, опустив стопор і навалився на неї всім тілом, тикаючись у шию й груди мокрими губами, а вона відвертала обличчя від сильного пивного запаху. Потім рука, що бродила по її тілу, остаточно посміливішала, й Августа не без труднощів відштовхнула Валентина.

– Припини!

Він зі смішком подався на свою полицю, але вкладатися не став; Августа знову сіла, поправляючи одяг.

– Знаєш, чому хлопчаки в захваті від поїздів? – раптом запитав Смагін, усе ще важко дихаючи.

Августа похитала головою. Треба набратися терпіння.

– Ну, тобі це не цікаво… у тебе ж дівчина… Якщо в сумі, то я, певно, більше прожив у поїздах, ніж на твердій землі. І безсоння звідти ж. Звичка: у рейсі вічно спиш упівока – мало що трапиться? Потім повернешся, повзеш додому, сил жодних, вимиєшся, ляжеш – а сну нема й нема… Так, так… – Валентин задумливо хмикнув. – Знаєш, сестра берегла мене, нічого не змушувала робити вдома. Часу між рейсами – море, зайнятися нема чим. Потім, щоправда, з’явився клопіт. Сашка вічно на роботі в лікарні, Федоров у відрядженнях, так що довелося нянькою покрутитися…

– Яка вона була?

– Хто? – здивувався Валентин.

– Марта.

– А, – він спідлоба глянув на неї.– Тобі все спокою немає, я й забув. Марточка? Дуже гарна. Маленька морквочка. Пухкенька, міцненька, рудувата, кирпата, з чистою шкірою, і пахла, як ванільний коржик. Я її часто купав. Це було непросто – Олександра навіть у ванну її загнати не могла, просто сатаніла від цього. Марта до того, як Федоров відвів її в басейн, дуже боялася води, горлала як різана, а вже коли доходило до миття голови…

– Розкажи ще, – попрохала Августа.

– Ну що ще? Сама розумієш, я ж не щодня бачив твою дочку.

– Все одно – ви ж мешкали разом. Спільний дім.

– Спільний, так. Але в кожного своя кімната, усі по кутках. Потім Марта пішла в школу. Уроки я їй робити не допомагав, кіски не заплітав, наплічника не носив, батьківських зборів не відвідував… – Валентин криво посміхнувся, начебто щось пригадавши. – Та й твоє дівчисько мені попсувало кров добряче. Загалом, зразкового дядечка з мене не вийшло.

– Як ти гадаєш, що буде?

– Тобто? Ну звідки я знаю? Поживемо – побачимо… – Валентин замовк і схилив голову, прислухаючись.

Потяг почав гальмувати, зупинився, знову почулися голоси, кроки в коридорі, приглушені килимовою доріжкою. Потім у двері купе постукали. Валентин приклав палець до губ, косячись на двері. Підвівся, відсунув фіранку й визирнув на перон.

– Полтава, – півголосом промовив він. – Стоїмо двадцять хвилин.

Коли через деякий час вагон сіпнувся й знову почувся перестук коліс, він із задоволенням сказав:

– Ну, тепер усе – остаточний відбій. Провідники по норах, до п’ятої ранку більше ніхто не з’явиться, остання зупинка… – Валентин широко позіхнув і повалився горілиць, не роздягаючись і не знімаючи взуття.

Вона думала про Марту. І про Смагіна. Чужий. Зовсім чужий – факт. Але ж Марта! – продовжувала переконувати себе Августа. Решта не має значення. Не відразу, звісно, але все одно – він із тієї самої родини, рідна особа. Принаймні ховатися й шукати випадкових зустрічей з дочкою вона не муситиме.

– Послухай, – тихо промовила вона, – там же нікого немає?

– Де?

– У коридорі. І в тамбурі. Я курити хочу.

– Кидати треба… Ти мені дівчинку маєш народити. Обов’язково. – Валентин різко підхопився, немов його виштовхнула з місця пружина, і невдоволено промовив: – Ну давай, ворушись, якщо не витримуєш без цього…

Він пропустив її вперед, причинив двері і, мружачись від яскравого світла, покрокував у дальший кінець вагона. Двері всіх купе, у тому числі й службових, були замкнені, за ними стояла тиша. Уздовж вагона гуляв протяг, коричневі фіранки на вікнах тріпотіли; полотняна доріжка, що вкривала іншу, килимову, була затоптана, засмічена й лежала криво. Валентин на ходу не полінувався поправити її носаком кросівки.

У тамбурі було порожньо.

Августа притулилася до пофарбованої грубою сірою фарбою перегородки біля стоп-крана і чиркнула запальничкою. Валентин ступив повз неї до дверей, вийняв із задньої кишені джинсів зв’язку важких ключів, відімкнув і впевнено потягнув до себе. Двері відчинились – із отвору вдарило вологим і чорним передранковим вітром, загуркотіли колеса, долинуло натужне гудіння дизеля тепловоза. Колія тут повертала, й інерція змусила Августу судомно вхопитися за брудну трубу повітроводу стоп-крана.

– Давай, ковтай свою отруту, – грубувато промовив Валентин, приобійнявши її за плечі й злегка підштовхуючи до чорної гуркітливої діри, – а я сходжу віділлю. Та не бійся ти, звалитися звідси без сторонньої допомоги – це вміти треба…

Відчуття було моторошне: немов ще секунда-дві, і він викине її назовні, але щось перешкодило в останній момент.

Потім він пішов, посміюючись і насвистуючи на ходу. Августа обережно позадкувала. Сигарета згасла – вітер вирвав і відніс тліючий кінчик. Довелося прикурювати заново.

Валентина не було доволі довго. Вона встигла докурити майже до фільтра, не одержавши ні задоволення, ні полегшення, і жбурнула недокурок у стрімку темряву. Усередині тремтіла кожна жилка – але не від холоду й не через острах, що хтось із поїзної бригади застане її тут, біля самовільно відчинених вагонних дверей.

Нарешті він з’явився, але повертатися до купе відмовився.

– Задушно там, – прокричав крізь гуркіт. – Постіймо трохи, продихаємося. Я це діло люблю – потяг іде рівно, навколо ніч… а особливо коли вилітаєш на міст, – майне будка обхідника, косі ферми, і тут раптом під ногами відкривається така порожнеча, така безодня… Ні, тобі не зрозуміти…

– Що ж тут розуміти? – напружуючи голос, запитала Августа, знову хапаючись за сигарету. – Нічого особливого…

– Вам, бабам, найдорожчий спокій. А тут – справжня гострота відчуттів.

– Можна й так сказати… – вона облизала раптово пересохлі губи.

Валентин поморщився від диму, помахав долонею перед собою, подався вперед і, міцно вхопившись за зовнішні поручні, висунувся у відчинені двері тамбура та обернувся:

– Ми ж хочемо влади, дурна, влади… Щоб усе було можна!

– Обережно! Випадеш!

– Не бійся, – він відштовхнувся від поруччя і причинив двері. Гуркіт як ножем відрізало. – Я на своєму віку всього раз бачив, як людина пірнула туди, на насип. Хлопчисько, просто на моїх очах. Дурість, звісно, я ж його й пальцем не торкався… Та підійди ти ближче, що ти вчепилась у цей стоп-кран? Не можу ж я горлати на весь вагон!

Августа з побоюванням наблизилася, почуваючись, як у дурному сні.

– Я тоді працював на севастопольському швидкому. Тимур його звали. Він увесь час бігав до мене в купе, а я працював без напарника – так вигідніше. Настирний хлопчисько, але рухливий і цікавий. Красунчик – шкіра смаглява, очі величезні, темні. Його мати спала… Він сам мене попросив відчинити двері тамбура – і я, дурень, погодився. Пацан стояв отут, навпроти мене…

Смагін потягнув Августу до себе і знову штовхнув двері.

Вітер, перемішаний з пилом, дрібною мрякою та дизельним гаром, розметав її волосся. Униз вона не дивилася, ноги стали ватяними, а перед очима стрибало й кривлялось обличчя Валентина. Зіниці в нього були зовсім скажені й водночас порожні, наче дві кульові діри.

– Уяви – поїзд пре десь за сто двадцять, зірки, сосни миготять, хлопчисько в повному захваті… Знаєш, вони в цьому віці дуже славні. Без понтів, без брехні… І пахло від нього чимось таким… дитячим, звабливим. Як від Марти. І стояв він приблизно там, де ти зараз. Ні – трохи ближче, здається…

Вона, щойно почувши «Марта», відсахнулась. Усього на пів кроку, однак і цього вистачило, щоб намацати трубу й міцно вхопитися.

– Я його погладив по щоці, а хлопчисько, видно, від несподіванки сіпнулося, і ото так… оп-па – і випав… – Валентин ривком розвернувся спиною до отвору, прибравши обидві руки з поручнів.

На мить їхні очі зустрілись. І за цю коротку мить Августа зуміла прочитати в них те, що насправді трапилося в севастопольському швидкому.

Усе подальше тривало близько трьох секунд.

Потяг уже давно котився зі схилу, поступово розганяючись, і водночас із тим, як Валентинові руки відірвалися від поручнів, машиніст різко врубив пневматичне гальмо. Вагон судомно смикнувся. Сила інерції штовхнула Валентина вперед і вправо. Він похитнувся, змахнув руками в пошуках опори: ліва знайшла поручень, а права промахнулася, чиркнула нігтями по гладенькому холодному металу і стиснулася, як клешня, хапнувши порожнечу. Через це він остаточно втратив рівновагу – тепер і його ліва нога загубила опору. Він мимоволі відкинувся назад, хрипко вигукнувши щось невиразне, – а там уже чекав удар зустрічного вітру, що закрутив і викинув його тіло назовні.

Августа заклякло втупилась у раптово спорожнілий проріз, боячись наблизитися. Потім опустила очі – і раптом побачила чоловічу руку, яка все ще чіплялася за поручень. Мармурово-білу, з облямівкою крові, що виступила з-під нігтів від напруги, із рудуватою порослю на зап’ястку й напівстертим номером її телефону, записаним кульковою ручкою. Рука повільно, ривками, з кожним поштовхом на стиках рейок сповзала дедалі нижче по відполірованому поручню.

Вона б змогла. Напевно, змогла б витягти його назад, у тамбур. Їй би вистачило мужності, і вона була сильною, а він сухорлявим і не надто важким… Уже без вагань Августа притулилася до перетинки, відчувши спиною гострий холод фарбованого заліза, намацала липку ручку дверей і з несподіваною для себе люттю, немов борючись і захищаючи останнє, що їй залишило життя, щосили вдарила підбором по цій руці.

Рука зникла.

Вона захряснула двері тамбура й усім тілом навалилася на них, намагаючись не дивитися в забруднене скло, немов за ним із глухої передранкової імли могла знову якимось чином випливти усмішка цього сучого сина. Тамбур розгойдувався, вагон кидало з боку в бік, і ключі, що залишилися в замку, – тригранний, секретний із прапорцем і чотиригранний – тихо подзенькували.

Вона кинулась у своє купе – четверте за ліком від службового, сподіваючись, що не зіткнеться в коридорі ні з провідницею, ні з яким-небудь пасажиром, змученим безсонням. Однак у коридорі не було ані душі, гуляв і далі вітер. У купе вона квапливо витягла з багажного відсіку сіру дорожню торбу Валентина. Узялася була за блискавку, але передумала – не змогла змусити себе торкнутися його речей. Потім, тягнучи сумку за собою, повернулася в тамбур, знову відчинила двері й зіштовхнула торбу на насип. Замкнула замок, подряпавши тил долоні об якусь залізячку, сунула зв’язку ключів у задню кишеню джинсів і вийшла з тамбура до туалету.

Там теж було прохолодно, відгонило аміаком. Августа замкнулася й насамперед кинула ключі в загиджений унітаз, натиснула педаль і почекала, слухаючи, як шумить вода в зливі. У каламутному, зі слідами чиїхось пальців дзеркалі відбилося її зосереджене, миттєво змарніле обличчя із сірими губами. Підлога була затоптана й залита якоюсь гидотою – і вона раптом відчула, що до горла підкочує нудота. Але з цим Августа впоралася – намилила руки залізничним обмилком, нахилилася над раковиною і сяк-так умилася.

У двері туалету зашкреблися.

Трохи забарившись, вона клацнула засувкою і вийшла – просто перед нею погойдувався важкий сонний чоловік у розтягнутій майці, з очима, як дві пухлини. Августа кивнула – мовляв, вибачте, затрималась – і, обтрушуючи мокрі руки, понеслась у своє купе, звалилася на зім’яті простирадла й притулилася до перегородки.

Тут їй спало на думку глянути на розклад.

Вона знову підвелася й пішла до службового купе – маршрутна інформація висіла на протилежній стіні, біля кип’ятильника. Остання зупинка перед кінцевою – дві хвилини. Звідти можна за годину-півтори дістатися додому на електричці або автобусі.

Вона не пам’ятала, скільки пролежала, вкрившись із головою. Кілька разів долинали голоси та кроки в коридорі, однак це її вже не стосувалося, – вагон починав жити ранковим життям.

Коли стало світати, Августа зібрала й склала обидві постелі – свою і Смагіна, скачала матраци й закинула їх на другу полицю. Дістала сумочку-клатч із косметикою, не дивлячись у дзеркало підфарбувала губи, розчесала волосся і, секунду повагавшись, розтерла краплею парфумів ліву скроню, яка тупо й невпинно нила. Допила залишки мінеральної й натягла куртку.

Потяг почав обережно сповільнювати хід. Августа перекинула ремінь своєї сумки через плече й поволі вийшла з купе. У коридорі, як і раніше, було порожньо, у провідників – замкнено. Вона мимохідь торкнулася долонею кип’ятильника – холодний. Наступної хвилини потяг смикнувся й завмер. Двері робочого тамбура залишилися замкненими, і їй довелося перейти в сусідній вагон.

Вона спустилася сходами на безлюдний перон невеликого вокзалу, наділа темні окуляри, глибоко вдихнула вологе повітря, у якому змішувалися запахи креозоту, шаурми й тополевого листя, і пішла геть, поглядаючи на сірувате рване клоччя досвітніх хмар. На станційному годиннику була за дві хвилини п’ята. Позаду молоденька провідниця, схожа на мишку-альбіноску, азартно жестикулюючи й мерзлякувато щулячись під легким форменим піджачком, про щось жваво розмовляла з високим хлопцем у залізничній формі з нашивками помічника начальника поїзної бригади.

Обоє не звернули на Августу жодної уваги.

Немов у цьому примарному потязі її ніколи й не було.

Про авторів

Андрій Клімов і Світлана Клімова вперше стали співавторами ще в далекому 1994 році. Відтоді побачили світ понад 20 книжок прози, які мали успіх у читачів. Це, перш за все романи «Пастка гірша за смерть», що витримав п’ять видань, «Ангельський концерт» і «Таємниця старого особняка («Автограф»)», що увійшов у шорт-лист номінації «Краща українська книга – 2009». Ще один роман – «Моя божевільна» – був удостоєний Премії НСПУ імені В. Г. Короленка.

Андрій народився в Білорусі. Із 1957 року живе в Харкові. Навчався в Харківському державному університеті, на сценарному факультеті ВДІКу, 1985 року закінчив Літературний інститут ім. Горького, працював редактором у різних видавництвах. Починаючи з 1990 року опублікував ряд оповідань у щотижневих виданнях, а також прозову збірку.

Світлана народилася в Харківській області. Закінчила Літературний інститут ім. Горького в 1987 році. Працювала художником-декоратором, бібліографом, завідувачкою відділом Харківського літературного музею, редакторкою. У 1990 році опублікувала в журналі «Літературне навчання» повість «Автобіографічний роман».

Усі подальші книжки були написані Андрієм і Світланою разом.

Content

Андрій Клімов, Світлана Клімова
Ті, кого немає

Частина перша  Марта

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Частина друга  Валентин

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Частина третя  Августа

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Про авторів