Ліппінкотт Рейчел

Дотрі Міккі

Яконіс Тобіас

За п’ять кроків до кохання

Рейчел Ліппінкотт, Міккі Дотрі, Тобіас Яконіс

За п’ять кроків до кохання

Роман

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

Text copyright © 2018 by CBS Films, Inc.

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2019

ISBN 978-617-12-6605-6 (fb2)

Електронна версія створена за виданням:

Ліппінкотт Р.

Л61 За п’ять кроків до кохання / Рейчел Ліппінкотт, Міккі Дотрі, Тобіас Яконіс ; пер. з англ. Д. Петрушенко.— Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 240 с.

ISBN 978-617-12-6117-4

ISBN 978-1-5344-3733-3 (англ.)

УДК 821.161.1(477)

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

Перекладено за виданням:

Lippincott R. Five Feet Apart : A Novel / Rachael Lippincott, Mikki Daughtry, Tobias Iaconis. — New York : Simon & Schuster Books For Young Readers, 2018. — 288 p.

Переклад з англійської Дар’ї Петрушенко

Присвячується Елісон.

Р. Л.

Цю книгу і кінофільм ми присвячуємо всім пацієнтам, родинам, медичному персоналу та близьким, які щодня мужньо ведуть боротьбу з кістозним фіброзом. Сподіваємося, що історія Стелли й Вілла допоможе поширити відомості про цю хворобу, а одного дня і принести зцілення.

М. Д. і Т. Я.

Розділ 1

Стелла

Я простежую контур сестриного малюнка — моря квітів у формі легень. З усіх країв здвоєних овалів вириваються пелюстки ніжно-рожевих, глибоко-білих і вересово-блакитних барв, але кожній властива якась унікальність, живість, що, здається, не зів’яне ніколи. Декотрі з квіток ще не розпустились, і я відчуваю обіцянку життя, яке лише чекає, аби вивільнитися з крихітних бруньок під тиском мого пальця. Ці — мої улюблені.

Я частенько питаю себе, як це — мати такі здорові легені. Такі живі. Глибоко вдихаю, відчуваючи, як повітря торує собі шлях до мого тіла і назад.

Ковзнувши по останній пелюстці останньої квітки, моя рука повисає, пальці тягнуться зоряним тлом — кожну цятку світла Еббі вималювала окремо, намагаючись зобразити нескінченність. Прибравши руку, я відкашлююсь і нахиляюсь узяти з ліжка наше спільне фото. З-під товстих вовняних шарфів визирають однакові усмішки, а святкові вогні в парку далі вулицею блимають над головами, зовсім як зорі на її малюнку.

Є в цьому щось чарівне. М’яке світло паркових ліхтарів, білий сніг, налиплий до гілок дерев, тихий спокій в усьому. Торік задля цього фото ми ледь не відморозили собі зади, але така була наша традиція. Ми з Еббі сміливо долали холод, щоб разом побачити святкові вогні.

Це фото завжди нагадує мені те відчуття. Відчуття, що ми з сестрою вирушаємо назустріч пригодам, лише вдвох, і цілий світ відкривається перед нами, мов розгорнута книга.

Беру канцелярську кнопку й вішаю світлину поряд із малюнком, а тоді сідаю на ліжко й дістаю з тумбочки свій кишеньковий записник і олівець. Опускаю очі в довгий список завдань, складений для себе сьогодні вранці, від пункту 1 «Скласти список завдань», уже перекресленого приємною рискою, й аж до пункту 22 «Поміркувати про життя після смерті».

Пункт 22 був, мабуть, трохи амбіційним як для вечора п’ятниці, та принаймні зараз я можу викреслити пункт 17 «Прикрасити стіни». Оглядаю колись сувору кімнату, яку більшу частину ранку перетворювала на свою, вже вкотре. Тепер вона обвішана художніми творами, що їх роками дарувала мені Еббі, і часточки кольору й життя на білих клінічних стінах впадають в око. Кожен твір — результат чергового перебування в лікарні.

Ось я під крапельницею з голкою в руці, а з пакета з рідиною розлітаються метелики різних форм, кольорів і розмірів. Ось я з носовою трубкою, чий шнур скручений у символ нескінченності. Ось я з інгалятором, звідки виривається пара, утворюючи туманний німб. А ось найніжніший малюнок — побляклий вихор зірок, який вона намалювала в мій найперший приїзд сюди.

Він не такий відшліфований, як її останні твори, але чомусь за це я люблю його більше.

А просто під усією цією живістю… лежить моя купа медичного обладнання поряд із незугарним лікарняним стільцем, оббитим зеленою штучною шкірою, — стандартне меблювання кожної палати тут, у Сент-Ґрейс. Тривожно дивлюся на порожню стійку крапельниці, знаючи, що перший з багатьох курсів антибіотиків на найближчий місяць почнеться рівно за годину і дев’ять хвилин. Щастить же мені.

— Сюди! — гукає голос просто під моїми дверима.

Підводжу очі — двері повільно, зі скрипом прочиняються, і в маленькій шпарині з’являються два обличчя. Каміла і Мія відвідували мене тут мільйон разів за останні десять років, а все не можуть потрапити з вестибюля до моєї палати, не розпитавши всіх у будівлі, куди йти.

— Помилилися кімнатою, — кажу я, всміхаючись, а в них на обличчях проступає вираз щирого полегшення.

Мія сміється й відчиняє двері до кінця.

— Якщо чесно, цілком могли. Це місце й досі — такий лабіринт, страшне.

— То ви раді? — кажу я й підстрибую обійняти їх обох.

Каміла відсторонюється, щоб роздивитись мене, й надуває губи. Її темно-русяве волосся практично розсипається вздовж тіла.

— Друга поспіль поїздка без тебе.

Це так. Уже не вперше кістозний фіброз не дає мені вирушити з класом чи то в подорож, чи на сонячні канікули, чи то на шкільну подію. Приблизно сімдесят відсотків часу моє життя йде цілком звичайним чином. Я ходжу до школи, тусуюся з Камілою й Мією, працюю над моїм застосунком. Лише роблю це все з недорозвиненими легенями. Але решту тридцять відсотків часу моїм життям керує КФ. Тобто, коли треба повернутися до лікарні підтягнути здоров’я, я пропускаю такі заходи, як поїздка з класом до музею мистецтв чи, як-от зараз, наша шкільна подорож до Кабо.

Так сталося, що нинішнє лікування зосереджене навколо потреби накачати мене антибіотиками, щоб нарешті позбавити болю в горлі й лихоманки, які ніяк не зникнуть.

А, і ще моя легенева функція стрімко гіршає.

Мія падає на моє ліжко і з театральним зітханням розлягається на ньому.

— Це ж лише на два тижні. Упевнена, що не можеш поїхати? Наша остання шкільна подорож, Стелло!

— Упевнена, — твердо кажу я, і вони розуміють, що це не жарт.

Ми дружимо з середньої школи, і вони вже знають, що, коли йдеться про плани, останнє слово за КФ.

Не скажу, що мені не хочеться їхати. Просто це в буквальному сенсі питання життя і смерті. З цієї причини я не можу поїхати до Кабо чи будь-куди — бо ризикую не повернутися. Не можу вчинити так зі своїми батьками. Не зараз.

— Ти ж була головою підготовчого комітету цього року! Не можна попросити їх перенести твої процедури? Ми не хочемо, щоб ти стирчала тут, — каже Каміла, жестом обводячи лікарняну палату, яку я так старанно прикрасила.

Хитаю головою.

— У нас іще будуть спільні весняні канікули! А я не пропускала весняних вікендів із близькими друзями з восьмого класу, коли застудилася! — кажу я, з надією всміхаючись і переводячи погляд з Каміли на Мію і назад.

Проте жодна з них не всміхається у відповідь, натомість обидві продовжують дивитися так, наче я вбила їхніх домашніх улюбленців.

Помічаю в обох сумки з купальниками, які попросила їх принести, тож вихоплюю сумку з рук Каміли, відчайдушно намагаючись змінити тему.

— О-о, вибір купальників! Треба обрати найкращі!

Якщо вже я не ніжитимусь в обраному купальнику під теплим сонцем Кабо, то вважаю, що можу хоч трохи насолодитися ним через подруг, обравши купальники їм у подорож.

Це підбадьорює їх обох. Ми квапливо витрушуємо їхні сумки мені на ліжко, створюючи місиво квіточок, горошку й неонових тканин.

Переглядаю ворох купальників Каміли, вихоплюю червоний — щось середнє між низом бікіні і відрізом нитки, без сумніву, успадкований від її старшої сестри Меґан.

Жбурляю його їй.

— Оцей. Дуже у твоєму стилі.

Її очі розширюються, і вона прикладає його до талії, здивовано поправляючи окуляри в дротяній оправі.

— Тобто лінії засмаги будуть пречудові…

— Каміло, — кажу я, хапаючи бікіні в синьо-білу смужку, яке точно сидітиме на ній як влите. — Я пожартувала. Оцей ідеально пасуватиме.

З явним полегшенням вона вихоплює в мене бікіні. Переводжу увагу на ворох купальників Мії, але та зайнята — сидить на зеленому лікарняному стільці в кутку й строчить повідомлення з незмінною усмішкою на обличчі.

Дістаю з купи цільний купальник, який у неї ще з уроків плавання в шостому класі, і, криво посміхаючись, простягаю їй.

— Як тобі оцей, Міє?

— Подобається! Класний вигляд! — каже вона, шалено набираючи текст.

Каміла фиркає, складаючи свої купальники назад до сумки, й хитро всміхається мені.

— У Мейсона з Брук — усе, — пояснює вона.

— О Господи. Бути не може! — кажу я.

Оце так новина. Фантастична новина. Звісно, не для Брук. Але Мія вмирала за Мейсоном ще з уроків англійської в місіс Вілсон у десятому класі, тож ця поїздка для неї — шанс нарешті зробити свій хід.

Мене добиває, що я не можу бути там із нею й допомогти втілити вбивчий десятикроковий план шаленого курортного роману з Мейсоном.

Мія відкладає телефон і буденно знизує плечима. Підіймається, вдаючи, що розглядає малюнок на стіні.

— Нічого особливого. Зустрінемо його з Тейлором в аеропорту завтра вранці.

Я кидаю на неї погляд, і вона розпливається в широкій усмішці.

— Гаразд, дещо особливе в цьому є!

Ми всі верещимо від радощів, і я підіймаю гарненький цільний купальник у горошок — супервінтажний і цілком у її стилі. Вона киває, вихоплює його в мене з рук і прикладає до себе.

— Саме сподівалася, що ти обереш цей.

Обернувшись, бачу, як Каміла нервово поглядає на годинник. Не дивно — вона чемпіонка з прокрастинації і, певно, ще жодної речі до Кабо не зібрала.

Окрім бікіні, звісно.

Вона бачить, що я помітила її погляд на годинник, і полохливо всміхається.

— Мені ще треба купити пляжний рушник на завтра.

Типова Каміла.

Я встаю, і серце завмирає від думки, що вони йдуть; але я не хочу затримувати їх.

— Дівчата, вам уже пора! У вас же літак із самого рання.

Мія обводить сумним поглядом кімнату, доки Каміла пригнічено крутить сумку з купальниками в руці. Через них двох усе стає важчим, ніж я очікувала. Ковтаю відчуття провини та обрáзи, що закипають усередині. Це ж не вони пропускають останню шкільну поїздку до Кабо. Вони хоча б будуть разом.

Я широко всміхаюсь обом, практично виволікаючи їх за двері. Щоки болять від усього цього вдаваного позитиву, та я не хочу зруйнувати його — заради них.

— Ми надішлемо тобі купу фотографій, окей? — каже Каміла, обіймаючи мене.

— Та вже надішліть! Прифотошопиш мене до кількох, — кажу я Мії, яка творить в Адобі справжні дива. — І тоді навіть не скажеш, що мене там не було!

Вони тупцяють у дверях, і я надмірно закочую очі, жартома виштовхуючи їх у коридор.

— Тікайте звідси. Ідіть, і чудової вам поїздки.

— Ми тебе любимо, Стелло! — гукають вони, йдучи коридором.

Я дивлюся їм услід, і махаю, доки пружні кучері Мії зникають, і раптом усвідомлюю, що нічого так сильно не хочу, як піти разом з ними збирати речі замість розпаковувати їх.

Моя усмішка в’яне, щойно я зачиняю двері й бачу стару родинну світлину, акуратно приколоту в кімнаті до моїх дверей.

Її зробили влітку кілька років тому, на парадному ґанку нашого дому під час барбекю на Четверте липня[1]. Камера впіймала мить, коли я, Еббі, мама й тато дурнувато всміхаємося всі разом. Відчуваю наплив туги за домом і чую скрип зношеної хиткої деревини парадних східців, що риплять під нами, коли ми зі сміхом зсуваємося докупи задля фотографії. Я сумую за цим відчуттям — що всі ми разом, щасливі й здорові. І так більшу частину часу.

Це не допомагає. Зітхнувши, я відходжу й кидаю погляд на візок із ліками.

Правду кажучи, мені тут подобається. З шести років це мій дім удалині від дому, тож зазвичай я не проти приїздити сюди. Я отримую свої процедури, вживаю ліки, набираю вагу на молочних коктейлях, принагідно бачуся з Барб і Джулі та їду — до наступного загострення. Усе дуже просто. Але цього разу я відчуваю занепокоєння, навіть тривогу. Бо замість того, щоб лише хотіти одужати, я мушу одужати. Заради батьків.

Адже вони взяли й зіпсували все, коли розлучились. А втративши одне одного, вони не переживуть, якщо втратять ще й мене. Я це знаю.

Якщо мені покращає, тоді, можливо…

Крок за кроком прямую до настінного кисню. Двічі перевіряю, чи вимірювач швидкості течії встановлений правильно, і слухаю рівномірне шипіння кисню, що надходить звідти, а тоді вставляю кінці носової трубки у вуха й просуваю її зубці до носа. З зітханням опускаюся на знайомо незручний лікарняний матрац і глибоко вдихаю.

Тягнуся до кишенькового записника, щоб прочитати наступний пункт у моєму списку завдань і цим зайняти себе: «18. Записати відео».

Я беру олівець і замислено прикушую його, вдивляючись у раніше написані слова. Досить дивно, що зараз здається легшим думати про потойбічне життя.

Але список є список, тож я видихаю й тягнуся до тумбочки по ноутбук, сидячи по-турецьки на новій квітчастій ковдрі. Я придбала її вчора в «Тарґеті», доки Каміла з Мією купували одяг для Кабо. Мені навіть не потрібна була ковдра, але вони з таким завзяттям допомагали мені обрати щось для лікарні, що ніяково було не купити. Принаймні вона дещо пасує до моїх теперішніх стін, яскравих, насичених і барвистих.

Нетерпляче вистукую пальцями по клавіатурі й скоса поглядаю на своє відбиття на екрані, доки завантажується комп’ютер. Насуплено роздивляюся кучму довгого русявого волосся й намагаюся пригладити його, знов і знов розчісуючи пальцями. Невдоволена, знімаю з зап’ястка гумку для волосся й стягую його в безладний вузол, намагаючись мати хоча б наполовину пристойний вигляд для цього відео. Беру з тумбочки примірник «Програмування на Java під Android» і підкладаю під ноутбук, щоб не показувати зайвого під підборіддям і бути хоч трохи більш привабливою в записі.

Увійшовши до свого акаунту на YouTube Live, налаштовую веб-камеру, щоб видно було малюнок Еббі з легенями просто за моєю спиною.

Ідеальне тло.

Заплющую очі й глибоко вдихаю, чуючи знайомий свист, із яким легені відчайдушно намагаються всотати повітря крізь море слизу. Повільно видихаючи, чіпляю на обличчя широку усмішку, як на вітальній листівці від Hallmark, перш ніж розплющити очі й натиснути Enter для початку трансляції.

— Привіт, люди. У всіх добра Чорна п’ятниця? Я чекала на сніг, який так і не випав!

Кидаю погляд у куток екрана, розвертаючи камеру до лікарняного вікна — небо хмарно-сіре, дерева за склом зовсім голі. Усміхаюся: мій стрім постійно набирає понад тисячу глядачів — незначна частка від 23 940 підписників на YouTube, що підключаються дивитись, як іде моя боротьба з кістозним фіброзом.

— Отже, я могла б збиратися на літак до Кабо в останню шкільну подорож, але натомість проведу це свято у своєму другому домі, дякувати легкому болю в горлі.

А також шаленій лихоманці. Пригадую, як мені виміряли температуру вранці під час реєстрації — електронні цифри на градуснику миготіли чітким 102[2]. Але я не хочу згадувати про це у відео, бо мої батьки неодмінно переглядатимуть це згодом.

Зараз їм лише відомо, що в мене надокучлива застуда.

— Кому потрібні цілих два тижні сонця, синього неба й пляжів, коли можна місяць розкошувати просто в себе на задньому дворі?

Викладаю список переваг, рахуючи їх на пальцях.

— Подивимось. У мене цілодобовий консьєрж, необмежена кількість шоколадного пудингу й послуги пральні. А, і ще цього разу Барб умовила докторку Гемід дозволити тримати всі мої ліки та обладнання у себе в палаті! Переконайтеся!

Розвертаю веб-камеру до купи медичного обладнання, а потім — до візка з ліками біля себе, вже ідеально впорядкованими в алфавітному і хронологічному порядку згідно з графіком дозування, що я внесла у власноруч розроблений застосунок. Нарешті він готовий до тестового запуску!

Це був пункт 14 у сьогоднішньому списку завдань, і я неабияк пишаюся тим, що вийшло.

Комп’ютер дзеленчить — починають надходити коментарі. Бачу один, де згадують ім’я Барб із кількома смайликами-сердечками. Вона улюблениця загалу, та й моя. Відколи я вперше лягла до лікарні понад десять років тому, вона працює тут пульмонологом, пригощає цукерками мене та інших фіброзників, як-от мого спільника По. Вона тримає нас за руку під час найнестерпніших нападів болю, наче їй це нічого не варто.

Близько половини цього часу я знімаю відео на YouTube, поширюючи інформацію про кістозний фіброз. За ці роки мої операції, процедури й візити до Сент-Ґрейс набрали більше глядачів, ніж я могла уявити. Вони лишалися зі мною в період мого недолугого носіння брекетів і всього іншого.

— Моя легенева функція знижена до тридцяти п’яти відсотків, — кажу я, заново розвертаючи камеру до себе. — Докторка Гемід каже, я зараз стабільно рухаюся вгору в списку претендентів на трансплантацію. Я пробуду тут місяць, уживатиму антибіотики, дотримуватимусь курсу лікування… — Я переводжу погляд на малюнок позаду — здорові легені красуються наді мною, тільки недосяжні.

Хитаю головою і з усмішкою нахиляюся взяти пляшечку з візка.

— Це означає: вчасно приймати ліки, носити віброжилет, щоб розрідити той слиз, і… — я підіймаю пляшечку, — щовечора вживати цілу порцію рідкого харчування крізь гастротомічну трубку. Якщо котрась пані шкодує, що не може з’їдати п’ять тисяч калорій на день і мати при цьому готове до курорту тіло, я згодна помінятися.

Комп’ютер знову дзеленчить — повідомлення течуть одне за одним. Прочитавши декілька, я дозволяю позитивному настрою витіснити весь негатив, з яким бралася до цієї справи.

«Тримайся там, Стелло! Ми тебе любимо!»

«Виходь за мене!»

— Нові легені можуть надійти будь-якої миті, тож я маю бути готова! — я кажу ці слова так, наче всім серцем у них вірю. Хоча по всіх цих роках навчилася не плекати завеликих надій.

ДЗІНЬ! Ще одне повідомлення.

«У мене КФ, і ти нагадуєш мені, що треба завжди лишатись на позитиві. Цілую».

Моє серце теплішає, і насамкінець я широко всміхаюся на камеру тій людині, котра веде ту ж боротьбу, що і я. Цього разу щиро.

— Гаразд, люди, дякую, що подивились! А зараз я маю ще раз перевірити свої денні й ранкові ліки. Знаєте ж, яка я до всього прискіплива. Сподіваюсь, у всіх був чудовий тиждень. Бувайте!

Я завершую пряму трансляцію, повільно видихаю і, закриваючи браузер, бачу на екрані усміхнені обличчя, готові до зимового балу. Я, Каміла і Мія тримаємося за руки, усі з однаковою глибоко-червоною помадою на губах, яку разом обрали в «Сефорі». Каміла хотіла яскраво-рожеву, але Мія переконала нас, що червоний — саме той колір, котрий ПОТРІБЕН нам у житті. Досі не впевнена, що це так.

Лягаючи знов, я беру до рук потертого ведмедика панду, що спочиває на моїх подушках, і міцно обіймаю його. Латка — так назвала його моя сестра Еббі. І яким же влучним виявилося це ім’я. Роки поїздок зі мною до лікарні й назад помітно позначилися на ньому. Різнокольорові латки нашиті поверх прорваних місць, де вилізла набивка, коли я надмірно стискала його під час найболючіших процедур.

У двері стукають, і тієї ж секунди вони відчиняються — вривається Барб із повними руками пудингу для заїдання ліків.

— Я повернулася! Роздача!

У Барб мало що змінилося за останні шість місяців чи за останні десять років — вона й досі найкраща. Те саме коротке кучеряве волосся. Та сама кольорова медична форма. Та сама усмішка, що освітлює цілу кімнату.

Але слідом за нею входить Джулі на останньому терміні вагітності й несе крапельницю.

Ось це вже неабияка зміна за останні півроку.

Я ковтаю свій подив і всміхаюся Барб, яка опускає чашки пудингу на край ліжка, щоб я розставила їх на візку, а потім дістає список — ще раз переконатися, що в ньому є все необхідне.

— Що б я без тебе робила? — питаю я.

— Померла б, — підморгує вона.

Джулі підвішує біля мене пакет з антибіотиками, зачіпаючи животом мою руку. Чому вона не сказала мені, що вагітна? Я ціпенію, ледве всміхаючись, дивлюся на її опукле черевце й намагаюся м’яко відсунутися.

— За останні півроку чимало змінилося!

Вона потирає живіт, і її блакитні очі яскраво сяють, коли вона всміхається мені.

— Хочеш відчути, як вона буцає ніжками?

— Ні, — мовлю я, трохи надто поспішно.

Мені ніяково бачити, як її злегка ошелешує моя прямота і її біляві брови вигинаються від подиву. Але я зовсім не хочу, щоб моє прокляття опинилося поряд із цим прекрасним, здоровим немовлям.

На щастя, вона переводить погляд на тло мого робочого столу.

— То ваша фотка з зимового балу? Я бачила кілька таких в інсті! — захоплено каже вона. — Як це було?

— Супер як весело! — кажу я піднесеним тоном, коли ніяковість тане. Відкриваю теку на робочому столі, повну фотографій. — Цілих три пісні відтягувалася на дискотеці. Покаталася в лімузині. Їжа була класна. Ще й устигла повернутися до десятої тридцять, перш ніж утомилась, а це набагато краще, ніж я очікувала! Кому потрібен відбій, коли тіло саме все знає, так?

Я показую їй та Барб кілька наших світлин, зроблених удома в Мії перед танцями, доки вона ставить мені крапельницю й вимірює кров’яний тиск і рівень кисню. Пригадую, як колись боялася голок, але з кожним забором крові й з кожною крапельницею цей страх потроху відступав. Тепер я навіть не здригаюсь. І тому почуваюся сильною щоразу, як мене тицяють чи штрикають. Наче здатна все перемогти.

— Добре-добре, — каже Барб, коли вони вже мають усі мої життєво важливі показники й припиняють охкати-ахкати над моєю блискучою сріблястою трапецієвидною сукнею з білою трояндовою бутоньєркою.

Каміла, Мія та я вирішили помінятися бутоньєрками, коли пішли дівочою компанією на бал. Я не хотіла йти туди з парою, тим більше що мене й не запрошували. Цілком імовірно, мені б довелося піти звідтіля серед білого дня або стало б зле під час танцю, а це нечесно щодо того, з ким я прийшла б. Вони обидві не хотіли, щоб я почувалася покинутою, тож замість того, щоб шукати собі пару, вирішили, що ми підемо разом. Однак через перспективи з Мейсоном дуже малоймовірно, що так буде й на випускному.

Барб киває на заповнений ліками візок, поклавши руку на стегно.

— Я все одно приглядатиму за тобою, але в тебе цілком непогано виходить.

Вона підіймає пляшечку з пігулками.

— Не забудь, ти повинна прийняти це з їжею, — каже вона, обережно ставить її назад і бере в руки іншу. — І подбай, щоб не…

— Зрозуміло, Барб, — кажу я.

Вона щойно взяла свій звичний материнський тон, але переможено здіймає руки. Глибоко в душі вона знає, що все зі мною буде абсолютно добре.

Я махаю їм на прощання, коли вони вдвох прямують до дверей, і за допомогою пульта надаю ліжку трохи більш сидячого положення.

— До речі, — повільно каже Барб, коли Джулі вислизає з кімнати. Її очі звужуються, і вона дивиться на мене з м’якою засторогою. — Я хочу, щоб ти спочатку закінчила крапельницю, але По вже вселився до палати 310.

— Що? Справді? — кажу я, і мої очі розширюються — я пориваюся самотужки вистрибнути з ліжка, щоб знайти його. Повірити не можу: він не повідомив мені, що буде тут!

Барб робить крок уперед, бере мене за плечі й м’яко штовхає назад на ліжко, не даючи повністю встати.

— Що саме з «Я хочу, щоб ти спочатку закінчила крапельницю» ти не зрозуміла?

Я боязко всміхаюся їй, але як вона може сварити мене? По був першим, із ким я подружилася, потрапивши до лікарні. Він єдиний, хто справді розуміє. Ми разом боролися з КФ десяток цих дурних років. Ну, тобто разом на безпечній відстані.

Нам не можна наближатись одне до одного. Для пацієнтів із кістозним фіброзом перехресне зараження певним штамом бактерії — величезний ризик. Один дотик між двома фіброзниками може в прямому сенсі вбити обох.

Її серйозна насупленість поступається м’якій усмішці.

— Заспокойся. Розслабся. Випий заспокійливе, — вона жартома оглядає візок із ліками. — Не буквально.

Я киваю й вибухаю щирим сміхом — від новини, що По теж тут, мене накриває свіжою хвилею полегшення.

— Я зазирну пізніше, щоб допомогти тобі з віброжилетом, — каже Барб через плече, виходячи.

Схопивши телефон, швиденько набираю повідомлення замість того, щоб божевільно мчати коридором до палати 310.

«Ти тут? Я теж. Ремонтуюся».

Не минає й секунди, як мій екран спалахує його відповіддю:

«Бронхіт. Так сталося. Житиму. Заходь і помахай мені пізніше. Зараз спати».

Я відкидаюся в ліжку і довго й повільно видихаю.

Правду кажучи, я хвилююся через цей візит.

Моя легенева функція дуже швидко впала до тридцяти п’яти відсотків. І зараз понад лихоманку і хворе горло мене бісить провести цілий місяць тут, у лікарні, терпіти процедуру за процедурою, щоб завадити хворобі, доки мої друзі далеко. Дуже бісить. Тридцять п’ять відсотків — цифра, через яку моя мама ночами не спить. Вона цього не каже, але це каже її комп’ютер. Нескінченні пошуки інформації про пересадки легень і відсотки легеневої функції, новими словами й у нових виразах, але ідея завжди та сама. Як дати мені більше часу. Через це мені страшніше, ніж будь-коли до того. Але не за себе. Коли в тебе КФ, ти в певному розумінні звикаєш до думки, що помреш молодим. Ні, я боюся за батьків. Боюся, що буде з ними в разі найгіршого тепер, коли вони не разом.

Але коли тут По — той, хто розуміє, — я можу пережити це. Щойно дозволю собі по-справжньому побачитися з ним.

Решта дня спливає повільно.

Я працюю над застосунком, двічі перевіряючи, чи полагодила програмну помилку, що постійно вистрибувала при спробі запустити його на своєму телефоні. Наношу трохи фуцидину на запалену шкіру навколо гастротрубки, намагаючись надати їй не такого пожежно-червоного, а більше літньо-західного рожевого відтінку. Раз і двічі перевіряю свою купку пляшечок і пігулок «перед сном». Відповідаю на щогодинні повідомлення батьків. Дивлюся з вікна, як тане день, і бачу парочку мого віку, що сміються й цілуються, входячи до лікарні. Не щодня бачиш щасливу пару, яка йде до лікарні. Дивлячись, як вони тримаються за руки й пристрасно перезираються, питаю себе, як це — коли хтось на тебе так дивиться. Люди завжди дивляться на мою носову трубку, на мої шрами, на мою гастротрубку, а не на мене.

І від цього хлопці не стають у чергу біля моєї шафки.

Я «зустрічалася» з Тайлером Полом першого року в старшій школі, але це тривало лише місяць, доки я не злягла з інфекцією й не потрапила до лікарні на кілька тижнів. Уже за кілька днів повідомлення від нього стали надходити дедалі рідше, і я вирішила порвати з ним. Та це й було зовсім не схоже на оту парочку надворі. У Тайлера пітніли долоні, коли ми трималися за руки, і він наносив стільки спрею Axe, що кожного разу, як ми обіймались, у мене починався напад кашлю.

Ці думки анітрохи не допомагають відволіктися, тож я навіть пробую виконати пункт 22 зі свого списку «Поміркувати про життя після смерті» й читаю трохи з книги «Життя, смерть і безсмертя: подорож душі».

Але вже скоро я обираю просто лежати на ліжку, дивлячись у стелю й слухаючи свист власного подиху. Чую, як повітря з натугою пробивається через слиз, що заповнює простір моїх легень. Перевертаючись, я відкриваю пляшечку фловенту, аби трохи допомогти легеням. Наливаю рідину в інгалятор біля ліжка, маленький апарат з гудінням запускається, і випари ллються крізь ротову насадку.

Сідаю, дивлячись на малюнок легень, доки роблю вдих і вдих.

Вдих і видих.

Вдих і… видих.

Сподіваюся, коли батьки прийдуть відвідати мене в наступні кілька днів, мій подих буде не таким натужним. Кожному з них я сказала, що до лікарні сьогодні вранці мене відвезе інший, насправді ж просто замовила сюди «убер» від перехрестя біля нового маминого помешкання. Не хочу, аби комусь із них довелося знову бачити мене тут — принаймні доки не матиму кращого вигляду.

Мама вже й без того кидала на мене стурбовані погляди, коли довелося надіти концентратор кисню, аби просто спакуватися.

У двері стукають, і я відриваю погляд від стіни, в яку дивлюся, сподіваючись, що це По зайшов помахати мені. Виймаю з рота насадку, і у двері зазирає Барб. Вона кидає хірургічну маску й гумові рукавички на столик біля моїх дверей.

— Новенька нагорі. Зустрінемось хвилин за п’ятнадцять?

Моє серце підстрибує.

Я киваю, вона широко всміхається мені й вислизає з кімнати. Хапаю ротом насадку й востаннє швидко ковтаю фловент, щоб якнайбільше заповнити його парою легені, перш ніж устати й піти. Вимкнувши інгалятор, беру переносний концентратор кисню, що заряджається біля ліжка, натискаю круглу кнопку посередині, щоб увімкнути його, і вішаю на плече. Вставивши носову трубку, прямую до дверей, на ходу натягую сині гумові рукавички й заправляю маску за вуха.

Узувши свої білі кросівки, відчиняю двері палати й вислизаю у вибілений коридор, вирішивши йти довгим маршрутом, щоб проминути кімнату По.

Проходжу біля поста медсестер посеред поверху, змахом вітаючись з молодою помічницею медсестри на ім’я Сара, яка всміхається через стінку новенької, гладенької металевої кабінки.

Споруду замінили ще до мого останнього приїзду півроку тому. Вона тієї ж висоти, що й раніше, але тоді була зі старого дерева, як, мабуть, від самого заснування лікарні шістдесят з лишком років тому. Пам’ятаю, як була досить малою, щоб прослизнути під її стінкою туди, де була кімната По, і ще лишалося кілька дюймів між моєю головою і краєм стола.

Зараз він мені до ліктя доходить.

Прямуючи коридором, я всміхаюся від вигляду маленького колумбійського прапорця, приклеєного з внутрішнього боку прочинених дверей — перевернутий скейтборд не дає їм остаточно зачинитися.

Я зазираю всередину й бачу По, який міцно спить у ліжку, згорнувшись на диво маленьким калачиком під своєю картатою ковдрою, а вишуканий портрет Ґордона Ремзі, вивішений просто над ліжком, приглядає за ним.

Малюю сердечко на прибитій ззовні до дверей письмовій дошці — нехай знає, що я тут була, — і рушаю коридором до подвійних дерев’яних дверей, що виходять до головної частини лікарні, і вгору на ліфті, далі крилом С, через місток до корпусу 2 і прямісінько до відділення неонатальної інтенсивної терапії.

Одна з переваг лікування тут понад десять років у тому, що я знаю лікарню, як свій рідний дім. Кожен виткий коридор, приховані сходи чи потаємний шлях навпростець мною досліджені вздовж і впоперек.

Та не встигаю я відчинити подвійні двері, як двері палати біля мене розчахуються, і, озирнувшись, я з подивом бачу профіль високого худого хлопця, якого ніколи раніше не зустрічала. Він стоїть у дверях кімнати 315, в одній руці тримаючи блокнот для замальовок, а в іншій — вугільний олівець. Його зап’ясток охоплює білий лікарняний браслет, як у мене.

Я завмираю на місці.

Його скуйовджене темно-каштанове волосся перебуває в чарівному безладі — наче він щойно зійшов зі сторінок Teen Vogue і раптом опинився посеред лікарні Сент-Ґрейс. Його очі яскраво-блакитні, а їхні кутки беруться зморшками, коли він говорить.

Але понад усе впадає в око його усмішка. Кривувата, чарівна і має магнетичну теплоту.

Він такий гарний — здається, моя легенева функція падає ще відсотків на десять.

Добре, що маска приховує половину мого обличчя, бо цього разу я не розраховувала на гарненьких хлопців на своєму поверсі.

— Я засік їхній графік, — каже він, буденним жестом закладаючи олівець за вухо.

Я беру трохи ліворуч і бачу, що він усміхається тій самій парочці, яка на моїх очах входила до лікарні.

— Тож якщо раптом не сядеш на кнопку виклику, — продовжує він, — ніхто не потурбує вас щонайменше годину. І не забувай: мені ще спати на тому ліжку, чуваче.

— Про це ми вже подбали.

Дивлюсь, як дівчина розстібає дорожню сумку, що у неї в руках, і показує йому ковдри.

Стривайте. Що?

Гарненький хлопець присвистує.

— Погляньте-но. Справжня дівчина-скаут.

— Ми ж не тварини, чуваче, — каже її бойфренд, усміхаючись широкою парубочою усмішкою.

Боже мій. Огидно. Він пускає друзів до себе в палату, як у мотель.

Кривлюсь і йду собі коридором до виходу — подалі від тієї афери, що коїться позаду.

Теж мені красень.

Розділ 2

Вілл

— Гаразд, до зустрічі, — із цими словами я підморгую Джейсону й зачиняю двері кімнати, щоб дати їм трохи приватності.

Лишаюся віч-на-віч із порожніми очницями черепа, намальованого в мене на дверях, з кисневою маскою, що звисає з рота, і написом унизу: «Лишайте сподівання всі, хто входить».

Це мав би бути слоган цієї лікарні. Чи будь-якої з півсотні тих, де я бував останні вісім місяців свого життя.

Скоса поглядаю в коридор, як зачиняються двері за дівчиною, котру я сьогодні вже бачив, — вселялася до палати далі по коридору. Бачу, як її поношені білі кросівки зникають за дверима. Вона прибула сама, навантажена дорожньою сумкою, чималою й для трьох цілком дорослих, однак на вигляд вона доволі нівроку.

І якщо чесно. Не щодня бачиш, як лікарнею розгулює хоч трохи приваблива дівчина, лише за п’ять дверей від твоєї палати.

Зазирнувши у свій блокнот, я знизую плечима, згортаю його й ховаю до задньої кишені, а тоді рушаю коридором слідом за нею. Не маю кращих планів, а стирчати тут цілу годину точно не збираюсь.

Протиснувшись у двері, бачу, як вона простує сірою кахельною підлогою, вітаючись і балакаючи мало не з кожним стрічним, ніби влаштувала персональну ходу на День подяки. Заходить у великий скляний ліфт з видом на східний вестибюль, одразу за великою нарядженою ялинкою — її, мабуть, вранці поставили, задовго до того, як начисто зжерли все, що зосталось від того Дня.

Боронь Боже лишити на виду здоровезну індичку хоч хвилиною довше.

Дивлюся, як вона підносить руки, притримуючи маску, доки нахиляється натиснути кнопку. Двері повільно зачиняються.

Починаю підніматися сходами біля ліфта, намагаючись ні в кого не врізатись, при цьому стежу, як ліфт рівномірно здіймається на п’ятий поверх. Авжеж. Біжу нагору з усією швидкістю, яку витримують легені, примудряючись влетіти на п’ятий поверх із достатнім запасом часу, щоб витримати напад кашлю та оговтатися, перш ніж вона виходить з ліфта й зникає за рогом. Потираю груди, прокашлююся й слідую за нею кількома коридорами і широким, у скляній коробці мостом, що веде до сусіднього корпусу.

Хоч вона тільки-но приїхала сьогодні вранці, а явно знає, куди йде. Судячи з її кроку й того, що вона, вочевидь, знає кожного в будівлі, я б не здивувався, якби вона виявилася мером цього закладу. Я тут два тижні і лише вчора з’ясував, як непомітно прослизнути з моєї палати до кафетерію нагорі в корпусі 2, а я ж анітрохи не страждаю на просторовий кретинізм. За всі ці роки я побував у стількох лікарнях, що знаходити в них кружні шляхи вже можна вважати моїм хобі.

Вона зупиняється неподалік від подвійних дверей з написом: «СХІДНИЙ ВХІД: ВІДДІЛЕННЯ НЕОНАТАЛЬНОЇ ІНТЕНСИВНОЇ ТЕРАПІЇ» й зазирає всередину, перш ніж відчинити їх.

ВНІТ.

Дивно.

Мати дітей, коли в тебе КФ, — це щось із розряду надскладних завдань. Я чув, що дівчата з КФ жорстко заганяються через це, але ходити зирити на малят, яких у тебе може ніколи не бути, — це геть інший рівень.

Це просто достобіса сумно.

Існує багато всього, що бісить мене в КФ, але тільки не це. Практично всі хлопці з КФ безплідні, а це принаймні означає: можна не боятися, що від мене хтось залетить і почнеться це довбане шоу під назвою «сім’я».

Закладаюся, просто зараз Джейсон і сам би від цього не відмовився.

Глянувши в обидва боки, підступаю впритул до дверей і зазираю у вузеньке віконце, щоб побачити, як вона стоїть перед оглядовою шибкою й очей не зводить з немовляти в інкубаторі за склом. Його крихітні ручки й ніжки під’єднані до апаратів, вдесятеро більших за нього.

Штовхнувши перед собою двері й прослизнувши в тьмяно освітлений коридор, я всміхаюся, секунду споглядаючи дівчину в кросівках. Не можу відірвати погляду від її відбиття у склі, за яким усе розпливається, доки я дивлюся на неї. Зблизька вона гарніша, зі своїми довгими віями й густими бровами. Навіть маска її не псує. Дивлюся, як вона відкидає з очей хвилясте жовто-русяве волосся, не зводячи рішучо-зосередженого погляду з дитини за склом.

Я кахикаю, щоб привернути її увагу.

— А я гадав, це чергова галіма лікарня, повна нудних хворих. Аж тут з’являєшся ти. Щастить мені.

Її очі зустрічаються з моїми у склі, спочатку з подивом, а потім, майже одразу — з чимось схожим на огиду. Вона знов переводить погляд на дитину й мовчить.

Що ж, це майже обнадійливий знак. Ніщо так не підходить для вдалого старту, як відраза.

— Бачив, як ти вселялася до кімнати. Ти сюди надовго?

Вона не відповідає. Якби не її гримаса, подумав би, що вона мене не чула.

— А, до мене дійшло. Я такий красунчик, що навіть слів дібрати не можеш.

Це досить зачіпає її, щоб дістати відповідь.

— Тобі хіба не треба здавати кімнати своїм «гостям»? — гиркає вона, обертаючись обличчям до мене й стягуючи з нього маску.

На мить вона захоплює мене зненацька, і я сміюся, здивований її прямотою.

Це справді її дістає.

— Погодинно здаєш чи як? — питає вона, звужуючи темні очі.

— Ха! То це ти підглядала в коридорі.

— Я не підглядаю, — парирує вона. — Це ти приперся за мною сюди.

Слушне зауваження. Але вона точно підглядала першою. Удаю, що спантеличений, і підіймаю руки, глузливо визнаючи поразку.

— Хотів відрекомендуватись, але з таким ставленням…

— Дай-но вгадаю, — перериває вона. — Вважаєш себе бунтарем. Плюєш на правила, бо так ти хоч якось почуваєшся господарем ситуації. Правду кажу?

— Ти не помиляєшся, — я відступаю, а тоді буденно притуляюся до стіни. — Гадаєш, це симпатично? — посміхаюся до неї. — Тобто ти, мабуть, вважаєш це надзвичайно чарівним. Стоїш у коридорі бозна-скільки часу й витріщаєшся.

Вона закочує очі, явно не в захваті від мене.

— Здавати свою палату друзям для сексу — це точно несимпатично.

А, вона справжня пай-дівчинка.

— Сексу? Та що ти, ні. Вони збиралися влаштувати там трохи галасливі збори книжкового клубу десь на годину.

Вона зиркає на мене, явно не в захваті від мого сарказму.

— А. Он воно що, — кажу я, схрещуючи руки на грудях. — Ти щось маєш проти сексу.

— Звісно, ні! У мене був секс, — каже вона, і її очі розширюються, коли ці слова вивалюються в неї з горла. — Це нормально…

Це найбільша брехня, яку я чув за цілий рік, а я ж практично оточений людьми, котрі намагаються підсолодити той факт, що я помираю.

Я сміюся.

— «Нормально» — це якось не дуже схвально, але я шукаю спільну мову скрізь, де можна.

Її густі брови суворо сходяться.

— У нас немає нічого спільного.

Я підморгую — надто вже весело дражнити її.

— Холодна зустріч. Мені подобається.

Двері зі стукотом відчиняються, і влітає Барб, від чого ми підстрибуємо, здивовані несподіваним галасом.

— Вілле Ньюмен! Ти що тут робиш? Тобі не можна йти з третього поверху після того, що ти утнув на тому тижні!

Я озираюся на дівчину.

— Ось і маєш. Ім’я до твого маленького психологічного портрета. А твоє як?

Вона гнівно зиркає на мене, швиденько натягуючи маску знов на рота, доки Барб не помітила.

— Я тебе ігнорую.

Непогано. Пай-дівчинка має норов.

— І явна улюбленка вчительки.

— Шість кроків, завжди! Ви обоє знаєте правила!

Я усвідомлюю, що стою надто близько, і відступаю на крок, коли наближається Барб, врізаючись у напружений простір між нами. Звузивши очі, озирається на мене.

— Що це ти тут робиш?

— М-м, — кажу я, вказуючи на оглядове вікно. — Дивлюся на немовлят.

Вона явно не вважає це кумедним.

— Ану марш до своєї палати. Де твоя маска?

Я підіймаю руку й торкаюся свого неприкритого обличчя.

— Стелло, дякую, що твоя маска на тобі, — каже Барб.

— П’ять секунд тому не було, — бурмочу я.

Стелла гнівно зиркає на мене понад головою Барб, і я широко всміхаюсь у відповідь.

Стелла.

Її звати Стелла.

Не можу допустити, щоб Барб і справді виставила мене, тож вирішую забиратися звідси. Наразі з мене вже досить доган.

— Веселіше, Стелло, — кажу я, відстрибуючи до дверей. — Таке життя. Ти й не помітиш, як воно скінчиться.

Я прямую за двері, через міст і крізь крило С. Замість того щоб повертатися довгим шляхом, застрибую в значно хиткіший непрозорий ліфт, котрий відшукав два дні тому. Той випльовує мене просто біля поста медсестер на моєму поверсі, де Джулі читає, схилившись над якимись паперами.

— Гей, Джулі, — кажу я, спираючись на стійку й беручи олівець.

Вона кидає погляд угору, швиденько дивиться на мене, перш ніж знов опустити очі на папери в її руках.

— Що це ти задумав?

— Е, вештаюся лікарнею. Дістаю Барб, — кажу я, знизуючи плечима і ялозячи в пальцях олівець. — Вона така злюка.

— Вілле, вона не злюка, вона просто, знаєш…

Дивлюся на неї.

— Злюка.

Вона спирається на медсестринську стійку, поклавши руку на свій надзвичайно вагітний живіт.

— Жорстка. Правила важливі. Особливо для Барб. Вона не ризикуватиме.

Я озираюся й бачу, як двері в кінці коридору знову широко відчиняються і звідти виходять Барб і пай-дівчинка власною особою.

Очі Барб звужуються, коли вона дивиться на мене, і я з невинним виглядом знизую плечима.

— Що? Я говорю до Джулі.

Вона пирхає, і вони вдвох проходять коридором до кімнати Стелли. Стелла поправляє маску, озираючись на мене, і на крихітну мить зустрічається зі мною очима.

Я зітхаю, дивлячись їй услід.

— Терпіти мене не може.

— Котра з них? — уточнює Джулі, простеживши за моїм поглядом у коридор.

Двері палати Стелли зачиняються за ними двома, і я озираюся на Джулі.

Та дивиться на мене поглядом, який я бачив мільйон разів, відколи потрапив сюди. Її блакитні очі наповнені сумішшю «Збожеволів?» і чогось близького до турботи.

Утім, здебільшого це таки «Збожеволів?»

— Навіть не думай про це, Вілле.

Я кидаю погляд на теку, що лежить перед нею, і в око впадає ім’я у верхньому лівому кутку.

Стелла Ґрант.

— Гаразд, — кажу я, наче нічого особливого не сталося. — Добраніч.

Простую до палати 315, куди дістаюся захеканий, з повним горлом і легенями слизу й болем у грудях після вилазки. Знав би, що доведеться мало не марафон бігти по всій лікарні, може, потурбувався би прихопити з собою концентратор кисню.

Ех, кого я обманюю?

Дивлюся на годинник, переконуючись, що минула година, і відчиняю двері. Вмикаю світло, помічаю згорнуту записку від Гоуп і Джейсона на стандартних крохмально-білих лікарняних простирадлах.

Як романтично з їхнього боку.

Намагаюся не засмучуватись, що вони вже пішли. Мама витягла мене зі школи й перевела на домашнє навчання в режимі міжнародного туризму по лікарнях, відколи вісім місяців тому в мене знайшли бактерію B. cepacia. Наче до того моє життя вже не обіцяло бути сміховинно коротким, B. cepacia відгризе від нього ще величезний шмат, зруйнувавши й без того хрінову легеневу функцію швидше, ніж це вже відбувалось. І не бачити тобі нових легень, якщо у тебе всередині лютує бактерія, яку жодні антибіотики не беруть.

Але «невиліковний» — то для моєї матері лише припущення, і вона рішуче налаштована знайти рятівне лікування, наче голку в скирті сіна. Навіть якщо для цього доведеться відрізати мене від усіх.

Принаймні ця лікарня за півгодини їзди від Гоуп і Джейсона, тож вони можуть регулярно відвідувати мене й тримати в курсі всього, що я пропускаю в школі. Відколи я підхопив B. cepacia, почуваюся так, наче вони єдині, хто не поводиться зі мною, як із лабораторним щуром. Вони завжди такі були — може, тому ми так ідеально ладнаємо між собою.

Я розгортаю записку і бачу в ній сердечко та написане охайним почерком Гоуп «Скоро побачимось! За два тижні тобі стукне аж 18! Гоуп і Джейсон». І це викликає в мене усмішку.

«Аж 18». Ще два тижні — і я сам собі голова. Я покину це останнє клінічне випробування й цю лікарню і зможу зробити хоч щось у своєму житті, замість того щоб дати матері змарнувати його.

Більше ніяких лікарень. Ніяких стирчань у вибілених будівлях по всьому світові, доки лікарі випробовують на тобі засіб за засобом, жоден з яких не діє.

Якщо вже помирати, хотілося б спочатку справді пожити.

А вже потім я помру.

Кидаю погляд на сердечко, думаючи про той фатальний останній день. У якомусь поетичному місці. Може, на пляжі. Чи на човні десь на Міссісіпі. Аби тільки без стін. Я міг би замалювати пейзаж, зробити свою останню карикатуру, на якій показую середній палець всесвіту, а тоді кусаю великий.

Я жбурляю записку на ліжко, оглядаю простирадла і навіть злегка нюхаю їх для певності. Крохмаль і відбілювач. Звичайні лікарняні пахощі. Добре.

Опускаюся в рипуче шкіряне лікарняне крісло-гойдалку біля вікна й відсуваю вбік купу кольорових олівців і альбомів, дістаючи ноутбук з-під стосу ксерокопій політичних карикатур 40-х років, на які колись рівнявся. Відкриваю браузер і набираю в ґуґлі «Стелла Ґрант», на багато не розраховуючи. Вона схожа на тих дівчат, що мають лише максимально приватні сторінки у фейсбуку. Чи галімий твітер-акаунт, де вона репостить меми про те, як важливо мити руки.

Однак перший результат — це сторінка в YouTube під назвою «Не зовсім таємний КФ-щоденник Стелли Ґрант», повна не менш як сотні відео давниною від шести років чи близько того. Примружуюся — назва сторінки здається на диво знайомою. О Боже мій, це ж той нещасний канал, посилання на який скинула мені мати кілька місяців тому, намагаючись заохотити мене серйозно ставитись до лікування.

Може, якби я знав, що на вигляд вона така…

Прокручую вниз до першого запису, пучкою клацаю на відео маленької Стелли з повним ротом металу й кінським хвостиком. Намагаюся не розсміятися. Цікаво, які тепер на вигляд її зуби, — я ж бо ніколи не бачив її усмішки.

Мабуть, дуже гарні. Вона явно з тих, хто справді ставить собі на ніч зубний фіксатор, замість того щоб лишати його збирати пил на поличці у ванній.

Здається, мій навіть додому від ортодонта не доїхав.

Вмикаю гучність, і її голос ллється з моїх динаміків.

— Як усі фіброзники, я народилася смертельно хворою. Наші тіла виробляють забагато слизу, і цей слиз любить потрапляти в легені й спричиняти інфекції, змушуючи легені де-гра-ду-вати.

Маленька дівчинка затинається на великому слові, перш ніж яскраво всміхнутися на камеру.

— Зараз мої легені працюють на п’ятдесят відсотків.

Запис відстійний, а коли вона обертається, я впізнаю сходи, на яких вона стоїть, — це головний вхід до оцієї лікарні. Не дивно, що вона так добре знає всі стежки довкола. Вона все життя приїздила сюди.

Я всміхаюся маленькій дівчинці у відповідь, хоча цей запис — найдешевше з усього, що я будь-коли бачив. Вона сідає на сходах, глибоко вдихає.

— Докторка Гемід каже, такими темпами мені потрібна буде пересадка легень ще до того, як я піду до старшої школи. Пересадка мене не зцілить, але дасть більше часу! Хотіла б я мати ще кілька років, якщо тільки мені пощастить їх отримати!

Знайшла кому про це розповідати, Стелло.

Вона хоча б має шанс.

Розділ 3

Стелла

Я натягаю синій віброжилет, застібаючи на тулубі з допомогою Барб. Він нестерпно нагадує рятувальний жилет, якщо не враховувати вимикача, що стирчить із нього. На крихітну мить я дозволяю йому побути рятувальним жилетом і виглядаю у вікно, уявляючи себе в Кабо на човні з Мією й Камілою, у вечоровому сонці, що сяє над обрієм.

Крики чайок, піщаний пляж вдалині, по пояс оголені серфери — а тоді мимохіть думаю про Вілла. Моргаю, і Кабо блякне, а перед очима проступають голі дерева за вікном.

— Отже, Вілл. То він фіброзник? — питаю я, хоч це очевидно.

Барб допомагає мені застібнути останній ремінь. Відтягую плече жилета, щоб той не муляв мою худу ключицю.

— Фіброзник, і це ще не все. B. cepacia. Він учасник нового випробування цевафломаліну. — Вона нагинається, вмикає апарат і дивиться на мене.

Мої очі розширюються, і я дивлюся на свій величезний тюбик антисептика для рук. Я була так близько до нього, а в нього B. cepacia? Це ж практично смертний вирок для людей з КФ. Пощастить йому, якщо протягне ще кілька років.

І це якщо він дотримуватиметься режиму так само невідступно, як я.

Жилет починає вібрувати. Сильно. Відчуваю, як слиз у легенях потроху розсіюється.

— Підхопиш таке — і можеш зробити ручкою своєму шансу на нові легені, — додає вона, пильно дивлячись на мене. — Тримайся подалі.

Я киваю. Авжеж, саме так я і збираюся чинити. Мені потрібен той додатковий час. До того ж цей хлопець надто зациклений на собі, щоб бути мені до смаку.

— Випробування, — починаю я, дивлячись на Барб і підіймаючи руку, щоб зробити паузу в розмові, адже кашляю згустком слизу.

Вона схвально киває й простягає мені типове блідо-рожеве судно. Я спльовую в нього й витираю рот, перш ніж заговорити.

— Які в нього шанси?

Барб видихає, хитає головою, а вже тоді зустрічається зі мною очима.

— Ніхто не знає. Препарат надто новий.

Однак по її очах зрозуміло все. Ми замовкаємо, і лише апарат пихкає — жилет усе вібрує.

— Готово. Треба щось, перш ніж я піду?

Усміхаюся, благально дивлячись на неї.

— Молочний коктейль?

Вона закочує очі, вперши руки в боки.

— Я що тепер, покоївка?

— Треба ж користатися перевагами, Барб! — кажу я, і вона сміється.

Вона йде, і я сідаю знов, усім тілом здригаючись під дією віброжилета. Мої думки блукають, і я пригадую обличчя Вілла, що відбивається у склі ВНІТ, коли він стоїть позаду мене з зухвалою посмішкою на обличчі.

B. cepacia. Жорстоко.

Але розгулювати лікарнею без маски? Не дивно, що він узагалі її підчепив, з отакими витівками. Скільки разів я бачила в лікарні цей тип людей — злічити не можу. Недбалі бунтівники в дусі «Хороброго серця», відчайдушно намагаються кинути виклик своєму діагнозу, доки всьому не настане кінець. Це навіть не оригінально.

— Гаразд, — каже Барб, зі своєї королівської щедрості принісши не один, а два молочні коктейлі. — Будеш зайнята цим трохи.

Вона ставить їх на стіл біля мене, і я всміхаюся її знайомим темно-карим очам.

— Дякую, Барб.

Вона киває, м’яко торкаючись моєї голови, перш ніж вийти за двері.

— Добраніч, дитинко. Побачимося завтра.

Я сідаю, дивлячись у вікно, і знов і знов кашляю слизом, поки жилет працює над очищенням моїх повітряних шляхів. На очі потрапляють малюнок із легенями й фотографія, вивішена поряд. Біль, ніяк не пов’язаний з лікуванням, наростає в грудях, щойно я пригадую своє справжнє ліжко. Батьків. Еббі. Беру телефон і бачу повідомлення від тата. Це фотографія старої акустичної гітари, що притулилась до старої тумбочки в його новій квартирі. Цілий день він настроював її після того, як я наполягла, щоб він зробив це замість везти мене до лікарні. Він удав, що не відчув при цьому полегшення, а я так само вдала, що мене відвезе мама, аби він не почувався винним.

Багато було вдавання після найбезглуздішого розлучення всіх часів.

Півроку минуло, а вони й досі не можуть бачити одне одного.

Чомусь від цього я нестерпно хочу чути його голос. Відкриваю його контакти в телефоні й уже майже тисну зелену кнопку виклику, але в останню мить вирішую цього не робити. Я ніколи не телефоную в перший день, а оцей кашель, спричинений віброжилетом, лише стурбує його. Він і так щогодини надсилає мені повідомлення, аби переконатися, що я в порядку.

Не хочу турбувати батьків. Не можу.

Краще просто дочекатися ранку.

Наступного ранку я розплющую очі й шукаю те, що розбудило мене. Бачу, як телефон шумно вібрує на підлозі, сам собою впавши зі стола. Скоса поглядаю на склянки з-під коктейлів і гору порожніх чашок з-під шоколадного пудингу, що займають практично все місце. Не дивно, що телефон упав.

Якщо ми на шістдесят відсотків складаємося з води, то на решту сорок я вже майже пудинг.

Зі стогоном перехиляюся через ліжко, щоб узяти телефон, і гастротрубка смикається, обпікаючи болем. М’яко торкаюся боку, підіймаю футболку, щоб відімкнути її, і з подивом бачу, що шкіра навколо трубки ще більш почервоніла й запалена, ніж раніше.

Це недобре. Зазвичай подразнення зникають від незначної кількості фуцидину, але той, що я нанесла вчора, явно не дав жодних змін.

Накладаю більшу грудку мазі, сподіваючись, що це допоможе, і додаю до списку завдань простежити за цим, а потім переглядаю сповіщення. На мене чекають двійко «штурханців» від Мії та Каміли, що сідають на ранковий літак, сонні, але щасливі. Батьки обоє написали мені, щоб дізнатися, як я спала, чи добре облаштувалася, з проханням зателефонувати, коли прокинусь.

Я вже збираюся відповісти обом, коли телефон вібрує, і я торкаюсь екрана, щоб відкрити повідомлення від По: «Прокинулась?»

Швиденько набираю відповідь, питаючи, чи не хоче він поснідати зі мною, як завжди, за двадцять хвилин, а тоді відкладаю телефон і спускаю ноги з ліжка, щоб узяти ноутбук.

Менше ніж за секунду телефон гуде відповіддю: «Та-ак!»

З усмішкою натискаю кнопку виклику медсестри на ліжку. Привітний голос Джулі прорізається в динаміку:

— Доброго ранку, Стелло! Все гаразд?

— Еге. Можна мені зараз поснідати? — питаю я, вмикаючи ноутбук.

— Буде зроблено!

Час на ноутбуку показує 9 : 00, і я підтягую до себе візок із ліками, дивлячись на жменьки пігулок, розкладених за кольором учора. Всміхаюся до себе, усвідомлюючи, що завтра о цій порі, коли бета-версія застосунку буде повністю готова й запрацює, мені на телефон прийде нагадування прийняти ранкові пігулки і точна доза, в якій треба вжити кожну з них.

Майже рік кропіткої праці, і нарешті все збирається докупи. Застосунок по всіх хронічних захворюваннях, доповнений медичними картками, графіками й інформацією з дозування.

Я приймаю свої пігулки й відкриваю скайп, продивляюся список контактів, щоб дізнатися, чи батьки в мережі. Біля татового імені горить маленька зелена цятка, тож я натискаю кнопку виклику й чекаю впродовж шумного дзвінка.

На екрані з’являється його обличчя — він опускає окуляри в товстій оправі на втомлені очі. Я помічаю, що він досі в піжамі, його сивувате волосся стирчить в усіх напрямках, а під спину підкладена пухка подушка. Тато завжди рано вставав. Щоранку підіймався з ліжка до сьомої тридцять, навіть у вихідні.

Тривога поволі все міцніше стискає мене зсередини.

— Тобі треба поголитися, — кажу я, вдивляючись у незвичну щетину на його підборідді.

Він завжди бував чисто виголеним, не враховуючи борідки, яку носив однієї зими, коли я ходила до початкової школи.

Він усміхається, потираючи своє неохайне підборіддя.

— А тобі — нові легені. Що, з’їла?

Я закочую очі, а він сміється з власного жарту.

— Як минув концерт?

Він знизує плечима.

— А, ти ж знаєш.

— Я рада, що ти знову виступаєш! — бадьоро кажу я, всіма силами намагаючись мати перед ним добрий вигляд.

— Хворе горло одужує? — питає він, кидаючи на мене стривожений погляд.

Я киваю, ковтаючи на знак того, що запалення в моєму горлі починає відступати.

— Уже в мільйон разів краще!

Його очі сповнюються полегшенням, і я швидко змінюю тему, перш ніж він знову почне розпитувати про лікування.

— Як твоя нова квартира?

Він дарує мені найяскравішу усмішку.

— Блиск! Там є ліжко і ванна!

Його усмішка повільно згасає, і він знизує плечима.

— Ось майже і все. Упевнений, житло твоєї мами краще. Вона завжди вміла створити домашню атмосферу будь-де.

— Може, якби ти просто зателефонував їй…

Він хитає головою й перериває мене.

— Проїхали. Серйозно, все добре, серденько. Квартира прекрасна, і в мене є ти й моя гітара! Що ще мені треба?

Мій шлунок стискається, але у двері стукають, і входить Джулі з темно-зеленою тацею в руках, повною їжі.

Тато бачить її й розквітає.

— Джулі! Ти як?

Джулі ставить тацю й демонструє йому свій животик. Для тієї, яка останні п’ять років твердила, що ніколи не матиме дітей, їй до смішного не терпиться їх мати.

— Бачу, ти зайнята, — каже тато, широко всміхаючись.

— Поговоримо пізніше, тату, — я переводжу курсор на кнопку завершення дзвінка. — Люблю тебе.

Він салютує мені, і розмова обривається. Запах яєць і бекону підіймається від тарілки, а поряд із нею на таці стоїть велетенський шоколадний коктейль.

— Ще що-небудь треба, Стел? Товариство?

Я кидаю погляд на її вагітний живіт і хитаю головою, відчуваючи, як несподівана хвиля зневаги заповнює мої груди. Я люблю Джулі, але я справді не в настрої обговорювати її нову маленьку сім’ю, коли моя розпадається.

— Зараз зателефонує По.

Мій ноутбук дзеленчить — саме вчасно, — і на екрані вистрибує фотографія По і зелений символ слухавки. Джулі потирає живіт, дивлячись на мене чудним поглядом, а тоді напружено, збентежено всміхається.

— Гаразд. Приємного вам часу!

Я натискаю кнопку «прийняти», і на екрані повільно проступає обличчя По з густими чорними бровами поверх знайомих теплих карих очей. Він постригся, відколи я бачила його востаннє. Коротше. Охайніше. Він усміхається мені від вуха до вуха, і я намагаюся всміхнутись у відповідь, але зрештою виходить щось більше схоже на гримасу.

Я не можу викинути з голови образ батька. Такий сумний і самотній, у ліжку, і все одно зморшки на його обличчі глибокі й сповнені виснаження.

А я навіть не можу відвідати його.

— Привіт, mami[3]! Вигляд у тебе ФІГОВИЙ, — каже він, відставляючи свій молочний коктейль і мружачись на мене. — Знов накидаєшся своїми шоколадними пудингами?

Я знаю, що в цьому місці маю засміятися, та, схоже, вже витратила свій денний ліміт удавання. А ще навіть не пів на десяту.

По хмуриться:

— Отакої. Що сталося? Це через Кабо? Знаєш, обгоріти на сонці — не жарт.

Я відмахуюсь і натомість підіймаю тацю, наче іграшку, щоб показати По мій «сніданок лісоруба». Яєчня, бекон, картопля й молочний коктейль! Звичайна річ для наших побачень за сніданком.

По дивиться на мене з викликом, наче мені не вдасться так просто змінити тему, але не може у відповідь не підняти свою й продемонструвати мені ідентичний сніданок — ось тільки його яєчня гарно прикрашена цибулею-різанцем, петрушкою і… Стривайте.

Ні фіга собі, трюфелі!

— По! Де ти трюфелі доп’яв?

Він підводить брови, всміхаючись.

— Треба з собою приносити, mija[4]! — каже він і переміщує веб-камеру, щоб показати візок для ліків, перетворений на ідеально впорядковану полицю зі спеціями. Замість пляшечок із пігулками він уставлений банками та особливими приправами й стоїть під капличкою його улюбленого скейтбордиста Пола Родріґеса й всієї колумбійської збірної з футболу. Типовий По. Їжа, скейтбординг і fútbol — три його БЕЗУМОВНО улюблені речі.

У нього на стіні висить стільки футболок, що вистачить одягти всіх фіброзників на цьому поверсі й створити поганеньку, серцево-судинно-кволу збірну.

Камера хитається до нього, і я бачу груди Ґордона Ремзі, що визирають з-за його спини.

— Але спочатку — наші закуски!

Він підіймає жменю таблеток креону, що допоможе нашим тілам перетравити їжу, яку ми зараз з’їмо.

— Найкраща частина кожної трапези! — саркастично кажу я, набираючи в руку червоно-білих таблеток з маленької пластикової чашечки біля моєї таці.

— Отже, — каже По, проковтнувши останню зі своїх. — Якщо вже ти небалакуча, поговоримо про мене. Я сам! Готовий до…

— Ти порвав з Майклом? — сердито питаю я. — По!

По робить глибокий ковток молочного коктейлю.

— Може, це він порвав зі мною.

— Справді?

— Так! Гаразд, це було взаємно, — каже він, а тоді зітхає й хитає головою. — Байдуже. Я порвав із ним.

Я хмурюся. Вони ідеально підходили один одному. Майкл любив скейтбординг і вів надзвичайно популярний блог про їжу, за яким ревно стежив По три роки, перш ніж вони познайомилися. Він був не такий, як інші, з ким зустрічався По. У певному сенсі старший, хоча йому щойно виповнилося вісімнадцять. А найважливіше — з ним По ставав інакшим.

— Він тобі дійсно подобався, По. Я гадала, він — той самий.

А мала б здогадатися. По міг би книгу написати про страх серйозних стосунків. Що, втім, ніколи не зупиняло його в пошуку чергового романтичного захоплення. До Майкла був Тім, тиждень по тому може бути Девід. І, чесно кажучи, я трохи заздрю йому з його шаленими романами.

Я ніколи раніше не закохувалася. Тайлер Пол явно не рахується. Та якби я й мала шанс, зустрічатися з кимось — це ризик, якого я зараз не можу собі дозволити. Треба лишатися зосередженою. Лишатися живою. Отримати донорські легені. Зменшити батьківське горе. Це практично робота на повну ставку. І в ній точно немає нічого сексуального.

— Ну а він не той, — каже По з таким виглядом, ніби нічого особливого не сталося. — Коротше, до біса його, правильно?

— Ну, в тебе з ним принаймні щось було, — кажу я, знизуючи плечима, доки длубаюся у своїй яєчні.

Бачу перед собою багатозначну посмішку Вілла, коли вчора сказала йому, що в мене вже був секс. Козел.

По сміється, сьорбнувши молочного коктейлю, але вдавлюється й починає задихатись. Монітори життєвих показників по той бік ноутбука завивають, доки він намагається вдихнути.

О Господи. Ні, ні, ні. Я підстрибую.

— По!

Відштовхую ноутбук і вибігаю в коридор, коли на посту медсестер лунає сигнал тривоги. Кожна пора мого тіла заповнена страхом. Чийсь голос вигукує:

— Кімната 310! Рівень кисню в крові небезпечно падає. Падає!

Падає. Він не може дихати, не може дихати.

— Він задихається! По задихається! — кричу я, і мої очі наповнюються сльозами.

Я лечу по коридору слідом за Джулі, натягуючи маску на ходу. Вона вривається у двері попереду мене й заходиться перевіряти монітор, що пищить. Я боюся глянути. Боюся побачити, як По страждає. Боюся побачити По…

В порядку.

Він уже в порядку, сидить у своєму кріслі так, наче нічого не трапилося.

Полегшення охоплює мене, і я вкриваюся холодним потом, доки він переводить погляд з мене на Джулі й з боязким виразом обличчя підіймає свій сенсор на пальці.

— Вибачте! Він злетів. Я не примотав його знову після душу.

Повільно видихаю, усвідомлюючи, що весь цей час затамовувала подих. Що важкувато зробити, коли твої легені ледве працюють.

Джулі притуляється до стіни, явно шокована не менше за мене.

— По. Господи. Коли твій датчик кисню ось так падає… — вона хитає головою. — Просто надінь його знову.

— Мені він більше не потрібен, Джул, — каже він, дивлячись на неї. — Дозволь, я його зніму.

— У жодному разі. Зараз твої легені ні на що не годяться. Ми мусимо пильнувати за твоїм станом, тож ти маєш надіти цю штукенцію.

Вона глибоко вдихає й простягає шматок клейкої стрічки, щоб він міг примотати сенсор на місце.

— Будь ласка.

Він голосно зітхає, але знов приєднує датчик на кінчику пальця до датчика кисню в крові, який носить на зап’ястку.

Я киваю, нарешті переводячи подих.

— Я згодна, По. Не знімай його.

Він мигцем дивиться на мене, примотуючи сенсор до середнього пальця, і з посмішкою демонструє його мені.

Я закочую очі, кидаючи погляд у коридор на двері того покидька: 315. Попри метушню, двері міцно зачинені, з-під них видно світло. Навіть носа не висуне переконатися, що в усіх усе добре? Весь поверх піднявся, наче за перекликом, усі повідчиняли двері, аби пересвідчитися, що все гаразд. Я смикаюся й пригладжую волосся, озираючись назад на По, — вчасно, щоб побачити, як той підіймає брови.

— Що, намагаєшся бути гарною для когось?

— Не кажи дурниць.

Я зиркаю на нього і на Джулі, коли ті кидають цікаві погляди в мій бік. Вказую на його їжу.

— Ти от-от змарнуєш кілька чудових трюфелів, бо вони опиняться в холодній яєчні, — кажу, а тоді поспішаю назад коридором, щоб завершити наш сніданок у чаті.

Що більша відстань між мною і кімнатою 315, то краще.

Розділ 4

Вілл

Я сонно тру очі, клацаючи на інше відео. Тарілка недоїденої яєчні з беконом стоїть охолола поряд на столі. Цілу ніч я не спав — переглядав відео, одне за одним. Марафон Стелли Ґрант, хоч і з галімим фіброзним контентом.

Продивляючись список відтворення, клацаю на наступному.

Це — торішнє, зі сміховинно тьмяним освітленням, якщо не зважати на яскравий спалах телефонної камери. Схоже на благодійний захід, що відбувається в затемненому барі. Над сценою висить величезний банер зі словами: «ВРЯТУЙ ПЛАНЕТУ — ПІДТРИМАЙ ДЕНЬ ЗЕМЛІ».

Камера зосереджується на чоловікові, який грає на акустичній гітарі, буденно сидячи на дерев’яному стільці, поки дівчина з кучерявим темно-русявим волоссям співає. Я впізнаю їх обох з усіх відео, що переглянув.

Стеллин батько та її сестра Еббі.

Об’єктив розвертається до Стелли, яка широко всміхається — її зуби білі й рівні, як я й очікував. Вона нафарбована, і я кашляю від подиву — настільки інакший у неї вигляд. Але не через макіяж. Вона щасливіша. Спокійніша. Не така, як була в нашу особисту зустріч.

Навіть носова трубка їй личить, коли вона так усміхається.

— Тато і Еббі! Крадуть моє шоу! Якщо я помру до двадцяти одного, принаймні я побувала в барі.

Вона розвертає камеру, щоб показати старшу жінку з таким самим довгим русявим волоссям, що сидить поряд із нею за яскраво-червоним столиком.

— Привітайся, мамо!

Жінка махає рукою, широко всміхаючись у камеру.

Повз їхній столик проходить офіціантка, і Стелла жестом підкликає її.

— А, так. Мені бурбон, будь ласка. Нерозбавлений.

Я хмикаю, коли її мати викрикує:

— Ні, нізащо!

— О, гарна спроба, Стелло, — зі сміхом кажу я, коли спалахує яскраве світло, осяваючи їхні обличчя.

Пісня на задньому плані завершується, і Стелла починає шалено аплодувати, розвертаючи камеру, щоб видно було її сестру Еббі, яка всміхається їй зі сцени.

— Отже, моя маленька сестричка Стелла сьогодні тут, — каже Еббі, вказуючи прямісінько на Стеллу. — Наче боротьби за власне життя їй не досить, вона збирається ще й планету рятувати! Ходи сюди, покажи їм, на що здатна, Стелло!

Голос Стелли лунає крізь динаміки, збентежений і приголомшений:

— Е-е, то ви це спланували?

Камера знов обертається до її матері, яка всміхається. Еге.

— Ну ж бо, дитинко. Я зніматиму! — каже її мати, і все випадає з фокуса — Стелла передає їй телефон.

Усі в залі підбадьорюють її, коли вона тягне свій переносний кисневий концентратор на сцену, з допомогою Еббі маневрує по сходах і входить у світло прожекторів. Нервово поправляє носову трубку, доки тато подає їй мікрофон, а тоді вона розвертається до юрби зі словами:

— Це для мене вперше. Принаймні перед публікою. Не смійтеся!

І, звичайно, всі сміються, включно зі Стеллою. Ось тільки її сміх пронизаний хвилюванням.

Вона боязко озирається на сестру. Еббі щось каже їй, що мікрофон ловить лише частково.

— Бушель і ще трішки[5].

І що це означає?

Однак це діє, і хвилювання на обличчі Стелли як рукою знімає.

Її тато починає бренькати на гітарі, і я собі мугикаю разом з ними, перш ніж мій мозок упізнає, що вони співають. Усі в залі гойдаються в такт, хитаючи головами вліво-вправо, відстукуючи ногами.

— Чула я, таємна є струна…

Вау. Вони обидві вміють співати.

Її сестра хизується своїм чистим, сильним і могутнім голосом, тоді як у Стелли — прозорий і м’який, плинний — у всіх розуміннях.

Я натискаю паузу, коли камера знімає великим планом обличчя Стелли, і всі її риси оживають у сяйві прожектора. Безтурботна, усміхнена і щаслива там, на сцені, поряд із сестрою й батьком. Цікаво, чому вчора вона була така… скута.

Запускаю пальці у волосся, вдивляючись у її довгі коси, в тінь від її ключиці, в блиск її карих очей, коли вона всміхається. Від адреналіну колір приливає до її обличчя, і щоки мають яскравий, пожвавлений рожевий колір.

Не брехатиму. Вона гарна.

Справді гарна.

Я відводжу погляд і — постривайте-но… Бути не може. Підсвічую цифру курсором.

— Сто тисяч переглядів? Ви що, жартуєте?

Хто ця дівчина?

Менш ніж за годину мою першу після безсонної ночі дрімоту перервав сигнал тривоги в коридорі, а другу спробу пізніше зірвали мати й докторка Гемід, вломившись до моєї палати з вечірнім візитом. Утомлений, я придушую позіхання і втуплюю погляд у порожній двір, звідки холодні вітри й прогнозований сніг заганяють усіх усередину.

Сніг. Принаймні є на що чекати.

Притуляюся головою до прохолодного скла, з нетерпінням очікуючи, доки світ довкола вкриє білою ковдрою. Я не торкався снігу, відколи мати вперше здала мене до найкрутішого лікувального закладу як морську свинку для дослідів ліків проти B. cepacia. То було у Швеції, і цю штуку вдосконалювали вже років п’ять.

Вочевидь, «вдосконалили» недостатньо, бо тижні за два я повернувся від них додому зовсім ніякий.

Наразі я мало що пригадую з тодішнього перебування в лікарні. З більшості своїх лікарняних подорожей пам’ятаю лише білий колір. Білі лікарняні простирадла, білі стіни, білі лабораторні халати — усе зливається. Та все ж пригадую кучугури снігу, які намело під час мого перебування там — так само білі, тільки гарні, не такі стерильні. Справжні. Я мріяв поїхати кататися в Альпах, чорт би забрав ту легеневу функцію. Але єдиний сніг, якого мені вдалося торкнутися, був на даху орендованої матір’ю автівки.

— Вілле, — суворий голос матері прорізається крізь марення про білий порох. — Ти слухаєш?

Вона знущається?

Я повертаю голову й дивлюся на неї та докторку Гемід, киваю, мов китайський бовванчик, хоч за весь цей час не чув жодного слова. Вони постійно торочать про результати мого першого тесту, відколи я розпочав випробування десь тиждень тому, і, як завжди, нічого не змінилося.

— Нам треба бути терплячими, — каже докторка Гемід. — Перший етап клінічних випробувань на людях розпочався лише півтора року тому.

Я не зводжу очей з матері, дивлячись, як вона поспішно киває, і її коротка білява стрижка рухається вгору-вниз під слова лікарки.

Цікаво, за скільки ниточок їй довелося смикнути й скільки грошей викинути, щоби втягнути мене в це.

— Ми відстежуємо його стан, але Вілл має нам допомогти. Має звести до мінімуму всі мінливі чинники у своєму житті, — очі лікарки зосереджуються на мені, тонке обличчя стає серйозним. — Вілле. Ризик перехресної інфекції тепер іще вищий, тож…

Я перериваю її:

— Не кашляти на інших фіброзників. Зрозуміло.

Її чорні брови насуплено сходяться.

— Не наближатися до них на відстань витягнутої руки. Заради їхньої безпеки і твоєї.

Я глузливо підіймаю руку, декламуючи слова, що, мабуть, уже стали девізом усіх фіброзників:

— Шість кроків завжди.

Вона киває.

— Ти зрозумів.

— Я зрозумів лише те, що в мене B. cepacia, отже, вся ця розмова тупа й безглузда.

Найближчим часом нічого не зміниться.

— Немає нічого неможливого! — з ентузіазмом каже докторка Гемід.

Мати закушує вудила:

— Я вірю в це. Ти теж маєш вірити.

Я видаю якнайширшу усмішку й підіймаю великий палець, а тоді перевертаю його донизу й хитаю головою, зганяючи усмішку з обличчя. Це така туфта.

Докторка Гемід прокашлюється, дивлячись на мою матір.

— Гаразд. Залишаю це вам.

— Дякую, докторко Гемід, — каже мати й завзято тисне їй руку, наче щойно підписала контракт для свого найнадокучливішого клієнта.

Докторка Гемід наостанок усміхається мені тонкими губами, а тоді йде. Мати обертається й дивиться на мене. Її блакитні очі пронизують наскрізь, голос лунає колюче.

— Мені коштувало величезних зусиль включити тебе до цієї програми, Вілле.

Якщо під «зусиллями» розуміти виписаний чек на суму, за яку можна послати до коледжу маленьке село, то вона, безумовно, доклала зусиль, достатніх, щоб зробити з мене лабораторну пробірку.

— Чого ти хочеш? Подяки за те, що запхала мене до чергової лікарні, змарнувавши ще більше мого часу? — я встаю й підходжу до неї, зазираючи в обличчя. — За два тижні мені буде вісімнадцять. Я офіційно стану дорослим. Ти більше не триматимеш мене у вузді.

На мить вона здається приголомшеною, а тоді її очі звужуються. Вона хапає зі стільця біля дверей свій плащ із останньої колекції Prada, натягує його й на ходу озирається на мене.

— Побачимось на твоєму дні народження.

Я притуляюся до дверей, дивлячись їй услід, доки її підбори цокають геть по коридору. Вона зупиняється біля поста медсестер, де Барб гортає якісь папери.

— Барб, так? Дозвольте, залишу вам мій мобільний, — чую я, доки вона відкриває сумочку й дістає звідти гаманець. — Якщо цевафломалін не подіє, Вілл може стати… ще тим подарунком.

Барб нічого не відповідає, і тоді вона дістає з гаманця візитівку.

— Він уже так часто розчаровувався й очікує розчарування знов. Якщо не слухатиметься, зателефонуєте мені?

Вона кидає візитівку на стіл, а поверх неї жбурляє сотню, наче це якийсь шикарний ресторан, а я — столик, біля якого треба упадати.

Вау. Це просто круто.

Барб витріщається на гроші, підіймаючи брови на мою матір.

— Це було не до речі, вам не здається? Вибачте. У нас так багато…

Її голос стихає, і я дивлюся, як Барб бере зі стола візитівку й гроші, зустрічаючи погляд матері з тією ж рішучістю, з якою дивиться на мене, коли змушує ковтати ліки.

— Не хвилюйтеся. Він у надійних руках.

Вона тицяє сотню назад у руку матері, ховає до кишені візитівку і дивиться повз матір, зустрічаючись очима зі мною.

Я знов прослизаю в палату, зачиняю за собою двері та обсмикую комір футболки. Підходжу до вікна, потім знов сідаю на ліжко, а тоді знов до вікна, розсуваю жалюзі — ці стіни починають тиснути на мене.

Треба вибратися назовні. Мені потрібне повітря, не наповнене антисептиком.

Ривком відчиняю двері шафи, щоб узяти толстовку, натягую її й видивляюся на пост медсестер — чи шлях вільний.

Жодних ознак присутності Барб чи моєї матері, але за столом сидить на телефоні Джулі, акурат між мною і вхідними дверима, якими я потраплю одразу на сходи — єдині в будівлі сходи, що ведуть на дах.

Тихенько зачиняю двері й крадуся коридором. Намагаюся пригнутися нижче від медсестринської стійки, та коли чувак метр вісімдесят на зріст намагається прошмигнути не висовуючись, спритності в нього — як у зашореного слона. Джулі дивиться на мене, і я припадаю спиною до стіни, намагаючись злитися зі шпалерами. Вона дивиться на мене, звузивши очі, й віднімає телефон від рота.

— Куди це ти намилився?

Показую на пальцях, що йду.

Вона хитає головою, знаючи, що я ув’язнений на третьому поверсі, відколи минулого тижня заснув біля торговельних автоматів нагорі в корпусі 2, спричинивши розшук по всій лікарні. Я складаю руки в благальному жесті, сподіваючись, що розпач, який ллється з моєї душі, спонукає її передумати.

Спочатку нічого не виходить. Її обличчя лишається жорстким, погляд не змінюється. Потім вона закочує очі й жбурляє мені маску, перш ніж змахом руки відправити на волю.

Дякувати Богові. Понад усе мені зараз треба вшитися з цього вибіленого пекла.

Я підморгую їй. Принаймні вона справжня людина.

Виходжу з крила КФ, штовхаючи перед собою важкі двері на сходи й перестрибуючи через дві сходинки, хоча вже поверхом вище мої легені палають. З кашлем чіпляюся за металеві поручні, проминаю четвертий поверх, п’ятий, а потім шостий і нарешті підходжу до великих червоних дверей із прибитою величезною табличкою: «АВАРІЙНИЙ ВИХІД. ПІД ЧАС ВІДКРИТТЯ ДВЕРЕЙ СПРАЦЬОВУЄ СИГНАЛІЗАЦІЯ».

Дістаю з задньої кишені гаманець і виймаю щільно згорнутий долар, що зберігаю в ньому для таких випадків. Тягнуся нагору і втикаю банкноту у вимикач сигналізації на одвірку, аби сигнал не спрацював. Прочиняю двері, зовсім трохи, і крізь них вислизаю на дах.

Потім нахиляюся й закладаю гаманець між дверима та одвірком, аби ті не захряснулися в мене за спиною. Урок, засвоєний на гіркому досвіді.

Мою матір схопив би інфаркт, бачила б вона, як я заклинюю двері гаманцем Louis Vuitton, подарованим нею кілька місяців тому. Але це ідіотський подарунок для того, хто нікуди не ходить, окрім лікарняних кафетеріїв.

Хоча б під двері його можна підкласти.

Я встаю, глибоко вдихаю й машинально заходжуся кашлем, коли холодне, різке зимове повітря обпікає мені легені. Приємно, однак, бути надворі, а не сидіти замкненим в однотонних стінах.

Я потягуюся, підіймаючи погляд у блідо-сіре небо. Прогнозовані сніжинки нарешті повільно кружляють у повітрі, осідаючи на мої щоки й волосся. Повільно підходжу до краю даху та сідаю на крижаний камінь, звісивши ноги вниз. Видихаю, почуваючись так, ніби стримував цей видих, відколи опинився тут два тижні тому.

Усе звідси здається прекрасним.

Хоч у якій лікарні я опинявся, завжди знаходив спосіб вибратися на дах.

Я бачив паради з даху в Бразилії, людей, схожих на яскравих різнобарвних комах, які танцювали вулицями, дикі й вільні. Я бачив Францію, охоплену сном, Ейфелеву вежу, що яскраво сяяла вдалині, бачив, як тихо згасало світло у квартирах на третьому поверсі, а в небі ліниво проступав місяць. Я бачив каліфорнійські пляжі, воду, що простирається на довгі милі, людей, які вранці першим чином ніжаться в прекрасних хвилях.

Усі місця різні. Усі унікальні. Однакові лише лікарні, звідки я їх бачу.

У цьому місті життя — не свято, але в певному розумінні тут доволі затишно. Може, я мав би почуватися тут зручно, але мені тільки стає тривожніше. Мабуть, тому, що вперше за вісім місяців я там, звідки рукою сягнути до дому. Дому. Там, де Гоуп і Джейсон. Де мої колишні однокласники потроху підбираються до своїх випускних екзаменів, націлившись на обраний батьками навчальний заклад з Ліги Плюща. Там, де моя спальня, де насправді лежить моє божевільне життя, пусте й непрожите.

Я стежу за фарами автівок, що проносяться трасою повз лікарню, за мерехтінням святкових вогнів на відстані, за дітьми, що, сміючись, катаються льодовим ставком біля маленького парку.

У цьому є дещо просте. Свобода, від якої сверблять пальці.

Пам’ятаю, як колись ми з Джейсоном каталися льодовим ставком трохи далі вулицею від його будинку і холод пробирав нас до кісток під час гри. Ми годинами пропадали там, влаштовували змагання, щоб перевірити, хто проїде далі не впавши, жбурляли один в одного сніжками й робили снігових янголів.

Ми розважалися на повну до останньої хвилини, коли невідворотно з’являлася мати й тягла мене в дім.

У лікарняному дворі засвічуються вогні, і, глянувши вниз, я бачу дівчину, яка сидить у своїй кімнаті на третьому поверсі й набирає щось на своєму ноутбуку, в парі навушників, зосереджена на екрані.

Постривайте.

Я примружуюся. Стелла.

Холодний вітер куйовдить мені волосся, і я надягаю капюшон, спостерігаючи за її обличчям, доки вона друкує.

Над чим узагалі вона може працювати? Це ж суботній вечір.

Вона була така інакша на тих відео, що я переглянув. Питаю себе, що змінилось. Усе через це? Через лікарняні справи? Пігулки, процедури й усі ці вибілені стіни, що тиснуть на тебе й повільно душать день за днем?

Я встаю, балансуючи на краю даху, і вдивляюся у двір на сім поверхів нижче, лише на мить уявивши невагомість, абсолютну невимушеність падіння. Бачу, як Стелла підіймає очі від скла, і наші погляди зустрічаються тієї ж миті, як вітер вибиває з мене дух. Намагаюся вдихнути, щоби втягнути його назад, але мої нікчемні легені ледве приймають кисень.

Усе повітря, що мені вдається вдихнути, застрягає в горлі, і я починаю кашляти. Сильно.

Ребра ниють, за кожним разом кашель дедалі більше витягує повітря з легень, а очі починають сльозитися.

Нарешті я починаю опановувати це, але…

Моя голова йде обертом, зір по краях темніє.

Я смикаюся, переляканий, і ворушу головою, намагаючись зосередитися на червоних дверях виходу, чи на землі, чи на чому-небудь. Дивлюся на свої руки, благаючи, щоб чорнота розсіялась і світ знову проступив перед очима, і знаю, що до вільного падіння з краю даху — досі не більш як дюйм.

Розділ 5

Стелла

Я рвучко відчиняю двері на сходи й застібаю на собі куртку, дибаючи нагору. Серце гупає так гучно, що я ледве чую під собою власні кроки, біжучи по сходах.

Він, мабуть, з глузду з’їхав.

Я досі бачу, як він стоїть на краю даху, готовий зірватися з сьомого поверху й розбитися на смерть, і страх проступає в кожній рисі його обличчя. Нічого подібного до колишнього самовпевненого вишкіру.

Зі свистом долаю п’ятий поверх, лише на мить зупиняючись перевести подих і чіпляючись пітними долонями за холодні металеві поручні. Вдивляюся через сходи на горішній поверх, і в мене голова йде обертом. Хворе горло палає. Немає навіть часу схопити кисневий концентратор. Лише два поверхи. Ще два. Змушую себе продовжувати шлях нагору, переставляючи ноги за командою: лівою, правою, лівою, правою, лівою, правою.

Нарешті видніються двері на дах, трохи прочинені під яскраво-червоною сигналізацією, готовою спрацювати.

Вагаючись, переводжу погляд із сигналізації на двері і назад. Але чому вона не спрацювала, коли Вілл відчинив двері? Зламана?

А тоді бачу. Складена доларова купюра утримує перемикач і не дає завити сигналізації, сповіщаючи всіх у лікарні, що якийсь довбень із кістозним фіброзом і суїцидальними нахилами вештається на даху.

Хитаю головою. Може, він і божевільний, але це кмітливо.

Двері заклинені гаманцем, і я якнайшвидше прослизаю в шпарину, слідкуючи за тим, щоб доларова купюра надійно лишалася на місці над перемикачем. І зупиняюсь як укопана, вперше вдихнувши по-справжньому за сорок вісім східців. Окинувши поглядом дах, я з полегшенням бачу, що він відійшов на безпечну відстань від краю й не вбився на смерть. Він з подивом на обличчі озирається на моє сопіння. Я тугіше натягую свій червоний шарф — холодне повітря щипає обличчя й шкіру; дивлюся вниз, аби впевнитися, що його гаманець і досі під одвірком. А тоді щодуху кидаюся до нього.

— Маєш передсмертне бажання? — викрикую я, зупиняючись за вісім кроків від нього — більш ніж безпечна дистанція. Він, може, й має, а я от точно ні.

Його щоки й ніс червоні від холоду, тонкий шар снігу зібрався на його хвилястому русявому волоссі й на капюшоні його бордової толстовки. Коли в нього такий вигляд, я майже здатна повірити, що він не такий уже ідіот.

Але потім він знов починає балакати.

Знизує плечима, жестом указуючи через дах на землю внизу.

— Моїм легеням хана. Тож насолоджуюся краєвидом, доки можу.

Як поетично.

І чому я очікувала чогось іншого?

Вдивляюся повз нього й бачу, як мерехтить обрій міста далеко-далеко на відстані. Святкові вогні, яскравіші, ніж будь-коли, вкривають кожен дюйм кожного дерева, оживляючи парк унизу. Деякі навіть натягнуті між деревами, утворюючи чарівний навіс, під яким можна пройти, відкинувши голову й роззявивши рота.

За все своє життя я жодного разу не була на даху. З тремтінням натягую на собі куртку, охоплюючи тіло руками, і переводжу погляд на нього.

— Гарний краєвид чи ні, нащо ризикувати навернутися з сьомого поверху? — питаю я його, щиро дивуючись, що може бути в голові у людини з дефективними легенями, яка лютої зими видирається на дах.

Його блакитні очі загоряються так, що в мене йойкає в шлунку.

— Ти колись бачила Париж із даху, Стелло? Чи Рим? Чи хоча б ось це? Це єдине, проти чого вся ця медична дурня здається незначною.

— Медична дурня? — питаю я, роблячи два кроки до нього. Шість кроків. Межа. — Завдяки цій медичній дурні ми досі живі.

Він фиркає, закочуючи очі.

— Завдяки цій медичній дурні ми не можемо бути там і жити по-справжньому.

Моя кров починає скипати.

— Ти хоча б знаєш, як тобі пощастило брати участь у цьому випробуванні? А ти сприймаєш усе як належне. Розбещений мажорний покидьок.

— Стривай, звідки ти знаєш про випробування? Розпитувала про мене?

Я не зважаю на його питання й продовжую.

— Якщо тобі байдуже, то забирайся, — парирую я. — Нехай хтось інший посяде твоє місце у випробуванні. Хтось, хто хоче жити.

Підіймаю погляд на нього, спостерігаючи, як падає сніг у проміжку між нами й зникає, осідаючи у твань під нашими ногами. Ми мовчки дивимось одне на одного, а тоді він знизує плечима з непроникним виразом обличчя. Він робить крок назад, знову до краю.

— Твоя правда. Тобто я все одно помираю.

Я звужую очі. Він цього не зробить. Чи як?

Ще один крок назад. І ще один. Його кроки риплять по свіжому снігу. Він не зводить з мене очей, закликаючи сказати щось, зупинити його. Змушуючи гукнути його.

Ближче. Майже на краю.

Я різко вдихаю. Холод дряпає мої легені зсередини.

Він заносить ногу над краєм, і від самого вигляду обриву моє горло стискається. Він не може…

— Вілле! Ні! Зупинись! — кричу я, підступаючи ближче до нього. Моє серце оглушливо калатає.

Він зупиняється з завислою над прірвою ногою. Ще один крок, і він би впав. Ще один крок, і він би…

Ми мовчки дивимось одне на одного. Його блакитні очі цікаві й допитливі. А тоді він заходиться реготом, гучним, глибоким і диким, і це так знайомо — наче сіль на рану.

— О Боже. Твоє обличчя зараз було просто безцінне, — він перекривляє мій голос: — «Вілле! Ні! Зупинись!»

— Ти що, негіднику, знущаєшся? Нащо ти це робиш? Розбитися на смерть — це тобі не жарт!

Відчуваю, як мене всю трусить. Вганяю нігті в долоню, намагаючись зупинити тремтіння, і з цим розвертаюсь і йду від нього.

— Ой, годі тобі, Стелло! — кричить він мені вслід. — Я ж лише дуркував.

Я відчиняю двері й переступаю через гаманець, бажаючи опинитися якнайдалі від нього. Чому я взагалі переймаюся? Нащо дерлася чотири поверхи вгору, аби перевірити, чи він живий?

Збігаю на кілька сходинок униз, підіймаю руку й розумію… Я забула надіти маску.

Я ніколи не забуваю про маску.

Сповільнюю крок, а тоді взагалі зупиняюся — виникає ідея. Підійнявшись назад до дверей, я повільно витягаю доларову купюру з вимикача сигналізації, кладу в кишеню і кулею лечу вниз, на третій поверх лікарні.

Притулившись до цегляної стіни, я переводжу подих, а тоді стягую з себе куртку і шарф, відчиняю двері й простую до себе в кімнату, наче щойно була у ВНІТ. Десь удалині надривається сигналізація на даху — то Вілл відчиняє двері, щоб зайти всередину. Далека, але надсадна, вона луною розноситься по сходах, вібруючи в коридорі.

Я не можу стримати усмішку.

Джулі жбурляє блакитну теку пацієнта на стіл за перегородкою, трусить головою й бурмоче до себе:

— На дах, Вілле? Та невже?

Приємно знати, що я не єдина, кого він до сказу доводить.

Виглядаю з вікна, стежачи, як падає сніг у неоновому сяйві вогнів у дворі. Коридор нарешті затих після годинної догани Віллу. Глянувши на годинник, я бачу, що зараз лише восьма вечора, тож у мене безліч часу, щоб попрацювати над пунктом 14 мого списку «Підготувати застосунок до бета-тесту» і пунктом 15 «Заповнити таблицю дозування для діабетиків», перш ніж лягти спати.

Перед тим як почати, швиденько продивляюся фейсбук — червоне сповіщення запрошує мене в п’ятницю ввечері на Вибухову Виїзну Пляжну Шкільну Вечірку в Кабо. Клацаю на сторінку й бачу: вони скористалися описом, який накреслила я, ще коли сама організовувала цю вечірку. Не знаю, краще мені від цього чи гірше. Проглядаю список людей, що йдуть, бачу фотографії Каміли та Мії, Мейсона (тепер уже без Брук) і ще фотографії кількох людей з моєї школи, які вже дали згоду.

Мій айпад починає дзеленчати, і я бачу дзвінок у FaceTime від Каміли. Вони наче знали, що я думаю про них. Усміхаюся й веду пальцем по екрану, приймаючи дзвінок. Яскраве сонячне сяйво якогось чарівного пляжу, на якому вони сидять, заливає екран айпада і мало не сліпить мене.

— Гаразд, офіційно визнаю: я вам заздрю! — кажу я, коли перед очима випливає засмагле обличчя Каміли.

Мія хутко вистромлює голову над плечем Каміли, на екрані з’являються її кучері. На ній цільний купальник у горошок, який я допомогла їй обрати, але часу на люб’язності вона явно не має.

— Там є симпатичні хлопці? І не смій казати…

— «Лише По», — доказуємо ми хором.

Каміла знизує плечима, поправляючи окуляри.

— По рахується. Він СИМПАТИЧНИЙ!

Мія пирхає, підштовхуючи Камілу.

— Його ти сто відсотків не цікавиш, Каміло.

Каміла грайливо штурхає її в руку, а тоді застигає, мружачись на мене.

— О Боже. Невже є? Стелло, там є якийсь гарний хлопець?

Я закочую очі.

— Він не гарний.

— Ага! — вони вдвох верещать від захвату, і я передчуваю шквал питань, що зараз рине на мене.

— Мені треба йти! Поговоримо завтра! — кажу я попри їхні заперечення й перериваю дзвінок.

Спогад про дах ще надто свіжий і химерний, щоби про нього говорити. На екрані знову з’являється сторінка з пляжної вечірки в Кабо. Збираюся натиснути «Не йду», та мені бракує духу зробити це просто зараз, тож натомість я просто закриваю сторінку й запускаю Visual Studio.

Відкриваю проект, над яким працюю, і починаю один за одним розбирати рядки коду, вже відчуваючи, як розслаблюються при цьому м’язи. Знаходжу помилку в рядку 27, де ввела с замість х як змінну, і брак знака рівності в рядку 182, але окрім того застосунок нарешті здається готовим до бета-тесту. Я ледве можу в це повірити. Згодом відсвяткую з чашечкою пудингу.

Намагаюся перейти до таблиці дозування для діабетиків в електронному списку найпоширеніших хронічних станів і перебираю різний вік, вагу й медикаменти. Але швидко усвідомлюю, що натомість витріщаюся на порожні колонки, вистукуючи пальцями по краю ноутбука, а думками перебуваю за мільйон миль звідси.

Зосередься.

Тягнуся по свій кишеньковий записник, викреслюю пункт 14 і намагаюся відчути спокій, що зазвичай настає після виконання завдань зі списку, але не зараз. Я завмираю з олівцем над пунктом 15, переводячи погляд із порожніх електронних колонок і рядків на «Заповнити таблицю дозування для діабетиків».

Незавершено. Гм.

Жбурляю записник на ліжко. Живіт наливається тривогою й неспокоєм. Встаю, підходжу до вікна й відсуваю рукою жалюзі.

Мій погляд переміщується на дах, на те місце, де стояв Вілл. Я знаю, що коли піднялася туди, він був звичайним собою, та я не уявляла ні кашлю, ні вагань. Ні страху.

Містер Смерть-Прийде-По-Нас-Усіх не хотів помирати.

Стривожена, я підходжу до мого візка з ліками, сподіваючись, що виконання пункту «Розібрати ліки перед сном» у моєму списку допоможе мені заспокоїтися. Пальцем вистукую по краю візка, дивлячись на батарею пляшечок, потім знов у вікно на дах, а потім знову на пляшечки.

Він хоча б свої процедури виконує?

Можливо, Барб здатна примусити його вживати більшу частину ліків, та не буде ж вона стояти поряд під час кожної дози. Вона може запхати його у віброжилет, та не може гарантувати, що він носитиме його належні півгодини.

Імовірно, він не виконує всіх призначених процедур.

Намагаюся розставити ліки послідовно, беручи їх і перемішуючи у візку, та назви зливаються. Замість спокою я почуваюся дедалі більш пригніченою, і мою голову зусібіч стискає гнів.

Борюся з кришечкою на розріджувачі слизу, щосили тисну на неї, намагаючись відкрутити.

Я не хочу, щоб він помер.

Ця думка бере гору над пригніченістю й заявляє про себе — чиста, гучна і така раптова для мене, що я навіть не розумію її. Лише бачу, як він підходить до краю даху. І навіть попри те, що він дійсно найгірший з усіх…

Я не хочу, щоб він помер.

Я різко скручую кришечку, і та відлітає. Пігулки дощем розсипаються по візку. Сердито грюкаю пляшечкою по столу, і від удару пігулки підстрибують знову.

— Чорт!

Розділ 6

Вілл

Я відчиняю двері своєї палати і з подивом бачу Стеллу, що підпирає стіну по той бік коридору. Після того що я утнув учора, я гадав, вона уникатиме мене ЩОНАЙМЕНШЕ тиждень. На ній десь чотири маски й дві пари рукавичок, її пальці міцно стискають пластикові поручні в стіні. Вона робить рух, і я відчуваю запах лаванди.

Пахне приємно. Схоже, мій ніс кайфує від усього, що не тхне хлоркою.

Я посміхаюсь.

— Ти мій проктолог?

Кидає на мене крижаний, сказав би я, судячи з видимої частини обличчя, погляд і нахиляється зазирнути повз мене в кімнату. Озираюся глянути, на що вона дивиться. Книги з мистецтв, віброжилет на краю ліжка, куди я скинув його, тільки-но Барб пішла, мій розгорнутий альбом на столі. Ось майже й усе.

— Так і знала, — нарешті каже вона, ніби підтверджує розгадку великої таємниці з «Шерлока Голмса». Простягає руку у двох рукавичках. — Дай-но глянути на твою схему лікування.

— Жартуєш чи що?

Ми люто дивимось одне на одного. Її карі очі метають у мене клинки, я намагаюся зиркати на неї таким самим страшким поглядом. Але я втомився як собака, тож цікавість бере гору. Закотивши очі, розвертаюсь і йду перевертати кімнату в пошуках папірця, який, імовірно, вже десь на смітнику.

Відсуваю кілька журналів і шукаю під ліжком. Швиденько гортаю кілька сторінок альбому і навіть зазираю під подушку для показовості, але його ніде немає.

Випрямляюся й хитаю головою.

— Не можу знайти. Пробач. До зустрічі.

Однак вона не зрушує з місця й зухвало схрещує руки, відмовляючись іти.

Тож я продовжую шукати, нишпорячи очима по кімнаті, доки Стелла нетерпляче тупцяє ногою в коридорі. Усе марно. Та штука вже… стривайте.

Я помічаю свій кишенькового розміру блокнот на одежній шафці, між задніх сторінок якого втиснута схема лікування, акуратно згорнута й ледь помітна серед його маленьких аркушів.

Певно, моя мати сховала її там, щоб не опинилася в урні.

Хапаю її, прямую назад до дверей і простягаю папірець Стеллі.

— Не факт, що це твоя справа…

Вона вихоплює в мене папірець і знов притискається спиною до стіни. Бачу, як несамовито вона проглядає акуратні стовпчики й рядки, з яких я зробив поганеньку карикатуру в стилі «Донкі-Конга»[6], доки мама балакала з докторкою Гемід: над цифрами дозування стирчить драбина, поміж назвами процедур котяться діжки, а в лівому кутку біля мого імені панянка в біді верещить: «ДОПОМОЖІТЬ!» Дотепно, еге ж?

— Що за… як ти міг… навіщо?

Вочевидь, вона так не вважає.

— Це що, аневризма? Покликати Джулі?

З чорнішим за хмару обличчям вона тицяє мені папірець.

— Слухай, — кажу я, здіймаючи руки. — Я розумію, що в тебе якийсь синдром рятувальника, але не чіпай мене.

Хитає на мене головою:

— Вілле, ці процедури обов’язкові. Ці ліки обов’язкові.

— Мабуть, тому їх і пхають мені в горлянку.

Чесно кажучи, все може бути необов’язковим, якщо ти достатньо винахідливий.

Стелла хитає головою, здіймаючи руки, і рвучко прямує геть по коридору.

— Від тебе здуріти можна!

На мій подив, слова докторки Гемід, чуті раніше, починають крутитись у мене в голові. «Не наближатися до них на відстань витягнутої руки. Заради їхньої безпеки і твоєї». Хапаю маску з невідкритої коробки, яку поставила Джулі біля моїх дверей, кладу до кишені й підтюпцем біжу за нею.

Глянувши вбік, бачу низенького русявого хлопця з гострим носом і ще гострішими вилицями, який виглядає з кімнати 310, з цікавістю підіймаючи на мене брови, доки я біжу слідом за Стеллою коридором до ліфта. Вона дістається ліфта першою, заходить усередину й розвертається обличчям до мене, натискаючи кнопку. Пориваюсь увійти туди слідом за нею, але вона підіймає руку.

— Шість кроків.

Чорт.

Двері сходяться, і я нетерпляче тупцяю ногою, натискаючи кнопку підйому знов і знов, доки стежу, як ліфт неухильно повзе вгору на п’ятий поверх, а потім повільно опускається до мене. Нервово поглядаю на порожній пост медсестер у мене за спиною, а тоді швиденько прослизаю до ліфта й натискаю кнопку, зачиняючи двері. Зустрічаю власний погляд у розмитому металі, згадую про маску в кишені й начіпляю її, доки їду на п’ятий поверх. Це тупо. Нащо взагалі я переслідую молодшу копію Барб?

Двері повільно, з дзенькотом відчиняються, і я швиденько перебігаю хол і міст до східного входу ВНІТ, оминувши дорогою кількох лікарів. Усі вони явно кудись прямують, жоден мене не зупиняє. М’яко відчинивши двері, я якусь мить спостерігаю за Стеллою. Розтуляю рота, щоб спитати, якого чорта все це було, але тоді бачу смутний вираз її обличчя. Серйозний. Зупиняюся на безпечній відстані від неї й стежу за її поглядом на немовля, з якого стирчить більше трубок і проводів, ніж кінцівок.

Я бачу крихітні груди, що з натугою підіймаються та опускаються, з натугою продовжують дихати. Відчуваю власне серцебиття в грудях і як мої кволі легені намагаються набрати повітря після скаженого ривка крізь лікарню.

— Вона бореться за життя, — нарешті каже Стелла, зустрічаючи мій погляд у склі. — Вона не знає, що в неї попереду чи навіщо вона бореться. Це просто… інстинкт, Вілле. Її інстинкт — боротися. Жити.

Інстинкт.

Я втратив цей інстинкт уже давно. Може, у своїй п’ятнадцятій лікарні, в Берліні. Може, десь вісім місяців тому, коли підчепив B. cepacia і моє ім’я викреслили зі списку на трансплантацію. Було безліч можливостей.

Стискаю щелепи.

— Слухай, для своєї маленької мотиваційної промови ти не того обрала…

— Будь ласка, — перериває вона, розвертаючись до мене з раптово непомірним розпачем на обличчі. — Я хочу, щоб ти дотримувався свого курсу лікування. Суворо і до кінця.

— Здається, я тебе неправильно розчув. Ти сказала… будь ласка? — кажу я, намагаючись уникнути серйозності цієї розмови.

Однак вираз її обличчя не змінюється. Я хитаю головою, підступаючи ближче до неї, але не надто близько. Щось не так.

— Гаразд. Що насправді коїться? Я не сміятимусь, — кажу.

Вона глибоко вдихає, відступаючи на два кроки, коли я наближаюся на один.

— У мене… проблеми з контролем. Мені треба знати, що все так, як треба.

— І? Як це пов’язане зі мною?

— Я знаю, ти не виконуєш своїх процедур, — вона притуляється до скла, дивлячись на мене. — І це мене бісить. Дуже.

Я прокашлююся, дивлячись повз неї на маленьке безпорадне немовля за склом. Відчуваю наплив провини, хоча це й безглуздо.

— Ну так, я хотів би тобі допомогти. Але те, чого ти просиш… — я хитаю головою, знизуючи плечима. — Е-е, не знаю як.

— Дурниці, Вілле, — каже вона, тупцяючи ногою. — Усі фіброзники знають, як виконувати свої процедури. Коли нам виповнюється дванадцять, ми самі вже практично лікарі.

— Навіть ми, розбещені мажорні покидьки? — з викликом кидаю я, здираючи маску.

Вона не вважає мій коментар дотепним і далі стоїть із розчарованим, сумним обличчям. Не знаю, в чому реальна проблема, але щось явно гризе її зсередини. Щось більше, ніж проблеми з контролем. Глибоко вдихаючи, я припиняю клеїти дурня.

— Ти серйозно? Я тебе дістаю?

Вона не відповідає, і ми мовчки стоїмо й дивимось одне на одного, і щось дуже близьке до розуміння пропливає між нами. Нарешті я відступаю на крок назад і знов надіваю маску на знак миру, а тоді притуляюся до стіни.

— Добре. Гаразд, — кажу я, не зводячи з неї очей. — Отже, якщо я на це погоджуся, що я з того матиму?

Її очі звужуються, і вона щільніше натягує свою вересово-сіру толстовку. Дивлюся, як її волосся розсипається по плечах і як у її очах проступає все, що вона відчуває, до останньої дрібниці.

— Я хочу тебе намалювати, — кажу я, перш ніж устигаю зупинити себе.

— Що? — вона непохитно трусить головою. — Ні.

— Чому ні? — питаю я. — Ти красуня.

Чорт. Прохопився. Вона здивовано дивиться на мене, і, якщо тільки мені не примарилося, їй хоч трохи, але приємно.

— Дякую, але нізащо.

Я знизую плечима й рушаю до дверей.

— Вважай, що ми не домовилися.

— Ти не можеш виявити хоч трохи дисципліни? Дотримуватися режиму? Навіть для того, щоб урятувати власне життя?

Я ривком зупиняюсь, озираючись на неї. Вона не розуміє.

— Ніщо не врятує мені життя, Стелло. Чи тобі.

Я йду далі коридором, кидаючи через плече:

— Усе в цьому світі дихає позиченим повітрям.

Штовхаю перед собою двері й уже майже йду, коли з-за спини долинає її голос:

— Е-е, добре!

Я круто обертаюсь, ошелешений, і двері з клацанням зачиняються.

— Але ніякої голої натури, — додає вона.

Вона зняла маску, і я бачу, як її губи вигинаються в усмішці. Першій усмішці, адресованій мені. Вона жартує.

Стелла Ґрант жартує.

Сміюся, хитаючи головою.

— А, мав би здогадатися, що ти знайдеш спосіб зіпсувати розвагу.

— І ніякого позування годинами, — каже вона, озираючись на недоношену дитину, і її обличчя раптом стає серйозним. — І твій режим. Зробимо по-моєму.

— Згода, — кажу я, знаючи, що все, що вона має на увазі, кажучи «по-моєму», обернеться величезним гемороєм. — Запропонував би потиснути руки, але…

— Смішно, — каже вона, дивлячись на мене, а тоді киває на двері. — Перше, що ти маєш зробити, це поставити у себе в палаті візок для ліків.

Я салютую.

— Без проблем. Візок для ліків у моїй палаті.

Я відчиняю двері, широко всміхаючись їй, і ця усмішка не сходить з мого обличчя до самого ліфта. Діставши телефон, надсилаю швидке повідомлення Джейсону: «Прикинь: помирився з тією дівчиною, що я казав».

Його справді розважають історії, які я розповідаю про неї. Від учорашнього випадку з сигналізацією він реготав до сліз.

Ліфт уповільнює хід, зупиняючись на третьому поверсі, й на телефон з гудком надходить відповідь: «Це, мабуть, твоя гарна зовнішність. Явно не чарівний характер».

Сховавши телефон до кишені, я визираю за ріг переконатися, що пост медсестер досі порожній, перш ніж вислизнути з ліфта. І підстрибую, коли з відчинених дверей лунає гучний грюкіт.

— О, чорт, — каже голос із кімнати.

Зазираю туди й бачу чорнявого хлопця, який раніше був у піжамних фланелевих штанах і футболці Food Network. Він сидить на підлозі біля перекинутого скейтборда й потирає лікоть, явно щойно навернувшись із нього.

— А, привіт, — каже він, устаючи й підбираючи дошку. — Ти щойно проґавив таке шоу.

— Ти тут трюки виробляєш?

Він знизує плечима.

— Нема безпечнішого місця, щоб зламати ногу. До того ж Барб щойно пішла зі зміни.

Точно.

— З логікою не посперечаєшся, — зі сміхом підіймаю руку і махаю. — Я Вілл.

— По, — каже він, усміхаючись навзаєм.

Ми витягаємо з наших кімнат стільці й сідаємо у дверях, один проти одного. Приємно поговорити тут із кимось, хто не злиться на мене весь час.

— То що привело тебе до Сент-Ґрейс? Не бачив тебе тут раніше. Ми зі Стел практично всіх знаємо, хто тут буває.

Стел. То вони близькі?

Я відхиляю стілець, притуляючись на ньому до одвірка, і намагаюсь ошелешити його новиною про B. cepacia якомога буденніше.

— Експериментальне лікування від B. cepacia.

Зазвичай я уникаю казати про це фіброзникам, бо для них це привід сахатися мене, як чуми.

Його очі розширюються, але він не відсувається. Лише катає дошку взад-вперед у себе під ногами.

— B. cepacia? Жорстоко. Як давно ти її підчепив?

— Місяців вісім тому, — кажу я.

Згадую, як прокинувся якось уранці, дихаючи важче, ніж зазвичай, а потім не міг припинити кашляти. Моя мати, одержима кожним моїм вдихом у житті, одразу відвезла мене до лікарні для якихось тестів. Я досі чую, як гучно цокають її підбори за лікарняним візком і як вона роздає накази людям навколо, наче керівник амбулаторії.

Я вважав її одержимою ще до того, як надійшли результати. Вона завжди надмірно реагувала на кожен голосний кашель чи задишку, не пускаючи мене до школи або змушуючи скасовувати плани, щоб піти до лікаря чи лягти в лікарню без жодної підстави.

Пам’ятаю, як брав участь в обов’язковому співі в третьому класі й закашлявся посеред нашої паршивої інтерпретації «Цього маленького світла в мені». Вона буквально зупинила концерт посеред пісні й стягнула мене зі сцени, щоб відвезти на огляд.

Але я не знав, як добре йшли мої справи раніше. Зараз вони набагато гірші, ніж були тоді. Лікарня за лікарнею, одне експериментальне лікування за іншим. Щотижня нова спроба розв’язати проблему, зцілити незцілюване. Хвилина не під крапельницею чи не в розмові про подальші кроки вважається згаяною дарма.

Але ніщо не поверне мене до списку на трансплантацію. І з кожним змарнованим тижнем моя легенева функція марнується теж.

— Вона завелася фіг зна як швидко, — кажу я По, знов опускаючи передні ніжки стільця на підлогу. — Хвилину тому я був на вершині списку на трансплантацію, а потім — один посів з горла… — прокашлююся, намагаючись не виказати розчарування, і знизую плечима. — Нехай.

Немає сенсу пережовувати те, що могло би бути.

По хмикає.

— Ну, я впевнений, що саме таке ставлення, — він знизує плечима й поправляє волосся, копіюючи мене, — і доводить Стеллу до сказу.

— Схоже, ти її непогано знаєш. Що з нею взагалі таке? Вона каже, що просто схиблена на контролі, але…

— Зви це як хочеш, але Стелла не розкисає, — він припиняє катати скейтборд і широко мені всміхається. — І мені точно розкисати не дає.

— Вважає себе начальницею.

— Ні, вона і є начальниця, — каже По, і я бачу з його обличчя, що він не жартує. — Вона знає мене як облупленого, чуваче.

Тепер мені цікаво. Я примружуюся.

— То ви з нею колись?..

— Спали? — каже По і, закинувши голову, регоче. — О Боже. Ніколи! Ні. Ні. Ні.

Я дивлюся на нього. Вона гарненька. І він явно небайдужий до неї. Сильно небайдужий. Важко повірити, що він ніколи навіть не спробував підкотити до неї.

— Ну, перша причина — ми обоє фіброзники. Не торкатися, — каже він. Цього разу він дивиться примружено. — Секс не вартий того, щоб за нього помирати, як на мене.

Я хмикаю, хитаючи головою. Вочевидь, у всіх у цьому крилі з сексом було «нормально». З якоїсь причини всі вважають, що коли в тебе хвороба, розлад чи недуга, ти перетворюєшся на святого.

Це насправді повна туфта.

Якщо подумати, КФ, може, навіть покращив моє сексуальне життя. До того ж бонус стількох переїздів у тому, що я ніде не затримуюсь досить надовго, щоб обрости почуттями. Джейсон здається цілком щасливим, відколи по вуха вклепався в Гоуп, та з мене вже годі серйозного лайна в цьому житті.

— По-друге, вона мій найкращий друг майже все життя, — каже він, повертаючи мене знов до реальності. Присягаюся, очі в нього при цьому трохи зволожилися.

— По-моєму, ти в неї закоханий, — дражню я його.

— О, ще і як. Я просто без тями від неї, — каже По, наче це саме собою зрозуміло. — Я за неї на розпечене вугілля ляжу. Я віддав би їй свої легені, якби вони були чогось варті.

Чорт. Намагаюся не зважати на ревнощі, які підіймаються в грудях.

— Тоді не розумію. Чому…

— Бо вона — не він, — обриває мене По.

Потрібна секунда, щоб до мене дійшло, а потім я регочу, хитаючи головою.

— Нарешті по суті.

Не знаю, чому я відчуваю таке полегшення, але це так. Дивлюся на письмову дошку, що висить на дверях просто в нього над головою, і помічаю велике серце, намальоване на ній.

Якщо Стелла і мене намагається врятувати від смерті, не може ж вона цілковито мене ненавидіти?

Розділ 7

Стелла

— Дайте мені лише кілька хвилин, — кажу я, зачиняючи двері й залишаючи Вілла і По в коридорі.

Доки мій застосунок вантажиться на його телефон, оглядаю кімнату й бачу на ліжку записку, яку підсунула йому під двері вранці.

«Напиши мені, коли дістанеш візок для ліків. (718) 555 3295. Я закінчу справи сьогодні вдень і все влаштую».

Я знала, що це буде нелегко, особливо тому, що Вілл і Барб явно не в найкращих стосунках, тож вона за нього не заступатиметься, але він стрибнув через голову й зумів причарувати докторку Гемід. Я беру записку, зауваживши, що він намалював по краю крихітний шарж — сердита Барб у своїй неповторній барвистій формі штовхає візок для ліків із вереском: «ГЛЯДИ, ЩОБ Я НЕ ПОШКОДУВАЛА!»

Хитаю головою, і на моїх губах проступає усмішка, коли я кладу записку на місце й підходжу до справжнього візка. Переставляю кілька пляшечок із пігулками, ще раз переконуючись, що все в тому ж хронологічному порядку, що я внесла в застосунок, звірившись зі схемою лікування, розмальованою в стилі «Донкі-Конга».

Ще раз перевіряю його ноутбук, аби дізнатися, як швидко завантажиться програма за посиланням, що я йому надіслала, і намагаюся зайвий раз не дихати в цій заселеній бактеріями B. cepacia кімнаті.

Завантажено на 88 відсотків.

Моє серце падає в п’яти, коли чую шум за дверима, і я прикриваю долонею клавіатуру, злякавшись, що нас упіймали.

«Благаю, тільки не Барб. Благаю, тільки не Барб».

Вона має бути на обідній перерві, але якщо вже повернулася й одразу взялася до своїх понеділкових оглядів, вона мене вб’є.

Кроки Вілла лунають у коридорі туди-сюди, і я навшпиньках підходжу до дверей і мало не припадаю вухом. Але з полегшенням чую лише їхні два голоси.

— Ти все стер, так? — каже По.

— Звісно, стер. Двічі, для певності, — відповідає Вілл. — Тобто, зрозуміло, це була не моя ідея, ти ж знаєш.

Я поправляю ізоляційну накидку поверх свого одноразового халата й відчиняю двері, мружачись на них крізь захисні окуляри.

По розвертається на своєму скейтборді обличчям до мене.

— Боже, Стелло. Я тобі казав, яка ти га-а-арна сьогодні?

Вони з Віллом утретє заходяться реготом через мій саморобний костюм хімзахисту. Я зиркаю на них, а потім кидаю погляд у коридор.

— Досі нікого?

Він відштовхується на своєму скейтборді й повільно котиться повз пост медсестер, зазираючи за стійку.

Показує мені великий палець.

— Тільки поквапся.

— Я майже закінчила! — кажу я, прослизаючи знов до кімнати й зачиняючи двері.

Я оглядаю візок із ліками, вдоволено зітхаючи над тим, як ретельно він упорядкований. Але потім бачу стіл, на якому стоїть його ноутбук, і він такий… ні. Підходжу, беру жменю кольорових олівців і кладу їх на безпечну підставку для олівців, де їм місце. Розправляю журнали й альбоми, слідкуючи, щоб вони були впорядковані за розміром, і коли я це роблю, звідти випадає папірець.

Карикатурний, дуже схожий на Вілла хлопчик з двома повітряними кульками качає повітря у здуті легені, і його обличчя червоне від натуги. Усміхаюся, читаючи підпис унизу: «Просто дихай».

Це справді чудово.

Простягнувши руку, м’яко обводжу пальцем легені Вілла, як роблю з малюнком Еббі. Мої пальці в рукавичках торкаються маленького шаржу Вілла, його гострої щелепи, скуйовдженого волосся, блакитних очей і тієї ж бордової толстовки, в якій він був на даху.

Бракує лише усмішки.

Дивлюся на стіну й помічаю, що над його ліжком висить лише стара карикатура. Узявши кнопку з маленької банки, вішаю шарж на стіну під нею.

Дзенькає ноутбук, і я кліпаю очима, швиденько прибираючи руку. Завантаження завершене. Обертаюся, підходжу до столу й від’єдную телефон. Згрібши все разом, відчиняю двері й простягаю телефон ненамальованому Віллу.

Він тягнеться, щоб узяти його в мене, другою рукою поправляючи маску.

— Я створила застосунок для хронічно хворих. Медичні карти, графіки, — буденно знизую плечима. — Він сповіщатиме тебе, коли треба прийняти пігулку чи виконати процедуру…

— Ти створила застосунок? Тобто сама написала? — перериває він мене, здивовано переводячи з телефона на мене розширені блакитні очі.

— Екстрена новина. Дівчата вміють програмувати.

Його телефон цвірінькає, і я бачу, як на екрані з’являється анімована пляшечка з пігулками.

— Івакафтор. Сто п’ятдесят міліграмів, — кажу я йому. Чорт, мені вже краще.

Підіймаю брови на Вілла, який уперше дивиться на мене без глуму. Він вражений. Добре.

— Мій застосунок такий простий, що навіть хлопці в ньому розберуться.

Повільно йду геть, упевнено хитаючи уявними стегнами, і мої щоки теплішають. Я йду прямісінько до вбиральні в іншому кінці поверху, куди ніхто не ходить.

Вмикається світло, і я зачиняю за собою двері. Здираю з себе рукавички й хапаю кілька дезінфекційних серветок з круглого кошика біля дверей, тричі обтираю ними руки. Повільно видихаючи, зриваю з себе все, що на мені: бахили, шапочку, маску, халат і накидку. Усе це заштовхую в сміттєвий кошик, пхаю донизу та опускаю кришку, а тоді біжу до раковини.

У мене мурахи по шкірі, наче я вже відчуваю, як бактерія B. cepacia шукає шлях прослизнути в моє тіло і впитися в мене.

Підходжу до раковини й відкриваю кран, з якого гучно б’є гаряча вода. Вчепившись у гладеньку порцеляну, оглядаю себе в дзеркалі, стоячи перед ним у бюстгальтері й трусиках. Кілька рельєфних шрамів від численних операцій перерізають мої груди й живіт, ребра випинаються з-під шкіри, коли дихаю, гострий кут ключиці здається ще гострішим у тьмяному світлі вбиральні. Почервоніння навколо гастротрубки стає все гіршим — явно починає розвиватись інфекція.

Я надто худа, надто покоцана, надто… Зустрічаю свої горіхові очі в дзеркалі.

Чого це Вілл хоче намалювати мене?

Його голос лунає у мене в голові, називаючи мене красунею. Красунею. І від цього моє серце йойкає, чого не мало б відбуватися.

Дзеркало затуманює пара, розмиваючи зображення. Відвертаюся й тисну на дозатор мила, доки те не виливається з руки. Тру ним долоні, руки та обличчя, змиваючи все в раковину. Потім наношу трохи надміцного антисептика для рук на додачу.

Витираюся, підіймаю кришку другого сміттєвого кошика й дістаю сумку з одягом, яку розважливо поклала сюди годину тому, збираючись до Віллової кімнати. Одягнувшись, востаннє кидаю погляд у дзеркало, перш ніж крадькома вийти з убиральні, аби ніхто не бачив. Як новесенька.

Розтягнувшись на ліжку, я боязко переглядаю список завдань на понеділок, але все одно продовжую гортати соцмережі в телефоні. Відкриваю історію Каміли в інстаграмі, в мільйонний раз передивляюсь, як вона щасливо махає на камеру з байдарки, тримаючи телефон над головою, щоб видно було, як позаду несамовито гребе Мія.

Більшість часу після таємної небезпечної операції я дистанційно насолоджуюся Кабо через публікації однокласників в інстаграмі. Плаваю з маскою в кришталево-чистих водах з Мелісою. Ходжу під вітрилом із Джудом, щоб побачити Арку Кабо-Сан-Лукас. Ніжуся на пляжі з не надто засмученою на вигляд Брук.

І вже коли я знов збираюсь оновити сторінку, у двері стукають, і зазирає Барб. Мить вона роздивляється мій візок із ліками, і я цілком упевнена, що знаю, чого чекати.

— Ти була у Вілла в палаті? Його облаштування… страшенно знайоме.

Я хитаю головою: ні. Це не я. Плюс репутації пай-дівчинки в тому, що Барб мені точно повірить.

Відчуваю полегшення, коли на ноутбук із дзвоном надходить повідомлення з FaceTime і на екрані вистрибує фотографія По. Я завмираю, перш ніж відповісти, мовчки заклинаю його не казати нічого про Вілла і розвертаю ноутбук.

— Диви-но, хто щойно повернувся з обідньої перерви!

На щастя, його очі миттєво натрапляють на Барб, яка стоїть у дверях, і він притримує коментарі, які вже зібрався видати.

— О. Привіт, Барб.

Він кахикає. Барб усміхається йому, коли він дещо зніяковіло починає бурмотіти про груші фламбе. Дивлюсь, як вона повільно зачиняє двері, і моє серце оглушливо калатає, аж доки я чую клямку, що з ніжним клацанням стає на місце.

Повільно видихаю, і По виразно дивиться на мене.

— Послухай. Я розумію, що ти робиш. Це мило.

Він, як завжди, читає мої думки, негідник.

— Але ця історія з Віллом. Це дійсно найкраща ідея? Тобто кому ж знати, як не тобі.

Я знизую плечима, адже він має рацію. Кому ж знати, як не мені? А ще я як ніхто вмію бути обережною.

— Це лише на кілька тижнів, а потім мене випишуть. Тоді нехай кидає лікування, мені байдуже.

Він підіймає брови, криво посміхаючись.

— Відмазка рівня сенату. Чудово сказано.

Він гадає, я закохуюсь у Вілла. У найбільш саркастичного й дратівного, не кажучи вже — заразного хлопця, якого я будь-коли бачила.

Час змінити тему.

— Ніяка це не відмазка! — говорю. — Відмазки — це твій стиль.

— Про що ти? — питає він, звужуючи очі, адже чудово все розуміє.

— Спитай Майкла, — парирую я.

Він ігнорує мене й одразу ж змінює тему.

— Благаю, не кажи, що раз у житті, коли ти нарешті запала на хлопця, той виявився фіброзником.

— Я лише допомогла йому з візком для ліків, По! Хотіти зберегти комусь життя — не те саме, що хотіти його самого, — розсерджено кажу я.

Я не запала на Вілла. Я не маю передсмертного бажання. І якби я хотіла зустрічатися з придурком, їх безліч на вибір і без КФ. Це смішно.

Чи ні?

— Я тебе знаю, Стелло. Наводити лад у візку з ліками — це все одно що прелюдія.

Він вдивляється в моє обличчя, намагаючись зрозуміти, чи я брешу. Я закочую очі й різко закриваю ноутбук, перш ніж хтось із нас це зрозуміє.

— І це називається манери! — доноситься до мене ображений крик По з коридору, а за кілька секунд по тому — грюкіт дверей.

Мій телефон вібрує, і я беру його, щоб прочитати повідомлення від Вілла.

«Любовна сварка?»

Мій шлунок знову стискається, але я морщу носа, збираючись видалити повідомлення. А тоді на екран вистрибує й пританцьовує анімована пляшечка пігулок — нагадування вдягти віброжилет о четвертій годині. Я закушую губу, знаючи, що Вілл щойно дістав те саме повідомлення. Але чи дотримається він його?

Розділ 8

Вілл

Я ретельно зафарбовую волосся Барб, відхиляючись, щоб оглянути свій малюнок: вона з вилами в руках. Задоволено киваю, і тієї ж миті мій телефон на столі починає гучно вібрувати, пускаючи в танець кольорові олівці. Це Стелла. На FaceTime.

Здивований, тягнуся поставити на паузу пісню Pink Floyd на комп’ютері й проводжу пальцем по екрану, щоб прийняти дзвінок.

— Так і знала! — каже вона, щойно її великі очі з’являються на екрані. — Де твій віброжилет? Ти мав не знімати його ще п’ятнадцять хвилин. А креон випив? Закладаюся, що ні.

Удаю, що я автовідповідач.

— Пробачте, набраний вами номер більше не обслуговується. Якщо вам здається, що ви чуєте цей запис помилково…

— Тобі не можна вірити, — перериває вона мою вбивчу інтонацію. — Тому ось як усе буде. Ми будемо виконувати процедури разом — так я знатиму, що ти їх справді робиш.

Закладаю за вухо олівець, що тримав у руці, й холоднокровно відповідаю:

— Завжди шукаєш спосіб побути зі мною якнайдовше.

Вона перериває дзвінок, але, присягаюся, на мить я побачив її усмішку. Цікаво.

Наступні два дні ми проводимо здебільшого в скайпі і, хоч як дивно, не лише викрикуємо накази. Вона демонструє мені техніку приймання пігулок із шоколадним пудингом. Страшенно геніально. І смачно. Ми дихаємо в інгалятори, лежимо під крапельницями й разом відмічаємо пройдені процедури та ліки в її застосунку. Але Стелла мала рацію кілька днів тому. Чомусь те, що я виконую процедури, допомагає їй розслабитися. Поступово вона стає все менш суворою.

І, не брехатиму, вже за два дні мені набагато легше вставати вранці з ліжка. Дихається явно краще.

У другій половині другого дня я починаю надягати свій віброжилет і здивовано підстрибую, коли у двері вривається Барб, готова до нашої звичайної бійки через нього о четвертій годині. Вона завжди виграє бійку й напинає його на мене, пригрозивши замкнути в ізоляторі, але це не зупиняє мене від спроб позбутись його.

Я закриваю ноутбук, різко обірвавши розмову зі Стеллою в скайпі, і ми з Барб дивимось одне на одного, як у класичному протистоянні зі старих вестернів. Вона переводить погляд із віброжилета на мене, і сталевий вираз її обличчя потрохи перетікає в шокований.

— Очам не вірю. Ти надягаєш свій віброжилет.

Я знизую плечима, наче нічого особливого не сталось, і кидаю погляд на компресор — ще раз упевнитись, що все під’єднав правильно. Як на мене, все добре, але минув чималенький проміжок часу, відколи я робив це сам.

— Четверта година, ні?

Вона закочує очі й пронизує мене поглядом.

— Під час усієї процедури не знімати, — каже вона й вислизає за двері.

Не встигають двері зачинитись, як я розкриваю ноутбук, викликаю Стеллу в скайпі, звісившись униз головою з ліжка з рожевим судном для зригування слизу в руці.

— Чуєш, вибач. Барб… — починаю я, коли вона відповідає на дзвінок, і змовкаю, помітивши її відсторонене обличчя, повні губи, складені в похмуру гримасу, з якою вона дивиться на свій телефон. — Ти в порядку?

— Так, — вона підіймає на мене очі й глибоко вдихає. — Увесь мій клас у шкільній подорожі в Кабо.

Вона розвертає телефон, щоб показати мені фото в інстаграмі — гурт людей у купальниках і сонячних окулярах радісно позує на піщаному пляжі.

Знизує плечима й відкладає телефон. Я чую крізь комп’ютер, як вібрує її жилет — монотонний гул у такт моєму.

— Мене просто трохи прибило, що я не з ними.

— Розумію, — кажу я, думаючи про Джейсона з Гоуп і про все, що пропустив за останні кілька місяців, живучи опосередковано, їхніми повідомленнями й дописами в соцмережах.

— І я планувала цю цьогорічну подорож, — каже вона, що мене не дивує. Вона, мабуть, планує кожен крок у своєму житті.

— А твої батьки? Вони б тебе відпустили? — з цікавістю питаю я.

Навіть до зараження B. cepacia моя мати зарубала б цю ідею. Шкільні канікули я завжди проводив зі звукозаписами.

Вона киває, її очі наповнюються цікавістю через моє питання.

— Звісно. Якби я була достатньо здорова. А твої ні?

— Ні. Хіба що, звісно, тамтешня лікарня заявить про нову чарівну терапію лікування B. cepacia стовбуровими клітинами.

Я сідаю й вихаркую в судно цілий згусток слизу. Кривлячись, лягаю знов. Пригадую, чому я постійно знімав цей жилет, доки не почалось оце.

— До того ж я там уже був. Там гарно.

— Ти там був? І як? — нетерпляче питає вона, підсуваючи ноутбук ближче.

Спливають розмиті спогади, і я бачу, як поряд зі мною на пляжі стоїть батько, і нам на ноги накочує хвиля, а наші пальці в’язнуть у піску.

— Так, я їздив з татом у дитинстві, до того як він пішов.

Я надто заглибився в спогади, щоб слідкувати за язиком, але якось дивно чути від самого себе слово «тато».

Навіщо я їй це сказав? Я ніколи нікому про це не кажу. Навряд чи взагалі згадував батька протягом багатьох років.

Вона розтуляє рота, аби щось сказати, але я швидко переводжу розмову на пейзажі Кабо. Аби не про нього.

— Пляжі гарні. Вода кришталево чиста. До того ж усі супер-суперлюб’язні й спокійні.

Бачу, як наростає пригніченість у її очах під час мого натхненного резюме, тож згадую випадковий факт, почутий на каналі Travel.

— Боже, а течії там які сильні! Майже ніколи не маєш шансу поплавати, хіба що, ну, годину-дві на день. Більшість часу просто печешся на пляжі, бо не можеш у воду зайти.

— Справді? — питає вона, зустрічаючи мою спробу скептично, але з вдячністю.

Поспішно киваю й бачу, як сум частково сходить з її обличчя.

Ми припиняємо вібрувати, і між нами встановлюється приємна тиша. Звісно, якщо не зважати на періодичне харкання легень.

Коли з віброжилетами покінчено, Стелла відключається, щоб зателефонувати матері й дізнатися, як справи в друзів у Кабо, та обіцяє набрати мене, коли прийде час приймати пігулки на ніч. Години спливають повільно без її усміхненого обличчя по той бік комп’ютерного екрана. Я з’їдаю вечерю, малюю й переглядаю відео на YouTube — як завжди вбивав час до втручання Стелли, проте зараз це здається архінудним. Хоч би що я робив, ловлю себе на тому, що постійно поглядаю на екран в очікуванні дзвінка у скайпі, а секунди між тим тікають надзвичайно повільно.

Поряд гучно вібрує телефон, і я дивлюся на нього, але то лише нагадування з її застосунку, що час приймати ліки на ніч і готуватися до живлення через гастротрубку. Озираюся на тумбочку, куди вже поставив чашку шоколадного пудингу і виклав ліки, готові до вживання.

Комп’ютерний екран спалахує як за годинником, і надходить довгоочікуваний дзвінок від Стелли.

Схиляюся над кнопкою відповіді, придушуючи усмішку, і кілька секунд чекаю, вистукуючи пальцями по трекпаду, перш ніж прийняти дзвінок. Натискаю «прийняти» і вдаю, що широко позіхаю, буденно дивлячись у телефон, коли на екрані проступає її обличчя.

— Уже час для нічних ліків?

Вона яскраво всміхається мені.

— От не треба. Я бачу твої пігулки в тебе за спиною на тумбочці.

Збентежений, я розтуляю рота, аби щось сказати, але хитаю головою, лише раз поступаючись їй.

Ми разом приймаємо ліки, потім дістаємо свої пакети для харчування крізь трубку, щоб під’єднати на ніч. Вливши суміші, підвішуємо пакети, приєднуємо до трубок і регулюємо швидкість подачі на той час, доки будемо спати. Я вожуся зі своїм пакетом й поглядаю на Стеллу, аби впевнитися, що роблю все правильно. Хвилина, як я зробив це сам. Після того ми заливаємо помпу, щоб викачати звідти все повітря, і переглядаємось в очікуванні, коли суміш опуститься по трубці.

Доки ми чекаємо, я починаю насвистувати мотив пісні «Небезпека!», і це викликає в неї сміх.

— Не дивися! — каже вона, коли суміш дістається кінця трубки. Вона підіймає сорочку, рівно настільки, щоб під’єднати свою гастротрубку.

Я відвертаюся, ховаючи усмішку, різко вдихаю й вигинаюся з усіх сил, задираючи сорочку й під’єднуючи трубку до кнопки, що стирчить з мого черева.

Піднявши очі, ловлю її погляд крізь відеочат.

— Фотографуй, лишиться на пам’ять, — кажу я, опускаючи сорочку, а вона закочує очі. Її щоки лише злегка зашарілися.

Сідаю на ліжко й підсуваю ноутбук ближче до себе.

Вона позіхає, розпускаючи волосся, і її довгі русяві коси м’яко розсипаються по плечах. Намагаюсь не витріщатися, але вона гарна. Більш схожа на дівчину з її відео. Розслаблена. Щаслива.

— Тобі треба трохи поспати, — кажу я, коли вона сонно тре очі. — Кілька важких днів ганяла мене.

Вона зі сміхом киває.

— Добраніч, Вілле.

— Добраніч, Стелло, — кажу я й вагаюся, перш ніж натиснути кнопку завершення розмови й закрити ноутбук.

Знову лягаю, заклавши руки за голову, і тиша в кімнаті здається незручною, хоча тут і досі лише я. Та коли я перекочуюся й вимикаю світло, то вперше за довгий час усвідомлюю, що насправді не почуваюся самотнім.

Розділ 9

Стелла

Докторка Гемід хмуриться, коли я підіймаю сорочку, і її темні брови сходяться від вигляду інфікованої шкіри навколо моєї гастротрубки. Кривлюся, коли вона м’яко торкається запаленої почервонілої шкіри, і вона бурмоче вибачення у відповідь на мою реакцію.

Прокинувшись сьогодні вранці, я помітила, що інфекція лише посилилася. Побачивши, як з отвору точиться гній, я одразу покликала її.

Після хвилини огляду вона нарешті встає, видихаючи.

— Спробуємо бактробан і подивимось, який буде вигляд за день-два. Може, вдасться це виправити, а?

Я опускаю сорочку, кидаючи на неї скептичний погляд. Я вже тиждень у лікарні, і хоча лихоманка минула і біль у горлі зник, стало лише гірше. Вона простягає руку та обнадійливо стискає моє плече. Утім, сподіваюся, що вона має рацію. Бо якщо ні, це означає операцію. А це прямо суперечить тому, щоб не хвилювати маму й тата.

Мій телефон починає цвірінькати, і я дивлюся на нього, очікуючи, що це Вілл, але бачу повідомлення від мами.

«Пообідаємо в кафетерії? Зустрінемось за 15 хвилин?»

«15 хвилин» означає, що вона вже в дорозі. Я цілий тиждень відтягувала її візит, розповідаючи, що тут суцільна рутина, що їй буде нудно, але цього разу вона не прийняла відмови. Я надсилаю «Так» і встаю з зітханням, щоб перевдягнутися.

— Дякую, докторко Гемід.

Вона всміхається мені, ідучи до дверей.

— Тримай мене в курсі, Стелло. Барб теж спостерігатиме.

Я натягую чисту пару легінсів і толстовку, пишу собі нагадування внести бактробан до графіка в моєму застосунку, а тоді прямую до ліфта і через міст до корпусу 2. Коли дістаюся на місце, мама вже стоїть під кафетерієм. Її волосся зібране в розкуйовджений хвіст, темні кола важко пролягли під очима.

На вигляд вона худіша за мене.

Я міцно обіймаю її, намагаючись не кривитися, коли вона зачіпає мою гастротрубку.

— Усе гаразд? — питає вона, оцінюючи мене поглядом.

Я киваю:

— Чудово! Процедури — нема чого робити. Дихаю вже краще. У тебе все гаразд? — питаю, вдивляючись у її обличчя.

Вона киває, широко всміхаючись мені, але усмішка практично не торкається очей.

— Еге ж, усе добре!

Ми стаємо в довгу чергу й робимо свої звичайні замовлення — салат «Цезар» для неї, бургер і молочний коктейль для мене, величезну тарілку картоплі фрі для нас обох.

Нам вдається зайняти місце в кутку біля широких вікон, на зручній відстані від решти людей. Поки ми їмо, я кидаю погляд за вікно й бачу, що сніг досі м’яко падає, потроху збираючись білою ковдрою на землі. Сподіваюся, мама піде раніше, ніж надворі стане зовсім кепсько.

Я доїдаю свій бургер і три чверті картоплі фрі за той час, доки мама встигає з’їсти щонайбільше три жменьки салату. Дивлюся, як вона з утомленим обличчям колупає їжу. Схоже, знову ґуґлила до світанку, читаючи сторінку за сторінкою, статтю за статтею про легеневі трансплантації.

Тато був єдиним, хто зазвичай умів заспокоїти її, витягнути з коловороту тривоги самим лише поглядом, утішити так, як ніхто не вмів.

— Дієта розлучення пішла тобі не на користь, мамо.

Вона підіймає на мене очі, здивована.

— Про що ти кажеш?

— Ти надто схудла. Татові потрібен догляд. Ви обоє крадете мій імідж!

«Хіба ти не бачиш, що ви потрібні одне одному?» — хочеться сказати мені.

Вона сміється, хапаючи мій молочний коктейль.

— Ні! — скрикую я, коли вона робить театральний ковток.

Я перехиляюся через стіл, намагаючись відібрати його, але кришечка злітає, і шоколадно-молочний коктейль вкриває нас обох. Вперше за довгий час ми просто лускаємо від сміху.

Мама бере жменю серветок, м’яко стирає коктейль з мого обличчя, і раптом її очі наповнюються сльозами. Нахмурившись, беру її за руку.

— Мамо, що?

— От дивлюся на тебе й думаю… вони казали, що ти не… — вона хитає головою та обіймає долонями моє обличчя. Сльози котяться з її очей. — Але ти жива. І доросла. І вродлива. Ти постійно доводиш, що вони помилялися.

Вона хапає серветку, витираючи сльози.

— Не знаю, що б я без тебе робила.

Усередині в мене все холоне. «Не знаю, що б я без тебе робила».

Важко ковтаю й заспокійливо потискаю їй руку, але мої думки весь час повертаються до гастротрубки. Електронні таблиці. Застосунок. Велика цифра «35 відсотків» практично засіла у мене в грудях. Доки я не отримаю донорські легені, ця цифра не зросте. Доти моє життя триває лише моїми власними зусиллями. І я мушу продовжувати. Я маю лишатися в живих.

Бо цілком упевнена, що моє життя — єдине, що підтримує моїх батьків.

Коли мама йде, я одразу прямую з Віллом до спортзалу, бажаючи зміцнити свої кволі легені, наскільки це можливо. Я мало не прошу його не приходити, щоб мати змогу все обміркувати, але знаю, що він, імовірно, роками й носа не показував до спортзалу.

До того ж тривоги за батьків укупі з цими думками буде забагато, щоб дати мені зосередитись на чомусь іншому. Принаймні відвідування Віллом спортзалу — проблема, яку можна розв’язати негайно.

Починаю крутити педалі велотренажера. Я не проти тренуватися в другій половині дня, відколи спортзал став одним із найприємніших місць у цілій лікарні. Три роки тому її відремонтували й практично вчетверо збільшили розмір, встановивши баскетбольні корти, басейн із солоною водою, блискуче нове кардіообладнання й цілі ряди безкоштовних ваг. Є навіть цілий окремий зал для йоги й медитації, з широкими вікнами, що виходять у двір. Раніше тутешній спортзал являв собою стару запилюжену кімнату з купкою непарних гантелей і напіврозваленим обладнанням, на вигляд таким, ніби виробили його за рік після винайдення колеса.

Я озираюся й бачу Вілла, який відчайдушно чіпляється за бігову доріжку і хапає ротом повітря, займаючись спортивною ходою. Його концентратор кисню бовтається через плече в класичному, модному серед фіброзників стилі.

Я практично затягла його сюди, і, мушу визнати, мені весело бачити його надмірні потуги бути в’їдливим. Він навіть не міг скористатися своєю відмазкою «заборонено покидати третій поверх», адже Барб сьогодні на нічній зміні, а Джулі більш ніж охоче дозволила Віллу займатися тим, що насправді поліпшить роботу його легень і здоров’я загалом.

— То коли наша маленька угода стане взаємовигідною? — нарешті видає він, дивлячись через зал на мене, поки я кручу педалі. Він уповільнює швидкість, видихаючи слова між вдихами. — Я зробив усе, що ти просила, а мої інвестиції не повернулися.

— Я негарна. Надто спітніла, — кажу я, коли крапля поту збігає моїм обличчям.

Він натискає кнопку, зупиняючи бігову доріжку. Конвеєр різко завмирає, а він обертається до мене, поправляючи свою носову трубку й намагаючись перевести подих.

— А в мене брудне волосся, я надто втомлений, а мій візок із ліками…

— Хочеш намалювати мене в поту? Чудово! То я пітнітиму сильніше!

Я починаю крутити педалі так, наче від цього залежить моє життя, і кількість обертів за хвилину підстрибує в чотири рази. Легені починають палати, і на мене нападає кашель. Кисень зі свистом виходить з носової трубки між тим, як я намагаюся вдихнути. Під час нападу кашлю мої ноги сповільнюються, доки я нарешті відновлюю подих.

Він хитає головою. Миттєво опускаю погляд на яскраві електронні цифри на велотренажері, намагаючись не зважати, як моє обличчя потроху заливає червоним.

Зрештою ми обоє виснажено плетемося до порожнього залу для йоги, я на шість кроків попереду. Сідаю напроти широких вікон, скло яких холодне від білої ковдри надворі, що вкриває все видиме.

— Мені треба позувати чи як? — питаю я, поправляючи рукою волосся. Набуваю театральної пози, від чого його пробиває на сміх.

Він дістає свій блокнот і вугільний олівець і, на мій подив, натягує пару синіх гумових рукавичок.

— Ні, просто поводься природно.

Ну гаразд, добре. Це буде легко.

Я спостерігаю за ним: його яскраво-блакитні очі зосереджені на папері, темні брови зведені, доки він зосереджується. Підіймає очі, зустрічає мій погляд, роздивляючись мене знову. Я швидко відвертаюся, дістаю свій кишеньковий записник і гортаю до сторінки з сьогоднішніми планами.

— Що це? — питає він, указуючи олівцем на записник.

— Мій список завдань, — пояснюю, викреслюючи пункт 12 «Тренуватись» і в самому низу списку додаючи: «Позувати для Вілла».

— Список завдань? — перепитує він. — Дуже олдскульно для тієї, хто пише мобільні застосунки.

— А, ну, мобільний застосунок не дає мені такого задоволення, як це, — я дістаю олівець і перекреслюю «Позувати для Вілла».

Він робить удавано сумне обличчя.

— А оце вже дуже образливо.

Я пригинаю голову, але він бачить усмішку, яку я намагаюся приховати.

— То що ще є в тому списку? — питає він, знову дивлячись у свій малюнок, а тоді на мене, перш ніж почати щось зафарбовувати.

— У якому саме? — питаю я. — У моєму загальному чи повсякденному списку?

Він тепло сміється, хитаючи головою.

— Звісно ж, у тебе їх два.

— Терміновий і довгостроковий! Це розважливо, — відповідаю я, на що він лише глузливо всміхається.

— Добий мене загальним списком. Це явно щось солідне.

Я гортаю сторінки, дістаючись до загального списку. Давненько я не зазирала на цю сторінку. Вона вся розписана різнокольоровими чорнилами: червоними, синіми й чорними — і кількома гелевими ручками блискуче-неонових кольорів із набору, купленого ще в шостому класі.

— Подивимось отут, — мій палець веде до вершини списку. — «Стати волонтеркою у важливій політичній акції». Зроблено.

Я викреслюю це.

— «Пройти всі твори Вільяма Шекспіра». Зроблено!

Викреслюю і це.

— «Поділитися всім, що знаю про КФ, з іншими». У мене, ну, той, канал на ютьюбі…

Це я також викреслюю й підіймаю очі на Вілла — він анітрохи не здивований. Дехто збирав інформацію про мене.

— То ти плануєш померти дуже-дуже розумною, щоб долучитися до дискусійного клубу покійників? — він указує олівцем за вікно. — Ти колись думала про, не знаю… об’їхати світ чи ще щось?

Я опускаю очі й бачу пункт 27 «Побачити Сикстинську капелу з Еббі». Не викреслено.

Прокашлююсь і йду далі.

— «Навчитися грати на фортепіано». Зроблено! «Вільно розмовляти французькою»…

Вілл перериває мене:

— Серйозно, ти колись робиш що-небудь не за списком? Не ображайся, жодне з цього не схоже на веселощі.

Я згортаю записник, а він продовжує:

— Хочеш почути мій список? Узяти майстер-клас із малювання в Боба Росса. Багато веселих маленьких дерев і жовтий кадмій — гадаєш, що це не вийде, але…

— Він помер, — кажу я.

Він криво посміхається мені.

— А, ну тоді, гадаю, я одразу перейду до сексу у Ватикані!

Я закочую очі.

— Гадаю, в тебе більше шансів зустріти Боба Росса.

Він підморгує, але його обличчя стає серйозним. Більш серйозним, ніж я будь-коли бачила.

— Добре, добре. Я хотів би об’їхати світ і мати справжню нагоду побачити його, розумієш? А не лише лікарні зсередини, — він опускає очі й продовжує робити начерки. — Вони всі однакові. Ті самі типові палати. Ті самі кахлі на підлозі. Той самий стерильний запах. Я бував скрізь, а насправді не бачив нічого.

Я дивлюся на нього, дивлюся по-справжньому, спостерігаючи, як падає волосся йому на очі, коли він малює, яке зосереджене в нього обличчя — жодних глузливих гримас. Цікаво, як це — об’їхати навколо світу, але ніколи не мати змоги вийти за стіни лікарні. Я була не проти перебування в лікарні. Тут я почувалась у безпеці. Зручно. Але я приїздила до тієї самої практично все своє життя. Вона мені як дім.

Якби на минулому тижні я була в Кабо, але застрягла в лікарні, це б не просто бісило. Я почувалась би жалюгідно.

— Дякую, — кажу я.

— За що? — питає він, підіймаючи голову й дивлячись мені в очі.

— За те, що сказав дещо справжнє.

Секунду він дивиться на мене, а тоді запускає пальці у волосся. Врешті-решт йому ніяково.

— У тебе горіхові очі, — каже він, указуючи на сонячне світло, що ллється крізь скло, обтікаючи мене. — Я й не знав, доки не побачив їх у світлі сонця. Гадав, що вони карі.

Від цих слів і від того, як тепло він дивиться на мене, серце у мене в грудях починає сильно битися.

— Справді гарні очі, — за мить каже він, і ледь помітний рум’янець заливає його щоки. Він опускає погляд, щось дряпає у себе в блокноті й прокашлюється. — Тобто, ну, щоб їх малювати.

Прикушую нижню губу, щоб приховати усмішку.

Уперше відчуваю важкість кожного дюйма, кожного міліметра цих шести кроків між нами. Щільніше кутаюся в толстовку й відводжу погляд на купи матраців для йоги в кутку, намагаючись не зважати на те, що цей порожній простір між нами — назавжди.

Увечері я вперше за цілий день продивляюся фейсбук, переглядаючи всі фотографії від друзів з Кабо. Ставлю сердечко під новою аватаркою Каміли: вона на дошці для серфінгу у своєму смугастому бікіні з широкою дурнуватою усмішкою на обличчі, плечі обгоріли до хрумкої шкоринки — всі мої попередження про сонцезахисний фільтр повністю проігноровано. Але раніше цього вечора Мія надіслала мені секундне відео «з-за лаштунків», зняте за лічені секунди після цієї фотографії: виявляється, Каміла досі не ладнає з серфінгом. Може, вона протрималася три з половиною секунди, яскраво всміхнувшись на камеру, а за мить злетіла з дошки.

Пускаюся в короткий переможний танок, коли доходжу до фото, розміщеного Мейсоном: його загоріла рука обіймає плече Мії. Мало не падаю зі стільця, побачивши підпис: «Красунечка з Кабо». Усміхнувшись, швиденько ставлю лайк, а тоді закриваю застосунок, щоб надіслати їй повідомлення.

«Так тримати, Міє!!!» І безліч смайликів з очима-сердечками.

Переводжу погляд і бачу, що мій кишеньковий записник досі лежить розгорнутий на сторінці з загальним планом. Мою увагу привертає пункт 27 «Побачити Сикстинську капелу з Еббі». Відкриваю ноутбук, і мишка зависає над блакитною текою з ярликом «Еббі».

Секунду я вагаюсь, а тоді клацаю на неї, й екран заповнює море фотографій, відео й художніх творів моєї сестри. Вмикаю відео з камери GoPro, яке вона надіслала мені два роки тому, — там вона балансує на вершині високого хиткого моста. На весь екран — запаморочлива відстань звідти, де вона сидить, до річки внизу. Течія під нею така сильна, що знесе все на своєму шляху.

— Очманіти можна, а, Стелло? — каже вона, розвертаючи камеру до себе й ще раз поправляючи свій ремінь безпеки. — Я подумала, тобі захочеться побачити, як воно!

Вона застібає шолом як треба, і ракурс відеокамери знову зміщується на край моста і довгої-довгої дистанції вниз.

— І я прихопила свого товариша зі стрибків! — вона підіймає мого набивного ведмедика-панду, який зараз біля мене, і міцно його стискає. — Триматиму його міцно, не хвилюйся!

А потім, навіть секунди не розмірковуючи, вона кидається з моста. Я разом з нею лечу крізь повітря, і її крики захвату гучно лунають у динаміках.

А тоді стається удар. Нас підкидає догори, на екрані з’являється морда панди, і голос Еббі, задиханий і запаморочений тим, як вона міцно стискає панду, вигукує:

— З Днем народження, Стелло!

Важко глитаючи, я зі стуком закриваю ноутбук, перекинувши бляшанку содової на тумбочці. Кола з шипінням розливається по всій стільниці й по підлозі. Чудово.

Нахиляюся підняти бляшанку, перестрибую через калюжу й дорогою в коридор жбурляю її у сміття. Проминаючи пост медсестер, бачу Барб, яка дрімає в кріслі, — голова звисає набік, рот злегка розтулений. Обережно відчиняю двері шафки прибиральниці, виймаючи з набитої мийними засобами полиці паперові рушники й намагаючись не розбудити медсестру.

Однак вона чує й підіймає на мене сонні очі.

— Ти надто багато працюєш, — кажу я їй, коли вона бачить мене.

Вона всміхається й розкриває обійми, як колись, коли я була менша і в мене траплявся важкий день у лікарні.

Я забираюся їй на коліна, мов дитина, та обвиваю руками її шию, вдихаючи знайомий, безпечний ванільний запах її парфумів. Поклавши голову їй на плече, я заплющую очі й удаю, що засинаю.

Розділ 10

Вілл

— Час цевафломаліну! — співає Джулі, відчиняючи мої двері наступного дня з пакетом ліків у руках.

Я киваю. Я вже отримав сповіщення від Стеллиного застосунку й пересів з-за столу на ліжко, де встановлена стійка для крапельниці, чекаючи на її прибуття.

Дивлюся, як Джулі підвішує пакет, беручи крапельницю та обертаючись до мене. Її погляд переноситься на портрет Стелли, намальований у залі для йоги й вивішений поряд із малюнком легень, який Стелла приколола над моїм столом. Кутики її губ трохи підіймаються, коли вона дивиться на нього.

— Мені подобається бачити тебе таким, — каже вона, дивлячись мені в очі.

— Яким — таким? — питаю, відтягуючи комір сорочки.

Вона підключає крапельницю до отвору в моїх грудях.

— Обнадієним.

Я думаю про Стеллу, і мій погляд зміщується на пакет з ліками цевафломаліну. Простягаю руку і м’яко торкаюсь його, відчуваючи вагу пакета в долоні. Експериментальні ліки такі нові. Ще надто нові, щоб знати, чим це все обернеться.

Це я вперше хоча б дозволяю собі подумати про таке… і це може бути небезпечно. Чи навіть по-дурному.

Не знаю. Плекати надії там, де йдеться про лікарню, не здається мені доброю ідеєю.

— А що, як не подіє? — питаю я.

Я не відчуваю жодної різниці. Принаймні поки що.

Стежу за пакетом із ліками, рівномірним крапанням препарату, що проникає в моє тіло. Я знов дивлюся на Джулі, і на мить ми обидва замовкаємо.

— А що, як подіє? — питає вона, торкаючись мого плеча. Дивлюся їй услід.

А що, як подіє.

Після крапельниці я обережно натягаю пару яскраво-синіх рукавичок, аби жоден ембріон B. cepacia вже точно не потрапив ні на що, чого може торкнутися Стелла.

Знову дивлюся на свій малюнок, зроблений раніше в залі йоги, й ретельно оцінюю його, знімаючи зі стіни.

Шарж, але це точно Стелла. У білому лікарському халаті, зі стетоскопом на шиї, сердито впирає свої карикатурні ручки в стегна. Примружившись, я оглядаю малюнок і усвідомлюю, що чогось бракує.

Ага!

Хапаю червоний, помаранчевий і жовтий олівці й домальовую вогонь, що виривається з її рота. Так значно реалістичніше. Сміючись сам до себе, беру конверт з манільського паперу, викрадений зі столу медсестер, вкладаю туди малюнок і виводжу на зовнішньому боці: «Усередині ти знайдеш моє серце й душу. Будь доброю».

Іду коридором до її кімнати, уявляючи, як вона відкриє конверт в очікуванні чогось глибокого й проникливого. Дивлюся в обидва боки, перш ніж підсунути конверт їй під двері, й притуляюся до стіни, прислухаючись.

Я чую її м’які кроки за дверима, чую, як вона натягує рукавички, а тоді схиляється й підбирає конверт. Тиша. Знову тиша. І нарешті — сміх. Справжній, щирий, теплий сміх.

Перемога! Іду назад коридором, насвистуючи, прослизаю в ліжко й хапаю свій телефон — пілікає FaceTime, і надходить дзвінок від Стелли, як я й сподівався.

Я відповідаю. З’являється її обличчя, рожеві губи всміхаються самими кутиками.

— Леді дракон? От сексист!

— Ну, пощастило тобі, що сказала: ніякої голої натури!

Вона знову сміється, дивлячись на малюнок, а тоді на мене.

— Чому карикатури?

— Вони підривні, розумієш? Зовні можуть здаватися легкими й кумедними, але мають ударну силу.

Я міг би розмовляти про це весь день. Якщо я нетямлюся від чогось, то саме від цього. У мене на тумбочці книга, де є кілька найкращих політичних карикатур з New York Times.

— Політика, релігія, суспільство. Гадаю, добре намальована карикатура може сказати більше, ніж слова, розумієш? Вона може змінити думки.

Стелла дивиться на мене, здивована, і нічого не каже.

Я знизую плечима, усвідомлюючи, яким нестерпним ботаном щойно себе виставив.

— Ну, я лише карикатурист-початківець. Що я там знаю.

Указую на малюнок позаду неї — красиве зображення легень, ізсередини яких проростають квіти, на зоряному тлі.

— А це ось — мистецтво.

Підсуваю ноутбук ближче до себе, усвідомивши, що означає цей малюнок.

— Здорові легені! Геніально. Хто це намалював?

Вона озирається на них, робить паузу.

— Моя старша сестра. Еббі.

— Оце неабиякий талант. Хотів би я поглянути на інші її роботи!

Дивний вираз проступає на її обличчі, а тон стає прохолодним.

— Послухай. Ми не друзі. Ми не ділимося своїми історіями, лише разом проходимо лікування, гаразд?

Дзвінок різко переривається, і на екрані проступає моє власне збентежене обличчя. Що це, в біса, було? Я сердито підстрибую й різко відчиняю двері своєї палати. Вириваюся в коридор, прямуючи найкоротшим шляхом до її дверей, готовий висловити їй усе, що думаю. Хай поцілує мене в…

— Гей! Вілле! — лунає голос позаду мене.

Я обертаюся і з подивом бачу Гоуп і Джейсона, які йдуть до мене. Я надсилав повідомлення Джейсону годину тому і все одно начисто забув, що вони приїздять сьогодні, як завжди в п’ятницю. Джейсон підіймає пакет із їжею і всміхається мені, доки запах картоплі фрі з моєї улюбленої їдальні за квартал від нашої школи розливається коридором, намагаючись мене спокусити.

Я застигаю, переводячи погляд зі Стеллиних дверей на моїх відвідувачів.

А тоді до мене доходить.

Я бачив обох її батьків, як вони приходять і йдуть. Бачив, як її відвідували подруги першого дня, коли вона приїхала сюди.

Але Еббі? Вона ніколи навіть не казала про Еббі.

Де була Еббі?

Я підходжу до Гоуп і Джейсона, беручи пакет і киваючи їм, щоб ішли за мною до палати.

— Ходімо зі мною!

Ривком відкриваю ноутбук, і доки той завантажується, вони вдвох стоять позаду мене зі здивованими обличчями.

— Ми теж раді тебе бачити, чуваче, — каже Джейсон, зазираючи через моє плече.

— Отже, я зустрів дівчину, — кажу я, обертаючись до них обох.

Хитаю головою, коли Гоуп усміхається мені однією з тих усмішок, і її очі збуджено блищать. Джейсон повністю в курсі всього, що стосується Стелли, але Гоуп я ще не просвітив. Здебільшого тому, що знав, що вона ось так відреагує.

— Не в тому сенсі! Гаразд. Може, і в тому. Але так не можна. Хай там що.

Я знов розвертаюся до свого комп’ютера, відкриваючи закладку з YouTube-каналом Стелли й гортаючи його до торішнього відео під заголовком «Поліпектомічна вечірка!» Клацаю на нього, а тоді натискаю пробіл, щоб поставити відео на паузу, і обертаюся ввести їх у курс справи.

— У неї КФ. І вона того… схиблена на контролі. Змусила мене почати виконувати процедури весь час і все таке.

Полегшення наповнює очі Гоуп, а Джейсон відверто всміхається.

— Ти знов розпочав лікування, Вілле? Це ж чудово, — випалює Гоуп.

Я відмахуюся від її схвалення, хоч і здивований трохи, що це викликало таку бурхливу реакцію. Гоуп деякий час задовбувала мене через це, та коли я сказав їм закрити цю тему, вони не надто переймались. І я вже певним чином гадав, що ми одне одного зрозуміли.

Але тепер вони обоє демонструють таке полегшення. Я хмурюся. Не хочу подавати їм надію.

— Так, так. Байдуже. Слухайте, от що. Вона має сестру на ім’я Еббі.

Я швиденько прокручую на кілька хвилин уперед, натискаючи «Пуск», щоб вони обоє подивилися.

Стелла та Еббі сидять у лікарняній палаті, стіни якої обвішані художньою творчістю, як у її палаті тепер. З ними докторка Гемід, прикладає стетоскоп до грудей Стелли, слухаючи її легені. У Стелли ноги трусяться від хвилювання, коли вона переводить погляд із лікарки на камеру.

— Гаразд. Отже, мені робитимуть назальну полі…?

— Поліпектомію, — каже докторка Гемід, випрямляючись. — Ми видалимо поліпи з твоїх назальних шляхів.

Стелла всміхається у камеру.

— Намагаюся розговорити лікаря про операцію на носі, доки вона тут.

Еббі тепло обіймає її, міцно стискаючи.

— Стелла нервує. Але я буду тут і співом заколисуватиму її, як завжди!

Вона починає співати м’яким і солодким голосом: «Я тебе люблю, бушель і ще трішки…»

— Припини! — каже Стелла, затуляючи рота сестрі долонею. — Ще зурочиш!

Я ставлю відео на паузу, озираючись до друзів.

Обоє мають збентежений вигляд і явно не усвідомлюють того, що тільки-но дійшло до мене. Переглядаються, здіймаючи брови, а тоді Гоуп широко всміхається мені, нахиляючись, щоб придивитися до бічної панелі.

— Ти переглянув усі її відео?

Я не звертаю на неї уваги.

— І от, вона просто сказилася п’ять хвилин тому, коли я попросив показати мені більше творів її сестри. Це відео минулого року, — пояснюю я.

— Так, і що? — питає Джейсон, насупившись.

— Після того на жодному відео Еббі немає.

Вони кивають, потроху доганяючи, що до чого. Гоуп дістає телефон і з насупленим виглядом щось вистукує.

— Я знайшла інстаграм Еббі Ґрант. Там здебільшого її творчість і вона зі Стеллою, — вона підіймає очі на мене, киваючи. — Але ти маєш рацію. Вона рік нічого не дописувала.

Переводжу погляд з Джейсона на Гоуп, а потім знов на Джейсона.

— Гадаю, з Еббі щось сталось.

Наступного ранку мій телефон гучно дзижчить, нагадуючи про серію вправ, яку внесла Стелла до мого режиму. Я не бачив її, відколи збагнув, що з Еббі щось сталось, і думка про те, що за кілька хвилин ми зустрінемось, змушує мене дивно нервувати. Я не зміг по-справжньому насолодитися товариством Гоуп і Джейсона, навіть коли ми їли картоплю фрі й розмовляли про нещодавню шкільну драму через нову серію «Західного світу» після Дня подяки. Ми завжди чекаємо, щоб разом переглянути нову серію, навіть коли я на зовсім іншому континенті, в іншому часовому поясі й мушу зв’язуватися з ними в скайпі.

Глибоко вдихнувши, прямую до спортзалу на зустріч зі Стеллою, відчиняю двері й проходжу повз ряди бігових доріжок, орбітреків і велотренажерів.

Зазираючи до залу для йоги, бачу, як вона сидить на зеленому маті й медитує, схрестивши ноги й заплющивши очі.

Повільно відчиняю двері, якомога тихіше простуючи до мата в іншому кінці залу напроти неї.

Шість кроків.

Сідаю і дивлюся, який незворушний у неї вигляд, яке м’яке й спокійне обличчя. Але її очі потроху розплющуються назустріч моїм, і вона ціпеніє.

— Барб тебе не бачила, ні?

— Еббі померла, так? — випалюю я, переходячи одразу до суті.

Вона ошелешено дивиться на мене, нічого не кажучи.

Нарешті глитає й трусить головою.

— Дуже мило, Вілле. Чуйно, як відбійним молотом.

— У кого є час на чуйність, Стелло? Точно не в нас…

— Припини! — обриває вона мене. — Припини нагадувати мені, що я помираю. Я знаю. Я знаю, що помираю.

Із серйозним обличчям хитає головою.

— Але я не можу, Вілле. Не зараз. Я маю протриматися.

Я ніяковію.

— Не розу…

— Я все життя помираю. Кожен мій день народження ми святкуємо як останній.

Вона трусить головою, і на її горіхових очах яскраво блищать сльози.

— Але тоді померла Еббі. Це мала бути я, Вілле. Усі були готові до цього.

Вона глибоко вдихає, наче цілий світ тягарем ліг їй на плечі.

— Мої батьки не переживуть, якщо я теж помру.

Її слова обрушуються на мене тонною цегли. Увесь цей час я помилявся.

— Режим. Від самого початку я гадав, що ти боїшся померти, але це зовсім не так, — говорячи, я спостерігаю за її обличчям. — Ти дівчина, яка помирає, але маєш провину, що вижила. Це повний вибух мозку. Як ти тільки живеш із…

— Жити — єдиний вибір, який я маю, Вілле! — різко обриває вона, встаючи й окидаючи мене гнівним поглядом.

Я встаю, не зводячи з неї очей. Бажаючи підійти ближче й заповнити собою простір між нами. Бажаючи струснути її, аби вона побачила.

— Але ж, Стелло. Це не життя.

Вона розвертається, натягує маску й рвучко рушає до дверей.

— Стелло, зачекай! Ну ж бо!

Я роблю кілька кроків слідом за нею, шкодуючи, що не можу просто дотягнутися й схопити її за руку — тоді я міг би владнати все.

— Не йди. Ми ж маємо тренуватись? Я замовкну, гаразд?

Двері з грюкотом зачиняються за нею. Чорт. Оце я справді лажанувся.

Озираюся й дивлюся на мат, на якому вона сиділа, хмурячись на порожнє місце, де вона щойно була.

І тут я усвідомлюю, що роблю те єдине, що весь цей час казав собі не робити. Я хочу того, чого ніколи не зможу отримати.

Розділ 11

Стелла

Я ривком відчиняю двері моєї палати. Малюнки Еббі зливаються в мене перед очима — увесь біль, уся провина, які я заштовхувала все глибше й глибше, підіймають свої огидні голови, від чого коліна підгинаються. Зіщулившись, опускаюся на підлогу й стискаю пальцями холодний лінолеум, чуючи, як дзвенить у голові мамин крик, зовсім як того ранку.

Я мала бути з нею в Аризоні у той вихідний, але в ніч перед вильотом мені так важко було дихати, що я мусила лишитися вдома. Я знов і знов вибачалася. Це мав бути її подарунок мені на день народження. Наша перша подорож, лише ми вдвох. Але Еббі тільки відмахнулася, міцно обійнявши мене й сказавши, що повернеться за кілька днів із такою кількістю фотографій та історій, що мені здаватиметься, наче я весь час була там із нею.

Але вона не повернулася.

Пам’ятаю, як почула дзвінок телефону внизу. Як схлипувала мама, як тато постукав у двері й сказав сісти. Щось сталося.

Я не повірила йому.

Я похитала головою й засміялася. Це був розіграш у дусі Еббі. Мав бути. Це неможливо. Такого бути не могло. Це я мала померти, задовго до них усіх. Еббі була практично втіленням слова життя.

Знадобилося аж три дні, щоб горе дійшло до мене. Лише коли наш зворотний рейс мав приземлитись, я зрозуміла, що Еббі справді не повернеться додому. Тоді я була засліплена. Два тижні поспіль пролежала в ліжку, забувши про віброжилет і режим, а коли прокидалася, не лише мої легені були ні на що не здатні. Мої батьки не могли розмовляти між собою. Навіть дивитися одне на одного не могли.

Я передбачала це задовго до того, як воно сталося. Я навчала Еббі, що робити, аби втримати їх разом, коли я помру. От тільки не очікувала, що самій доведеться це робити.

Я так старалася. Планувала родинні виходи у світ, готувала для них вечері, коли вони нічого не могли робити, крім як дивитися перед собою. Але це все ні до чого не привело. Якщо згадували Еббі, завжди скипала сварка. А коли ні, її присутність робила мовчання нестерпним. За три місяці вони розсталися. За шість — розлучилися. Розійшовшись на якомога дальшу відстань одне від одного й покинувши мене теліпатися посередині.

Але це не допомогло. Відтоді я живу наче вві сні, щодня зосереджуючись на тому, щоб не дати собі померти, аби втримати їх обох на плаву. Складаю списки завдань і перевіряю їх, намагаючись чимось себе зайняти, ковтаючи свої горе й біль, щоб моїх батьків не поглинали їхні.

І тепер, на додачу до всього, з-поміж усіх людей саме Вілл намагається повчати мене, що мені робити. Наче має якесь уявлення про те, що насправді означає жити.

А найгірше те, що єдина, з ким зараз хочеться говорити, — це Еббі.

Сердито витираю сльози тильним боком долоні, дістаю з кишені телефон і надсилаю повідомлення тому, хто — я знаю — зрозуміє.

«Загальна кімната відпочинку. Зараз».

Я думаю про всі ті малюнки у себе в кімнаті. Кожен — з чергової поїздки до лікарні разом з Еббі, яка тримала мене за руку. І ось тепер — три поїздки. Цілих три поїздки без жодного малюнка.

Пам’ятаю перший день, коли я приїхала до Сент-Ґрейс. Навіть якби я раніше не боялася, самого розміру цього місця вистачало, щоб приголомшити шестирічну. Великі вікна, апарати, гучні шуми. Я пройшла крізь вестибюль, намертво вчепившись у руку Еббі й так сильно намагаючись бути хороброю.

Мої батьки розмовляли з Барб і докторкою Гемід. Ще до того, як познайомилися зі мною, працівниці все робили, аби я з першої миті почувалася в лікарні Сент-Ґрейс як удома.

Але по-справжньому це вдавалося лише Еббі. Того дня вона подарувала мені три безцінні дарунки.

Першим був мій набивний ведмедик-панда Латка, дбайливо вибраний у подарунковій крамниці лікарні.

Другим був перший з багатьох малюнків — торнадо з зірок. Перша частина колекції «шпалер», яку я дістала від неї.

І доки мої батьки розмовляли з Барб про ультрасучасний заклад, Еббі побігла й знайшла мені ще один подарунок того дня.

Найкращий, що я отримала за всі роки у Сент-Ґрейс.

— Це, безумовно, вражає, — сказала мама, доки я стежила, як Еббі крокує яскраво розфарбованим коридором дитячого відділення, зникаючи за рогом.

— Стелла буде тут як удома! — сказала Барб, тепло всміхнувшись мені.

Пам’ятаю, як я стискала в руках Латку, силкуючись усміхнутися їй у відповідь.

З-за рогу вигулькнула Еббі й мало не врізалася в медсестру, а слідом за нею ув’язався дуже маленький, худющий темноволосий хлопчик у завеликому светрі з колумбійською національною збірною.

— Дивіться! Тут є інші діти!

Я помахала хлопчикові, перш ніж між нами стіною виросла Барб у своїй барвистій формі, розділивши нас.

— По, ти ж чудово знаєш, — висварила вона хлопчика, коли Еббі взяла мене за руку.

Але процес, запущений Еббі, пішов. Попри шість кроків між нами, По став мені найкращим другом. Ось чому він єдиний, хто може підтримати мене розмовою в такому стані.

Я ходжу взад-вперед, і кімната відпочинку пливе переді мною. Намагаюся зосередитися на акваріумі, на телевізорі чи на холодильнику, що дзижчить у кутку, але мене досі трусить після сварки з Віллом.

— Ти ж знала, що його трохи заносить, — каже По з-за спини, пильно спостерігаючи за мною з краю маленької канапи. — Що б там не було, не думаю, що він хотів образити тебе.

Я круто розвертаюся до нього, чіпляючись за край міні-кухні.

— Коли він сказав «Еббі» й «померла», — мій голос зривається, і я втискаю пальці в прохолодний мармур стільниці, — наче в тому нема нічого особливого, я просто…

По хитає головою з сумними очима.

— Я мала бути з нею, По, — видушую з себе я, витираючи очі тильним боком долоні.

Вона завжди була поряд. Поряд зі мною, коли була мені потрібна. А коли я була потрібна їй найбільше, мене не було.

— Не треба. Не починай знову. Ти не винна. Вона сказала б тобі, що ти не винна.

— Їй було боляче? А якщо вона була налякана? — видихаю я.

Повітря застигає в мене в грудях. Я досі бачу, як моя сестра летить униз, як на відео з камери GoPro і мільйон разів до того, з моста на канаті чи з кручі у воду, відчайдушно і самозабутньо.

Ось тільки цього разу без диких викриків радості й захвату. Вона долітає до води й не спливає на поверхню.

Вона не мала померти.

Вона мала бути тією, хто житиме.

— Чуєш! Припини. Глянь на мене.

Я дивлюся на нього. Сльози котяться з моїх очей.

— Ти маєш припинити це, — каже він, вчепившись пальцями в підлокітник канапи так, що кісточки біліють. — Ти не можеш цього знати. Просто… не можеш. Ти так збожеволієш.

Я глибоко вдихаю, хитаючи головою. Він устає, підступає до мене й засмучено стогне.

— Ця хвороба — довбана в’язниця! Я хочу обійняти тебе.

Шморгаю носом і згідно киваю.

— Удамо, що я це зробив, гаразд? — каже він. Я бачу, що він теж стримує сльози. — І знай, що я люблю тебе. Понад їжу! Понад збірну Колумбії!

Я розпливаюся в усмішці й киваю.

— Я теж тебе люблю, По.

Він удає, що посилає мені повітряний цілунок, насправді не дихаючи в мій бік.

Я опускаюся на маленьку м’ятно-зелену канапу, що стоїть порожня напроти По, й миттєво скрикую від болю. Перед очима все двоїться. Випрямляюсь і хапаюся за бік — моя гастротрубка наче відкритим вогнем пече.

Обличчя По біліє.

— Стелло! Все гаразд?

— Моя гастротрубка, — кажу. Біль трохи згасає. Я сідаю, струшую головою й ковтаю ротом повітря. — Я в порядку. В порядку.

Глибоко вдихаю, підіймаю сорочку й бачу, що інфекція значно посилилася, шкіра почервоніла та опухла, а з гастротрубки й навколо неї сочиться гній. Здивовано розширюю очі. Я тут лише вісім днів. Як я могла не зауважити, що все настільки погано?

По кривиться й хитає головою.

— Ходімо, відведу тебе до твоєї кімнати. Негайно.

П’ятнадцять хвилин по тому докторка Гемід м’яко торкається зараженої шкіри навколо моєї гастротрубки, і я кривлюся — біль розходиться животом і грудьми. Вона прибирає руку, хитаючи головою, поки стягує з себе рукавички та обережно кладе їх у сміттєвий кошик біля дверей.

— Ми маємо цим зайнятися. Надто далеко зайшло. Треба зняти шкіру й замінити гастротрубку, щоб вичистити інфекцію.

Мені миттєво стає недобре, всередині все холоне. Цих слів я боялася, відколи вперше помітила ознаки інфекції. Я знов опускаю сорочку, слідкуючи, щоб тканина не терла уражене місце.

— Але…

Вона обриває мене:

— Ніяких «але». Це треба зробити. Є ризик сепсису. Якщо стане гірше, інфекція потрапить у кровообіг.

Ми обидві замовкаємо, знаючи, який це великий ризик. Якщо в мене почнеться сепсис, я точно помру. Але якщо мене покладуть на операційний стіл, мої легені можуть виявитися недостатньо сильними, щоб пережити це.

Вона сідає поряд зі мною, плескаючи мене по плечу й усміхаючись.

— Усе буде добре.

— Ви не можете цього знати, — кажу я й нервово глитаю.

Вона киває з замисленим обличчям.

— Твоя правда. Не знаю.

Вона глибоко вдихає, зустрічаючи мій стривожений погляд.

— Це ризиковано. Я не кажу, що ні. Але сепсис — чудовисько значно страшніше й набагато більш імовірне.

Страх повзе вгору моєю шиєю й огортає все тіло. Але вона має рацію.

Докторка Гемід бере до рук панду, що лежить поряд зі мною, дивиться на неї й слабо всміхається.

— Ти боєць, Стелло. Завжди була такою.

Простягаючи мені ведмедика, вона зазирає мені в очі.

— Отже, завтра вранці?

Я тягнуся до неї, беру панду й киваю.

— Завтра вранці.

— Я зателефоную твоїм батькам і повідомлю їх, — каже вона, і я завмираю.

Хвиля жаху обрушується на мене.

— Можете дати мені кілька хвилин, щоб я переказала їм цю новину? Буде легше, якщо вони дізнаються від мене.

Вона киває, міцно стиснувши моє плече, і йде. Я знов лягаю, пригортаючи Латку, і з тривогою думаю про дзвінки, які маю зробити. Досі чую мамин голос у кафетерії, він кружляє навколо моєї голови.

«Не знаю, що б я робила без тебе».

«Не знаю, що б я робила без тебе».

«Не знаю, що б я робила без тебе».

Я чую шум за дверима і, повернувши голову, бачу конверт, підсунутий під двері. Дивлюсь, як світло пробивається з-під дверей, за якими стоїть пара ніг, а за мить повільно розвертається і йде.

Обережно встаю й нахиляюся підібрати конверт. Відкривши його, дістаю карикатуру в сумних і похмурих кольорах. Це портрет насупленого Вілла з букетом зів’ялих квітів у руці і підписом бульбашками внизу: «Пробач».

Я знов лягаю на ліжко, тримаючи малюнок біля грудей і міцно заплющивши очі.

Докторка Гемід сказала, що я боєць.

Але я дійсно не впевнена, що зараз я саме така.

Розділ 12

Вілл

Я страшенно облажався. Знаю.

Закинувши малюнок, я вислизаю з нашого крила і проминаю східний вестибюль, стискаючи телефон в очікуванні чогось. Повідомлення, дзвінка у FaceTime, словом, хоч чогось.

На цей час вона вже мала б побачити малюнок, так? У неї світилось. Але після нашої сварки — повна тиша.

«Що мені робити? Вона навіть не говорить зі мною», — пишу я Джейсону, сам собі роблячи гримаси. Уявляю, як він щиро потішається, що я настільки на когось запав, аж прошу його поради.

«Просто дай їй трохи часу, чуваче», — відповідає він.

Я гучно зітхаю, розчарований. «Часу». Усе це чекання — справжня мука.

Падаю на лаву, дивлячись, як проходять люди крізь розсувні двері лікарні. Малі діти, що нервово чіпляються за руки батьків. Медсестри, які сонно труть очі, коли їм нарешті вдається піти. Відвідувачі, що нетерпляче напинають куртки, вирушаючи додому в ніч. Уперше за кілька днів шкодую, що я не один з них.

Мій шлунок гучно буркотить, і я вирішую піти до кафетерію й відволікти себе якимось їдлом. Прямуючи до ліфта, завмираю, почувши знайомий голос, що ллється з сусідньої кімнати.

— Ne envíe dinero, no puede pagarlo[7], — каже голос похмурим, сумним тоном.

Dinero. Гроші. Я два роки вивчав іспанську в школі й можу сказати лише кілька фраз, але це слово впізнаю. Зазираю всередину й бачу, що це каплиця з вітражними вікнами й класичними дерев’яними лавами. Старий церковний інтер’єр так відрізняється від решти сучасного, елегантного дизайну лікарні.

На очі потрапляє По, який сидить на передній лаві, впершись ліктями в коліна, і розмовляє з кимось у FaceTime.

— Yo también te extraño, — каже він. — Lo sé. Te amo, Mamá[8].

Він перериває дзвінок і опускає голову на руки. Я трохи ширше прочиняю важкі дубові двері, і петлі при цьому гучно риплять.

Він здивовано обертається.

— Каплиця? — питаю я, і мій голос надто гучно відбивається в стінах широкого залу.

Іду проходом до нього. Він роззирається довкола з млявою усмішкою.

— Мама любить бачити мене тут. Я католик, але не такий католик, як вона.

Він зітхає, притуляючись головою до лави.

— Не бачив її два роки. Вона хоче, щоб я приїхав відвідати її.

Мої очі розширюються від подиву, і я сідаю через прохід від нього, на безпечній відстані. Це реально довго.

— Ти не бачив свою матір два роки? Що вона тобі зробила?

Він хитає головою. Його темні очі наповнені смутком.

— Усе не так. Їх депортували назад до Колумбії. Але я народився тут, а вони не хотіли забирати мене від моїх лікарів. Я під опікою держави, доки мені не виповниться вісімнадцять.

Чорт. Навіть не уявляю, як це. Як можна було депортувати батьків, коли в дитини КФ? Батьків смертельно хворого?

— Це повне лайно, — кажу я.

По киває:

— Я сумую за ними. Дуже.

Я хмурюся.

— По, ти маєш їхати! Ти повинен побачити їх.

Він зітхає, зупиняючи погляд на широкому дерев’яному хресті за кафедрою, і я згадую почуте. Dinero.

— Це коштує грошей. Вона хоче надіслати гроші, але не може справді покрити витрати. Та і я нізащо не збираюся виймати шмат хліба в неї з рота…

— Слухай, якщо річ у грошах, я можу допомогти. Серйозно. Не хочу здатися придуркуватим мажором, але це не проблема… — але ще не встигнувши договорити, я вже знаю, що відповідь буде «ні».

— Ну ж бо. Припини.

Він обертається й виразно дивиться на мене, а тоді його обличчя м’якшає.

— Я… я розберуся з цим.

Між нами повисає тиша, мовчазний простір великого залу дзвенить у вухах. Річ не лише в грошах. До того ж я краще за будь-кого знаю, що гроші вирішують не все. Може, колись до моєї матері теж дійде.

— Але дякую, — нарешті каже По, всміхаючись мені. — Справді, дякую.

Я киваю, і ми знов замовкаємо. Хіба справедливо, що моя мати постійно стовбичить наді мною, коли чиюсь просто відірвали від нього? Ось я, рахую дні до вісімнадцятиріччя, між тим як По намагається вповільнити час і хотів би мати його більше.

Більше часу.

Мені легко було здатися. Легко було боротися з лікуванням і зосередитися на тому часі, що мені лишився. Припинити так до одуріння старатися заради якихось кількох додаткових секунд. Але через Стеллу і По мені хочеться мати стільки зайвих секунд, скільки можна.

І це мене лякає понад усе.

Того вечора я лежу на ліжку й дивлюся в стелю, виконуючи свою процедуру з інгалятором без Стелли.

«Щось треба?» — пише мені Джейсон, але це не допомагає, бо відповідь — рішуче «ні».

Досі від неї ні слова. Навіть записки. Але я не можу не думати про неї. І що довше вона мовчить, то гірше. Не можу не думати, як це було б — опинитися поряд із нею, простягти руку й справді торкнутися її, втішити після того, як я все зіпсував.

Відчуваю, як щось підіймається глибоко в грудях, на кінчиках пальців і в глибині живота. Простягти руку й відчути гладеньку шкіру на її руці, опуклі шрами — упевнений, у неї на тілі вони є.

Але я ніколи цього не зможу. Відстань між нами ніколи не зміниться й нікуди не подінеться.

Шість кроків назавжди.

Телефон пілікає, і я в надії хапаю його, але це лише сповіщення з твітера. Жбурляю телефон на ліжко, розчарований.

Що за фігня, Стелло? Не може ж вона злитися на мене завжди.

Чи може?

Треба все виправити.

Вимикаю інгалятор і спускаю ноги з ліжка, вповзаючи в черевики. Визираю в коридор, аби переконатися, що фарватер вільний. Бачу, як Джулі заходить із крапельницею до палати далі по коридору, і швидко вислизаю з кімнати, знаючи, що маю час. Тихо йду коридором, проминаю порожній пост медсестер і застигаю перед її дверима, чуючи, як по той бік тихо грає музика.

Вона там.

Глибоко вдихнувши, я стукаю, і стукіт моїх кісточок резонує в старій деревині.

Я чую, як вимикають музику, а потім її кроки, коли вона наближається, зупиняється перед дверима, вагається. Нарешті двері відчиняються, і від її горіхових очей моє серце починає важко калатати в грудях.

Так приємно бачити її.

— Ти тут, — м’яко кажу я.

— Я тут, — прохолодно відповідає вона, притуляючись до одвірка і поводячись так, наче не ігнорувала мене перед тим цілий день. — Я отримала твою карикатуру. Тебе пробачено. Відійди.

Я швидко відступаю аж до дальньої стіни, дотримуючись прикрого правила шести кроків між нами. Ми дивимось одне на одного, і вона кліпає очима й відвертається пошукати медсестер у коридорі, а потім дивиться у кахельну підлогу.

— Ти пропустила нашу процедуру.

Вона вражена, що я справді згадав, але продовжує мовчати. Помітно, що її очі червоні, ніби вона плакала. І не думаю, що це від моїх слів.

— Що відбувається?

Вона глибоко вдихає, а коли заговорює, я чую, як нервово бринять її слова.

— Шкіра навколо гастротрубки небезпечно заражена. Докторка Гемід побоюється сепсису. Уранці вона збирається очистити інфіковану шкіру й замінити трубку.

Глянувши їй у вічі, я бачу значно більше, ніж нерви. Вона боїться. Хочеться потягнутись до неї та взяти за руку. Хочеться сказати їй, що все буде гаразд і нічим поганим це не скінчиться.

— Мені дадуть загальний наркоз.

Що? Загальний наркоз? З її легенями, що діють на тридцять п’ять відсотків? Докторка Гемід з глузду з’їхала?

Хапаюся за поручні в стіні, щоб втриматися на ногах.

— Чорт. Твої легені це витримають?

Якусь мить ми дивимось одне на одного, і здається, що простір між нами вимірюється милями, милями й милями.

Вона відводить погляд, ігноруючи питання.

— Не забудеш прийняти ліки перед сном, а потім під’єднати живлення через гастротрубку на ніч, гаразд?

Не давши мені часу на відповідь, вона зачиняє двері.

Я повільно підходжу до них, простягаю руку й прикладаю до дверей, знаючи, що по той бік вона. Глибоко вдихаю, притулившись до них головою, і ледве чую власний шепіт:

— Усе буде добре, Стелло.

Мої пальці натикаються на знак, вивішений у неї на дверях. Дивлюся на нього й читаю: «НІЧОГО НЕ ЇСТИ Й НЕ ПИТИ ПІСЛЯ ПІВНОЧІ. ОПЕРАЦІЯ О 6 РАНКУ».

Прибираю руку, доки якась медсестра не спалила мене, і забираюся коридором до себе в кімнату, де падаю на ліжко. Зазвичай Стелла так добре володіє собою. Чому цього разу все настільки інакше? Це через її батьків? Через те, як кепсько працюють її легені?

Я перекочуюся на бік, і на очі потрапляє мій власний малюнок з легенями, що нагадує картину в її кімнаті.

Еббі.

Звісно, тому вона така причмелена. Це її перша операція без Еббі.

Я все одно маю це владнати. Ідея спадає мені на думку, і я різко сідаю, випрямляючись. Дістаю з кишені телефон і ставлю будильник на 5 : 00 — мабуть, уперше за все життя. Потім беру з полиці свій набір для малювання й починаю складати план.

Розділ 13

Стелла

Я притискаю Латку до грудей і переводжу погляд між мамою і татом, які сидять обабіч мене. Обоє всміхаються мені тонкими губами, але не очима, і уникають поглядів одне одного. Дивлюся на фотографію нас усіх, приколоту до дверей. Хотіла б я повернути тодішніх батьків — тих, які завжди казали мені, що все буде гаразд.

Глибоко вдихаючи, придушую кашель, поки тато намагається вести якусь порожню розмову.

Він підіймає рожевий календар, які розсилають по всіх палатах, зі стравами дня в кафетерії.

— Здається, сьогодні на вечерю буде крем-суп із броколі. Твій улюблений, Стелло!

— Їй, мабуть, не можна буде їсти одразу після операції, Томе, — цикає мама, і його обличчя смутніє від її слів.

Я намагаюся говорити з ентузіазмом:

— Якщо сьогодні буду в змозі, неодмінно трохи з’їм!

У двері стукають, і входить санітар у хірургічній шапочці й синіх гумових рукавичках. Батьки разом підводяться, тато тягнеться й бере мене за руку.

Усі мої сили йдуть на те, щоб змусити її не тремтіти.

— Скоро побачимося, люба, — каже мама, і вони міцно обіймають мене, що триває надто довго.

Кривлюся, коли вони зачіпають мою гастротрубку, але міцно тримаю їх, не бажаючи відпускати.

Санітар підіймає поручні по боках мого візка, з клацанням фіксує їх на місці. Доки мене вивозять із кімнати, я не зводжу очей з малюнків Еббі. Здорові легені кличуть мене. Понад усе я хотіла б, щоб вона була зараз тут, зі мною, тримала за руку й співала пісеньку.

Санітар котить мене коридором, обличчя батьків тануть, віддаляючись, а ми в’їжджаємо в ліфт у самому кінці. Двері зачиняються, і санітар усміхається мені. Намагаюсь усміхнутись у відповідь, але рот відмовляється набувати потрібної форми. Чіпляюся за простирадла, зариваючись пальцями в тканину.

Двері з дзеньканням роз’їжджаються, знайомі коридори проносяться повз, усе здається надто яскравим, надто вибіленим, щоб розрізнити щось окремо.

Крізь важкі подвійні двері ми в’їжджаємо до передопераційної зони, а потім — до кімнати трохи далі коридором. Санітар заштовхує візок до приміщення.

— Треба чогось, перш ніж я піду? — питає він.

Хитаю головою й намагаюся глибоко вдихнути, коли він іде. Кімната цілковито змовкає, якщо не враховувати монотонного писку моніторів.

Дивлюсь у стелю, намагаючись відігнати паніку, що все наростає, з’їдаючи мене зсередини. Я робила все правильно. Була обережною й нанесла фуцидин, приймала свої ліки у встановлений час — і все одно лежу тут в очікуванні операції.

Уся моя одержимість режимом нічого не дала.

Здається, тепер я розумію. Навіщо Віллу було видиратись на дах. Усе зробила б, щоб устати з цього візка і втекти далеко-далеко. До Кабо. До Ватикану, побачити Сикстинську капелу. До всього, чого уникала зі страху захворіти ще більше — лише затим, щоб усе одно опинитися тут, в очікуванні чергової операції, якої можу не пережити.

Мої пальці змикаються на поручнях, зафіксованих по боках, і я стискаю їх до білих кісточок, закликаючи себе бути бійцем, як казала вчора докторка Гемід. Якщо я хочу здійснити всі ті речі, мені потрібно більше часу. Я повинна за нього боротися.

Двері повільно відчиняються, і хтось високий і худий прослизає всередину. На ньому та сама зелена хірургічна піжама, хірургічна маска й сині рукавички, що носять медсестри в передопераційній зоні, але з-під чистої хірургічної шапочки вибивається хвилясте русяве волосся.

Його очі знаходять мої, і я здивовано відпускаю поручні.

— Що ти тут робиш? — шепочу я, дивлячись, як Вілл сідає на стілець поряд зі мною й від’їжджає на ньому, встановлюючи між нами безпечну дистанцію.

— Це твоя перша операція без Еббі, — пояснює він, і його блакитні очі наповнює новий, не дуже впізнаваний вираз. Не глузливий і не жартівливий, а повністю й цілковито відкритий. Майже серйозний.

Я важко глитаю, намагаючись зупинити емоції, що скипають у мені, застеляючи сльозами очі.

— Звідки ти це знаєш?

— Я бачив усі твої відео, — каже він, і його очі збираються зморшками в кутках, коли він усміхається мені. — Я, можна сказати, твій фан.

Усі? Навіть оте недолуге, зроблене, коли мені було дванадцять?

— Може, цього разу я все зіпсував, — каже він, прочищаючи горло, й дістає з кишені аркуш.

Він починає тихо наспівувати:

— Я тебе люблю, бушель і ще трішки…

— Забирайся. Я стаю дурною, — белькочу я, витираючи сльози тильним боком долоні й хитаючи головою.

— Намистечко на шию і чобітки на ніжки…

Пісня Еббі. Він співає пісню Еббі. Сльози котяться моїм обличчям швидше, ніж я встигаю їх втримати. Я стежу за його глибоко блакитними очима, зосередженими на кожному рядку з того зім’ятого папірця.

Почуваюся так, ніби моє серце от-от розірветься, — стільки всього відчуваю водночас.

— Моя бабуся полюбляла співати цю пісню. Я ніколи її не любила, а Еббі любила.

Він сміється, хитаючи головою.

— Довелося поґуґлити її. Капець, яка вона стара.

Сміюся разом з ним, киваючи.

— Знаю. От що воно таке…

— …«бушель і ще трішки»? — хором кажемо ми, обоє сміємось, і наші погляди зустрічаються, від чого серце у мене в грудях тріпоче, а серцевий монітор поряд із ним пищить чимдалі швидше. Він нахиляється вперед, зовсім трохи, ледь-ледь опинившись у зоні ризику, але достатньо, щоб біль від гастротрубки відступив.

— Усе буде добре, Стелло.

У нього глибокий голос. М’який. Тієї миті я розумію — хоча нічого безглуздішого бути не може, — що якщо я там помру, то не помру, не закохавшись.

— Обіцяєш? — питаю я.

Він киває і простягає руки, підіймаючи на відстані мізинець у рукавичці. Я беруся за нього, і ми зчіплюємося мізинцями на знак обіцянки. Найменший контакт — але це вперше, коли ми торкнулись одне одного.

І зараз це не лякає мене.

Смикаю головою в напрямку дверей — звук кроків чути все ближче й ближче. З’являється докторка Гемід, разом з якою у двері протискається хірургічна медсестра.

— Готова починати шоу? — каже вона, показуючи мені великий палець.

Моя голова стрімко обертається до стільця, де сидів Вілл, і в грудях завмирає від страху.

Стілець порожній.

А тоді я бачу його за сірою фіранкою, спиною до стіни. Він прикладає палець до рота й стягує з себе маску, всміхаючись мені.

Я всміхаюсь у відповідь і, дивлячись на нього, починаю вірити в те, що він сказав.

Зі мною все буде добре.

За кілька хвилин я лежу на операційному столі. У кімнаті темно, не враховуючи сліпучого світла просто в мене над головою.

— Добре, Стелло, ти знаєш, що робити, — каже хтось, тримаючи маску рукою в синій рукавичці.

Моє серце починає нервово калатати, і я повертаю голову, щоб глянути їм в обличчя, зустріти їхні темні очі, доки вони опускають маску мені на ніс і рот. Коли я прокинуся, все буде скінчено.

— Десять, — кажу я, дивлячись повз анестезіолога на стіну операційної, й зупиняю очі на дивно знайомому контурі.

Малюнок Еббі з легенями.

Як?

Але я знаю. Звісно, Вілл. Він потай проніс його в операційну. Єдина сльоза збігає з мого ока, і я продовжую рахувати.

— Дев’ять. Вісім.

Квітки на малюнку всі разом пливуть, блакитні, рожеві й білі, всі вони крутяться, вертяться й зливаються разом, а їхні барви сходять зі сторінки й тягнуться до мене.

— Сім. Шість. П’ять.

Нічне небо раптом оживає, запливаючи слідом за квітами, й зорі заповнюють простір навколо мене. Вони мерехтять і танцюють над моєю головою, такі близькі, що можна руку простягти й торкнутися їх.

Я чую дзижчання голосу десь удалині. «Я тебе люблю, бушель і ще трішки».

— Чотири. Три.

Краї поля зору гаснуть, світ перед очима поступово темнішає. Зосереджуюся на єдиній зірці, єдиній краплині світла, дедалі більш яскравій, теплій і всеосяжній.

Дзижчання припиняється, і я чую голос, далекий і сумбурний. Еббі. О Боже. Це голос Еббі.

— …назад… не треба.

— Два, — шепочу я, не впевнена, чи про себе, чи вголос. А потім я бачу її. Просто перед собою я бачу Еббі, спочатку розмито, потім ясно як день. Кучеряве батькове волосся, її неземна усмішка і горіхові очі, зовсім як у мене.

— …більше… часу…

Вона відштовхує мене геть від світла.

— Один.

Темрява.

Розділ 14

Вілл

Я тихо штовхаю перед собою двері, дивлюсь в обидва боки, тоді вислизаю з передопераційної зони й мало не врізаюсь у медсестру. Швиденько відводжу погляд і поправляю маску, щоб не виказати себе, доки вона прямує всередину.

Кілька швидких кроків — і я ховаюся за стіною біля сходів, зауваживши чоловіка й жінку, які сидять одне навпроти одного в порожній кімнаті очікування.

Примружившись, дивлюся на обох.

Звідкілясь я їх знаю.

— Можна тебе спитати? — каже чоловік, і жінка підіймає голову й дивиться йому в очі, стискаючи щелепи.

Вона схожа на Стеллу, тільки старша. Ті самі повні губи, ті самі густі брови, ті самі виразні очі.

Стеллині батьки.

Вона киває, лише раз, із настороженим виглядом. Напругу хоч ножем ріж. Я знаю, що треба йти. Знаю, що маю відчинити двері на сходи та вшитися, доки не потрапив у халепу, але щось тримає мене.

— Кахлі в моїй ванній, е-е, фіолетові. Якого кольору килимок для ванної мені…

— Чорного, — каже вона, знов опускаючи голову й дивлячись на свої руки. Волосся спадає їй на обличчя.

На мить настає тиша, і я бачу, як двері в коридор повільно відчиняються і входить Барб. Жоден з них не зауважує її появи. Батько Стелли відкашлюється.

— А рушники?

Вона здіймає руки, розсерджена.

— Байдуже, Томе.

— Коли ми фарбували кабінет, було не байдуже. Ти казала, килимок…

— Наша донька в операційній, а ти хочеш побалакати про рушники? — збагровіла від гніву, гримає вона.

У житті не бачив Барб такою невдоволеною. Вона схрещує руки й трохи випрямляється, стежачи за їхньою сваркою.

— Я просто хочу поговорити, — м’яко каже батько. — Хоча б про щось.

— О Боже. Ти мене доконаєш. Годі… — її голос змовкає — обоє підіймають голови й бачать Барб, чиє обличчя стає дедалі сердитішим, аж доки набуває виразу, з яким вона дивиться на нас, коли ми у щось влипнемо.

Вона глибоко вдихає, втягуючи в себе все повітря в кімнаті.

— Навіть уявити не можу, що ви пережили, втративши Еббі, — до смерті серйозним тоном каже вона. — Але Стелла, — вона вказує на двері передопераційної, в якій десь далеко лежить на столі Стелла в очікуванні операції, — Стелла там бореться за своє життя. І робить це заради вас.

Обоє відводять погляд, присоромлені.

— Не можете бути друзями? Принаймні поводьтесь як дорослі, — повним розпачу голосом кидає їм Барб.

Блін, Барб. Розповідай це в церкві.

Мати Стелли хитає головою.

— Не можу бути поряд із ним. Дивлюся йому в обличчя і бачу Еббі.

Батько хутко підводить очі, мигцем дивлячись їй в обличчя, а тоді знову відвертається.

— Я бачу Стеллу, коли дивлюся на тебе.

— Ви їхні батьки. Забули цю частину угоди? Щоб ви знали, коли вона дізналася про операцію, то наполягла, що скаже вам сама — так боялася, як ви це сприймете, — каже Барб, підводячи очі.

Боже, не дивно, що Стелла так одержимо прагне лишитися в живих. Ці люди втратили дитину, а потім — одне одного. Якби вона померла, мабуть, ще й розум би втратили.

Мій батько пішов до того, як мені стало гірше, а потім ще гірше, до того, як КФ позначився на моєму тілі. Він не міг піклуватися про хвору дитину і явно не витримав би мертвої. Але двох?

Дивлюся, як її батьки нарешті перезираються, по-справжньому дивляться одне на одного, і між ними запановує слізне мовчання.

Стелла постійно дбала про всіх нас. Про свою матір, про батька, про мене. Я ж постійно рахую дні до вісімнадцяти, коли стану дорослим і буду сам собі господар. Може, час уже мені поводитися відповідно. Час самому подбати про себе.

Я кліпаю, переводячи погляд на Барб, і її очі розширюються водночас із моїми.

Отакої. Я наче олень під прожекторами — не знаю, чкурнути з місця чи просто чекати невідворотного. Я надто довго вагаюсь, і вона підлітає до мене, хапає за руку й тягне коридором до ліфта.

— О чорт, не може бути.

Я мовчу, доки двері ліфта розходяться і вона втягує мене всередину.

Знов і знов тисне кнопку на третій поверх, хитаючи головою. Я буквально відчуваю, як вона випромінює гнів.

— Послухай, Барб. Я знаю, що ти злишся, але вона була налякана. Я просто мав відвідати її…

Двері зачиняються, і вона обертається до мене, чорніша за хмару.

— Ти міг убити її, Вілле. Позбавити будь-якого шансу на нові легені.

— Вона в більшій небезпеці під наркозом, ніж зі мною, — парирую я.

— Помиляєшся! — гримає Барб, коли ліфт уповільнює хід і спиняється, відчинивши двері.

Вона виривається з нього, а я слідом, гукаючи:

— Що таке, Барб?

— Тревор Вон і Емі Преслі. Юні фіброзники, зовсім як ти і Стелла, — каже Барб, розвертаючись на підборах обличчям до мене. — Емі надійшла до нас із B. cepacia.

Її очі серйозні, тож я притримую язика, перш ніж відпустити один зі звичних коментарів, і даю їй договорити.

— Я була молода, десь як Джулі. Новенька на цій роботі. Новенька в житті.

Вона дивиться повз мене, немов зазираючи в інший проміжок часу.

— Тревор і Емі були закохані. Ми всі знали правила. Жодних контактів, шість кроків дистанція. І я… — вона вказує на себе, — я дозволила їм порушити правила, бо хотіла, щоб вони були щасливі.

— І що, вони обоє померли? — питаю я, знаючи кінцівку ще до завершення розповіді.

— Так, — каже вона і нерухомо дивиться мені в очі, стримуючи сльози. — Тревор підхопив від Емі B. cepacia. Емі прожила ще десять років. А Тревор? Його викреслили з першочергового списку на трансплантацію, і прожив він ще два роки, і бактерія вбила його легені.

Чорт.

Я глитаю, переводячи погляд із неї на палату Стелли одразу за постом медсестер. Страшилки про все, що може статися з нами, фіброзниками, практично незліченні. Але те, що я почув зараз від Барб про Тревора та Емі, зовсім не здалося страшилкою.

— Це сталося під моїм наглядом, Вілле, — каже вона, вказуючи на себе і непохитно струшуючи головою. — Горіти мені в пеклі, якщо я дозволю цьому трапитися знову.

З цими словами вона розвертається і йде геть, відібравши в мене мову.

Я озираюсь і бачу По, який стоїть у дверях з непроникним обличчям. Він усе чув. Розтуляє рота сказати щось, але я жестом обриваю його. Іду прямісінько до своєї палати й гучно зачиняю за собою двері.

Беру ноутбук із тумбочки й сідаю на ліжко. Мої пальці зависають над клавіатурою, а тоді я шукаю це. «B. cepacia».

Слова вистрибують переді мною.

Зараження.

Ризик.

Інфекція.

Раз кашлянувши, раз доторкнувшись, я міг зруйнувати їй життя. Знищити будь-який її шанс на нові легені. Я міг спричинити біду Стеллі.

Мабуть, я це знав. Але не розумів по-справжньому.

Від думки про це в мене аж кістки ниють. Це гірше за операції, інфекції чи пробудження в погані ранки, коли ледве можеш дихати. Гірше навіть за біль від перебування з нею в одній кімнаті без можливості її торкнутися.

Смерть.

Ось хто я. Ось чим я є для Стелли.

Єдине, що гірше за неможливість бути з нею чи біля неї, — це жити у світі, де її взагалі нема. Особливо з моєї провини.

Розділ 15

Стелла

— Час прокидатися, люба, — каже голос із віддалі.

Голос мами, вже ближчий. Зовсім поряд зі мною.

Я глибоко вдихаю, і світ навколо стає чіткішим. У голові туман. Я кліпаю, коли перед очима проступає її обличчя. Поряд із нею стоїть тато.

Я жива. Мені це вдалося.

— Ось моя Спляча Красуня, — каже вона, і я мляво тру очі. Знаю, що тільки-но прокинулась, але я виснажена.

— Як почуваєшся? — питає батько, і я сонно стогну у відповідь, усміхаючись обом.

У двері стукають, і їх відчиняє Джулі, входячи з інвалідним кріслом, щоб відвезти мене до моєї палати. І в моє ліжко. Дякувати Богу.

Скидаю руку в повітря, підіймаючи великий палець у дусі автостопників, і вигукую:

— Не підкинете?

Джулі сміється, а тато допомагає мені встати з медичного візка й пересісти в крісло. Знеболювальні, на яких я зараз, сильні. Я не відчуваю обличчя, тим більше — болю від гастротрубки.

— Ми зайдемо пізніше, подивимось, як ти! — каже тато, і я показую обом великий палець, аж тут завмираю.

Стривайте.

Ми.

«Ми зайдемо пізніше, подивимось, як ти»?

— Я що, прокинулась у паралельному всесвіті? — бурмочу я, потираючи очі й мружачись на них.

Мама всміхається й заспокійливо гладить моє волосся, дивлячись на тата.

— Ти наша донька, Стелло. Завжди була і завжди будеш.

Ці знеболювальні таки сильні.

Я розтуляю рота щось сказати, але надто приголомшена і втомлена, щоб зв’язати кілька слів. Лише киваю, несамовито метляючи головою вгору-вниз.

— Іди поспи трохи, серденько, — каже мама, цілуючи мене в лоб.

Джулі везе мене коридором до ліфта. Майже неможливо не заплющувати очей — повіки важчі за мішок картоплі.

— Фу, Джулі, я обхезалась, — незв’язно бурмочу я, кидаючи косий погляд на неї, і на рівні моїх очей бачу її вагітний живіт, зовсім у мене над плечем.

Двері ліфта відчиняються, і вона котить мене до палати, фіксуючи шини на колесах крісла.

— Шкіра і трубка на вигляд значно кращі. До вечора вже будеш на ногах. Тільки без милиць.

Я роблю зусилля, коли вона допомагає мені повільно підвестись і лягти в ліжко. Мої ноги й руки — наче свинцеві гирі. Вона поправляє мої подушки і м’яко підтикає ковдру, натягуючи покривала поверх мого тіла.

— Тобі треба свою дитину носити, — сумно й сонно зітхнувши, кажу я.

Джулі зустрічає мій погляд. З довгим зітханням сідає на край ліжка.

— Мені знадобиться допомога, Стелло. У мене є лише я.

Усміхається мені своїми теплими блакитними очима.

— Не можу пригадати нікого, кому б я довіряла більше.

Я тягнуся до неї і, намагаючись бути якомога ніжнішою, втомленою рукою гладжу її живіт — раз, ще раз.

Широко всміхаюся їй.

— Я буду найкращою у світі тітонькою.

Тітонька Стелла. Я. Тітонька? Я сонно обм’якаю — операція й знеболювальні нарешті беруть гору. Вона цілує мене в лоб і йде, м’яко зачиняючи за собою двері. Занурююся в подушку, згортаюся калачиком і притягую до себе ведмедика-панду. Кидаю погляд на тумбочку, і мої очі повільно заплю… Стоп! Я сідаю, хапаючи з тумбочки паперову коробку, перев’язану червоною стрічкою.

Тягну за стрічку, і коробка розгортається в саморобний розкладний букет барвистих квітів: ті самі пурпуровий бузок, рожеві гортензії та білі польові квіти, що на малюнку Еббі, раптом оживають.

Вілл.

Усміхаюсь і м’яко відкладаю букет, нишпорячи довкола в пошуках телефона. Беру його і всіма силами зосереджуюсь на екрані, доки гортаю номери до номера Вілла. Натискаю кнопку виклику, слухаю гудки, і мої очі заплющуються, коли дзвінок перекидає на голосову пошту. Я підстрибую від гудка й невиразним голосом починаю говорити:

— Це я! Стелла. Не телефонуй мені, добре? Бо я щойно з операції й дуже-дуже втомлена, але зателефонуй мені, коли… отримаєш це. Але ні, не треба. Гаразд? Бо якщо я почую твій спокусливий голос, то не зможу заснути. Ага. Коротше, зателефонуй мені, окей?

Вожуся з телефоном, натискаючи кнопку відбою. Згортаюся в ліжку, підтягую ковдри ближче до тіла і знов беру панду. Я все продовжую дивитися на квіти й нарешті поринаю в сон.

Мій телефон починає цвірінькати, висмикуючи мене з глибокого післяопераційного сну. Я перевертаюся, розплющую повіки, вже не такі важкі, і бачу, що це По телефонує мені через FaceTime. Повозившись із екраном, я нарешті натискаю зелену кнопку, і з’являється його обличчя.

— Ти жива!

Усміхаюся, потираючи очі, й сідаю. Я досі сонна, але ліки вже достатньо вивітрилися, щоб голова не була як прес-пап’є.

— Привіт. Жива, — кажу я, і мої очі розширюються, натрапивши на чарівний букет квітів, що досі лежить на моїй тумбочці. — Трубка на вигляд у порядку.

Вілл. Віддалено пригадую, як розгорнула букет.

Швиденько перевіряю свої текстові повідомлення. Два від мами. Три від Каміли. Одне від Мії. Чотири від тата. Усі з питаннями про моє самопочуття.

Жодного від Вілла.

Моє серце падає наче з двадцятого поверху.

— Ти розмовляв із Віллом? — хмурячись, питаю я.

— Ні, — хитає головою По. Здається, він хоче сказати щось іще, але не каже.

Я глибоко вдихаю крізь кашель, відчуваючи біль у боці в місці зараження шкіри. Ой. Я потягуюся. Біль точно є. Але стерпний.

Я маю повідомлення в інстаграмі, та, відкривши його, бачу, що це відповідь від Майкла, отримана, доки я спала. Учора ввечері він написав мені, щоб дізнатися, як справи у По, спитати про його бронхіт. І — що найдивніше — чи поїде він відвідати своїх батьків у Колумбії. Я й гадки не мала, що в нього таке на думці.

Майже годину ми обговорювали все на світі: який він радий, що я тут, у лікарні, разом із По, який класний По. Як він не розуміє, що сталось.

Він справді до нього небайдужий.

— Майкл надіслав мені повідомлення. — Я знов перемикаюся на FaceTime, поглядаючи, як відреагує По на мої слова.

— Що? — здивовано питає він. — Навіщо?

— Дізнатися, чи ти в порядку.

Обличчя По незворушне, темні очі серйозні.

— Він милий. Схоже, дійсно тебе кохає.

Той закочує очі.

— Знову лізеш у мої справи. Ти явно вже зовсім одужала.

По тікає від кохання. Він боїться. Боїться йти цим шляхом. Боїться цілком посвятити когось у все те лайно, з яким нам доводиться жити. Я знаю, на що схожий цей страх. Але цей страх не відвертає тих жахіть, що мають статися.

Я так більше не хочу.

— Я лише кажу, — продовжую, буденно знизуючи плечима попри серйозність слів. — Його не лякає, що ти хворий.

Майкла не хвилює, що в По КФ, — хвилює, що він не може бути поряд.

Коли в тебе КФ, не знаєш, скільки часу тобі лишилось. Але, правду кажучи, так само не знаєш, скільки лишилося твоїм близьким. Мій погляд падає на розкладний букет.

— А що за історія з поїздкою до батьків — ти точно їдеш, так?

— Набери мене, коли будеш не під кайфом, — каже він, гнівно зиркаючи на мене, і дає відбій.

Я швиденько надсилаю повідомлення обом батькам, щоб їхали додому й трохи відпочили, бо вже пізній вечір і мені треба поспати трохи довше. Вони годинами тут стирчать — не хочу, щоб вони чекали мого пробудження, коли мають подбати про себе.

Проте обоє не згодні, і за кілька хвилин у двері стукають, і вони вдвох, разом, просовують голови в палату подивитись на мене.

Я неясно пригадую, що чула слово «ми» минулого разу, коли прокинулася. Уперше після смерті Еббі вони виступили єдиним фронтом.

— Як почуваєшся? — питає мама, всміхаючись мені й цілуючи в лоб.

Я сідаю, хитаючи головою.

— Слухайте, вам дійсно краще піти, ви тут уже…

— Ми твої батьки, Стел. Хоч ми й не разом, але все одно поряд із тобою, — каже тато, беручи мою руку й стискаючи її. — Ти завжди на першому місці. А в останні кілька місяців… ми явно цього не показували.

— Ці кілька місяців були важкі для нас усіх, — каже мама, обмінюючись із ним поглядом розуміння. — Але це не ти повинна втішати нас, так? Серденько, ми ж твої батьки. Понад усе ми хочемо, аби ти була щаслива, Стелло.

Я киваю. Такого я й за мільйон років не очікувала.

— До речі, — каже тато, падаючи на стілець біля мого ліжка. — Суп був дивовижний. Кажіть що хочете про їжу в кафетерії, але вони роблять офігенний сирний суп із броколі.

Ми з мамою переглядаємось, і наші усмішки поступаються утробному сміху, який я мушу стримувати, щоб уникнути болю від нової гастротрубки. Сум не минає, проте здається, що тягар на плечах хоч на крихту, але меншає. Я роблю вдих — дихати стало трохи легше, ніж довгий час до того. Може, зрештою, ця операція — не найгірше у світі.

Коли батьки йдуть, я засинаю ще на деякий час, і цей сон остаточно розвіює моє запаморочення. Прокинувшись за годину, я вже повністю вийшла з туману наркозу. Повільно сідаю, потягуюся — біль від операції пронизує бік і груди. Дія знеболювальних теж минає.

Я підіймаю сорочку, щоб подивитися. Шкіра досі запалена й болить після операції, але місце навколо гастротрубки вже має в мільйони разів кращий вигляд.

Мій погляд падає на розкладний букет, і я схвильовано всміхаюсь, обережно встаючи й глибоко вдихаючи. Повітря важко пробивається до легень і назад, і, щоб їм допомогти, я беру з тумбочки концентратор кисню, надягаю носову трубку і вмикаю його.

Я відповідаю Мії та Камілі, даючи їм знати, що прокинулась і хвилюватися не треба. Я наче заново народилася. Чи принаймні повернулася до колишніх тридцяти п’яти відсотків.

Лишилося розповісти їм, що сталося між моїми батьками. Але вони саме сідають у човен, та й мені треба бути деінде.

Перевдягаючись, я повільними, обережними рухами натягую пару легінсів і футболку-«варенку», яку подарувала Еббі, коли ми їздили на Великий каньйон. Кидаю погляд на себе в дзеркалі — темні кола під очима глибші, ніж були місяцями. Швиденько причісую волосся й стягую в акуратний хвіст, хмурячись, коли той виходить не таким гарним, як я сподівалася.

Знов розпускаю його, задоволено киваючи собі в дзеркалі, коли волосся м’яко розсипається по плечах. Узявши косметичку з низу шухляди, наношу трохи туші й блиску для губ, усміхаючись від думки, що Вілл побачить мене не лише живою, а й нафарбованою, і як роздивлятиметься своїми блакитними очима мої блискучі губи. Чи захоче він поцілувати мене?

Тобто ми ніколи цього не зможемо, але чи він захоче?

Я червонію, хитаючи головою, доки надсилаю йому коротке повідомлення з проханням зустріти мене в атріумі за десять хвилин.

Підтягнувши на плечі ремінь концентратора кисню, я рушаю коротким шляхом: ліфтом нагору, через міст до корпусу 2, а тоді знову вниз, сходами до атріуму, що займає всю задню половину будівлі. Сідаю на лаву, озираючи дерева й рослини навколо; кам’яний фонтан тихо дзюрчить позаду.

Серце нетерпляче калатає від думки, що побачу його вже за кілька хвилин.

Схвильована і стривожена, я дістаю телефон, перевіряючи час. Десять хвилин, як надіслала повідомлення Віллу, а його досі немає.

Надсилаю нове: «Я тут. Ти отримав моє повідомлення? Де ти?»

Минає ще десять хвилин. А потім ще.

Може, він спить? Чи, може, до нього прийшли друзі, й він не мав можливості зазирнути у свій телефон?

Я обертаюся, почувши, як відчиняються за мною двері, усміхаюся, рада нарешті бачити… По. Що тут робить По?

Він із серйозним обличчям дивиться на мене.

— Вілл не прийде.

— Що? — видушую з себе. — Чому не прийде?

— Не хоче тебе бачити. Він не прийде.

Не хоче мене бачити? Що? По простягає пачку носовичків, і я тягнуся по них, збентежено суплячись.

— Він просив переказати тобі, що цю маленьку пригоду між вами скінчено.

Шок і образа поступаються гніву, глибокому й щирому, який роздирає мене зсередини. Нащо він співав мені пісню Еббі перед операцією? Нащо прослизнув до передопераційної, ризикуючи бути впійманим? Нащо зробив мені саморобний букет квітів, якщо цю «маленьку пригоду» між нами скінчено?

Сльози смутку котяться по моєму обличчю, і я розриваю пачку носовичків.

— Ненавиджу його, — кажу я, сердито витираючи очі.

— Ні, це не так, — каже По, притуляючись до стіни й дивлячись на мене. Його голос м’який, але категоричний.

Я сміюся, хитаючи головою.

— Він, мабуть, добряче посміявся з ненормальної, схибленої на контролі з 302-ї, еге ж? Не хотів казати це сам, щоб пореготати мені в обличчя? Як не схоже на нього.

Я схлипую і змовкаю, бо навіть попри гнів відчуваю, що це не так. Безглуздя.

— Він у порядку? Щось сталося?

По хитає головою.

— Ні, нічого не сталося, — він робить паузу й дивиться мені за спину, де дзюркотить фонтан. — Гаразд, уточню, — він дивиться мені в очі. — Сталася Барб.

Він переповідає мені те, що випадково чув у коридорі: як Барб напосілася на Вілла через нас, як близькість може вбити нас обох.

Я навіть не даю йому договорити. Скільки ще мені жити в страху, як би чого не сталося? Усе моє життя обертається навколо нав’язливого режиму й відсотків, а оскільки я щойно з операційної, ризик, схоже, ніколи не знизиться. Кожну хвилину життя я питаю себе: «А що, як?..», і з Віллом не буде інакше.

Але дещо я вже можу сказати точно. Інакше буде без нього.

Я кидаюся повз По, вибігаючи за важкі двері, нагору сходами й через міст до ліфтів.

— Стелло, зачекай! — гукає він слідом, але я маю бачити Вілла. Нехай він мені скаже, що хоче саме цього.

Знов і знов я стукаю по кнопці ліфта, але це триває надто довго. Дивлюся в обидва боки й бачу, як слідом за мною зі збентеженим виглядом йде По. Продовжую рухатися до сходів, кашляю й затискаю свій бік. Від післяопераційного болю голова йде обертом. Штовхаю перед собою двері й біжу сходами вниз.

Повернувшись на наш поверх, ривком відчиняю подвійні двері й барабаню в палату 315. Кидаю погляд на пост медсестер і з полегшенням бачу, що там порожньо.

— Вілле, — видихаю я. Мої груди важко підіймаються. — Я не піду, доки ти не поговориш зі мною.

Тиша. Але я знаю, що він там.

Кроки По лунають у коридорі, зупиняючись за шість кроків позаду мене.

— Стелло, — видихає він, хитаючи головою, і його груди так само важко здіймаються після бігу за мною.

Я не звертаю на нього уваги й стукаю знову, цього разу гучніше.

— Вілле!

— Іди звідси, Стелло, — каже його голос крізь двері. Пауза. Потім: — Будь ласка.

«Будь ласка». Є щось у тому, як він це каже. Щось тужливе, глибоке й сильне.

Я втомилася жити, не живучи насправді. Втомилася на щось чекати. Ми багато чого не можемо собі дозволити. Але можемо мати хоч це.

Я знаю.

— Вілле, просто відчини, і ми поговоримо.

Минає ціла хвилина, та потім двері відчиняються, рівно настільки, щоб я бачила його тінь на кахельній підлозі. Коли він не виходить, я починаю відступати до дальньої стіни, як завжди роблю.

— Я відійду, гаразд? Аж до стіни. Я буду досить далеко.

Сльози знов навертаються на очі, і я глитаю, стримуючи їх.

— Не можу, Стелло, — тихо каже він, і я бачу крізь шпарину, як його рука стискає одвірок.

— Чому? Ну ж бо, Вілле…

Він перериває мене твердим голосом:

— Ти ж знаєш, що я хочу. Але не можу.

Його голос застрягає в горлі, і я розумію.

Розумію в цю мить, що «маленьку пригоду» між нами не скінчено. Вона лише починається.

Я підступаю до дверей, бажаючи бачити його сильніше, ніж навіть дихати.

— Вілле…

Двері зачиняються в мене перед носом, і засув стає на місце. Я дивлюся на них, приголомшена, відчуваючи, як мені начисто забило дух.

— Може, так воно й краще, — каже голос із-за спини.

Я озираюся й бачу По, який досі стоїть там. Його очі сумні, але голос рішучий.

— Ні, — я хитаю головою. — Ні. Я можу з цим розібратися. Я… мушу розібратися з цим, По. Я просто…

Мені бракне голосу, і я опускаю очі. Має бути якийсь вихід.

— Ми не звичайні люди, Стел, — тихо каже По. — Нам не можна йти на такий ризик.

Я скидаю голову, гнівно дивлячись на нього. З усіх людей саме він проти нас.

— Ой, припини! Тільки не ти.

— Просто змирися з тим, що насправді відбувається, — парирує він з тим самим розпачем, що і в мене.

Ми дивимось одне на одного, і він хитає головою.

— Вілл — бунтівник. Він із тих, хто ризикує, от як Еббі.

Усередині в мене все холоне.

— Хочеш повчати, що мені робити зі своїм життям? — огризаюся я. — А твоє власне? Ти і Тім. Ти і Рік. Маркус. Майкл.

Його щелепи стискаються.

— Не починай, Стелло!

— О, я можу й продовжити! — гримаю я. — Усі вони знали, що ти хворий, і все одно тебе кохали. Але ти тікав, По. Не вони. Ти. Щоразу.

Хитаючи головою, понижую голос і питаю з викликом:

— Чого ти боїшся, По?

— Ти сама не знаєш, що кажеш! — кричить він мені у відповідь. Його голос повний гніву, і я розумію, що зачепила за живе.

Підступаю на кілька кроків ближче, дивлячись йому просто в очі.

— Ти знищив усі до одного шанси на кохання, що тобі траплялися. Тож, будь ласка, тримай свої поради при собі.

Я розвертаюсь і йду до своєї палати. Повітря досі дрижить від гніву. Я чую, як його двері грюкають у мене за спиною, так гучно, що луна розходиться на весь коридор. Прямую до своєї палати й хряскаю своїми дверима з тією ж силою.

Дивлюся на зачинені двері. Мої легені роздуваються й опадають, доки я намагаюся перевести подих. Усе тихо, якщо не враховувати свисту кисню й калатання мого серця. Мої ноги підкошуються, і я осідаю на підлогу, раптово знесилена кожною клітиною свого тіла, через операцію, через Вілла, через По.

Має бути вихід. Він є. Просто треба його знайти.

***

Наступні кілька днів зливаються в один. До мене приходять батьки, поодинці, а ввечері в середу знову разом, і вони якщо не дружні, то принаймні люб’язні одне до одного. Я спілкуюся з Мією й Камілою у FaceTime, але лише в коротенькі проміжки часу між їхніми розвагами в Кабо. Тиняюся лікарнею, неохоче відмічаючи процедури в застосунку й виконуючи поетапно схему лікування, як і маю робити, та вже без колишнього вдоволення.

Я ніколи не почувалася такою самотньою.

Я ігнорую По. Вілл ігнорує мене. А я продовжую вигадувати спосіб владнати це, але нічого не виходить.

Увечері в четвер я сиджу на ліжку, в мільйонний раз ґуґлячи «B. сepacia», а потім щось клацає біля моїх дверей. Я сідаю, хмурячись. Що це може бути? Я підходжу, повільно відчиняю двері й бачу банку, що стоїть біля одвірка, вигадливо надписану від руки: «ЧОРНІ ЗИМОВІ ТРЮФЕЛІ». Я нахиляюся, беру її до рук і бачу зверху рожеву наліпку. Відриваю її й читаю: «Твоя правда. Цього разу.».

По. Полегшення огортає мене.

Уперше за чотири дні я по-справжньому всміхаюся. Визирнувши в коридор, бачу, як зачиняються його двері. Хапаю свій телефон, набираючи його номер.

Він відповідає за півгудка.

— Купити тобі пончик? — питаю я.

Ми зустрічаємось у загальній кімнаті відпочинку, і я приношу йому пакет його улюблених шоколадних міні-пончиків з торговельного автомата, жбурляючи їх на його канапу.

Він ловить їх і дивиться, як я купую пакет для себе.

— Дякую.

— Будь ласка, — кажу, сідаючи навпроти нього. Його очі немов клинки.

— Стерва, — кидає він.

— Покидьок.

Ми всміхаємось одне одному — наша сварка офіційно позаду.

Він відкриває пакет, дістає пончик і надкушує.

— Я боюся, — визнає він, дивлячись мені в очі. — Знаєш, що отримує той, хто кохає мене? Він мусить допомагати мені сплачувати за все моє лікування, а потім дивитись, як я помираю. Хіба це справедливо до когось?

Я слухаю його, розуміючи, чому це так. Певно, більшість людей зі смертельними хворобами мусили долати це — відчуття, що вони є тягарем. Я знаю, що сама безліч разів почувалася тягарем для батьків, особливо в ці останні кілька місяців.

— Внесок за лікування. Ліки. Перебування в лікарні. Операції. Коли мені стукне вісімнадцять, страховка вже не покриватиме всього.

Він глибоко вдихає, і йому відбирає голос.

— Хіба це проблема Майкла? Чи моєї родини? Це моя недуга, Стелло. Моя проблема.

Сльоза котиться по його щоці, і він швидко витирає її. Я нахиляюся вперед, бажаючи втішити його, але, як завжди, я за шість кроків від нього.

— Слухай, — кажу я, широко всміхаючись йому. — Може, одружись із Віллом. Він при грошах.

По хмикає і піддражнює:

— Він на мене не клюне. Йому подобаєшся ти.

Я жбурляю в нього пончиком, влучаючи прямісінько в груди.

Він сміється, а тоді його обличчя знову стає серйозним.

— Мені шкода. Через тебе й Вілла.

— Мені теж.

Я глитаю, і мої очі зосереджуються на дошці в нього над головою, де серед документів і оголошень висить нагадування про гігієну. Воно складається з вигадливих мультяшних малюнків, кожен з яких інструктує людей, як належно мити руки чи правильно кашляти на публіці.

Я підстрибую. Ідея починає вимальовуватись.

Мій список завдань щойно доповнився ще одним пунктом.

Розділ 16

Вілл

Я звішую ноги з даху і раз за разом переслуховую її голосове повідомлення, аби просто чути її голос. У палаті в неї темно, якщо не враховувати настільної лампи, і я бачу, як вона несамовито строчить на своєму комп’ютері. Її довге русяве волосся стягнуте в неохайний вузол.

Що вона може робити так пізно вночі?

Чи вона досі думає про мене?

Я підводжу очі й спостерігаю, як починається раптовий легкий снігопад, і сніжинки осідають на мої щоки, повіки та лоб.

За ці роки я побував на дахах десятків лікарень. Дивився згори на світ і щоразу переживав це саме відчуття: нестерпне бажання блукати вуличками, плавати в океані, проживати життя так, як мені ніколи не випадало.

Бажання того, чого я не міг мати.

Але зараз те, чого я хочу, — не за стінами лікарні. Воно — тут, на відстані витягнутої руки. Але я не можу. Не знав, що можна хотіти чогось так нестерпно, щоб відчувати це бажання в руках, ногах, у кожному вдиху.

Мій телефон оживає, і, глянувши вниз, я бачу сповіщення з її застосунку — крихітна пляшечка пігулок пританцьовує на екрані.

«Ліки на ніч!»

Не можу навіть пояснити, чому досі це роблю. Але востаннє довгим поглядом дивлюся на неї, а тоді встаю, підходжу до дверей сходової клітки й підбираю гаманець. Двері зачиняються, я повільно спускаюся сходами на третій поверх, переконуюсь, що в коридорі нікого немає, а потім прокрадаюся до своєї палати.

Підійшовши до візка з ліками, приймаю пігулки на ніч, із шоколадним пудингом, як вона навчила. Дивлюся на малюнок, де раніше зобразив себе Похмурим Женцем із косою з написом на лезі: «КОХАННЯ».

«У тебе все добре?» — пише мені Гоуп.

Зітхнувши, стягую з себе капюшон і відповідаю, злегка прикрасивши дійсність:

«Ага, все гаразд».

Під’єдную живлення через гастротрубку й лягаю в ліжко. Беру з тумбочки ноутбук і відкриваю YouTube, урочисто клацаючи на запропонованому відео Стелли, котре вже бачив, — отакий я зараз жалюгідний.

Гоуп і Джейсон не впізнали б мене.

Вимкнувши звук, дивлюся, як вона закладає пасмо за вухо, коли зосереджена, і як відкидає голову, коли сміється, і як схрещує руки на грудях, коли нервує чи засмучена. Спостерігаю, як вона дивиться на Еббі й своїх батьків, навіть як жартує з подругами — але здебільшого спостерігаю, як її люблять. Я бачу цю любов не лише з боку її родини. Я бачу її в очах Барб, в очах По і в очах Джулі. Я бачу її в кожному лікарі, кожній медсестрі, кожній людині, що трапляється на її шляху.

Чорт, навіть у коментарях немає звичного кидання лайном, як під більшістю відео на YouTube.

Незабаром я вже не можу дивитися. Закриваю ноутбук, вимикаю світло і лежу в темряві, відчуваючи кожен удар серця в грудях, гучний та рішучий.

Наступного дня я дивлюсь у вікно, спостерігаючи, як вечірнє зимове сонце повільно наближається до обрію, поки в грудях деренчить від монотонної вібрації жилета. Перевіряю телефон, із подивом бачу повідомлення від матері, яка зв’язалася зі мною, а не з моїми лікарями — уперше після її візиту майже два тижні тому: «Чула, ти виконуєш свої процедури. Рада, що одумався».

Закотивши очі, жбурляю телефон на ліжко й вивергаю згусток слизу в судно, що у мене в руках. Озираюся на двері, під які прослизає конверт, підписаний моїм ім’ям.

Знаю, що не мав би радіти, але скидаю свій віброжилет і підстрибую до дверей, щоб схопити з підлоги конверт. Розірвавши його, дістаю дбайливо складений папірець, розгортаю і бачу малюнок, виконаний повністю крейдою.

Високий хлопець із хвилястим волоссям обличчям до низенької дівчини, чорною крейдою підписані як «Вілл» і «Стелла». Усміхаюся, помітивши крихітні рожеві сердечка, що плавають над їхніми головами, посміююся з велетенської стріли між ними, на якій великими яскраво-червоними літерами написано: «П’ЯТЬ КРОКІВ ЗАВЖДИ».

Вона явно не успадкувала того ж художнього хисту, що й Еббі, але це мило. Що саме вона намагається сказати? Та ще й — п’ять кроків? Шість, і вона про це знає.

Позаду дзенькає ноутбук, і я підбігаю до нього й проводжу пальцями по трекпаду, щоб побачити нове повідомлення. Від Стелли.

У ньому нема нічого, крім посилання на відео на YouTube. Клацнувши на ньому, я натрапляю на свіже відео Стелли, завантажене рівно три хвилини тому.

«B. cepacia — гіпотетично».

Я боязко всміхаюсь із заголовка, дивлячись, як Стелла махає на камеру. Її волосся — в тому ж неохайному вузлі, що я бачив учора ввечері з даху, а на ліжку перед нею дбайливо розкладена купа предметів.

— Привіт усім! Отже, сьогодні я хочу поговорити з вами про дещо трохи інше. Burkholderia cepacia. Ризики, обмеження, порядок дій і як успішно вимовити це вдесятеро швидше! Ну, тобто, назва ще та.

Я дивлюся, збентежений.

— Гаразд. Отже, B. cepacia — стійка бактерія. Вона настільки адаптивна, що навіть живиться пеніциліном, а не він її атакує. Тож наша перша лінія захисту… — вона робить паузу, тягнеться вниз до кишенькового розміру пляшечки з рідиною і підіймає її на камеру, — …«Кел Стат»! Це не те, що ваш звичайний «Пурелл». Дезінфекційний засіб для рук лікарняного рівня. Застосовуйте широко й часто!

Вона натягує пару синіх гумових рукавичок і крутить руками, аби ті зручно облягли їх.

— Наступний крок — старі добрі гумові рукавички. Перевірені, надійні й застосовуються для захисту під час… — вона опускає погляд, прокашлюється й оглядає купу речей на ліжку, — …усіх видів діяльності.

Усіх видів діяльності? Я хитаю головою, усмішка наповзає на моє обличчя. Що вона робить?

Далі спостерігаю, як вона витягує жменю хірургічних масок, вішаючи одну собі на шию.

— Найбільше B. cepacia в слині й шмарклях. Кашель може розлітатися на шість кроків. Швидкість видиху під час кашлю може сягати двохсот миль на годину, тож не дозволяйте їм літати серед інших людей.

Двісті миль на годину. Вау. Добре, що я не алергік, інакше б нам усім гаплик.

— «Ніякої слини» означає «ніяких поцілунків», — вона глибоко вдихає й дивиться в камеру просто на мене. — Ніколи.

Я видихаю, урочисто киваючи. Ось він, грандіозний облом. Від думки про поцілунок зі Стеллою… я хитаю головою.

Від самої думки про це моє серце б’ється втричі швидше.

— Найкращий захист для нас — це відстань. Шість кроків — золоте правило, — каже вона, нахиляється й бере біля ліжка більярдний кий. — Ось тут п’ять кроків. П’ять. Кроків.

Я кидаю погляд на наш малюнок, і червоні бульбашкові літери впадають мені в око. «П’ЯТЬ КРОКІВ ЗАВЖДИ».

Звідки, в біса, у неї більярдний кий?

Вона витягує його, дивлячись на нього з надзвичайним напруженням.

— Я багато думала про крок номер шість. І, якщо чесно, розізлилася.

Вона дивиться в камеру.

— Ми, фіброзники, так багато всього позбавлені. Кожен день живемо в залежності від процедур, пігулок.

Я ходжу взад-вперед, дослухаючись до її слів.

— Більшість із нас не можуть мати дітей, чимало не доживуть до того, щоб навіть спробувати. Лише інші фіброзники знають, як це, але нам не можна закохуватись одне в одного.

Вона встає, сповнена рішучості.

— Тож після всього, що вкрав у мене КФ — у нас, — я краду в нього дещо для себе.

Вона з викликом простягає кий, ніби відстоюючи кожного з нас.

— Я краду триста чотири цілих і вісім десятих міліметра. Дванадцять повних дюймів. Один довбаний фут простору, відстані, довжини.

Я дивлюся відео в цілковитому захваті.

— Кістозний фіброз більше нічого в мене не вкраде. Відтепер крастиму я.

Присягаюся, десь удалині я чую дружні вигуки підтримки від згодних із нею. Вона робить паузу, дивлячись просто в камеру. Дивлячись просто на мене. Я стою приголомшений, а тоді підстрибую, почувши три гучні удари у двері.

Ривком відчиняю двері — це вона. Власною особою.

Стелла.

Вона простягає перед собою кий, торкаючись кінчиком моїх грудей, і її густі брови підіймаються з викликом.

— За п’ять кроків. Домовились?

Видихаючи, хитаю головою — від її промови на відео вже хочеться скоротити відстань між нами й поцілувати її.

— Це буде важко для мене, не брехатиму.

Вона дивиться на мене напруженими очима.

— Просто скажи мені, Вілле. Ти згоден?

Я навіть не вагаюся.

— Ще й як.

— Тоді будь в атріумі. О дев’ятій.

І з цим вона опускає кий, розвертається і йде назад до своєї палати. Я дивлюся їй услід, відчуваючи, як захват бере гору над сумнівом, що засів глибоко в животі.

Сміюся, коли вона переможно підіймає кий, наче наприкінці «Клубу “Сніданок”»[9], і всміхається мені, перш ніж увійти до палати 302.

Я глибоко вдихаю, киваючи їй.

«Кістозний фіброз більше нічого в мене не вкраде».

Розділ 17

Стелла

— Чому я не взяла нічого гарного? — кричу я По, який стоїть, притулившись до одвірка, й допомагає мені. Витягую з шухляди піжами, спортивні штани й мішкуваті футболки, відчайдушно намагаючись знайти щось, що можна вдягти сьогодні.

Він хмикає.

— Дійсно. Бо ти часто збираєшся для шаленого лікарняного роману.

Я дістаю пару коротеньких шовкових боксерок, роздивляюся їх. Я не можу. Чи можу? Тобто або це, або мішкуваті фланелеві треники, що дісталися мені від Еббі.

— У мене ж гарні ноги, так?

— Слухай, навіть не думай про це! — він кидає погляд на мене, а потім ми вдвох вибухаємо сміхом.

Я думаю про подруг, які проводять останню ніч у Кабо, і вперше, відколи я тут, не шкодую, що я не з ними. Шкодую, що вони не зі мною й не допоможуть мені підготуватися. Коротше, добре, що зараз я не за милі звідси.

Дивлюся на годинник у себе на тумбочці. Рівно п’ята. У мене чотири години на те, щоби щось вигадати…

Я входжу у двері атріуму й помічаю вазу, наповнену білими трояндами. Виймаю одну, загинаю стебло, доки те ламається, і закладаю квітку за вухо. Кинувши погляд у своє відбиття у дверному склі, всміхаюся й нервово, швиденько оглядаю себе. Моє волосся розпущене, лоб перехоплений стрічкою від букета Вілла, і на мені коротенькі шовкові боксерки й майка, попри регіт По.

Я доволі гарненька, якщо врахувати, що мала в розпорядженні найгірший гардероб для побачень в історії.

Приємно знати, що Віллу я подобаюсь такою, як є. Тобто він бачив мене майже виключно в піжамі чи медичному халаті, тож явно запав не на мій гарний вигляд і не на бездоганну колекцію одягу «Лікарня — осінь 2018».

Поправляю сині гумові рукавички, ще раз упевнюючись, що «Кел Стат» досі висить на ремені мого концентратора.

Опустившись на лаву, визираю в бічні двері, що ведуть до дитячої ігрової кімнати, і мене накриває хвилею ностальгії. Колись я прокрадалася туди, щоб погратися з маленькими нефіброзниками. Ну, і ще з По. За роки атріум не надто змінився. Ті самі високі дерева, яскраві барвисті квіти, той самий акваріум з тропічними рибками біля дверей, де ми з По зажили неприємностей з Барб, бо кидали крихти від пончиків рибкам.

Може, атріум і не сильно змінився, відколи я приїжджаю до Сент-Ґрейс, але я точно змінилася. Так багато всього в цій лікарні сталося зі мною вперше, що важко перелічити.

Перша операція. Перший близький друг. Перший молочно-шоколадний коктейль.

А тепер — моє перше справжнє побачення.

Я чую, як двері повільно прочиняються, і, зазирнувши за ріг, бачу Вілла.

— Сюди, — шепочу я і встаю, простягаючи до нього кий.

Його обличчя розпливається в широкій усмішці, і рукою в рукавичці він береться за інший кінець кия. З його передньої кишені стирчить пляшечка «Кел Стату» похідного розміру.

— Вау, — каже він і потеплілими очима оглядає мене, від чого серце в моїх грудях робить сальто.

На ньому сині картаті фланелеві штани, які облягають його худорляве тіло, і з ними його очі набувають яскравішого відтінку блакиті. Його волосся охайніше: причесане, але досі зберігає той неймовірно звабливий безлад.

— Чарівна троянда, — каже він, але не зводить очей з моїх оголених ніг і з викоту моєї шовкової майки.

Я червонію, вказуючи на троянду, закладену за вухо.

— А, ця троянда? Оця? Зверху?

Він відводить очі й дивиться на мене так, як ще жоден хлопець не дивився.

— Саме ця, — киває він.

Я смикаю кий на себе, і ми йдемо крізь атріум до головного вестибюля. Він дивиться вбік, зауважує вазу на столі, повну білих троянд, і його очі беруться зморшками, коли він усміхається.

— Крадеш троянди, Стелло? Спочатку — цілий крок, а тепер це?

Я сміюсь і підіймаю руку, торкаючись троянди за вухом.

— Ти мене розкусив. Я її вкрала.

Він тягне за інший кінець кия, хитаючи головою.

— Ні, ти знайшла для неї краще місце.

Розділ 18

Вілл

Від неї очей не відірвати.

Червона стрічка у волоссі. Троянда за вухом. Те, як вона постійно дивиться на мене.

Здається, ніби все це не насправді. Ніколи не почувався так ні з ким, адже в усіх попередніх стосунках орієнтувався на те, щоб жити швидко, померти молодим і завжди переїжджати до нової лікарні. Ніде й ні з ким я не затримувався так довго, щоб закохатися.

Та й маючи таку нагоду, не став би. Жодна з них не була Стеллою.

Ми зупиняємося перед великим тропічним акваріумом, і я докладаю всіх зусиль, аби відірвати погляд від неї й перевести на яскравих рибок за склом. Стежу очима, як помаранчево-біла рибка плаває колами навкруг корала на дні.

— Коли я була зовсім малою, я просто дивилася на цих рибок і гадала, як це — вміти затримувати подих так надовго, щоб плавати, як вони, — каже Стелла, простежуючи за моїм поглядом.

Це дивує мене. Я знав, що вона вже тривалий час приїздить до Сент-Ґрейс, але не знав, що бувала тут змалечку.

— Наскільки малою?

Вона дивиться, як рибка спливає нагору, а тоді знов пірнає на дно.

— Докторка Гемід, Барб і Джулі піклуються про мене, відколи мені було шість.

Шість. Ого. Навіть не уявляю, як це — бути в одному місці так довго.

Ми входимо крізь двері до головного вестибюля. Попереду височать великі сходи. Вона знову дивиться на мене, смикаючи до себе кий, і киває на них.

— Ходімо сходами.

Сходами? Дивлюся на неї так, наче вона дійсно схибнулася. Мої легені пече від самої лише думки про це, і я пригадую, як виснажували мене вилазки на дах. Якось не збуджує. Якщо вона хоче, щоб це побачення тривало довше ніж годину, нам ніяк не можна дертися сходами.

Її обличчя розпливається в усмішці.

— Та жартую.

Ми блукаємо майже порожньою лікарнею, і години плавно перетікають одна в одну, поки ми йдемо, розмовляючи про наші родини, друзів та все інше, а кий рухається між нами туди-сюди. Ми прямуємо до відкритого моста між корпусами 1 і 2 й повільно перетинаємо його, вивертаючи шиї, щоб глянути крізь скляну стелю в хмарне нічне небо. Сніг рівномірно осідає на дах над мостом і скрізь навколо нас.

— Що з твоїм татом? — нарешті питає вона, і я знизую плечима.

— Рвонув і втік, коли я був малим. Мати хвору дитину в його плани не входило.

Вона дивиться мені в обличчя, намагаючись побачити мою реакцію на ці слова.

— Це сталося так давно, що іноді здається, наче я просто переповідаю чиюсь чужу історію. Чуже життя, яке я запам’ятав.

Ти не маєш часу на мене, я не маю часу на тебе. Отак просто.

Побачивши, що я не жартую, вона продовжує:

— А мама?

Я намагаюся притримати для неї двері, що, безумовно, дуже складно зробити, коли тримаєш кий і мусиш постійно стояти за п’ять кроків, але ж я джентльмен, чорт забирай.

Зітхаю, даючи типову стислу відповідь:

— Гарна. Розумна. Цілеспрямована. І зосереджена на мені й тільки на мені.

Вона дивиться на мене поглядом, який означає: так просто я не відбудусь.

— Коли він пішов, вона ніби вирішила піклуватися про мене за двох. Іноді мені здається, що вона мене не бачить. Не знає. Бачить лише КФ. А тепер ще B. cepacia.

— Ти розмовляв із нею про це? — питає вона.

Я хитаю головою, ухиляючись від теми.

— Її не вистачає на те, щоб слухати. Завжди роздає вказівки, а потім іде геть. Та післязавтра, коли мені стукне вісімнадцять, я сам почну вирішувати.

Вона різко зупиняється, і кінець кия смикає мене назад, рвонувши в її бік.

— Постривай. У тебе післязавтра день народження?

Я всміхаюся їй, але вона не відповідає усмішкою.

— Еге! Щасливе число вісімнадцять.

— Вілле! — вона сердито тупає ногою. — Я ж не маю подарунка для тебе!

Хіба вона може бути милішою?

Я торкаюся її ноги києм, але цього разу без жартів. Дечого я справді хочу.

— Подаруєш обіцянку? Бути разом до наступного дня народження?

Вона здивована, а потім киває.

— Обіцяю.

Вона веде мене до спортзалу, й активоване рухом світло спалахує, коли вона проносить свій кінець кия повз тренажери до дверей у дальньому кінці, який я ніколи не брався дослідити.

Глянувши в обидва боки, вона відкриває кришку на кнопковій панелі й набирає код.

— То ти тут практично хазяйнуєш? — питаю я, коли двері з клацанням відмикаються і на кнопковій панелі спалахує зелене світло.

Вона всміхається й кидає погляд на мене, опускаючи кришку.

— Один із бонусів того, щоб бути улюбленицею вчительки.

Сміюся. Добре сказано.

Тепло майданчика перед басейном приголомшує мене, коли ми відчиняємо двері, і мій сміх розноситься у відкритому просторі. У кімнаті темно, якщо не зважати на підсвітку в басейні, що яскраво сяє у водних брижах. Ми роззуваємось і сідаємо на край. Спочатку вода холоднувата, попри жар у кімнаті, але поступово нагрівається в міру того, як ми бовтаємо ногами.

Між нами встановлюється зручна тиша, і я озираюся на Стеллу з відстані довжини кия.

— Як гадаєш, що станеться, коли ми помремо?

Вона хитає головою, всміхаючись.

— Не та розмова для першого побачення.

Я сміюся, знизуючи плечима.

— Та ну, Стелло. Ми смертельно хворі. Бути не може, щоб ти про це не думала.

— Ну, це є в моєму списку завдань.

Авжеж.

Вона дивиться вниз, у воду, описуючи кола стопами.

— Є в мене одна улюблена теорія, яка стверджує, що для того, щоб зрозуміти смерть, треба поглянути на народження.

Говорячи, вона грається зі стрічкою у волоссі.

— Отже, доки ми в утробі, ми живемо тим життям, так? І гадки не маємо, що наша наступна форма існування — лише за дюйм від нас.

Вона знизує плечима й дивиться на мене.

— Може, смерть така сама. Може, це просто наступне життя. За дюйм від нас.

Наступне життя лише за дюйм від нас. Я хмурюсь, обмірковуючи це.

— Отже, якщо початок — смерть і смерть також кінець, що ж тоді справжній початок?

Вона підіймає на мене густі брови, не в захваті від моєї загадки.

— Ну, гаразд, докторе Сьюз. Тепер ти ділися тим, що думаєш.

Я знизую плечима й відкидаюся назад.

— Це глибокий сон, крихітко. Остаточний спокій. Вимикання. Все, кінець.

Вона хитає головою.

— Бути не може. Неможливо, щоб Еббі просто «вимкнулася». Я відмовляюся в це вірити.

Я мовчки спостерігаю за нею, бажаючи спитати те, що крутиться в мене на язику, відколи я дізнався про смерть Еббі.

— Що сталося? — питаю я. — З Еббі?

Її ноги припиняють кружляти у воді, що й далі вирує навколо її литок. Однак вона каже мені:

— Пірнала зі скелі в Аризоні й невдало увійшла у воду. Зламала шию й потонула. Кажуть, не відчула жодного болю, — з тривожним обличчям Стелла зазирає мені в очі. — Звідки їм знати, Вілле? Звідки знати, чи було їй боляче? Коли мені бувало боляче, вона завжди опинялася поряд, а мене поряд із нею не було.

Хитаю головою. Мушу опиратися всім своїм інстинктам, що закликають потягтися до неї та взяти за руку. Я не знаю, що відповісти. Це просто неможливо знати. Вона знову дивиться на воду застиглими очима, думками далеко звідси — на вершині скелі в Аризоні.

— Я мала бути там. Але захворіла, як зі мною завжди буває.

Вона повільно, з зусиллям видихає. Незмигні очі зосереджені в одній точці на дні басейну.

— Я постійно собі це уявляю. Хочу знати, що вона відчувала й думала. А оскільки знати не можу, вона ніколи не припиняє помирати для мене. Я бачу це знов і знов.

Хитаю головою, торкаючись її ноги києм. Вона кліпає очима, озираючись на мене, і її погляд прояснюється.

— Стелло, якби ти там була, ти все одно б не знала.

— Але вона померла сама, Вілле, — каже Стелла, і з цим не посперечаєшся.

— Але ж ми всі помираємо самі, хіба не так? Ті, кого ми любимо, не підуть з нами.

Я думаю про Гоуп і Джейсона. А потім про мою матір. Гадаю, чи буде вона більш засмучена втратити мене, чи програти хворобі.

Стелла кружляє ногами у воді.

— Як гадаєш, потонути боляче? Це страшно?

Я знизую плечима.

— Саме так ми й помремо, хіба ні? Ми тонемо. Просто без води. Наші власні рідини зроблять усю брудну роботу.

Краєм ока я бачу, як її трусить, і дивлюся на неї.

— Я гадав, ти не боїшся померти?

Вона шумно зітхає, сердито дивиться на мене.

— Я боюся не бути мертвою. А самого процесу вмирання. Ти знаєш, на що це схоже?

Коли я мовчу, вона продовжує:

— Ти цього зовсім не боїшся?

Стримую свій звичний потяг зіронізувати. Хочу бути щирим із нею.

— Я думаю про той останній подих. Як ковтаю повітря. Втягую, втягую — і нічого. Думаю, як надриваються й горять мої грудні м’язи, геть безпомічні. Жодного повітря. Нічого. Просто темрява.

Дивлюся на воду, що хвилюється навколо моїх ніг, і знайома картина детально проступає в уяві, осідаючи десь у глибині живота. Здригаюся, знизую плечима та всміхаюся їй.

— Але ж, слухай, це лише в понеділки! Решту днів я про це не думаю.

Вона тягнеться до мене, і я знаю, що вона хоче взяти мене за руку. Знаю, бо сам хочу взяти за руку її. Моє серце сповільнюється, і я бачу, як вона завмирає на півдорозі, згортаючи пальці в долоню та опускаючи руку.

Її погляд зустрічається з моїм, сповнений розуміння. Їй відомий цей страх. Але потім вона всміхається мені тією ж усмішкою, і я згадую, що попри все ми тут.

Завдяки їй.

Я глибоко, з зусиллям вдихаю, милуючись тим, як відблиск басейну грає на її ключиці, шиї та плечах.

— Боже, яка ти гарна. І смілива, — кажу я. — Це просто злочин, що я не можу тебе торкнутися.

Я підіймаю кий, понад усе бажаючи, щоб то був мій палець на її шкірі. М’яко проводжу кінчиком угору по її руці, через гострий кут плеча, повільно ведучи до шиї. Вона здригається під моїм «дотиком», не зводячи з мене очей, і її щоки заливає слабкий рум’янець, коли кий повзе вгору.

— Твоє волосся, — кажу я, торкаючись там, де воно спадає їй на плечі. — Твоя шия, — кажу.

Лампи в басейні висвітлюють її шкіру.

— Твої губи, — кажу я, відчуваючи небезпечну силу тяжіння між нами, що так і підбурює поцілувати її.

Вона відводить очі, раптом засоромившись.

— Того дня, коли ми познайомились, я збрехала. У мене не було сексу.

Вона різко вдихає, торкаючись свого боку, доки говорить.

— Я не хочу, щоб мене хтось бачив. Шрами. Трубку. Немає нічого сексуального в тому…

— Усе в тобі сексуальне, — перериваю я її.

Вона дивиться на мене, і я хочу, щоб вона бачила це в моєму обличчі. У моєму погляді на неї.

— Ти прекрасна.

Дивлюся, як вона відштовхує кий і з тремтінням устає. Підіймає руки до своєї шовкової майки й не зводить із мене очей, повільно стягуючи її й відкриваючи чорний мережаний ліфчик. Скидає майку на підлогу перед басейном, і моя щелепа миттєво відвисає.

Потім вона спускає шорти, обережно виступає з них і випрямляється. Запрошуючи мене подивитися.

У мене просто дух відбирає. Намагаюся вдихнути якомога глибше, голодним поглядом водячи вгору-вниз по її тілу, задивляючись на її ноги, груди й стегна. Світло танцює на її випуклих бойових шрамах на грудях і животі.

— Боже мій, — видушую з себе я.

Ніколи не думав, що можу заздрити кийку, але хочеться відчути дотик її шкіри до себе.

Вона сором’язливо всміхається мені, а тоді ковзає в басейн і занурюється з головою. Вона дивиться на мене знизу вгору, і її довге волосся колихається навколо неї, наче в русалки. Міцніше стискаю кий, коли вона виринає, хапаючи ротом повітря.

Усміхається.

— Скільки це було? П’ять секунд? Десять?

Я затуляю рота, прокашлюючись. Судячи з мого відчуття, це міг бути рік.

— Я не рахував. Я дивився.

— Ну, я тобі своє показала, — дражнить вона мене.

А я завжди приймаю виклик.

Я встаю, розстібаючи сорочку. Тепер вона дивиться на мене. І нічого не каже, але її губи злегка розтулені, не жалісно і не сумно.

Я підходжу до східців басейну, вислизаю зі штанів і мить стою там у самих лише плавках. Вода і Стелла кличуть до себе. Повільно входжу в басейн, і ми невідривно дивимось одне на одного, важко намагаючись вдихнути.

І цього разу — зовсім не через КФ.

Я занурююся під воду, і вона слідом за мною. Маленькі бульбашки спливають на поверхню, поки ми дивимось одне на одного крізь розмитий підводний світ. Наше волосся спливає й колихається навколо, тягнучись до поверхні, підсвітка кидає тіні на наші худорляві тіла.

Ми всміхаємось одне одному, і, попри мільйон причин, чому не слід цього робити, я дивлюся на неї зараз і не можу побороти відчуття, що закохуюсь у неї.

Розділ 19

Стелла

Ми йдемо з басейну, і наше волосся потроху сохне, поки ніч перетікає у світанок. Проминаємо те, що я бачила мільйон разів за роки, проведені в Сент-Ґрейс. Охоронці дрімають, хірурги сердито трусять поламані торговельні автомати біля вестибюля, ті самі білі кахельні підлоги й ті самі тьмяно освітлені коридори — але все здається інакшим, коли поряд зі мною Вілл. Наче бачиш усе це вперше. Не знала, що одна людина може заново перетворити старе на нове.

Ми повільно йдемо повз кафетерій і стаємо перед величезним вікном збоку, подалі від будь-яких перехожих. Дивимось, як поступово світлішає небо. Усе ще тихо по той бік скла. Мій погляд зупиняється на вогнях у парку вдалині.

Я глибоко вдихаю і вказую на них.

— Бачиш ті вогні?

Вілл киває, дивлячись на мене. Його змокле в басейні волосся пригладжене назад.

— Так. Завжди дивлюся на них, коли сиджу на даху.

Він дивиться на мене, а я — знов на вогні.

— Щороку ми з Еббі ходили туди. Вона називала їх зірками, бо їх так багато, — я усміхаюся, сміюся. — У родині мене полюбляли кликати Маленькою Зіронькою.

Я чую голос Еббі, що промовляє моє прізвисько. Це боляче, але біль уже не такий гострий.

— Вона загадувала бажання й ніколи, ніколи не казала мені, про що. Завжди жартувала, що коли скаже це вголос, воно нізащо не справдиться.

Крихітні цяточки світла мерехтять удалині, кличуть мене, наче там зараз Еббі.

— Але я знаю. Вона загадувала мені нові легені.

Я роблю вдих і видих, відчуваючи, як наростає і стихає нескінченна боротьба моїх легень. Питаю себе, як це — мати нові легені. Ті, що на деякий час докорінно змінять відоме мені життя. Ті, що справді працюють. Ті, що дозволять мені дихати, бігати й дадуть більше часу, щоб жити по-справжньому.

— Сподіваюсь, її бажання справдиться, — каже Вілл, і я схиляю голову на прохолодне скло, кидаючи погляд на нього.

— Сподіваюсь, моє життя було не марним, — промовляю я власне бажання до тих мерехтливих вогнів.

Він уважно дивиться на мене.

— Твоє життя — це неабищо, Стелло. Ти впливаєш на людей більше, ніж гадаєш, — він торкається грудей, кладучи руку поверх серця. — Кажу з власного досвіду.

Мій подих затуманює віконне скло, і я підношу руку й малюю велике серце. Ми дивимось на відбиття одне одного у склі, і я відчуваю потяг до нього, що вабить мене крізь простір. Відчуваю його кожною частиною свого тіла — грудьми, руками, кінчиками пальців. Понад усе на світі я хочу поцілувати його.

Натомість я нахиляюся, цілуючи його відбиття у склі.

Він повільно підіймає руку й торкається пальцями губ, наче відчув це, і ми обертаємось одне до одного. Я дивлюся на нього, доки сонце повільно з’являється з-за обрію, кидаючи теплий відблиск на його обличчя. Його очі блищать, сповнені чогось цілковито нового і водночас якогось знайомого.

Мою шкіру починає поколювати.

Він робить маленький крок до мене, повільно ведучи рукою в рукавичці вздовж кия, і під його пильним поглядом моє серце починає шалено битись. Я підступаю ближче, крадучи ще кілька дюймів, щоб бути хоча б на стільки ближче до нього.

Але мій телефон оживає, цвірінькаючи знов і знов, і чари цієї миті відлітають, мов повітряна кулька. Виймаю з задньої кишені телефон і бачу повідомлення від По, відчуваючи разом сум і полегшення, коли ми з Віллом відходимо одне від одного.

«SOS.

Барб шукає вас двох!!!

ДЕ ВАС НОСИТЬ?»

О Господи. Кожну клітину мого тіла заповнює паніка, і я дивлюся на Вілла широко розплющеними очима. Якщо вона знайде нас разом, нам ніколи не мати другого побачення.

— О ні, Вілле. Барб шукає нас!

Що робити? Нам не можна далеко відходити від нашого крила.

На крихітну мить він теж панікує, а потім опановує себе, і його брови сходяться, коли він вмикає режим цілковитого контролю.

— Стелло, де вона шукатиме тебе передусім?

Мій мозок шалено працює.

— У ВНІТ!

Західний вхід. Барб зайде з іншого боку. Якщо зараз вшитися, можливо, я встигну туди вчасно.

Смикаю головою в бік ліфтів і бачу, як двері повільно зачиняються. Кривлячись, ставлю кий до стіни й кидаюся до сходів, доки Вілл рве в протилежному напрямку, назад на наш поверх.

Крок за кроком я деруся сходами, і мої руки й ноги починають палати, коли я волочу своє тіло на п’ятий поверх. Підтягнувши концентратор на плечі, прямую крізь порожній коридор. Мої ноги гучно тьопають по підлозі, дихаю несамовитими ривками.

Це зовсім кепсько. Барб мене вб’є. Ну, спочатку Вілла, а потім точно мене.

Мої легені наче вогнем горять, і я всім тілом навалююся на двері з витисненою на них великою червоною цифрою п’ять — перед очима проступає західний вхід до ВНІТ. Намагаюся втягнути скільки зможу повітря, відчайдушно кашляю, відкриваючи кнопкову панель — руки так сильно трусяться, що не можу набрати цифри.

Мене впіймають. Надто пізно.

Перехоплюю праву руку лівою, аби достатньо вгамувати її, щоб набрати 6428. ВНІТ. Двері з клацанням відчиняються, і я кидаюся на порожню канапу. Голова йде обертом. Заплющую очі, вдаючи, що сплю.

Секунди не минає, як двері східного входу ривком відчиняються, і я чую кроки, а тоді — запах парфумів Барб, яка зупиняється просто наді мною. Мої груди палають, і я намагаюсь опанувати свій подих, докладаючи несамовитих зусиль, щоб бути зовні спокійною, коли тіло прагне повітря.

Відчуваю, як мене накривають ковдрою, а потім чую, як її кроки повільно віддаляються. Двері східного входу відчиняються й зачиняються за нею.

Я сідаю прямо, відкашлюючись, і на очі навертаються сльози — сліпучий біль пронизує мені груди й усе тіло. Біль потроху стихає, зір прояснюється, бо тіло дістає необхідне йому повітря. Рівень полегшення, яке я зараз відчуваю, можна порівняти хіба що з рівнем адреналіну, який циркулює в моєму тілі.

Дістаю телефон і надсилаю Віллу смайлик з піднятим великим пальцем. За півсекунди він відповідає: «ПОВІРИТИ НЕ МОЖУ, ЩО МИ НЕ ВПІЙМАЛИСЬ».

Зі сміхом опускаюся на теплу канапу, хоча моє серце після цієї бурхливої ночі досі ширяє десь у милях над лікарнею.

У двері стукають, і я ривком прокидаюся зі своєї дрімоти в незручній позі в жахливому зеленому кріслі біля вікна. Сонно потираю очі, беру телефон, мружусь на екран. Уже перша година, що пояснює три мільйони повідомлень від Каміли, Мії та По з питаннями, як усе пройшло минулої ночі.

Минулої ночі.

Від думки про це я всміхаюся, відчуваючи, як мене накриває хвилею щастя. Уставши, човгаю до дверей і відчиняю їх, збентежена, бо за ними нікого немає. Дивно. Тоді я дивлюся вниз і бачу на підлозі молочний коктейль із кафетерію, а під ним записку.

Нахилившись, підбираю їх і з усмішкою читаю:

«По каже, ти любиш шоколадний. Ванільний явно смакує краще, але я не зважатиму, бо люблю тебе».

Навіть не полінувався намалювати карикатурний п’єдестал, на якому ріжок ванільного морозива здобуває золоту медаль, перемагаючи шоколадне й полуничне.

Зі сміхом я видивляюсь у коридор і бачу Вілла під дверима його палати, в масці й рукавичках. Він опускає маску й корчить гримасу, коли з-за рогу з’являється Барб. Підморгнувши мені, відчиняє двері до себе й хутко зникає в кімнаті, доки вона не помітила його.

Ховаю молочний коктейль і записку за спиною, почепивши на обличчя широку усмішку.

— Доброго ранку, Барб!

Вона відриває очі від медичної картки пацієнта й з підозрою дивиться на мене.

— Уже день.

Я киваю, повільно відступаючи в палату.

— Так, звісно. День.

Роблю жест вільною рукою.

— З усім цим снігом, знаєш, важко зрозуміти… яка зараз пора доби.

Я закочую очі й зачиняю двері, доки не бовкнула ще більшої дурниці.

Решту дня ми поводимось тихо й сумирно, щоб не збурювати в Барб нових підозр. Навіть не ризикуємо спілкуватися скайпом чи надсилати повідомлення. Я влаштовую велику виставу з перестановками у своєму візку для ліків, таємно підсовуючи записки під двері Віллу щоразу, як виходжу в коридор поповнити запаси.

Вілл із десяток разів вирушає до торговельного автомата, і його відповіді надходять із кожним новим пакетом чипсів чи шоколадним батончиком.

«Коли побачення номер два?» — пише він, і я всміхаюся, кидаючи погляд у записник, у те, над чим працювала цілий день.

Мій план його завтрашнього дня народження.

Розділ 20

Вілл

Я сонно дивлюся з краю ліжка, як мати сперечається з докторкою Гемід. Наче крики про це якось допоможуть змінити результати моїх аналізів. Жодних змін від цевафломаліну немає.

Не найкращий подарунок до дня народження.

— Може, негативна взаємодія лікарських препаратів? Щось, що не дає новим лікам діяти як треба? — з несамовитими очима випалює вона.

Докторка Гемід глибоко вдихає, хитаючи головою.

— Бактерія в легенях Вілла глибоко колонізувалася. Проникнення антибіотиків у тканини легень вимагає часу для будь-яких ліків.

Вона вказує на мою денну крапельницю цевафломаліну.

— Ці ліки не виняток.

Мати глибоко вдихає, вчепившись у край мого ліжка.

— Але якщо вони неефективні…

Тільки не знову. Я більше нікуди не поїду. Я встаю, обриваючи її на півслові.

— Годі! Все скінчено, мамо. Мені вже вісімнадцять, пам’ятаєш? Я більше не поїду ні до яких лікарень.

Вона обертається й дивиться на мене, і я бачу, що вона готова до цієї миті. Її очі сповнені гніву.

— Пробач, що псую тобі розвагу, намагаючись не дати тобі померти, Вілле! Найгірша мати року, так?

Докторка Гемід повільно задкує до дверей, розуміючи, що це сигнал забиратися. Я знов переводжу погляд на матір і гнівно зиркаю на неї.

— Ти ж знаєш, що для мене все скінчено, так? Ти лише все погіршуєш. Жодне лікування мене не врятує.

— Чудово! — випалює вона. — Припинимо лікування. Припинимо витрачати гроші. Припинимо боротись. І що тоді, Вілле? — вона розлючено дивиться на мене. — Ляжеш на тропічному пляжі, і нехай тебе приплив забере? Щось дурне та поетичне?

Вона впирає руки в стегна, хитаючи головою.

— Вибач, але я не в казці живу. Я живу в реальному світі, де люди розв’язують свої…

Її голос змовкає, і я роблю крок до неї, підіймаючи брови, закликаючи її договорити.

— Проблеми. Ну ж бо, мамо. Скажи це.

Це слово — вінець усього, чим я завжди для неї був.

Вона повільно видихає, і вперше за довгий час її погляд м’якшає.

— Ти не проблема, Вілле. Ти мій син.

— Тоді будь мені матір’ю! — викрикую я, і в очах червоніє. — Коли ти востаннє була нею, га?

— Вілле, — вона підступає ближче до мене. — Я намагаюся тоді допомогти. Намагаюся…

— Ти хоч знаєш мене взагалі? Ти дивилась хоч один з моїх малюнків? Ти знаєш, що мені подобається одна дівчина? Точно ні.

Я хитаю головою. Гнів так і вихлюпується з мене.

— Звідки тобі знати? Ти ж бачиш у мені лише мою кляту хворобу!

Я вказую на всі книги й журнали з мистецтва, складені в мене на столі.

— Хто мій улюблений художник, мамо? Ти й гадки не маєш, так? Тобі потрібна проблема для розв’язання? Розберися з тим, як на мене дивишся.

Ми не зводимо очей одне з одного. Вона глитає, опановуючи себе, і тягнеться взяти з ліжка свою сумочку. Її голос м’який та рівний.

— Я чудово бачу тебе, Вілле.

Вона йде, тихо зачиняючи за собою двері. Звісно, йде. Розчаровано опускаюся на ліжко й поглядаю на вишукано упакований подарунок, дбайливо перев’язаний великою червоною стрічкою. Я ладен викинути його. Натомість беру до рук, готовий побачити, що саме, на її думку, я хотів. Зриваю стрічку та обгортковий папір і розгортаю рамку.

Я не можу зрозуміти, що бачу. Не тому, що не впізнаю. Навпаки.

Це серія політичних карикатур 40-х. Оригінал ксерокопії, яку я повісив у себе в кімнаті.

Підписана, датована тощо. Така рідкість, що я навіть не думав, що вони досі існують.

Чорт.

Я знов лягаю на ліжко, хапаючи подушку й кладучи собі на обличчя. Невдоволення, яке я відчував до матері, обертається проти мене.

Я був настільки обурений тим, як вона завжди на мене дивиться, що не розумів, що поводжуся так само.

Чи знаю я, куди вона зараз пішла? Знаю, чим вона любить займатися? Я так зациклився на тому, як хочу прожити своє життя, що зовсім забув, що вона має своє.

Усе через мене.

Без мене мама зовсім самотня. Увесь цей час я гадав, що вона бачить лише мою хворобу. Проблему, яку треба розв’язати. А вона натомість дивилася просто на мене, намагаючись умовити боротися проти хвороби разом з нею, а я тільки й відбивався від неї руками та ногами. Усе, чого вона хотіла від мене, — щоб я жив і боровся, тоді як я тільки те й робив, що готувався рвати кігті.

Я сідаю, знімаю ксерокопію і на її місце вішаю єдиний у своєму роді оригінал у рамці.

Вона хоче того ж, чого й Стелла. Більше часу.

Хоче мати більше часу зі мною.

***

Я різко встаю з-за стола, видираючи з вух навушники. Останні дві години я провів за малюванням, намагаючись відійти від сварки з матір’ю.

Я знаю, що маю щось сказати. Зв’язатися з нею, зателефонувати чи написати, але я нічого не можу вдіяти — досі почуваюся трохи розлюченим. Ну, це ж як вулиця з двобічним рухом, і вона зі свого боку теж діяла не бездоганно. Якби вона лише показала мені, що слухає, хоч трохи…

Я зітхаю, беручи з візка чашку з шоколадним пудингом і мої пообідні пігулки, й сумлінно приймаю їх. Дістаючи телефон, сідаю на край ліжка й безцільно гортаю повідомлення в інстаграмі, щоб побачити купу привітань із днем народження від колишніх однокласників.

Ще жодного від Стелли. Вона нічого не надсилала з минулої ночі, коли я спитав її про друге побачення.

Я телефоную їй на FaceTime, усміхаючись, коли вона відповідає.

— Я вільний!

— Що?.. — вона здригається, розширивши очі. — А, так, із днем народження! Повірити не можу, що я не…

Махаю рукою, перериваючи її. Дурниці.

— Зайнята? Хочеш прогулятися? Барб поблизу немає.

Вона обводить телефоном купу підручників, що лежать перед нею.

— Зараз не можу. Я вчуся.

Моє серце ниє. Невже?

— А, гаразд. Я лише подумав, що, може…

— А якщо пізніше? — питає вона, знов обертаючи камеру до себе.

— Пізніше прийдуть мої друзі, — кажу я, сумно знизуючи плечима. — Класно. Ми щось вигадаємо, — боязко дивлюся на неї. — Я просто, ну, скучив за тобою.

Вона всміхається мені — теплий погляд, щасливе обличчя.

— Це все, що я хотів побачити! Цю усмішку.

Запускаю пальці у волосся.

— Гаразд. Відпущу тебе назад до твоїх книжок.

Я даю відбій, відкидаюся на ліжко й жбурляю телефон на подушку.

Не минає й секунди, як той починає дзвонити. Я хапаю його й відповідаю, навіть не подивившись на екран, щоб дізнатися, хто це.

— Я знав, що ти передумаєш…

— Привіт, Вілле! — каже голос на тому кінці. Це Джейсон.

— Джейсоне! Привіт, — кажу я, злегка дратуючись, що це не Стелла, та все ж радий чути його.

У нас зі Стеллою все відбувалося так швидко, я просто не мав нагоди поспілкуватися з ним.

— Дещо сталося, — каже він, але його голос лунає дивно. — Вибач, чуваче. Ми сьогодні не зможемо.

Серйозно? Спочатку Стелла, а тепер Джейсон і Гоуп? А в мене ж не щодня буває день народження. Але я відганяю ці думки.

— А, гаразд, нічого. Я все розумію.

Він починає вибачатись, але я обриваю його.

— Серйозно, старий, усе добре! Нічого страшного.

Голосно зітхаючи, я кладу слухавку, а коли підводжуся, мій погляд падає на інгалятор. Беру альбутерол і хитаю головою, бурмочучи:

— З днем народження мене.

Я різко прокидаюся від вечірньої дрімоти, коли дзенькає телефон — надходить повідомлення. Сідаю, зосередившись на екрані, й торкаюся його, аби прочитати, що написала Стелла.

ГРА В ХОВАНКИ. Тобі водити. ЦЬОМ-ЦЬОМ.

Я викочуюся з ліжка, збентежений, але зацікавлений, натягую білі кеди й ривком відчиняю двері. Мало не дістаю в обличчя яскраво-жовтою повітряною кулькою, прив’язаною на довгу нитку до дверної ручки. Мружу очі, зауваживши щось, що лежить у кульці на самому дні.

Записка?

Ще раз пересвідчуюся, що фарватер вільний, перш ніж розтоптати кульку. Хлопець, що повертається до себе в кімнату з відкритим пакетом чипсів, відстрибує від шуму кроків на десять, чипси вилітають з пакета й розсипаються по підлозі. Швидко вихоплюю зсередини згорнуту записку на клейкому папірці, розгортаю її й бачу повідомлення, написане охайним Стеллиним почерком.

Початок там, де ми вперше зустрілися.

ВНІТ! Я вислизаю в коридор, проминаю хлопця, що обурено підбирає свої чипси, і їду ліфтом на п’ятий поверх. Пробігаю міст до корпусу 2, оминаючи медсестер, пацієнтів і лікарів, і крізь подвійні двері прямую до східного входу у ВНІТ. Озираюся, крутячи головою в усі боки в пошуках наступної… ось вона! Прив’язана до порожнього дитячого ліжечка за склом, ще одна яскраво-жовта кулька. Обережно входжу туди навшпиньках і вожуся з вузлом, намагаючись відв’язати її.

Господи, Стелла. Вона що, морячка, блін, — в’язати такі вузли?

Нарешті я звільняю її й прокрадаюся назад у коридор, перед тим глянувши в обидва боки — ХЛОП.

Розгортаю папірець і читаю наступну вказівку.

Троянди червоні. Чи ні?

Я хмурюся, роздивляючись записку. «Чи ні…» А! Пригадую її обличчя минулої ночі та білу троянду, обережно закладену за вухо. Ваза. Прямую до атріуму, збігаючи сходами вниз у головний вестибюль і до заскленої кімнати. Поштовхом відчиняю двері й бачу, як ширяє в повітрі жовта кулька, міцно натягнувши нитку, якою прив’язана до вази.

Махаю охоронцеві, який з підозрою дивиться на мене, коли я відриваю кульку від вази, намагаючись перевести подих, — мої легені проти цього забігу. Усміхнувшись до нього, гучно лускаю кульку і, боязко знизавши плечима, пояснюю:

— У мене день народження.

Вихоплюю зсередини записку, розгортаю її й читаю:

Якби я тільки вміла затримувати подих так надовго…

Не встигнувши дочитати, озираюся на акваріум із тропічними рибками, чиї яскраві помаранчеві й жовті барви мерехтять в очах, і несамовито шукаю поглядом поблизу акваріума кульку.

Чи я не так зрозумів?

Я думаю знову. Басейн.

Кидаюся геть із кімнати й прямую до спортзалу в корпусі 1, стискаючи на ходу останню записку. Штовхаючи двері до спортзалу, проминаю весь порожній спортивний інвентар і бачу, що двері до басейну відкриті та обнадійливо підперті стільцем. Увійшовши всередину, з полегшенням зітхаю, бо жовта кулька плаває на поверхні води за кілька футів від краю басейну.

Глянувши вбік, бачу п’ятничний кий.

Підгрібаю кульку києм, хапаю за нитку й дістаю її з води, помітивши, як натягується кінець — щось на дні басейну тягне його донизу.

Вивудивши це щось, я зі сміхом упізнаю пляшечку «Кел Стату» зі Стеллиного відео.

За допомогою кия лускаю кульку й копирсаюся в її рештках, щоб дістати сховану всередині записку.

Рівно за сорок вісім годин після нашого першого побачення…

Я перегортаю записку, хмурячись, але це все. Дивлюся на годинник. Восьма п’ятдесят дев’ять. За хвилину буде сорок вісім годин після нашого першого… Мій телефон дзенькає.

Проводжу по екрану й бачу фотографію Стелли, яка має страшенно гарненький вигляд у шеф-кухарському ковпаку і з жовтою кулькою в руках, з широкою усмішкою на обличчі. У повідомленні сказано:

«…починається наше друге побачення!»

Хмурячись, дивлюся на фотографію й збільшую, щоб побачити, де вона може бути. Такі металеві двері в цій лікарні просто скрізь. Але стривайте! Прокручую фотографію до правого кутка і бачу край коктейльного автомата в кафетерії. Стрімким ходом іду до ліфта, підіймаюся на п’ятий поверх, далі коридором і через міст до корпусу 2. Застрибую в інший ліфт і знов опускаюся на третій поверх, де розташований кафетерій. Переводжу подих і пригладжую волосся, дивлячись на відбиття в бездоганно натертих сталевих стінах, усе не випускаючи кий з руки.

Звично завертаю за ріг і бачу Стеллу, яка притулилася до дверей кафетерію. Її обличчя заливає щира радість, тільки-но вона бачить мене. Вона нафарбована, довге волосся відкинуте з обличчя й перехоплене стрічкою.

Вона красуня.

— Гадала, ти ніколи мене не знайдеш.

Я простягаю кий, і вона береться за другий кінець, відчиняє двері й веде мене крізь темний кафетерій.

— Знаю, вже пізно, але ми мусили зачекати, доки кафетерій зачиниться.

Нахмурено озираюся.

— Ми?

Вона знову дивиться на мене, зупиняючись перед дверима з матованого скла, і з безпристрасним обличчям натискає на панелі код. Двері з клацанням відчиняються, і кілька голосів вигукують:

— Сюрприз!

У мене відвисає щелепа. За повністю накритим столом, застеленим лікарняним простирадлом, сидять Гоуп і Джейсон, а також Стеллині подруги Мія й Каміла, щойно з Кабо. Білі свічі в обох кінцях стола кидають теплий відблиск на кошик свіжого хліба та ідеально нарізаний салат. Є навіть медичні чашечки з червоно-білими таблетками креону, розставлені перед трьома місцями за столом.

Я геть ошелешений.

Переводжу погляд зі стола на Стеллу, не в змозі вимовити хоч слово.

— З днем народження, Вілле, — каже вона, м’яко торкаючись мого боку києм.

— Він справжній! — каже Каміла (чи це Мія?), і я сміюсь, а Гоуп кидається до мене й міцно обіймає.

— Нам так незручно, що ми тебе покинули! — каже вона.

Джейсон теж обіймає мене. Поплескує по спині.

— Але твоя дівчина вистежила нас через твою сторінку на фейсбуці й переконала влаштувати тобі сюрприз.

Мія та Каміла аплодують його вибору слів, через що Стелла кидає на них гнівний погляд, перш ніж глянути на мене. Ми перезираємося. «Твоя дівчина». Щось страшенно приємне в цьому є.

— Сюрприз точно вдався, — кажу я та обводжу всіх поглядом, сповнений глибокої вдячності.

З’являється По в масці, медичній шапочці й рукавичках і вимахує в повітрі парою щипців.

— Гей! Страви майже готові!

Ми сідаємо, зберігаючи безпечну відстань між усіма фіброзниками. Стелла на одному кінці, я на іншому, а посередині По, обабіч якого — Гоуп і Джейсон. Навпроти них за столом — Мія й Каміла, забезпечують відстань між мною і Стеллою. Усміхаюсь, обводячи поглядом усіх за столом, коли ми беремося за хліб і салат. Моє серце до того переповнене, що просто нестерпно.

Дивлюся через стіл, усміхаючись Стеллі, й самими губами вимовляю «дякую». Вона киває, зашарівшись, і опускає очі.

«Твоя дівчина».

***

По подає найкрасивішу пасту з омаром у моєму житті, прикрашену листками базиліка, свіжим пармезаном і навіть трюфелями! Усі дивляться на неї в цілковитому захваті.

— Звідки все це взялося? — питаю його, і мій шлунок гучно бурчить.

— Просто звідси! — По жестом показує на кухню позаду себе. — У кожній лікарні є VIP-кухня, де тримають усіляку смакоту для знаменитостей, політиків, — він знизує плечима. — Ну, знаєш — поважних людей.

Він бере келих зі столу й підіймає його.

— Сьогодні, імениннику, це для тебе! Salud!

Усі підносять келихи.

— Salud!

Я дивлюся через стіл на Стеллу й підморгую.

— Як прикро, що в мене алергія на молюсків, По.

По застигає як укопаний з тарілкою в руках і повільно переводить погляд на мене. Я розпливаюся в усмішці й хитаю головою.

— Жартую, жартую!

— Я мало не кинув у тебе омаром, — зі сміхом каже По.

Усі сміються з нами, і ми разом беремося за їжу. Це, без сумніву, найкраща паста з усіх, що я їв, а я ж бував в Італії.

— По! — кажу я, підіймаючи повну виделку їжі. — Це неймовірно!

— Колись ти станеш найкращим шеф-кухарем у світі, — погоджується Стелла, і По широко всміхається їй, посилаючи повітряний поцілунок.

Дуже скоро ми всі ділимося розповідями. Джейсон розповідає історію про те, як два роки тому переконав усю нашу школу напередодні літніх канікул прийти в самій лише білизні. Що особливо вразило, зважаючи, що ми діставали покарання за нерівно пов’язану краватку.

Ось за чим у школі я не сумую, то це за уніформою.

Стелла починає розповідати про всі ті хитрощі, до яких вдавалися вони з По тут, у лікарні, — від намагання викрасти коктейльний апарат із кафетерію до влаштування перегонів на інвалідних кріслах у дитячому відділенні.

Схоже, я не єдиний, кого Барб регулярно хотілося вбити.

— Ой, люди, зараз я вам таке розповім! — каже По, озираючись на Стеллу. — Пам’ятаєш отой Геловін?

Вона вже заходиться сміхом і тепло дивиться на нього, хитаючи головою.

— Нам було — скільки, Стелло? Десять?

Стелла киває, підхоплюючи розповідь:

— Тож ми нап’яли простирадла і…

По починає зловісно підвивати: «УУУУУУ», — простягає руки, блукає по кімнаті.

— Ми прокралися до відділення розумових розладів.

Та він, мабуть, знущається.

Я починаю кашляти — так сильно регочу. Відсуваю свій стілець із-за стола й махаю всім рукою, щоб продовжували, доки я переведу подих.

— Ні! — каже Джейсон. — Ні, бути не може.

— О, чуваче, — каже По, витираючи сльозу. — То було цілковите стовпотворіння, але, безумовно, найкращий Геловін у житті. Ми мали такі неприємності.

— То навіть була не наша ідея! — починає Стелла. — Еббі…

Їй відбирає голос, і я дивлюсь, як вона через силу намагається говорити, доки я наношу на руки трохи «Кел Стату» з моєї похідної пляшки. Вона ловить мій погляд через стіл, і я бачу, як тяжко їй це дається.

— Я сумую за нею, — каже Каміла. Мія згідно киває зі сльозами на очах.

— Еббі була нестримна. Вільна, — киває По. — Завжди казала, що житиме на повну силу, бо Стелла цього не може.

— Так і жила, — каже Стелла. — Доки це її не вбило.

У кімнаті стає зовсім тихо. Дивлюся, як вона зустрічається поглядом з По — обоє сумні, але всміхаються, розділяючи цю мить спогаду про неї.

Шкода, що я вже не можу з нею познайомитись.

— Але вона жила з розмахом. Набагато більшим, ніж ми, — каже По, всміхаючись. — Їй сподобалась би таємна вечірка, як ця.

— Так, — нарешті каже Стелла. — Точно сподобалась би.

Я підіймаю свій келих.

— За Еббі, — кажу я.

— За Еббі, — підхоплюють усі решта, підносячи свої келихи.

Стелла дивиться на мене через стіл, і цей вираз її горіхових очей — безумовно, найкращий подарунок до дня народження, який я міг отримати.

Розділ 21

Стелла

Я притуляюся до кухонного стола, всміхаючись По, доки той дістає свіжоспечений пиріг із духовки, цілком у своїй стихії. Він кидає погляд на мене, підіймаючи густі брови.

— Хотіла побачити майстра за роботою.

Він підморгує, знімає кухонні рукавиці, і я дивлюсь, як він упевнено орудує своїм кухарським ножем, спритно й урочисто нарізаючи пиріг на вісім рівних шматків.

Я плескаю в долоні, коли він бере свіжу полуничку й примружується. Схиляється над нею, відрізає там, надрізає тут, у цілковитій і повній зосередженості. Уже за кілька секунд він підіймає її рукою в рукавичці, широко всміхаючись. Полуничка цілком перетворилася на гарну, вишукану трояндочку, яку він кладе біля пирога.

У мене щелепа відвисає.

— По! Це неймовірно.

Він буденно знизує плечима.

— Практикуюся на наступний місяць, коли ми з Майклом їдемо до мами.

Він кидає на мене погляд із явним виразом: «Нічого особливого».

І, звичайно, я скрикую від захвату. Нарешті!

— Еге, — каже він, усміхаючись від вуха до вуха. — Твоя правда, Стелло. Він мене кохає. І ці останні кілька тижнів без нього були важчі, ніж я міг собі уявити. Я кохаю його.

Він просто-таки випромінює радість.

— Завтра він прийде на обід. Ми зробимо це.

Я ладна стиснути його в обіймах, але зупиняю себе в тому, щоб скоротити відстань між нами та обійняти його. Глянувши на кухонний стіл, беру кухарську рукавицю й надягаю її, щоб потягтися до нього і взяти за руку.

На очах проступають сльози, і я фиркаю, хитаючи головою.

— По. Я така…

Він зриває рукавицю з моєї руки й жбурляє її мені в голову, у самого сльози на очах.

— Dios mio![10] Не треба мені тут сирість розводити, Стелло! Ти ж знаєш, що я не дам дівчині плакати самій.

— Сльози щастя, По, — кажу я, і ми обоє стоїмо й схлипуємо. — Я така щаслива!

З іншої кімнати долинає сміх, і він витирає очі.

— Ну ж бо! Ми пропустимо всю розвагу!

По обережно виносить свій красиво випечений пиріг, утиканий морем свічок, і ми хором заводимо спів. Дивлюся, як у свічному відблиску всміхається Вілл, обводячи поглядом усіх нас за столом.

— З днем народження, любий Вілле. З днем народження!

«І так ще багато разів», — губами промовляю до нього. Ніколи за цими словами не крилося стільки почуттів, як зараз.

— Пробач, що це пиріг! — усміхається до нього По. — Я добрий кухар, але спекти торт за годину — це точно не мій рівень.

— Круто, По. Дуже тобі дякую, — каже Вілл, усміхаючись до нього, а тоді насторожено дивиться на свічки. — Якщо я їх задмухаю, то ви, друзі, не зможете його їсти.

Він переводить погляд між мною і По, і ми урочисто киваємо.

Гоуп нахиляється й задмухує свічки. Куйовдить волосся Вілла, всміхаючись до нього.

— Я загадала для тебе бажання!

Він усміхається навзаєм, підморгує.

— Сподіваюся, там є Стелла, яка вистрибує з іменинного торта в бікіні!

Усі сміються, а Мія дістає свій телефон і селфі-палицю, витягуючи руку, щоб зробити групове фото. Ми зсуваємось докупи наскільки можливо, зберігаючи при цьому безпечну відстань між фіброзниками. Щойно камера клацає — БАБАХ.

Скляні матовані двері позаду нас ривком відчиняються, і ми разом підстрибуємо, приголомшено розвертаємось і бачимо перед собою… Барб. Отакої. Вона дивиться на нас, а ми — на неї. Усі надто ошелешені, аби щось сказати.

По прокашлюється.

— Привіт, Барб. Ми гадали, тебе сьогодні немає. Зробити тобі порцію? Стелла от-от почне розваги.

Певно, сьогодні в Барб подвійна зміна. Вона явно не випадково змовчала про це. Вона знає мене. І знає, що сьогодні у Вілла день народження. Чорт.

Барб безмовно дивиться на нас, випромінюючи гнів усіма рисами обличчя. Вона вказує на нас трьох, і моє серце шаленіє.

— Нагору. Негайно.

Ми повільно встаємо й підходимо до неї. Вона хитає головою, оглядаючи нас, не в змозі вимовити ні слова.

— За мною.

Рушає на вихід, за двері й назад через кафетерій.

Ми нашвидку махаємо на прощання Гоуп із Джейсоном і Камілі з Мією, а потім прямуємо за нею. Погані справи. Я бачила Барб сердитою чи засмученою багато разів. Але не такою. І це лякає по-особливому.

Ми йдемо за нею по коридору. Я кидаю стривожений погляд на Вілла, і той промовляє самими губами:

— Все буде гаразд.

Але його усмішка майже не торкається очей.

— Ви всі сидітимете по своїх палатах, доки ми отримаємо аналізи з дихальних шляхів, — каже вона та обертається до Вілла. — Щодо тебе. Вранці тебе переводять.

— Ні! — кажу я, і її погляд перестрибує на мене. — Ні, Барб, це не провина Вілла…

Вона підіймає руку, обриваючи мене.

— Може, вам охота гратися своїми життями, а мені ні.

Повисає грозова тиша, і тут По починає сміятися. Ми всі озираємось на нього, а він трусить головою, анітрохи не збентежений. Зустрічає мій погляд і широко всміхається мені:

— Зовсім як у дитинстві…

— Ви більше не діти, По! — кричить Барб, перериваючи його на півслові.

— Ми були обережні, Барб, — серйозним тоном каже він, хитаючи головою. — Дотримувалися безпеки. Як ти нас і навчила.

По жестом указує на відстань між нами, яку ми зберігаємо просто зараз.

Він кашляє, коротко й швидко, а тоді додає:

— Пробач, Барб. Але це було весело.

Вона відкриває рота сказати щось, а тоді швидко стуляє його й розвертається, щоб відвести нас на наш поверх. Решту шляху ніхто не промовляє ні слова. Я дивлюся на Вілла. Хочу бути ближче до нього, але саме це першим чином і наразило нас на неприємності.

Ми всі розходимося по своїх палатах. По підморгує мені й Віллу, перш ніж прослизнути до себе. Барб нагороджує мене останнім розчарованим поглядом, а тоді двері за мною зачиняються.

Годинник цокає, все ближче й ближче до півночі, а я дивлюся на Вілла, який задрімав по той бік екрана, на його спокійне, незворушне обличчя. Потираю очі, сонна після того, як цілий день планувала вечірку, а потім мене впіймала Барб. Ми не перериваємо дзвінка, бо знаємо, що дуже скоро він опиниться десь далеко в ізоляторі. Не буде більше прогулянок опівночі. Ані спортзалу. Ані записок під дверима. Нічого не буде.

Мої повіки повільно змикаються, коли в динаміку завиває сигнал тривоги, миттєво розбудивши мене.

— Код «синій». Усі вільні працівники…

Підстрибую й біжу до дверей, щоб розчути спотворені слова оголошення. О Боже. Код «синій». Чиєсь серце зупинилось. А нас зараз не так багато на поверсі.

Коли я відчиняю двері, оголошення повторюють знову — цього разу в коридорі чути чіткіше.

— Код «синій». Усі вільні працівники — до палати 310. Код «синій».

Палата 310.

По. Будь ласка, скажіть мені, що він просто знову неправильно ввімкнув монітор.

Я чіпляюся за стіну. Кімната крутиться, бригада екстреної допомоги штовхає повз мене реанімаційний візок. Бачу, як Джулі поспішає слідом за ними до кімнати По — її зміна щойно почалася. Голос Барб гукає десь іздаля:

— Він не дихає! Пульсу немає. Треба негайно.

Цього не може бути.

Я кидаюся бігти, ввалююся до нього в кімнату. Бачу його ноги на підлозі, стопи розведені в різні боки. Ні. Ні, ні, ні.

Барб накриває його тіло, качаючи повітря в його легені ручним дихальним апаратом. Він не дихає. По не дихає.

— Ну ж бо, хлопчику, не треба так зі мною! — кричить вона, а інший голос вигукує:

— Накласти електроди!

Чийсь силует схиляється над ним, розрізаючи його улюблену колумбійську футболку, яку надіслала йому мама до дня народження, і ліпить електроди йому на груди. Нарешті я бачу його обличчя — очі закочені, шкіра синя.

Мої руки й ноги німіють.

— По! — вигукую я. Хочу дістатися до нього, хочу, щоб із ним усе було добре.

Очі Барб зустрічаються з моїми, і вона кричить:

— Ні! Хто-небудь, заберіть її звідси.

— Напружений пневмоторакс. У нього відмовляють легені. Потрібен набір для інтубації! — кричить голос, а я дивлюся на нерухомі груди, намагаючись силою волі змусити їх ворухнутися.

Дихай. Просто дихай.

Мене скрізь оточують тіла, і я намагаюся проштовхатися повз них. Я маю дістатися до нього. Маю дістатися до По. Борюся проти рук і плечей, намагаючись відштовхнути їх геть.

— Зачиніть двері! — каже Барб, коли чиїсь руки відтягують мене в коридор. Я ще раз чую її голос — вона говорить до По.

— Борися, хлопчику! Борися, чорт забирай!

Я бачу Джулі, в очах у неї темно.

А тоді двері зачиняють у мене перед носом.

Відступаю і, озирнувшись, бачу Вілла, який стоїть за мною. Обличчя в нього бліде, як у По. Він тягнеться до мене, потім стискає руку в кулак із розпачем в очах. Здається, мене зараз знудить. Притуляюся до стіни й сповзаю по ній на підлогу, дихаючи коротенькими уривками.

Вілл сідає під стіною, за п’ять кроків від мене. Тремкими руками охоплюю коліна, кладу на них голову й міцно заплющую очі. Бачу в уяві По, який лежить там.

Смугасті шкарпетки.

Жовта футбольна форма.

Цього не може бути насправді.

Він отямиться. Має отямитись. Сяде й пожартує, що з’їв забагато пасти чи надто глибоко зомлів від Андерсона Купера, і спитає, чи не хочу я випити з ним пізній молочний коктейль. Той самий коктейль, що ми пили разом десять років.

Той самий, що ми повинні пити разом ще десять років.

Я чую кроки і, підіймаючи голову, бачу, як поспішає коридором докторка Гемід.

— Пані Гемід… — починаю я, і мій голос зривається.

— Не зараз, Стелло, — твердо каже вона, відчиняючи двері.

Ті широко розчахуються, і я бачу його. Його обличчя обернене до мене, очі заплющені.

Він досі не ворушиться.

Але страшніше за це — Барб. Барб тримається за голову руками. Вона припинила боротися. Ні.

З нього все знімають. Дроти. Інтубаційні трубки.

— Ні! — я чую власний крик, і все моє тіло кричить разом. — Ні, ні, ні, ні!

Я тягнуся нагору, підводячись на ноги, і бігом кидаюся до себе в кімнату. Він помер.

Помер.

Затинаючись, біжу коридором і бачу перед собою його очі того дня, коли ми вперше зустрілися, бачу, як він усміхається мені з дверей своєї спальні, бачу його руку, що торкається моєї крізь кухонну рукавицю лише кілька годин тому. Мої пальці намацують ручку дверей, і я вриваюся до кімнати. Усе розпливається перед очима — сльози потоком заливають обличчя.

Обернувшись, бачу Вілла, що йшов за мною, і роблю крок ближче. Усе моє тіло здригається в риданнях, і від цього біль у грудній клітці такий, що дихнути неможливо.

— Він помер. Вілле, він помер! Майкл, його батьки, о Господи…

Я трушу головою, стискаючи руками боки.

— Вілле! Він саме збирався… Вони ніколи більше його не побачать.

Усвідомлення обрушується на мене.

— Я ніколи більше його не побачу.

Стискаю кулаки, міряючи кроками кімнату.

— Я навіть жодного разу не обійняла його. Жодного. Не торкатися! Надто близько не стояти. Не можна, не можна, не можна! — викрикую я в істериці, крізь кашель, крізь запаморочення. — Він був моїм найкращим другом, а я навіть ніколи не обійняла його.

І ніколи не обійму. Почуття настільки жахливо знайоме, що я не витримую.

— Я всіх втрачаю, — видихаю я. Еббі. По. Всі померли.

— Тільки не мене, — тихим, але рішучим голосом каже Вілл. Підходить до мене, простягає руки, мало не обвиваючи ними мене.

— Ні! — я відштовхую його, відступаючи назад, усе далі й далі — далеко за п’ять кроків. Притискаюся спиною до дальньої стіни кімнати. — Що ти робиш?

У його очах проступає усвідомлення, і він задкує до дверей, страшенно наляканий.

— О чорт, Стелло. Я не подумав, я просто…

— Забирайся! — кажу я, але він уже в коридорі, тікає до себе.

Я грюкаю дверима. Голова тріщить від злості. Від страху. Оглядаю кімнату і скрізь бачу самі лише втрати, від чого стіни ніби сунуть на мене, ближче й ближче.

Це не спальня.

Підбігаю до стіни й вчіпляюся пальцями в краї плаката. Той піддається, відриваючись від лікарняної стіни.

Зриваю покривало, жбурляю через кімнату подушки. Хапаю Латку й запускаю ним у двері. Скидаю зі стола всі книги, папери й списки завдань — усе з грюкотом сиплеться на підлогу. Наосліп чіпляюся за тумбочку, хапаю перше, що під руку трапиться, і жбурляю ним об стіну.

Скляна банка б’ється, і море чорних трюфелів розлітається по підлозі.

Я застигаю, дивлячись, як вони котяться в усіх напрямках.

Трюфелі По.

Усе змовкає, тільки мої груди важко роздуваються й опадають, туди-сюди. Я опускаюся навколішки, всім тілом здригаючись від схлипів, і у відчаї намагаюся зібрати трюфелі по одному. Дивлюся на Латку, який лежить на боку, подертий і зім’ятий, сам-один на підлозі, якщо не зважати на самотній трюфель біля його обшмугляної ноги.

Його сумні карі очі дивляться на мене, і я нахиляюся й піднімаю його. Притискаю до грудей, переводячи погляд на малюнок Еббі, а потім на фотографію нас двох.

Здригаючись, я встаю й падаю на ліжко, згорнувшись крихітним калачиком на голому вініловому матраці. Сльози котяться обличчям, поки я лежу там сама.

Сон приходить і йде, і я знов і знов прокидаюся від власних схлипів до реальності, надто болісної, щоб повірити в неї. Я мечуся й перевертаюся, мій сон пересипаний óбразами По та Еббі, чиї усмішки змінюються гримасами болю, коли вони тануть у небутті. Барб і Джулі навідуються до мене, але я тримаю очі міцно заплющеними, доки вони знову йдуть.

Невдовзі я лежу без сну, дивлячись у стелю, а світло повзе кімнатою, і все німіє, коли ранок перетікає в день.

Мій телефон гучно вібрує на підлозі, але я не звертаю на нього уваги — не бажаю говорити ні з ким. Вілл. Мої батьки. Каміла і Мія. Який сенс? Усе одно я помру або вони помруть, і весь цей цикл людських умирань і людського горя просто триватиме далі.

Якщо за цей рік я чогось і навчилася, то це що горе може знищити людину. Воно знищило моїх батьків. Воно знищить батьків По. Майкла.

І мене.

Роками я зовсім нормально ставилася до смерті. Завжди знала, що це станеться. Це те невідворотне, з чим я прожила все життя, — розуміння, що помру я задовго до Еббі й батьків.

Однак я ніколи, ніколи не готова була оплакувати.

Я чую голоси в коридорі й змушую себе підвестися. Пробираюся крізь безлад до дверей кімнати, дорогою підбираючи телефон і відчуваючи, як той вібрує у моїй долоні. Виходжу в коридор і прямую до кімнати По, дивлячись, як хтось входить туди зі скринею. Іду слідом, до пуття не розуміючи навіщо. Коли зазираю всередину, частина мене очікує побачити По, що сидить і дивиться, як я приходжу, — наче все це було страшним сном.

Я чую, як він називає моє ім’я. «Стелла». Так, як він промовляв його, з тією теплотою в погляді, з тією усмішкою на губах.

Натомість переді мною порожня лікарняна палата і самотній скейтборд, приставлений до ліжка. Одна з небагатьох ознак того, що По, мій дивовижний найкращий друг По, колись мешкав у цій кімнаті. І Майкл. Він сидить на ліжку, обхопивши голову руками, а поряд із ним — порожня скриня. Він прийшов по речі По. Постер Ґордона Ремзі. Футболки. Полиця зі спеціями.

Його тіло здригається від схлипів. Я хочу щось сказати, втішити його. Але не маю потрібних слів. Не можу вибратися з глибокої прірви, що поглинає мене зсередини.

Тож я міцно заплющую очі й, відвернувшись, іду далі.

Ідучи повз кімнату Вілла, проводжу пальцями по його дверях. Горить світло, сяє під дверима, немов закликаючи мене постукати. Увійти до нього.

Проте я йду далі. Ноги несуть мене сходами нагору, крізь коридори й двері, доки, піднявши очі, я помічаю табличку дитячої ігрової кімнати. Дивлюся на кольорові літери, і подих застрягає мені в горлі. Тут усе почалося. Тут я гралася з По та Еббі, і ми втрьох гадки не мали, що попереду в нас так мало життя.

І більша частина цього життя мине отут, у цій лікарні.

Я відтягую комір сорочки, вперше за всі роки в Сент-Ґрейс відчуваючи, що вибілені стіни тиснуть на мене. Мої груди стискаються.

Треба ковтнути повітря.

Бігом по коридору прямую назад до корпусу 1 і б’ю по кнопці ліфта, доки сталеві двері розходяться і ліфт опускає мене на мій поверх. Ривком відчинивши двері кімнати, повертаю голову й насторожено оглядаю мій одержимо впорядкований візок із ліками. Більшу частину життя я тільки те й робила, що приймала ліки й виконувала завдання зі свого дурнуватого списку, намагаючись протриматися в живих якомога довше.

Але навіщо?

Моє життя припинилося того дня, коли померла Еббі. То який сенс?

По відштовхував усіх, аби не завдати їм болю, але це нічогісінько не змінило. Усе одно Майкл сидить на його ліжку зломлений, і перед його очима пропливають тижні, що вони могли провести разом. Помру я зараз чи за десять років, мої батьки будуть так само зломлені. І єдиним моїм досягненням стане жалюгідна зацикленість на кількох додаткових вдихах.

Рву на себе двері шафки й хапаю пальто, шарф і рукавички, бажаючи втекти від усього цього якнайдалі. Вкидаю переносний концентратор кисню до маленького наплічника й прямую до дверей.

Визирнувши в коридор, бачу, що пост медсестер порожній.

Стискаючи ремінці наплічника, повертаю до сходів у кінці коридору. Швидко йду, штовхаю двері, доки мене не побачили, і опиняюся віч-на-віч із першим прольотом сходів. Крок за кроком підіймаюся, щокроку ближче до свободи, кожним ковтком повітря кидаючи виклик всесвіту. Пускаюся бігти, і приємне збудження витісняє все інше з голови.

Уже скоро переді мною — червоні двері аварійного виходу. Дістаю згорнуту купюру Вілла, що весь цей час пролежала у мене в кишені пальта. Стримавши нею кнопку сигналізації, я відчиняю двері й підпираю приставленою до стіни цеглиною, щоб не дати їм зачинитися.

Ступаю на дах і підходжу до краю, щоб бачити світ унизу. Глибоко вдихаю колюче повітря й протяжно скрикую. Я кричу, доки мій голос не обертається на кашель. Однак це приємно. Мої легені роздуваються, і, глянувши вниз, я бачу Вілла в його кімнаті кількома поверхами нижче. Натягнувши на плечі велику речову сумку, він прямує до дверей.

Він іде.

Вілл іде.

Я дивлюся на святкові вогні вдалині, що мерехтять, мов зорі, кличучи мене до себе.

Цього разу я відгукуюсь.

Розділ 22

Вілл

Я сиджу на своєму стільці, чекаючи, доки прийде Барб і забере мене в ізолятор, як я й заслужив. Ранок змінився днем, день — вечором, вечір перетік у ніч, а я досі не чув від неї ні слова. Її вчорашня погроза похована під тим, що вже здійснилося.

Переводжу погляд на годинник на тумбочці — ще хвилина спливає. Кожна зміна червоних цифр відкидає вчорашній день усе далі в минуле.

Відкидає в минуле По.

Він помер на мій день народження.

Я сумно хитаю головою, пригадуючи його сміх за вечерею. Він чудово почувався, і раптом таке…

Я ладен кусати лікті. Шок і переляк на Стеллиному обличчі, коли вона дивилася на мене, гнів, з яким вона відштовхнула мене, в мільйонний раз за сьогодні не дає мені спокою.

Навіщо я це зробив? Про що я думав?

Я не думав. У тому й проблема. Стелла продумала всі ці правила, а я не міг просто дотримуватися їх? Що зі мною таке? Лише питання часу, коли я утну якусь справжню дурість. Щось, що вб’є нас обох.

Я вшиваюся нафіг звідси.

Підриваюся зі стільця, хапаю з-під ліжка велику речову сумку. Висуваю шухляди і вкидаю до неї свої лахи, прибираючи все якомога швидше. Викликаю «убер», складаю своє художнє приладдя до наплічника, безладно запхавши всередину олівці та папір слідом за всім необхідним. Поверх речей у сумці бережно кладу подаровану мамою карикатуру в рамці, дбайливо загорнувши її в сорочку. Потім застібаю сумку і вказую координати, щоб водій зустрів мене біля східного входу.

Одягаю пальто й вислизаю з кімнати, тікаючи до подвійних дверей і спускаючись ліфтом до східного вестибюля. Натягнувши шапку, стаю біля дверей і чекаю.

Нетерпляче постукуючи ногою, перевіряю статус свого таксі, а тоді скошую очі, помітивши рух за дверима. Скло затуманюється, і я дивлюсь, як підіймається рука, малюючи серце.

Стелла.

Я бачу її в темряві.

Ми дивимось одне на одного, розділені склом дверей. Вона кутається в товсту зелену куртку. Шия щільно обмотана шарфом, на маленьких руках — пара рукавичок, за спиною висить наплічник.

Я підіймаю руку й прикладаю долонею до скла всередині серця, що вона намалювала.

Вона згинає палець, запрошуючи мене вийти надвір.

Моє серце підстрибує. Що вона робить? Їй треба повернутися всередину, надворі холодно. Я маю відвести її.

Обережно протискаюся крізь двері. Холодне повітря обпікає мені обличчя. Натягнувши шапку на вуха, я підходжу до неї. Мої кроки гучно риплять по ідеальній білосніжній ковдрі.

— Ходімо, подивимось на вогні, — каже вона, коли я зупиняюся біля неї на відстані невидимого кия.

Вона схвильована. Майже безумна.

Дивлюсь у напрямку святкових вогнів, знаючи, як вони далеко.

— Стелло, туди милі дві буде. Ходи назад у…

Вона перериває мене:

— Я йду.

Зустрічаю її погляд, рішучий і сповнений чогось не баченого раніше, якогось шаленства. Вона піде, зі мною чи без.

— Ходімо разом.

Я всією душею за непослух, але це скидається на передсмертне бажання. Двійко дітей, у яких легені ледве діють, долають дві милі в один бік, щоб подивитися на ліхтарики?

— Стелло, зараз не час для бунту. Це через По? Через По, так?

Вона розвертається обличчям до мене.

— Через По. Через Еббі. Через нас із тобою, Вілле, і через усе, чого ми ніколи не зможемо робити разом.

Я мовчки дивлюся на неї. Її слова наче вилітають з мого власного рота, та коли я чую їх від неї, звучить це геть інакше.

— Якщо це все, що ми маємо, то скористаймося цим. Хочу бути безстрашною й вільною, — каже вона й дивиться на мене з викликом. — Таке життя, Вілле. Ти й не помітиш, як воно скінчиться.

Ми йдемо порожнім тротуаром. Укриті льодом ділянки блищать у світлі ліхтарів над нашими головами. Намагаюсь триматися за шість кроків від неї, доки ми йдемо повільним ходом, стараючись не послизнутися.

Дивлюся на дорогу вдалині, потім знову на Стеллу.

— Хоча б візьмемо «убер»? — я думаю про той, що вже в дорозі.

Вона закочує очі.

— Я хочу йти й насолоджуватися ніччю, — каже вона, прихиляючись і беручи мене за руку.

Я висмикую її, але вона тримає міцно, сплітаючи пальці з моїми.

— Рукавички ж! Ми в безпеці.

— Але ми повинні бути за шість кроків… — починаю я, коли вона відступає від мене, натягуючи руки, але відмовляючись відпустити.

— П’ять кроків, — рішуче випалює вона у відповідь. — Я наполягаю на цьому одному кроці.

Мить я спостерігаю за нею, вдивляючись у вираз її обличчя, а тоді дозволяю всім своїм страхам і тривогам розтанути без сліду. Нарешті я поза лікарнею. І зараз побачу щось насправді, замість милуватися з даху чи з вікна.

І поряд зі мною Стелла. Тримає мене за руку. І хоч я знаю, що це неправильно, але не розумію, як таке взагалі можливо.

Я скасовую «убер».

Ми простуємо крізь сніг на вогні, що манять здаля, все ближче й ближче до межі парку.

— Я досі хочу побачити Сикстинську капелу, — каже вона, поки ми йдемо.

Її кроки рішуче риплять по снігу.

— Це було б круто, — кажу я, знизуючи плечима.

Для мене це не першочергова справа, але якщо вона буде там, то і я теж.

— Куди ти хочеш поїхати? — питає мене вона.

— А куди завгодно, — кажу я, пригадуючи всі міста, де бував, але яких зовсім не бачив. — Бразилія, Копенгаген, Фіджі, Франція. Хочу здійснити навколосвітню подорож, щоб просто відвідати всі місця, де лежав у лікарнях, а дослідити їх так і не зміг. Джейсон каже, якщо я колись зберуся, він поїде зі мною.

Вона стискає мою руку, киваючи з розумінням. Сніг липне до наших долонь, наших рук, наших пальт.

— Ти любиш теплу чи холодну погоду? — питаю я її.

Вона закушує губу, розмірковуючи.

— Я люблю сніг. Але при цьому я, мабуть, віддаю перевагу теплій погоді, — вона з цікавістю дивиться на мене. — А ти?

— Я люблю холод. Утім, не великий любитель плентатися на холоді, — відповідаю, поправляючи шапку й усміхаючись до неї. Нахиляюся, зачерпую жменю снігу й стискаю його. — Але великий любитель сніжків.

Вона підносить руки, хитає головою й хихотить, відступаючи від мене.

— Вілле. Не треба.

А тоді вона набирає в долоню сніжок і з блискавичною швидкістю поцілює ним прямісінько мені в груди. Я ошелешено дивлюся на неї й театрально падаю на коліна.

— Мене поранено!

У відповідь вона жбурляє в мене ще один, зі снайперською точністю влучаючи мені в руку. Я женуся за нею, і ми вдвох сміємося й жбурляємо снігом одне в одного, прямуючи назустріч вогням.

Аж надто скоро ми обидва починаємо задихатися.

Я беру її за руку на знак перемир’я, і ми з пихтінням деремося на гірку, обертаючись подивитися на весь пройдений шлях, коли нарешті дістаємося вершини.

Стелла видихає, і туман клубами валить з її губ. Ми вдвох озираємося на сніг і на лікарню далеко позаду.

— У нас за спинами вона явно краща.

Я кидаю погляд на неї, дивлячись, як сніг м’яко осідає на її волосся та обличчя.

— Це було у твоєму списку завдань? Утекти з Віллом?

Вона сміється, і попри все її сміх лунає по-справжньому щасливо.

— Ні. Але мій список завдань змінився.

Вона широко розкидає руки й падає спиною на гірку, підминаючи під себе сніг, з м’яким хрускотом приземляючись у нього. Дивлюся, як вона робить снігового янгола, зі сміхом рухаючи руками й ногами взад-вперед, взад-вперед. Ніяких списків завдань, ніякої задушливої лікарні, ніякого нав’язливого режиму, ніяких людей, за кого треба вболівати.

Просто Стелла.

Я розкидаю руки й падаю біля неї, лишаючи в заметі відтиск власного тіла. Сміюся і теж роблю снігового янгола, всім тілом мерзнучи в снігу, але відчуваючи тепло цієї миті.

Ми зупиняємось і дивимося в небо. Зорі немов на відстані витягнутої руки. Такі яскраві й такі близькі, що лише потягнись — і дістанеш. Я дивлюся на неї й хмурюся, побачивши ґулю в неї за пазухою, на грудях.

Не те щоб я витріщався, але в неї навіть близько немає таких буферів.

— Що оце таке? — питаю я, вказуючи на ґулю.

Вона розстібає пальто й демонструє набивну панду, що недолуго лежить у неї на грудях. Усміхаюся й підіймаю погляд, дивлячись їй в очі.

— Не можу дочекатися, щоб почути цю історію.

Вона витягує з-за пазухи панду й підіймає.

— Еббі подарувала його мені, коли мене вперше поклали до лікарні. Відтоді він щоразу зі мною.

Уявляю, як вона, мала й налякана, вперше входить до Сент-Ґрейс, стискаючи цього ведмедика панду, схожого на пацюка. Сміюся, закашлююсь.

— Ну добре. Бо не хотілося казати тобі, що третя цицька — це порушення угоди.

Вона гнівно зиркає на мене, але швидко відходить. Ховає панду за пазуху й сідає, щоб знов застібнути пальто.

— Ходімо, подивимося на твої вогні, — кажу я, підводячись.

Вона намагається зробити так само, але різко падає назад. Опустившись навколішки, я бачу, що ремінь її концентратора кисню зачепився за корінь. Тягнуся до нього, звільняю ремінець і подаю їй руку, щоб допомогти встати. Вона береться за неї, я тягну, і її тіло подається вгору, в один рух опинившись за кілька дюймів від мене.

Дивлюся їй в очі. Повітря виривається з наших губ, змішуючись у вузькому просторі між нами, роблячи те, що, я знаю, не можуть робити наші тіла. Позаду неї я бачу наших снігових янголів, точнісінько за п’ять кроків один від одного. Я відпускаю її, швиденько відступаючи, перш ніж запаморочлива тяга поцілувати її знову візьме гору наді мною.

Ми продовжуємо йти, нарешті дістаючись до парку й велетенського ставка, лише трохи не дійшовши до вогнів. Дивлюся, як місячне сяйво виблискує в замерзлій поверхні води, темній і прекрасній. Озираючись, бачу Стеллу, яка важко дихає, силкуючись перевести подих.

— Ти в порядку? — питаю я, підступаючи ближче.

Вона киває, дивлячись повз мене, кудись показує.

— Зробімо передишку.

Я озираюся й бачу позаду себе кам’яний місток. Розвертаюся назад, усміхаючись Стеллиному каламбуру. Ми повільно йдемо до маленького містка, обережно ступаючи вздовж лінії берега.

Стелла різко зупиняється, повільно веде ногою, торкається криги й поступово дедалі більше переносить на неї вагу, пробуючи кригу чоботом.

— Стелло, не треба, — кажу я, уявляючи, як вона провалюється прямісінько під лід у крижану воду.

— Замерзло намертво. Ну ж бо! — кидає вона погляд на мене.

Той самий погляд, який я бачу сьогодні цілий вечір: сміливий, хитрий, зухвалий.

Спадає на думку ще «безрозсудний». Але я викидаю це з голови.

Якщо це все, що ми маємо, скористаймося цим.

Тож я глибоко вдихаю, приймаючи виклик, беру її за руку, і ми разом виходимо на лід.

Розділ 23

Стелла

Уперше за довгий час я не почуваюся хворою.

Я хапаюся за руки Вілла, і ми ковзаємо по крижаній поверхні, зі сміхом намагаючись утримати рівновагу. Я скрикую, втрачаючи її, відпускаю його руки, щоб не потягти за собою, і важко приземлююся на п’яту точку.

— Ти в порядку? — питає він і сміється ще дужче.

Я щасливо киваю. Краще, ніж в порядку. Дивлюся, як він розбігається і з криком котиться по льоду на колінах. Спостерігаючи за ним, я вже не настільки засліплена тугою за По, і моє серце повне до краю, хоч і досі розбите на шматки.

Телефон у кишені дзвенить — я не звертаю уваги, як і протягом майже всього дня, і мружуся вдалину, де гасає ставком Вілл. Телефон нарешті змовкає, і я повільно встаю, але тут він починає голосно цвірінькати — повідомлення сиплються одне за одним.

Дістаю телефон, роздратована, дивлюся на нього й бачу, що екран забито повідомленнями від мами, від тата, від Барб.

Я очікую побачити чергові повідомлення щодо По, але в око впадають інші слова:

«ЛЕГЕНІ. ЗА ТРИ ГОДИНИ БУДУТЬ ТУТ. ДЕ ТИ???»

«Стелло. Будь ласка, відгукнися! ЛЕГЕНІ ВЕЗУТЬ».

Я ціпенію. Повітря виходить із моїх теперішніх нікчемних легень. Я дивлюся через ставок на Вілла, спостерігаючи, як він повільно розвертається, знов і знов. Це те, чого я хотіла. Чого хотіла Еббі. Нові легені.

Але я знов дивлюся через ставок на Вілла, хлопця, якого кохаю, в якого B. cepacia і який ніколи не матиме тієї можливості, що зараз переді мною.

Я дивлюся на свій телефон, і мої думки вирують.

Нові легені означають лікарню, медикаменти, одужання. Це означає терапію, ризик інфекції та величезний біль. А найважливіше, це означає, що тепер я буду як ніколи далеко від Вілла. Навіть ізольована від нього, щоб уберегти мене від B. cepacia.

Зараз я маю обирати.

Нові легені?

Чи Вілл?

Я дивлюся на нього, і він так широко всміхається мені, що навіть думати нема про що.

Я вимикаю телефон і вибігаю на лід, ковзаючи по кризі, аж доки на повному ходу не врізаюся в нього. Він хапається за мене, ледве примудряючись утриматися на ногах і не дати нам гепнутися на кригу.

Не потрібні мені нові легені, щоб почуватися живою. Я почуваюся живою просто зараз. Батьки казали, що хочуть, аби я була щаслива. Я знаю, що це таке, і мушу довіряти собі. Врешті-решт вони все одно мене втратять, і я не можу цьому зарадити.

Вілл мав рацію. Невже я хочу весь час, що мені залишився, пливти проти течії?

Я відштовхуюся від нього і пробую крутнутися, розкинувши руки, обличчям до зоряного неба. Знов і знов обертаючись на гладенькому льоду, я чую його голос.

— Боже, я тебе кохаю.

Він каже це так тихо, так по-справжньому, і це найпрекрасніше з усього.

Мої руки повисають, я припиняю крутитись і розвертаюсь обличчям до нього, дихаючи уривками. Він дивиться мені в очі, і я відчуваю той потяг, який завжди мала до нього, — неспростовне тяжіння, що закликає скоротити відстань між нами. Подолати кожен дюйм з тих п’яти кроків.

І цього разу я це роблю.

Я підбігаю до Вілла, наші тіла зіштовхуються, ми збиваємося з ніг і падаємо на кригу, зі сміхом приземляючись на неї разом. Я обвиваю його руки навколо себе й кладу голову йому на груди. Навколо падає сніг, і моє серце так гучно калатає, що я майже впевнена: він чує. Підіймаю на нього очі, коли він схиляється до мене. З кожним магнетичним вдихом притягуючи мене все ближче.

— Ти ж знаєш, я хочу, — шепоче він, і я майже відчуваю це: його губи торкаються моїх, холодні від снігу й льоду, але абсолютно прекрасні. — Але не можу.

Я відвертаюся й кладу голову на його пальто, дивлячись, як падає сніг. «Не можу. Не можу». Ковтаю знайоме відчуття, що наростає у мене в грудях.

Він знов замовкає, і я відчуваю, як здіймаються й опадають його легені у мене під головою. А тоді з його губ зривається зітхання.

— Ти лякаєш мене, Стелло.

Хмурячись, піднімаю очі на нього.

— Що? Чому?

Він дивиться мені в очі й серйозним голосом каже:

— Ти змушуєш мене хотіти життя, якого я не можу прожити.

Я знаю, що саме він має на увазі.

З похмурим обличчям він хитає головою.

— Це найстрашніше з усього, що я відчував.

Я знову пригадую, як ми зустрілися, а потім — як він балансував на краю даху.

Він тягнеться до мене, рукою в рукавичці ніжно торкається мого обличчя. Його блакитні очі темні, серйозні.

— Окрім цього, мабуть.

Ми мовчимо, лише дивимось одне на одного в місячному сяйві.

— Капець, як романтично, — каже він, криво всміхаючись мені.

— Знаю, — кажу я. — Мені подобається.

А тоді ми чуємо: крік-крак-крік. Крига під нами стогне. Ми зі сміхом підхоплюємось на ноги й біжимо разом, рука в руці, на тверду землю.

Розділ 24

Вілл

— Де ти мрієш жити? — питаю я її, коли ми повільно повертаємося на місток, і її рука в рукавичці лежить у моїй руці.

Змахуємо свіжий сніг із поручнів і застрибуємо на них, одночасно звішуючи ноги.

— Малібу, — каже вона, кладучи біля себе концентратор кисню, доки ми споглядаємо ставок. — Санта-Барбара.

Вона обрала б Каліфорнію.

Я дивлюся на неї:

— Каліфорнія? Справді? Чому не Колорадо?

— Вілле! — каже вона, сміючись. — Колорадо? З нашими легенями?

Я всміхаюсь і знизую плечима, уявляючи собі красивий пейзаж Колорадо.

— Що я можу сказати? Гори прекрасні!

— О ні, — голосно зітхає вона і дражниться: — Я люблю пляжі, ти любиш гори. Ми приречені!

Мій телефон дзенькає, і я тягнуся до кишені, щоб подивитися, хто це. Вона хапає мене за руку, намагаючись зупинити.

Я струшую її руку.

— Треба хоч дати знати їм, що з нами все гаразд.

— Оце такий із тебе бунтар, — випалює вона мені, намагаючись вихопити телефон з моєї руки.

Я сміюсь — і завмираю, коли бачу екран, повний повідомлень від мами.

Так пізно вночі?

Я відводжу Стеллину руку і бачу, що всі повідомлення однакові: «ЛЕГЕНІ ДЛЯ СТЕЛЛИ. НЕГАЙНО НАЗАД».

Я перекидаю ноги через поручень, зістрибую, схвильований з голови до ніг.

— О Боже! Стелло, нам треба йти просто зараз!

Я хапаю її за руку, намагаючись стягнути з поручня.

— Легені — у них для тебе легені!

Вона не рухається. Нам треба назад якомога швидше. Чому вона не ворухнеться? Невже не розуміє?

Я дивлюся їй в обличчя, а вона не зводить очей з ліхтариків, анітрохи не зворушена тим, що я сказав.

— Я ще не бачила вогнів.

Що за фігня?

— Ти знала? — питаю я. Шок придавлює мене, наче котком. — Що ми тут забули, Стелло? Ці легені — твій шанс на справжнє життя.

— Нові легені? П’ять років, Вілле. Такий у них термін придатності, — хмикає вона, кидаючи погляд на мене. — Що станеться, коли ці легені почнуть відмовляти? Я знов повернуся в клітку номер один.

Це все моя провина. Та Стелла, що була два тижні тому, ніколи б не впорола такої дурниці. Але тепер через мене вона готова викинути все на смітник.

— П’ять років — ціле життя для таких як ми, Стелло! — кричу я, намагаючись достукатися до неї. — До B. cepacia я б убив за нові легені. Не будь дурною.

Дістаю телефон і починаю набирати номер.

— Я телефоную до лікарні.

— Вілле! — кричить вона й робить рух, щоб зупинити мене.

Я з жахом бачу, як провід її носової трубки чіпляється за виломку в кам’яному містку, її голову смикає назад, і вона втрачає рівновагу. Намагається вхопитися за слизький карниз, але руки зісковзують, і вона каменем летить униз.

Я намагаюся схопити її, але вона падає на кригу, приземляючись на спину, а концентратор зі стукотом падає поряд.

— Блін, Стелло! Ти в порядку? — кричу я, готовий кинутися через поручні до її нерухомого тіла.

А тоді вона починає сміятися. Вона не постраждала. О, дякувати Богові. Не постраждала. Я трушу головою, груди переповнює полегшення.

— Це якесь…

Гучний тріскіт. Я бачу, як вона метушиться, але часу немає.

— Стелло! — кричу я, а крига під нею ламається, і її затягує вниз, з головою в темні води.

Розділ 25

Стелла

Я борсаюсь у крижаній воді, що обступає мене, і намагаюсь випливти на поверхню. Пальто, просякнуте водою, важніє й тягне мене все далі в глибину. Несамовито смикаю блискавку й починаю вислизати з нього, аж тут бачу Латку, якого відносить геть. Мої легені палають, і я дивлюся нагору, на світло крізь діру, в яку провалилася. Тонкий провід концентратора кисню — мій провідник на поверхню.

І переводжу погляд на Латку.

Моє тіло занурюється дедалі глибше, холод виштовхує повітря з легень. Бульбашки витікають з мене й спливають на поверхню.

Тягнуся до панди, відчайдушно намагаюсь схопити його, але лише зачіпаю пальцями хутро. Кашляю, і залишки кисню покидають моє тіло. Голова розколюється, легені заливає вода.

Усе розпливається й темніє, вода перед очима змінюється, повільно трансформуючись у чорне небо, на якому проступають крихітні цятки світла.

Зорі.

Зорі з малюнка Еббі. Вони напливають, оточують мене й кружляють навколо. Я пливу серед них, дивлячись, як вони мерехтять.

Стоп.

Це неправильно.

Моргаю — і ось я знов у воді. Тіло сповнене сил, і, напружуючись до останнього, я рвуся на поверхню. Чиясь рука тягнеться до мене, мої пальці відчайдушно обвивають її, і без жодних зусиль мене підіймають з води.

Я лежу, задихаючись, а тоді сідаю й роззираюся навколо.

Де Вілл?

Підводячись, обмацую волосся. Сухе. Торкаюся сорочки й штанів. Сухі. Кладу долоню на лід, очікуючи, що відчую холод. Але… нічого. Щось не так.

— Знаю, ти сумуєш за мною, але це вже трохи занадто, — каже голос позаду мене. Я озираюся й бачу кучеряве русяве волосся, горіхові очі, зовсім як у мене, знайому усмішку.

Еббі.

Це Еббі.

Не розумію. Я пригортаю її, стискаю в обіймах, аби переконатися, що вона справжня. Вона дійсно тут. Вона… стривайте.

Я відсторонююсь і озираюся навколо, на замерзлий ставок, на кам’яний місток.

— Еббі. То я… померла?

Вона хитає головою, мружачись.

— Ну… не зовсім.

Не зовсім? Я така рада бачити її, але від її слів мене переповнює полегшення. Я ще не хочу помирати.

Я хочу справді прожити своє життя.

Ми обидві чуємо плескіт десь вдалині. Я обертаюся, шукаючи джерело звуку, але нічого не бачу. Що це був за шум?

Я напружую слух. Ось тоді я й чую це, наче відлуння десь удалині.

Його голос.

Голос Вілла, уривчастий, лунає між різкими поверховими вдихами.

— Тримайся, Стелло!

Я дивлюся на Еббі й знаю, що вона теж це чує. Ми дивимося вниз, і мої груди починають повільно роздуватися й опадати, роздуватися й опадати, знов і знов.

Наче мені роблять штучне дихання.

— Не… зараз. Ну ж бо… не зараз. Дихай, — каже його голос, уже чіткіше.

— Що відбувається? — питаю я її, спостерігаючи, як картина переді мною починає потроху змінюватися.

Вілл. Його силует набуває форми, такий близький, що можна торкнутися.

Він схиляється над тілом.

Моїм тілом.

Дивлюся, як він тремтить, кашляє, всім тілом хитається, починаючи здавати. Кожен вдих стає боротьбою, і я дивлюся, як він хапає ротом повітря, відчайдушно намагаючись наповнити свої легені.

І кожен отриманий вдих віддає мені.

— Він дихає за тебе, — каже Еббі, коли мої груди роздуваються знов.

З кожною порцією повітря, яке він вдихає в мої легені, картина переді мною проступає дедалі яскравіше. Я бачу, як синіє його обличчя — кожен вдих дається з болем.

— Вілле, — шепочу я, дивлячись, як він силкується вдихнути повітря в моє тіло.

— Він справді тебе кохає, Стел, — каже Еббі, спостерігаючи.

Що чіткішою стає картина, то більше блякне сестра.

Я несамовито озираюся до неї, заново переживаючи втрату, від якої не сплю ночами. Питання без відповіді.

Еббі всміхається мені й хитає головою, випереджаючи мої думки.

— Боляче не було. Я не злякалась.

Набираю в груди повітря й зітхаю з полегшенням, на яке чекала вже понад рік. Мої груди раптом роздуваються, і я починаю кашляти, вивергаючи воду з рота.

Дивлюся, як моє тіло, лише за кілька кроків від мене, робить те саме.

Еббі всміхається ширше.

— Мені потрібно, щоб ти жила, добре? Живи, Стелло. Заради мене.

Вона починає танути, і я панікую.

— Ні! Не йди! — кажу я, хапаючись за неї.

Вона міцно обіймає мене, і я відчуваю теплий квітковий запах її парфумів.

— Я недалеко, — шепоче вона мені на вухо. — Я завжди буду тут. Лише за дюйм від тебе. Обіцяю.

Розділ 26

Вілл

Моє горло вогнем горить.

Кінець моїм легеням.

Ще раз. Заради Стелли.

— Не… зараз. Ну ж бо… не зараз. Дихай, — благаю я, тримаючи долонями її обличчя, вдихаючи все своє повітря в її легені, і моє тіло зводить від холоду.

Так боляче, що я ледве витримую.

Перед очима все блякне, по краях запливає чорнотою, яка повільно застеляє все, і скоро я вже нічого не бачу, крім Стеллиного обличчя серед моря чорноти.

У мене вже не лишилося для неї жодних сил. Нічого не лишилося. Нічого.

Я випрямляюся, відчайдушно роблю ще один короткий вдих, глибоко в душі усвідомлюючи, що це останній вдих у моєму житті.

І я віддаю його їй. Усе, що маю, віддаю їй, моїй коханій дівчині. Вона заслуговує на це.

Схилившись на неї, я вдихаю в її легені все до останнього повітря в моєму тілі, гадки не маючи, чи цього досить. Чую, як виють удалині сирени викликаної мною «швидкої». Вода стікає з моєї голови, коли мої руки знаходять Стеллині, і я нарешті дозволяю темряві поглинути мене.

Розділ 27

Стелла

Відчуваю укол у руку.

Мої очі миттєво розплющуються, голова йде обертом, а зір потроху вертається. Над головою яскраві вогні. Але не святкові, що чарівно огортають дерева в парку. А флуоресцентні лампи лікарні.

А потім їх затуляють обличчя.

Мама.

Тато.

Я сідаю, відкинувши ковдри, озираюся на Барб. Вона стоїть поряд із медсестрою швидкої допомоги, яка бере кров із моєї руки.

Намагаюся відштовхнути руки медсестри, намагаюся підвестись, але я надто слабка.

Вілл.

Де Вілл?

— Стелло, заспокойся, — каже голос. Наді мною схиляється докторка Гемід. — Твої нові легені…

Я зриваю з себе маску, шукаючи його. Докторка Гемід намагається знов надягти її на моє обличчя, але я відвертаюся, виборсуючись із її рук.

— Ні, я їх не хочу!

Тато обіймає мене, намагаючись змусити лежати спокійно.

— Стелло, негайно заспокойся.

— Люба, будь ласка, — каже мама, беручи мене за руку.

— Де Вілл? — скрикую я, але його ніде не видно.

Несамовито обводжу очима все навколо, але тіло здається й безсило опускається на візок.

Я бачу тільки його тіло, зсутулене наді мною, коли він віддавав мені все своє повітря.

— Стелло, — чую слабкий голос. — Я тут.

Вілл.

Він живий.

Повертаю голову на звук його голосу й знаходжу його очима.

Між нами не більше за десять кроків, але здається, що ми далекі як ніколи. Я хочу дотягтися до нього, торкнутися його. Переконатися, що з ним усе гаразд.

— Прийми ці легені, — шепоче він, дивлячись на мене так, наче більше нікого тут немає.

Ні. Не можу. Якщо я прийму ці легені, то переживу його років на десять. Якщо я прийму ці легені, він стане для мене більшою загрозою, ніж будь-коли. Нам не дозволять перебувати в одному часовому поясі, не кажучи вже — в одній кімнаті. А якщо я підхопила B. cepacia, отримавши здорові легені, яких хочуть усі фіброзники? Це буде неправильно. Це буде катастрофа.

— Ти приймеш легені, Стелло, — каже мама поряд зі мною, стискаючи моє плече.

Дивлюся на тата, відчайдушно хапаю його за руку.

— Ти знаєш, скільки всього я втрачу через КФ? Що я вже втратила? Легені цього не змінять.

Я втомилася. Втомилася боротися з собою.

Усі мовчать.

— І я не хочу втрачати Вілла, — кажу я від щирого серця. — Я кохаю його, тату.

Переводжу погляд з тата на маму, а тоді на Барб і на докторку Гемід. Благаю їх зрозуміти.

— Прийми їх. Будь ласка, — каже Вілл і силкується вибратися з-під рятувальної ковдри.

Шкіра на його грудях і животі блідо-синього кольору. Його руки безвольно падають, коли Джулі й жінка з очима, як у нього, знову вкладають його.

— Але якщо я це зроблю, це нічого для нас не змінить, Вілле. Стане тільки гірше, — кажу я, знаючи, що нові легені не зцілять мене від кістозного фіброзу.

— Не все одразу, — каже він, не зводячи з мене очей. — Це твій шанс. І це те, чого ми обоє хочемо. Не думай про те, що втрачаєш. Думай, скільки отримаєш. Живи, Стелло.

Я відчуваю на собі руки Еббі, які міцно обіймали мене там, на ставку. Чую її голос, який промовляє ті самі слова, що зараз каже Вілл.

«Живи, Стелло».

Я глибоко вдихаю з відчуттям знайомої боротьби за повітря, яку веду щодня. У присутності Еббі я казала, що хочу жити. Як саме — доведеться подбати потім.

— Гаразд, — кажу я, киваючи докторці Гемід.

Вирішено.

Очі Вілла наповнює полегшення, і він тягнеться, кладучи руку на візок із ліками, що стоїть між нашими візками. Я тягнуся до нього, кладучи руку на інший бік. Бездоганно чистий метал розділяє нас, але це не має значення.

Його рука досі лежить на візку, коли мене повільно відвозять. До нових легень. До нового початку.

Але й від нього.

Я чую позаду себе кроки батьків, Барб, докторки Гемід, але востаннє озираюся на Вілла, і наші очі зустрічаються. І в тому погляді я бачу його в нашу першу зустріч у коридорі, бачу, як він куйовдить пальцями своє волосся. Бачу, як він тримається за інший кінець кия, поки ми йдемо через лікарню. Бачу, як він розрізає собою воду в басейні і світло танцює в його очах. Бачу його за столом напроти себе на його дні народження і як він сміється до сліз.

Бачу, як він дивиться на мене, кажучи, що кохає мене, лише кілька годин тому на льодовому ставку.

Бачу, як він хоче поцілувати мене.

А зараз він усміхається тією кривою усмішкою, як тоді, коли ми вперше зустрілись, і його очі сповнені знайомого світла, поки я його ще бачу. Але я і далі чую його голос. Я і далі чую голос Еббі.

«Живи, Стелло».

Розділ 28

Вілл

Я безсило відкидаюся на своєму візку. Усе моє тіло ниє. Вона отримає нові легені. Стелла отримає нові легені. Крізь біль моє серце щасливо б’ється. Мамина рука ніжно обвиває моє плече, а Джулі опускає кисневу маску на моє обличчя.

І тоді я пригадую.

Ні.

Я різко сідаю і крізь різкий біль у грудях горлаю на весь коридор:

— Докторко Гемід!

Вона здалеку обертається до мене, хмурячись, і киває Барб іти за нею, тим часом як чергова медсестра продовжує котити Стеллу коридором до хірургічного відділення. Я дивлюся на них обох, а тоді опускаю погляд на свої руки.

— Я робив їй штучне дихання рот у рот.

Кімната цілковито завмирає — кожен осмислює, що це означає. Імовірно, в неї B. cepacia. І це моя провина.

— Вона не дихала, — кажу я, глитаючи. — Я мусив. Вибачте.

Я підіймаю погляд, дивлюся в очі Барб, а тоді на докторку Гемід.

— Ти добре вчинив, Вілле, — каже вона й заспокійливо киває мені. — Ти врятував їй життя, так? А якщо вона підхопила B. cepacia, це вже наш клопіт.

Вона дивиться на Барб, потім на Джулі, а потім знову на мене.

— Але якщо ми не скористаємося цими легенями, їх буде змарновано. Ми робитимемо операцію.

Вони йдуть, а я повільно обм’якаю на візку, усім тілом відчуваючи важкість того, що сталося. Я виснажений до останньої клітини. Мене тіпає, грудна клітка ниє від холоду. Коли Джулі знов опускає кисневу маску на мій рот, я зустрічаю мамин погляд, дивлюся, як вона простягає руку, щоб ніжно погладити моє волосся, як робила, коли я був меншим.

Я заплющую очі, роблю вдих і видих і дозволяю болю й холоду поступитися сну.

Кидаю погляд на годинник. Чотири години. Уже чотири години, як її забрали.

Нервово трусячи ногою, я сиджу в кімнаті очікування й нетерпляче поглядаю з вікна на сніг. Усупереч власній волі я тремчу, заново переживаючи шок від крижаної води, отриманий лише кілька годин тому. Мама все намагалася відвести мене назад до кімнати, вдягнути тепліше, але я хочу бути тут. Мушу бути тут. Якомога ближче до Стелли.

Відводжу погляд від вікна, почувши кроки, що рівномірно наближаються. Озирнувшись, бачу матір Стелли, яка сідає за два стільці від мене, стискаючи в руках чашку кави.

— Дякую тобі, — нарешті каже вона, зустрічаючись поглядом зі мною. — Що врятував їй життя.

Я киваю, поправляючи носову трубку, з якої з шипінням виривається кисень.

— Вона не дихала. Будь-хто вчинив би…

— Я про легені, — каже вона, переводячи погляд до вікна. — Ми з її батьком просто не могли…

Її голос змовкає, але я знаю, про що вона каже. Вона хитає головою, дивлячись на годинник, що висить над дверима операційної.

— Ще кілька годин.

Я всміхаюся їй.

— Не турбуйтеся. Не встигнете оком моргнути, як вона вже втілюватиме свій «38-кроковий план одужання після легеневої трансплантації».

Вона сміється, і між нами западає затишне мовчання, доки вона не йде попоїсти.

Я лишаюся сидіти сам, досі знервований, по черзі то надсилаючи повідомлення Джейсону й Гоуп, то втуплюючись у стіну. Образи Стелли вирують у голові, перед очима проносяться окремі моменти цих кількох тижнів.

Я хочу все це намалювати.

Перший день нашого знайомства, Стеллу в її костюмі хімзахисту, іменинну вечерю. Спогади, один одного цінніші.

Двері ліфта роз’їжджаються, і, наче у відповідь на мої думки, з’являється Барб, несучи груду моїх інструментів для малювання.

— Дивитись у стіну незабаром стає трохи нудно, — каже вона, передаючи все це мені.

Я сміюся. Хіба ж це не правда.

— Є новини? — питаю, відчайдушно бажаючи знати, як проходить операція. І, що важливіше, результати аналізів.

Я повинен знати, що не заразив Стеллу B. cepacia. Що ті легені дадуть їй час, якого вона потребує.

Барб хитає головою.

— Поки що нічого.

Глибоко вдихнувши, кидає погляд на двері операційної.

— Я розповім тобі, тільки-но щось почую.

Розгорнувши свій блокнот на першій чистій сторінці, я починаю малювати. Спогади заново оживають у мене перед очима. Повільно настає день, двері з тріском відчиняються: повертаються Стеллині батьки, слідом за кілька кроків — Каміла та Мія, і в кожного — повні руки їжі з кафетерію.

— Вілле! — каже Мія й підбігає обійняти мене вільною рукою, обережно, щоб не впустити їжу.

Намагаюся не кривитись — усе моє тіло досі слабке після минулої ночі.

— Ми не знали, чого тобі захочеться, тому взяли тобі сендвіч, — каже Каміла, коли всі сідають на стільці навколо мене.

Стеллина мати відкриває сумочку й дістає великий сендвіч із цілої булки, загорнутий у целофан.

Я вдячно всміхаюсь, і мій шлунок задоволено бурчить.

— Дякую вам.

Відірвавшись від малювання, я спостерігаю, як усі їдять, обговорюючи, що робитиме тепер Стелла, і їхні слова сповнені любові до неї. Вона — той клей, що тримає їх усіх разом. Її батьків. Камілу та Мію. Кожен з них потребує її.

Відводжу погляд і малюю, кожну наступну сторінку заповнюючи черговою картинкою з нашої історії.

Години спливають, Каміла та Мія йдуть, входять і виходять Барб і Джулі — а я продовжую малювати, прагнучи, аби кожна дрібна деталь збереглася назавжди. Я поглядаю на її батьків: мати міцно спить на грудях у батька, його руки дбайливо обіймають її, а очі поволі заплющуються.

Я всміхаюся до себе. Схоже, Стелла не єдина, хто сьогодні отримав другий шанс.

Двері операційної відчиняються, і входить докторка Гемід в оточенні невеличкої групи хірургів.

Мої очі розширюються, я подаюся вперед, штурхаючи її батьків, і ми всі встаємо, нетерпляче зазираючи в їхні обличчя. Чи вижила вона? Чи з нею все гаразд?

Докторка Гемід стягує з себе хірургічну маску, всміхаючись, і ми втрьох зітхаємо з полегшенням.

— Схоже, все чудово, — каже один з хірургів.

— О, слава Богу! — мати Стелли міцно обіймає її батька.

Я сміюся разом із ними, і всі відчувають піднесення. Стелла жива.

Стелла має нові легені.

***

Я плюхаюся на ліжко, цілковито виснажений, але щасливіший, ніж будь-коли в житті. Підіймаючи очі, я бачу погляд матері, яка сідає на стілець біля мого ліжка.

— Тобі досить тепло? — у мільйонний раз питає вона, відколи повернулася до лікарні.

Я дивлюся вниз на два шари спортивних штанів і три шари футболок, які натягнув на себе, щоб догодити їй, і моє обличчя розпливається в усмішці.

— На цю мить я вже практично спітнів.

Смикаю комір моєї толстовки.

У двері стукають, і зазирає Барб, зустрічаючись зі мною поглядом — в руках у неї аркуш, заповнений результатами аналізів. Я паралізований — її очі не виказують нічого, що я готовий почути.

Вона робить паузу, притуляючись до дверей, доки проглядає аркуш.

— Вирощування бактеріальних культур забере кілька днів, і досі вірогідно, що воно проросте в її слині. Але наразі… — вона всміхається мені, хитаючи головою. — Вона чиста. Не заразилася. Не знаю, в біса, як, але вона не заразилася.

О Господи.

Наразі вона вільна від B. cepacia.

Наразі цього достатньо.

— Як щодо Вілла? — питає мати з-за моєї спини. — Цевафломалін?

Я зустрічаюся поглядом із Барб, і ми обмінюємося поглядами розуміння. Вона глитає, опускаючи очі в папери у своїй руці — результати аналізу, які я вже знаю.

— На мене він не діє, так? — питаю я.

Вона довго зітхає й хитає головою.

— Ні. Не діє.

О чорт.

Намагаюся не дивитися на матір, але відчуваю смуток на її обличчі. Сум. Тягнуся до неї й беру за руку, м’яко стискаючи. Уперше здається, що я так само розчарований, як і вона.

З каяттям дивлюся на Барб.

— Мені дуже прикро через усе це.

Вона хитає головою й зітхає.

— Ні, любий… — вона змовкає, знизує плечима і легенько всміхається мені. — Кохання — це кохання.

Барб іде, а я тримаю маму за руку, поки вона плаче, знаючи, що зробила все можливе. Тут ніхто не винен.

Зрештою вона засинає, а я сиджу на стільці біля вікна, спостерігаючи, як сонце повільно сідає за обрій. Вогні в парку, яких так і не побачила Стелла, вмикаються з завершенням чергового дня.

Прокидаюся посеред ночі, стривожений. Натягнувши черевики, вислизаю з кімнати й спускаюся на перший поверх, до післяопераційної палати, де спить Стелла. Дивлюся на неї з відчинених дверей, на її маленьке тіло, під’єднане до великих апаратів, що виконують за неї всю дихальну роботу.

Вона витримала.

Вдихаю, щосили наповнюючи легені повітрям, і в грудях незручно тягне, але разом з тим я відчуваю полегшення.

Полегшення, що Стелла прокинеться за кілька годин і проживе свої як мінімум п’ять дивовижних років, наповнених усім, що є в її списку завдань. А може, якщо вона почуватиметься безстрашною, то й дечим не зі списку, як-от піти подивитися на святкові вогні о першій ночі.

Проте, коли видихаю, я відчуваю дещо інше. Потребу убезпечити всі ці роки.

Я стискаю щелепи, і хоча все в мені опирається, я знаю точно, що маю робити.

Я оглядаю маленьку армію, яку зібрав у кімнаті. Барб, Джулі, Джейсон, Гоуп, Мія, Каміла, Стеллині батьки. Найбільш різномаста команда з усіх, що я бачив, стоїть і дивиться на коробки, розкладені на моєму ліжку, кожна з яких має окрему, але важливу роль. Я підіймаю свій малюнок, показуючи хитрий план, над яким працював більшу частину ранку, — кожна деталь ідеально прорахована й відповідає окремій людині і завданню.

Стелла би мною пишалася.

Я чую голос матері в коридорі, гучний і твердий, і виконую своє завдання, доки вона виконує свою роль.

Я тремчу, пригадуючи, як вона зверталася таким тоном для мене.

— Отже, — кажу я, оглядаючи їх усіх. — Ми повинні зробити це разом.

Мій погляд зупиняється на Гоуп, яка витирає сльозу, а Джейсон міцніше пригортає її. Переводжу очі на Джулі, на Камілу й Мію, на Стеллиних батьків.

— Усі з нами?

Джулі з ентузіазмом киває, лунає хор згоди. І всі дивляться на Барб, яка глухо мовчить.

— О, ну звісно, чорт забирай! Я з вами. Я, безумовно, з вами, — з усмішкою каже вона, і, мабуть, уперше за весь час ми з нею опиняємось на одній хвилі.

— Як довго Стелла ще спатиме? — питаю я її.

Вона кидає погляд на свій годинник.

— Певно, ще кілька годин.

Обводить очима всі коробки, список усіх наших завдань.

— У нас досить часу.

Чудово.

Я починаю роздавати коробки, призначаючи кожному його завдання.

— Отже, Каміло і Міє, — кажу я, видаючи їм їхній список і супровідну коробку. — Ви працюватимете з Джейсоном і Гоуп над…

Моя мати завершує дзвінок і просовує голову в кімнату.

— Зроблено. Вони сказали «так».

ТАК! Я знав, що вона це зробить. Я хитаю головою.

— Часом ти справді лякаєш, тобі це відомо?

Вона всміхається мені у відповідь.

— Я мала непогану практику.

Я роздаю решту коробок, і всі прямують у коридор розпочинати підготовку. Моя мати зволікає, знов зазираючи у двері.

— Тобі щось потрібно?

Я хитаю головою.

— Скоро буду. Лише маю зробити ще одну річ.

Двері зачиняються, і я обертаюся до свого стола, натягую пару гумових рукавичок і дістаю кольорові олівці. Я застряг над одним малюнком. Портретом Стелли, яка кружляє на льодовому ставку, за кілька секунд до того, як я сказав, що кохаю її.

Я все намагаюся точно зобразити кожну деталь. Місячне сяйво, що заливає її обличчя. Волосся, розмаяне, коли вона крутиться. Щира радість, якої сповнена кожна її риса.

Сльози навертаються на очі, коли я дивлюся на цей малюнок, і я змахую їх, знаючи, що вперше в житті чиню абсолютно правильно.

Я знову стою у дверях Стеллиної палати, дивлячись, як рівномірно підіймаються й опадають її забинтовані груди — нові легені працюють бездоганно. Уже висохла панда мирно спочиває в неї під пахвою, обличчя мирне вві сні.

Я кохаю її.

Я завжди перебував у пошуку чогось. З кожного даху виглядав те, що дасть мені мету.

І тепер я її знайшов.

— Вона прокидається, — каже її тато, коли Стелла починає ворушитись.

Я підіймаю очі. Її мама перетинає кімнату, і її очі сльозяться, коли вона дивиться на мене.

— Дякую тобі, Вілле.

Я киваю, рукою в рукавичці лізу в сумку й дістаю пакунок.

— Віддасте це їй, коли вона прокинеться?

Її мати бере його й стримано, сумно всміхається мені.

Потім я ще раз дивлюся на Стеллу, коли її повіки починають тремтіти. Я хочу лишитися. Хочу стояти у дверях і просто біля неї. Хай навіть завжди за п’ять кроків.

Навіть за шість.

Але з тієї причини я видихаю і, зібравши всю свою волю, розвертаюся і йду геть.

Розділ 29

Стелла

Я розплющую очі.

Дивлюсь у стелю. Перед очима все стає чіткішим, біль від операції розходиться по всьому тілу.

Вілл.

Намагаюся озирнутись, але я надто слабка. Поряд люди, але я їх не бачу. Намагаюся заговорити, але не можу через дихальний апарат.

Мій погляд зупиняється на маминому обличчі, і вона підіймає пакунок.

— Люба? — шепоче мама, простягаючи його мені. — Це тобі.

Подарунок? Дивно.

Я силкуюся розірвати папір, але моє тіло заслабке. Вона нахиляється допомогти мені розгорнути чорний блокнот усередині з підписом на обкладинці: «ЗА П’ЯТЬ КРОКІВ ВІД КОХАННЯ».

Це від Вілла.

Я гортаю аркуші, картинку за картинкою проглядаючи нашу історію, кольори випливають просто на мене. Ось я з пандою на руках, ось ми вдвох стоїмо по різні кінці кия, ось пливемо під водою, ось накритий стіл на його дні народження, ось я обертаюся на льодовому ставку.

Потім, на останній сторінці, — ми вдвох. Своєю карикатурною ручкою я тримаю повітряну кульку, верхівка якої лускає, і звідти сиплються сотні зірок, перетікаючи сторінкою до Вілла.

Він тримає перо і сувій з написом: «Загальний список Вілла».

А нижче — єдиний пункт:

«1. Кохати Стеллу завжди».

Я всміхаюсь, а тоді озираюся на обличчя присутніх у кімнаті. Чому ж він не тут?

Джулі робить крок уперед і кладе айпад мені на коліна. Я збентежено хмурюся.

Вона натискає пуск.

— Моя прекрасна, владна Стелло, — на екрані з’являється обличчя Вілла, як завжди, з чарівно скуйовдженим волоссям і, як завжди, з кривою усмішкою. — Гадаю, твоя книга правду каже: душа не знає часу. Ці останні кілька тижнів триватимуть для мене завжди, — він робить глибокий вдих, усміхаючись блакитними очима. — Шкодую лише, що тобі так і не вдалося побачити ті вогники.

Я здивовано підіймаю очі, адже світло в кімнаті раптово гасне. Я бачу Джулі біля вимикача.

Раптом двір за вікнами моєї післяопераційної спалахує, до краю заповнений мерехтливими святковими вогнями з парку, обмотаними навколо ліхтарів і дерев. Я ахкаю, коли вони кидають відблиск у мою кімнату. Барб і Джулі відмикають ліжко й підкочують його просто до вікна, щоб мені було видно.

І там, по той бік скла, під балдахіном цих чарівних вогнів стоїть Вілл.

Мої очі розширюються — я усвідомлюю, що відбувається.

Він іде. Вілл іде. Стискаю пальцями простирадла — новий біль бере гору наді мною.

Він усміхається мені, опускає погляд і дістає телефон. Позаду починає дзвонити мій. Джулі підносить його до мене, вмикає гучний зв’язок. Я розтуляю рота, щоб говорити, сказати щось, попросити його залишитися, але не видаю ні слова.

Трубка дихального апарата шипить.

Намагаюся якось сказати йому поглядом, щоб не йшов. Що він мені потрібен.

Він мляво всміхається мені, і я бачу сльози в його блакитних очах.

— Нарешті тобі відібрало мову, — каже його голос, ллючись із телефона.

Він підносить руку й кладе на віконне скло. Я повільно підношу свою, кладучи поверх його. Скло — останнє, що тримає нас нарізно.

Хочеться кричати.

Залишся.

— У кіно завжди кажуть: «Треба кохати когось достатньо, щоб відпустити», — він хитає головою, глитає, силкуючись заговорити. — Я завжди гадав, що це така дурня. Але бачити, як ти мало не померла…

Його голос змовкає, і мої пальці впиваються в холодне скло, бажаючи розтрощити його, але мене ледве вистачає на стукіт.

— Тієї миті вже ніщо не мало для мене значення. Ніщо. Окрім твого життя.

Він теж натискає сильніше і тремким голосом продовжує.

— Єдине, чого я хочу, це бути з тобою. Але мені потрібно, щоб ти була в безпеці. В безпеці від мене.

Він намагається продовжувати, і сльози котяться по його обличчю.

— Не хочу покидати тебе, але надто тебе кохаю, щоб залишитися.

Він сміється крізь сльози, хитаючи головою.

— Чорт, правду кажуть у довбаному кіно.

Він притуляється головою до вікна, там, де лежить моя рука. Я відчуваю його, навіть крізь скло. Відчуваю його.

— Я кохатиму тебе завжди, — каже він, підіймаючи голову так, що ми опиняємося віч-на-віч і мовчки споглядаємо той самий біль в обличчі одне одного.

Моє серце повільно надломлюється, вкриваючись новим шрамом.

Мій подих туманить скло, і вкотре я підношу палець, щоб намалювати серце.

— Можеш заплющити очі, будь ласка? — питає він, і його голос зривається. — Я не зможу піти від тебе, якщо ти на мене дивитимешся.

Але я відмовляюся. Він дивиться мені в обличчя і бачить у ньому непокору. Але впевненість у його обличчі дивує мене.

— Не турбуйся про мене, — каже він, усміхаючись крізь сльози. — Якщо завтра я вже не дихатиму, знай, що я нічого б не змінив.

Я кохаю його. А він от-от назавжди піде з мого життя, щоб я могла прожити своє.

— Будь ласка, заплющ очі, — благає він, і його щелепи стискаються. — Відпусти мене.

Я зволікаю мить, щоб зберегти в пам’яті його обличчя, до останнього дюйма, і нарешті через силу заплющую очі, доки моє тіло здригається від ридань, борючись із дихальним апаратом.

Він іде.

Вілл іде.

Коли я розплющу очі, його вже не буде.

Сльози котяться моїм обличчям — я відчуваю, що він віддаляється, і значно більше, ніж на п’ять кроків, як було домовлено. Як було між нами завжди.

Повільно розплющую очі. Якась частина мене сподівається, що він досі там, за склом. Але все, що я бачу, це мерехтливі вогні у дворі й далеку міську автівку, що зникає в ночі.

Мої пальці, здригаючись, тягнуться вгору, і я торкаюся відтиску його губ на вікні. Останній його поцілунок на прощання.

Вісім місяців по тому

Розділ 30

Вілл

Динамік у терміналі аеропорту оживає, і приглушений голос пробивається крізь ранкову балаканину й ляскіт коліщаток валіз по кахельній підлозі. Виймаю один навушник, щоб чути голос, боячись, що вихід на посадку змінять і доведеться бігти через весь аеропорт із парою нікудишніх легень.

— Увага, пасажири рейсу Icelandair 616 до Стокгольма…

Я знов затикаю вухо навушником. Не мій рейс. До Швеції я збираюся не раніше ніж у грудні.

Відкинувшись у кріслі, я в мільйонний раз відкриваю YouTube, як завжди, шукаючи останнє відео Стелли. Якби YouTube відстежував індивідуальні перегляди, до мене вже точно прислали б поліцію — настільки я схожий на переслідувача. Але мені байдуже, бо це відео про нас. І коли я натискаю пуск, вона розповідає нашу історію.

— Людський дотик. Наша перша форма спілкування, — каже вона дзвінким і чистим голосом. Глибоко вдихає — її нові легені працюють дивовижно.

Цей вдих — моя улюблена частина з усього відео. Без жодної натуги. Без свисту. Ідеальний і гладенький. Без зусилля.

— Безпека, надійність, заспокоєння — усе в ніжному, ласкавому дотику пальця чи губ до м’якої щоки, — каже вона, і я підіймаю очі від свого айпада на залюднений аеропорт навколо мене, на людей, що входять і йдуть, тягнучи за собою важкі сумки.

Навіть тут вона моє рацію. Від затяжних обіймів по прибутті до обнадійливого поплескування по плечу на лінії безпеки й навіть обіймань молодої пари в черзі на посадку — дотик скрізь.

— Ми потребуємо цього дотику від тих, кого любимо, майже так само, як повітря. Я ніколи не розуміла важливості дотику… доки не була позбавлена цього.

Я бачу її перед собою. За п’ять кроків від мене, тієї ночі в басейні, і коли вона йде зі мною подивитися на вогні, і тієї ночі за склом — завжди між нами було це прагнення скоротити відстань.

Я зупиняю відео, просто щоб помилуватися нею.

Вигляд у неї… набагато кращий, ніж будь-коли, коли я бачив її живцем. Ніякого переносного концентратора. Ані темних кіл перед очима.

Для мене вона завжди була красунею, але тепер вона вільна. Вона жива.

День у день я продовжую ловити себе на тому, що жалкую про свій від’їзд і заново переживаю мить розлуки — мої ноги стають наче цементні блоки, і мене як магнітом тягне назад, до її вікна. Гадаю, цей біль, цей потяг залишаться назавжди. Але досить лише побачити її такою — і я знаю, що і в мільйонний раз вчинив би так само, бо воно того варте.

На екрані з’являється повідомлення від її застосунку — нагадування прийняти ранкові ліки. Усміхаюся мультяшній пляшечці з пігулками, що танцює на екрані. Це наче переносна Стелла, яка завжди зі мною й зазирає через плече, нагадуючи виконувати процедури. Нагадуючи, як важливо мати більше часу.

— Готовий іти, чуваче? — каже Джейсон, штурхаючи мене, коли відчиняють двері, починаючи посадку на літак до Бразилії. Я широко всміхаюся йому, випиваю до краплі свої ліки й знов ховаю свою аптечку до наплічника, застібаючи його.

— Завжди готовий.

Нарешті я побачу місця, про які мріяв.

У кожному місці я проходжу медогляд, що було однією з трьох умов, які висунула мати, перш ніж відпустити мене. Інші дві були прості. Я маю надсилати їй якомога більше фотографій і щопонеділка ввечері розмовляти з нею в скайпі, що б не сталося. В усьому іншому я нарешті можу проживати своє життя так, як хочу. І вперше в житті це передбачає боротьбу пліч-о-пліч із нею.

Нарешті ми знайшли спільну мову.

Я встаю, глибоко вдихаючи й підтягуючи ремінь переносного концентратора кисню на своєму худому плечі. Але подих застрягає в горлі майже одразу після вдиху. Крізь увесь гамір і хаос аеропорту, на додачу до гуркотіння слизу у мене в легенях, я чую свій найулюбленіший у світі звук.

Її сміх. Він дзвенить, наче дзвіночки, і я миттєво дістаю телефон, упевнений, що залишив його в кишені з увімкненим відео. Але екран темний, а звук не металевий і лунає не здалека.

Він лише за кілька кроків від мене.

Мої ноги знають, що я маю просто піти, сісти на свій літак, ворушитись. Але очі вже шукають. Я повинен знати.

Секунд шість іде на те, щоб помітити її, і я навіть не здивований, що, коли помічаю, вона дивиться просто мені в очі.

Стелла завжди знаходила мене першою.

Розділ 31

Стелла

— А як же «діяти експромтом», Стелло? «У стилі Еббі»? — каже Мія, грайливо штурхаючи мене.

Я підіймаю очі від свого графіка, зі сміхом дбайливо згортаю його й кладу до задньої кишені.

— Рим було побудовано не за день.

Я усміхаюся їй і Камілі, пишаючись своїм ватиканським жартом.

— Дійшло? Рим?

Каміла сміється, закочуючи очі.

— Нові легені, але не нове почуття гумору.

Почувши її слова, я глибоко вдихаю — легені розширюються й стискаються без зусиль. Це досі так дивовижно, що я ледве вірю. Останні вісім місяців були гірко-солодкі, і це ще м’яко кажучи. Мої нові легені дивовижні, на зміну фізичному болю від операції поступово прийшло цілковито нове життя. Мої батьки знову разом, і всі ми нарешті почали виправлятися. Як і нові легені, це не виправило всього, що було зламано. Втрата Еббі й По — біль, від якого я навряд чи коли-небудь одужаю. Так само я знаю, що за жодних обставин якась частина мене ніколи не розлюбить Вілла. І це нормально.

Цей біль нагадує мені, що вони були і що я жива.

Завдяки Віллу в мене попереду так багато життя. Так багато часу. Окрім його кохання, це був найбільший дарунок, що я могла отримати. І зараз я не можу повірити, що мало не відмовилась його приймати.

Я оглядаю аеропорт, високі стелі й широкі вікна, і радісне хвилювання розливається по моїх венах, коли ми йдемо до виходу 17 на наш рейс до Рима. Подорож, яку я нарешті можу здійснити. До Ватикану, Сикстинської капели та першої з багатьох речей, які хочу зробити й побачити. Не з Еббі, і я точно не викреслю того єдиного пункту зі списку бажань Вілла, але сама лише поїздка дозволяє відчути себе ближче до них.

Доки ми йдемо, я усвідомлюю, що задаю крок, а Каміла й Мія прямують за мною. Кілька місяців тому я б надірвалася, находившись стільки, але зараз здається, що я можу просто йти і йти.

— Усі станьте разом для фото! — каже Мія, коли ми знаходимо наш вихід, підіймає телефон, і ми зсуваємося разом, широко всміхаючись на камеру.

Після спалаху ми розходимось, я опускаю погляд на свій телефон і бачу фотографію від мами, на якій тато снідає яєчнею з беконом у формі сумного обличчя з підписом: «МИ ВЖЕ СКУЧИЛИ ЗА ТОБОЮ, СТЕЛ! Надсилай світлини!»

Я сміюся, штурхаючи Мію.

— Чуєш, не забудь надіслати це моїм батькам — вони вже просили про нескінченний потік фотографій…

Мій голос змовкає, коли я бачу, що вона дивиться на Камілу, спантеличено відкривши рота.

— Що? Я знов зробила таке обличчя? — питає Каміла з гучним зітханням. — Не знаю, чому я постійно так усміхаюся…

Мія перериває її змахом руки й спішно кидає погляд на велику групу людей, що чекають посадки на свій рейс, зупинивши очі на чомусь позаду мене. Каміла різко вдихає.

Я озираюся, слідкуючи за її поглядом, і волоски на потилиці стають дибки, коли я веду поглядом уздовж довгої черги людей.

Моє серце починає битися сильніше, тільки-но мої очі натрапляють на Джейсона.

І тоді я розумію. Я знаю, що він тут, ще до того, як його бачу.

Вілл.

Я стою завмерши, коли він підіймає свої очі й прикипає поглядом до моїх. Знайомі блакитні очі, що так довго мені снилися, мало не збивають мене з ніг. Він досі хворий, з переносним концентратором кисню на плечі, втомлений і спалий з лиця. Майже фізично боляче бачити його таким, відчувати, як заново наповнюються мої легені, а його — не можуть.

Але потім його рот складається в ту криву усмішку, і світ переді мною тане. Це Вілл. Це справді він. Хворий, але живий. Ми обоє живі.

Я вдихаю без жодних завад і підходжу до нього, зупиняючись рівно за шість кроків. Теплими очима він роздивляється мене. Без переносного кисню, без ускладненого подиху, без носової трубки.

Я майже зовсім інша Стелла.

За винятком одного.

Я всміхаюся йому і лише на один той крадений крок підступаю ближче, доки ми не опиняємося за п’ять кроків одне від одного.

Авторська примітка

Препарат цевафломалін, у випробуванні якого бере участь Вілл, є художньою вигадкою. Сподіваємося, колись таке лікування буде винайдене.

Подяки

Рейчел

Перше і найважливіше — ця книга адресована тисячам осіб із кістозним фіброзом по всьому світу. Від щирого серця сподіваюся, що вона сприятиме поширенню знання про КФ і всім і кожному з вас дасть відчуття, що вас почули.

Моя подяка Міккі Дотрі й Тобіасу Яконісу за те, що довірили мені ваш прекрасний сценарій і саму історію Вілла і Стелли. Для мене було честю мати можливість працювати з вами.

Я надзвичайно вдячна за надану можливість видавництву Simon & Schuster і моєму чудовому видавцеві Алексі Пастор, яка просто блискуче володіє своєю справою.

Величезна подяка моїй агентці Рейчел Екстром Каредж із Folio Literary Management за всю допомогу.

Дякую також найпрекраснішій з наставників Шивон Вівіан.

Моїй найкращій подрузі Ліанні Рана, команді Monday Night Trivia Crew в складі Ларрі Ло, Алісси Золкевич, Кайла Ріхтера й Кет Ло, а також Джуді Деррік: ваша нескінченна любов і підтримка вражають. Я не зуміла би зробити цього без вас.

Особлива подяка моїй мамі, яка вірила в мене від того дня, як я народилася. Ти даєш по-новому зрозуміти, що означає бути матір’ю-одиначкою, і я цілковито вдячна за твою силу, хоробрість і турботу протягом усіх цих років.

І, нарешті, моїй коханій, Елісон Деррік. Дякую, дякую, дякую тобі, що ти та, хто ти є. Ти — саме світло.

Міккі і Тобіас

Історія присвячена Клер Вайнленд і всім хворим на КФ, які продовжують мужньо боротися проти кістозного фіброзу. Хоробрість Клер і стійкість перед лицем її довічної хвороби має бути уроком для нас усіх. Продовжуйте боротися, продовжуйте всміхатися, не втрачайте спокою. Хоч ми були знайомі лише недовгий час, проте її вплив на наші життя триватиме до кінця наших днів. Її внесок у цю історію був величезним. Її внесок в історію людяності був і завжди буде нескінченним.

Джастіну Бальдоні, який ніколи не приймає відповідь «ні». Відданість, запал і співчуття Джастіна надихали нас у всьому. Його непохитне бачення цього проекту навчило нас, що з талантом, цілеспрямованістю й честолюбством можна досягти неймовірних результатів. Дякуємо йому від щирого серця.

Кеті Шульман, чия цілодобова віртуальна присутність як ніколи була необхідною о третій ранку. Знання, досвід і творча мудрість Кеті надихала кожну сторінку, кожну сцену. Було честю і радістю спостерігати її за роботою. І вона дозволила нам потримати її «Оскара». ЦЕ було захопливо!!!

Террі Пресс, Марку Россу, Шону Урсані та всій команді CBS Films. Ми вважаємо, що нам дуже пощастило відчувати їхню міцну підтримку на кожному етапі роботи. Усе це було б неможливим без їхньої віри в наш проект. Ми мали нагоду працювати зі справжньою командою мрії й щодня почувалися щасливими за межами уяви.

І Рейчел Ліппінкотт, чиї титанічні зусилля обернути цю історію на роман захопливо було спостерігати й ще більш захопливо читати. Дякуємо, дякуємо, дякуємо!

Без невтомних зусиль кожного учасника не було б кіносценарію. Не було б фільму. Не було б книги. За все це ми вдячні навіки.

1

День незалежності США. (Тут і далі прим. перекл.)

2

38,9 градусів за Цельсієм.

3

Матусю! (Ісп.)

4

Доню моя! (Ісп.)

5

Бушель — міра об’єму, що застосовується для сипких товарів, дорівнює приблизно 36 літрам (трьом відрам).

6

«Donkey Kong» — стара японська відеогра з головним персонажем-мавпою.

7

Не надсилайте грошей, ви не зможе цього оплатити. (Ісп.)

8

Мені теж тебе бракує. Знаю. Я люблю тебе, мамо. (Ісп.)

9

«The Breakfast Club» — американська підліткова кінодрама-комедія.

10

Боже мій! (Ісп.)

Content

Ліппінкотт Рейчел, et al За п’ять кроків до кохання

Рейчел Ліппінкотт, Міккі Дотрі, Тобіас Яконіс За п’ять кроків до кохання

Розділ 1 Стелла

Розділ 2 Вілл

Розділ 3 Стелла

Розділ 4 Вілл

Розділ 5 Стелла

Розділ 6 Вілл

Розділ 7 Стелла

Розділ 8 Вілл

Розділ 9 Стелла

Розділ 10 Вілл

Розділ 11 Стелла

Розділ 12 Вілл

Розділ 13 Стелла

Розділ 14 Вілл

Розділ 15 Стелла

Розділ 16 Вілл

Розділ 17 Стелла

Розділ 18 Вілл

Розділ 19 Стелла

Розділ 20 Вілл

Розділ 21 Стелла

Розділ 22 Вілл

Розділ 23 Стелла

Розділ 24 Вілл

Розділ 25 Стелла

Розділ 26 Вілл

Розділ 27 Стелла

Розділ 28 Вілл

Розділ 29 Стелла

Вісім місяців по тому Розділ 30 Вілл

Розділ 31 Стелла

Авторська примітка

Подяки

1