Джон Лескроарт

Наградата

Уайът Хънт #2

„Едно нещо е… тази работа между мъжете и жените, но има множество далеч по-важни неща, например храната.“

Алекзандър Маккол Смит

1.

В деня, в който откри тялото, Мики Дейд се събуди под едно дърво на връх Тамалпайъс[1].

Спането на открито няколко нощи в седмицата му бе станало навик от около четири месеца. В багажника на своето, купено на старо, „Камаро“ винаги държеше за всеки случаи един спален чувал и като се почнеше от средата на май, когато времето се оправяше навсякъде другаде, освен в Сан Франциско, след работа той напускаше града и поемаше в първата хрумнала му посока.

Дори в урбанизирания, пренаселен район на санфранциския залив, се намираха безброй места, където човек можеше просто да спре, да си остави колата и да се просне на земята под прикритието на дървета и храсти, или пък в заслона на някоя пясъчна дюна в един от градските, окръжните и дори националните паркове, на плажа, или край второстепенен път, а защо не и в спокойно предградие, охранявано от доброволни дружинки.

Миналия понеделник, още по светло бе стигнал до Удсайд, невероятно градче от селски тип, сгушено в предпланинските хълмове зад Пало Алто, и там спа под един стар каменен мост, надвиснал над пресъхнало речно корито. Два дни по-късно навлезе на няколкостотин метра навътре по запустял безименен разкалян път, пресичащ гората отвъд Бърлингейм, близо до язовира Кристъл спрингс. Снощи се придвижи на север в Марин каунти, изкачи се наполовината на връх Тамалпайъс и спря под стар нискостеблен дъб в запуснат непавиран паркинг.

Винаги се събуждаше при първите лъчи, така че тази сутрин, още преди слънцето да огрее хълмовете зад Оуклънд, той вече беше на моста Голдън Гейт. Слушаше музиката от ай-пода си през тонколоните. Понеже бе средата на септември крайбрежната мъгла, както обикновено по това време на годината, си даваше почивка. Лазурното безоблачно утринно небе бе ослепително. Мики с лекота различаваше миниатюрните точици на островите Фаралон, отстоящи на четирийсетина километра навътре в измамно спокойния Тих океан.

Отмина моста и скоро се озова в Марина, където подкара безцелно по улиците. Нагъсто разположените, добре поддържани, красиви невисоки къщички събудиха в него някакъв закърнял ген, наследен неизвестно от кого. Обичаше да се шляе с колата си из кварталчета с богоугодни домове, това винаги го изпълваше със задоволство, и по-точно — с надеждата, че доволството и физическата сигурност са възможни в живота.

Мики нямаше голям опит с тези неща. Не си спомняше някога да е живял другаде, освен в апартамент, въпреки че преди развода си родителите му явно бяха наели някакво малко бунгало на „Сънсет“. Сестра му Тамара казваше, че си спомня бегло тази къща. Но тя бе само с две години по-голяма от него. А самият Мики беше едва на две години, когато майка му ги бе взела и бе напуснала баща му.

Тази сутрин обаче той не успя да се наслаждава на архитектурата на Марина. Улицата около Двореца на изящните изкуства бе задръстена от тълпа. Реши, че на място като това сигурно снимат някакъв филм — Дворецът бе използван за мизансцен в „Шемет“[2] и „Скалата“[3], както и в цял куп други филми. Хората обожаваха старата куполовидна сграда, построена още за Панамско-тихоокеанското изложение през 1915 г. Със своите класически колони и огледална лагуна мястото съчетаваше едновременно градска елегантност и елемент на тайнственост. Така че той спря на паркинга на яхтклуба, понеже знаеше, че сутрин там винаги може да се намери място. Мики излезе от колата си и остана изненадан — гласовете, носещи се откъм Двореца, звучаха доста заплашително и гневно. Някой издаваше резки заповеди по мегафон. Чу се гръмовно дружно негодувание — може би прекалено вживяващи се актьори и статисти, но не му се вярваше.

Звучеше повече като скандал.

Застанал в периферията на тълпата, Мики успя да различи най-малко три обособени групи, без да се броят вановете на две от местните телевизионни станции.

Полицаите, минимум двайсет на брой, шест от които на коне, се бяха подредили на брега на лагуната. Пешаците бяха екипирани отгоре додолу — с пълно бойно снаряжение, шлемове със затъмнени стъкла и извадени палки. Една по-голяма, хомогенна и очевидно враждебно настроена група от петдесетина граждани тъпчеше по наклонените брегове на лагуната, сякаш чакаше заповед да щурмува полицейската линия. Предвождаше ги някакъв дългуч с брада и камуфлажни дрехи, изтъпанчен право пред лицето на ченгето с мегафона. А най-долу до ръба на водата, близо до малка флотилия от лодки, натоварени с мрежи, страхливо се гушеше групичка от около двайсетина души, облечени в униформите на градския отдел „Паркове и поддръжка“.

Оня с камуфлажа почна да скандира:

— По дяволите вий вървете, тях не ги гонете!

За секунди тълпата ревна с цяло гърло зад него и взе да напира напред срещу полицейския кордон. Ченгетата вдигнаха папките си, а мегафонът призова тълпата:

— Отдръпнете се! Отдръпнете се!

— По дяволите вий вървете, тях не ги гонете!

На тревата от другата страна на улицата бе застанал белокос мъж по халат и обувки за тенис, със скръстени ръце и подигравателно изражение на лицето. Мики се доближи до него.

— Какво става? — попита той.

Мъжът поклати глава.

— Идиоти.

— Кои?

— Всичките.

— Но за какво е всичко това?

Мъжът го изгледа подозрително.

— Не знаеш за патиците? Откъде падаш?

— Какво за патиците?

— Местят ги или поне се опитват. — Той отново поклати глава. — Ненормални. Глупава идея, лоши планове, малоумни прогнози. Но какво друго да очакваш в наши дни, а? Наистина ли не си чувал за това? За преместването на патиците долу във Фостър сити?

— А-а. — Значи това било. Мики бе изчел всичко по въпроса през последните няколко месеца, но не очакваше нещата да ескалират толкова скоро. Сега вече си припомни цялата история.

Градът бе одобрил сумата от 22 милиона за възстановяване на Двореца и прилежащите му земи, като част от тези пари бяха предназначени за укрепване на каквото бе останало от бреговата ивица на лагуната. По-голямата площ бе оградена със скално-бетонна стена, но останалата, която бе близо до Двореца, с времето се бе разрушила и само през последната година няколко деца бяха пропаднали след свлачища на бреговете. Не че беше толкова опасно, колкото предоставяше възможност на града да заведе дела, поради което отговорните лица дадоха зелена светлина на проекта и вложиха седем и половина милиона за старта му. Останалото щеше да се финансира по някакъв начин от частни спонсори. И ето ти тебе, взе, че стана.

За да се направи каквото и да било от всичко това трябваше най-напред лагуната да бъде пресушена.

И тук на сцената излизат патиците. Както и коалицията „Дворцови патици на Сан Франциско“. А също и един природозащитник от Бъркли, който за целите на настоящата кампания бе придобил партизанското име Ерик Канард. Чак сега Мики разпозна мъжа с камуфлажната униформа. На снимките той обикновено се явяваше в пълен патешки костюм.

Дворцовите патици, разбира се, както и лебедите, чаплите, чайките и другите птици, приемаха лагуната за свой дом. И ако тя бъдеше пресушена, те щяха да останат бездомни. Това твърдеше Канард пред Надзорния съвет. Временно, но наистина. А за един град, който се гордее, че е рай за бездомниците, това бе просто неприемливо.

Така че надзорниците се поддадоха и — ставайки за посмешище в пресата и на улицата — се споразумяха да намерят решение на проблема. Сан Франциско разполагаше с няколко хубави и напълно подходящи езерца, но за жалост те си имаха собствени популации от патици и според Канард тяхната екосистема би се нарушила от преместването на дворцовите патици в собствените им води. Затова в крайна сметка се реши патиците да бъдат пренасочени към Фостър сити — градче на трийсетина километра на юг в полуострова, осеяно с канали, подобни на венецианските, обитавани от малко местни патици.

Макар да си оставаше безумно глупава, тази идея можеше и да се окаже осъществима, ако не беше едно нещо: шест месеца по-рано самият Фостър сити се бе натъкнал на проблем в лицето на местните земни катерици. Тези животинки се заравяха в градската дига и я подкопаваха, в резултат на което къщите бяха изправени пред реалната опасност от наводняване. В отговор на тази криза Фостър сити бе решил масово да изтрови обитаващите дигата създания. За самото градче въпросната касапница остана почти незабелязана, но не и за острото око на Ерик Канард. И когато Сан Франциско обяви намерението си да премести дворцовите патици във Фостър сити, Канард изпадна в бяс.

Със сигурност, ако патиците бъдеха изпратени във Фостър сити, онези бездушни бюрократи там нямаше нито да ги ценят, нито да ги защитават. Тези хора вече бяха показали истинската си същност при безжалостното унищожение на беззащитните животинки и без съмнение, ако им паднеше сгода, биха взели същите мерки по отношение на патиците, както и към собствените си катерици. А Канард нямаше да позволи това да се случи.

Затова бе завел дело. И го бе загубил.

Тогава заплаши да заведе ново дело. Което пък даде на града възможност да предприеме свой ход.

Скандирането от другата страна на улицата постепенно заглъхваше, но Мики все още чуваше един силен глас — несъмнено на Канард — който сега крещеше на ченгето-водач.

— Как започна всичко това днес? — попита той. — Мислех, че нещата са още в съда.

— Не. Умниците в общината решили просто да карат нататък и да подберат птиците. Цялата тази работа е смахната. И при всички случаи — съмнителна. Почнаха да пресушават езерото още преди няколко дни, преди да са готови с патиците — тайно, бих казал, а това никога не е добра идея — Канард и хората му дочули, че там долу се върши нещо и откачалките почнаха да се събират още преди изгрев слънце. Олеле.

Сирени на нови полицейски подкрепления в далечината. Още един бус от медиите спира със скърцане.

Така, както се развиваха нещата, Мики си помисли, че историята има всички шансове да придобие национално значение.

Той обаче трябваше да се прибира у дома, да се измие и да ходи на работа. Така че благодари на по-възрастния мъж за компанията, каза му довиждане и пресече улицата на около половин пресечка северно от митинга. Зави надясно и вървя успоредно на бреговата линия, докато не се изгуби от погледа на тълпата.

Тук по-ниското ниво на лагуната бе значително по-видимо, отколкото при демонстрантите. На утринната светлина калните коренища на тръстиката лъщяха в черно на фона на лепкавата тиня на дъното. Ниско приведените клони на дърветата, които иначе докосваха водната повърхност, сега сякаш бяха подрязани на петдесетина сантиметра над нея. Асфалтова алея водеше от паркинга към водната линия и Мики пое по нея за по-кратко към мястото, където бе оставил колата.

Но преди да направи и няколко крачки, един стърчащ от мръсната вода корен го накара да се закове на място. Странно как понякога тези диворастящи неща силно напомнят форми, които човек очаква да види в други видове, в животните, дори в хората. Този корен, подаващ се от водата, като нищо може да се окаже човешка ръка.

Всъщност, приликата бе толкова силна, че той се принуди да излезе от пътеката и да огледа по-отблизо. Слезе право до ръба на водата, откъдето погледът му, макар и смътно, можеше да проникне на петнайсетина сантиметра надолу във водата и да различи една непогрешима форма.

Докато Мики се взираше, обзет от подозрения, внезапно водата като че ли се раздвижи и от потопеното нещо се издигна струйка мехурчета, преобръщайки го на една страна. Вече ясно се видя, че нещото е тяло; то се заиздига нагоре, докато главата му изскочи над повърхността и лицето на мъртвеца, с извадени очи, се облещи насреща, принуждавайки Мики да затаи дъх насред писъка си.

2.

В дванайсет и десет Мики изкачи няколкото стъпала от входа на улица „Грант“ в сърцето на Чайнатаун до вратата на работното си място, частна детективска агенция, наречена клуб „Хънт“.

Макар че думата агенция не беше съвсем точна, особено напоследък.

Допреди шест месеца бизнесът си бръмчеше успешно, при горе-долу същите обстоятелства, както и през първите шест години и половина от своето създаване. Тогава собственикът — Уайът Хънт — нямаше кой знае какви грижи да намира работа на своя персонал от двама души и половина през повечето време, тъй като обслужваше предимно няколко от най-богатите юридически фирми в града.

Сестрата на Мики, Тамара, се справяше със задълженията на рецепцията, а също така често извършваше и по-лека работа на терен и разпити, особено когато ставаше въпрос за жени и деца свидетели. По-младият сътрудник, бившето гадже на Тамара Крейг Чирко, поемаше лъвския дял от тичането — да открива свидетели, да връчва призовки, да съпровожда клиенти в съда за даване на показания и всякаква друга досадна работа, съставляваща бизнеса.

Мики, с изключение на отделни случаи на връчване на призовки, си изкарваше хляба най-вече с каране на такси, но почти през цялото време беше на повикване, осигурявайки транспорт на Уайът или Крейг, ако се нуждаеха от такъв, което често се случваше. В град, където паркирането винаги бе проблематично, навременният транспорт се оказваше високо ценена и непрекъснато използвана услуга.

Самият Уайът Хънт бе компютърният гений и главният мозък на организацията. С вродения си пазарен ум той успяваше да намира действителна работа, която осигуряваше заетост на всички тях.

Поне така беше до неотдавна. Докато лошият късмет, широкото огласяване на едно голямо, но загубено дело, нестабилната икономика и вероятно няколко съмнителни решения не създадоха перфектната буря, която сега заплашваше с корабокрушение цялото предприятие.

Тамара просто си тръгна от работата и изпадна в дълбок срив, от който още не можеше да излезе. И, като се изключат инцидентните ангажименти с юридическата фирма „Фриймън, Фарел, Харди & Роук“, в която Хънт имаше няколко близки приятели и една приятелка — бизнесът почти се бе изпарил.

Въпреки това Мики не само бе останал с Хънт, но се бе отказал и от по-доходната си ежедневна работа в таксиджийството, напуснал бе повечето от готварските си курсове и бе заел мястото на сестра си на рецепцията. Постъпи така не само, защото Уайът Хънт бе добър шеф. Той буквално бе спасил живота и на двама им — Мики и Тамара — когато бяха деца.

По онова време Хънт беше социален работник в Службата за закрила на детето и бе получил обаждане за някакви деца, които няколко дни поред отсъствали от училище. Когато отиде да ги провери, Хънт установи, че децата, Тамара и Мики, съответно на десет и на седем години, умираха от глад в буквалния смисъл на думата, а майка им лежеше мъртва от свръхдоза хероин зад затворената врата на стаята си.

След това Хънт направи какво ли не, само и само да ги предпази да не ги дадат в приемни семейства, и накрая успя да открие дядо им по майчина линия, Джим Пар, и да го убеди да се срещне с внуците си, за чието съществуване той почти не знаеше. В крайна сметка тази среща бе довела до официално осиновяване и нов живот за всички тях — в доста голяма оскъдица, с проблеми от финансов и емоционален характер, но все пак толкова близко до истинско семейство, колкото бе възможно за един дядо вдовец, отглеждащ сам две малки деца.

И всичко стана, благодарение на Уайът Хънт, който не се бе отказал от тях.

Така че сега, Мики също нямаше да го изостави. Щеше да остане, докато бизнесът пресекнеше и се изпареше напълно. Или докато възкръснеше. И в двата случая той щеше да е на борда до края. Все още бе млад, само на двайсет и седем. Собствените му планове — да стане главен готвач и да отвори ресторант от световна класа — можеха да почакат, тъй като, подобно на повечето американци на неговата възраст, той щеше да живее вечно.

Разбира се, Мики, какъвто си бе съвестен, се беше обадил от Марина още преди три часа — на мига, в който разбра, че ще закъснее за работа — и бе записал на телефонния секретар част от историята, но все пак бе премълчал повечето.

Откриването на тялото бе отклонило шумотевицата от демонстрацията. Веднага щом бе дотичал там и се бе обърнал към един от полицаите, телевизионните ванове и голяма част от тълпата се юрнаха към другия край на лагуната, за да видят трупа във водата.

Сега той влезе в двустайния офис на „Клуб Хънт“. В дъното изскърца стол и Уайът Хънт се показа на вратата вдясно, точно зад рецепцията. Висок и мускулест, той носеше спортен панталон, синя риза и по-тъмносиня вратовръзка. Мики знаеше, че спортното му палто сигурно виси закачено на облегалката на стола в неговия кабинет в дъното.

— Тъкмо навреме — каза Хънт.

— За какво? Кажи ми, че имаме някаква работа.

— Включвам се в глупавата ти игричка. Имаме някаква работа.

Мики размаха юмрук.

— Страхотно. Ти излизаш ли?

— Да.

— Къде?

— Обяд в „Ле Сентрал“.

Мики подсвирна. „Ле Сентрал“ беше изискан френски ресторант на ъгъла на улица „Буш“. По всяка вероятност това означаваше, че Уайът бе попаднал на клиент с дълбоки джобове, който щеше да плати сметката.

— Кой е клиентът? — попита Мики.

— А-а, клиентът. Какъв клиент?

— Онзи, за когото говорим.

— Боя се, че няма клиент.

— Тогава откъде идва работата?

— Каква работа?

— Дето току-що каза, че я имаме.

Хънт се облегна на бюрото на Мики и сви рамене.

— Всъщност, правичката да си кажем, нямаме никаква работа.

— Но…

— Хей. Ти ми каза да ти кажа, че имаме някаква работа и аз се включих в играта. В действителност обаче, боя се, че нямаме никаква работа, за която да ни се плаща. — И той обърна едната си длан нагоре. — На този етап по-добре да се шегуваме за това, не мислиш ли? А добрата новина е, че аз наистина ще обядвам в „Ле Сентрал“ и те чаках. Ял ли си?

— Днес не. Но в другите дни съм ял.

Хънт се ухили.

— Браво на теб. Значи няма да се наложи да те уча как да го правиш. — Той огледа тясното помещение с такова тъжно изражение, сякаш никога повече нямаше да го види.

— Хайде да заключваме и да идем да хапнем.

На дъската с дневното меню в „Ле Сентрал“ имаше бележка, информираща клиентите, че неговото прословуто и вкусно касоле[4] е било приготвяно в продължение на 12345 последователни дни. Въпреки това, и Уайът, и Мики се съгласиха, че бобът, патицата, наденицата и агнешкото са доста тежки и си поръчаха пуле фрит — половин печено пиле с пържени картофи. И сякаш като ненадейно хрумване Уайът поръча бутилка бяло вино, което по никакъв начин не бе обичайно по време на обяд. Когато Мики повдигна изненадано вежди, той обясни:

— Специален случай. Имаш ли нещо против?

— Не и ако ти нямаш нищо против следобед да заспя на бюрото си — отговори Мики. — Но ако одобряваш, ще се насиля с една-две чашки.

— Това се казва силен дух.

— И какъв е специалният случай?

— Нека почакаме да дойде виното. Междувременно, разкажи ми за тази сутрин. Наистина ли ти откри тялото?

Мики нахвърля кратка версия на събитията от деня. Мъртвецът, според документите в джоба му, беше Доминик Комо, виден градски активист, обявен за изчезнал четири дни по-рано. Още по-удивителен и потискащ, от гледна точка на Мики, бе фактът, че дядо му Джим Пар бе работил като личен шофьор на Комо. Покойникът бе един от героите на Джим. Така че, когато и ако довечера се прибереше вкъщи, на Мики щеше да му се наложи да сподели единствената спалня с площ от осемдесет и четири квадратни метра, със скърбящ дядо и със сестра, която сякаш бе блъсната от товарен влак.

Сервитьорът се появи с виното им. Хънт го опита, обяви го за чудесно, почака да им напълнят чашите и вдигна своята.

— Да пием за новото начало.

— За новото начало — повтори Мики. Той се поколеба, с чаша до устните си. — Защо това ми звучи зловещо?

Хънт остави своята чаша недокосната.

— Аз май се реших да затворя заведението. Да ти позволя да преминеш към готваческата си кариера.

— Ами ти?

— Аз ще се оправя. Може да се присъединя към някоя друга такава дружинка в града. Или пък да си намеря истинска работа. Струва ми се, че всички тези компютърни и пазарни умения, в които се усъвършенствах, би трябвало да струват нещо за някого. Може да се окаже ново начало.

— Но ти не искаш да правиш това.

— Е, понякога се налага да правиш онова, което не ти се иска. На теб например всъщност не ти харесва да си рецепционист и момче за всичко.

— Не е същото.

— И защо не?

— Ами едната причина е, че аз съм много по-млад от теб.

Хънт едва не се изсмя.

— На четирийсет и пет човек съвсем не е с единия крак в гроба, Мик. Известни са случаи, когато хората започват отначало на тази възраст. Гьоте е написал „Фауст“ на осемдесет, така че в мен може би все още има някаква надежда.

— Не става дума за това. Не е само възрастта. Ти обичаш това, което вършиш.

— Дяволски сигурно е, че не обичам да седя в офиса и да чакам телефонът да звънне.

— Но когато има работа…

— Сигурно. Не е лошо. Не споря. Много ми харесва, когато бизнесът работи. — Той повдигна длани на няколко сантиметра от масата. — Но ти знаеш какво е напоследък. Не виждам как може нещата да се обърнат. Затова реших да ти дам няколкоседмично предизвестие — ще те водя на ведомост, докато не затворя окончателно, но си помислих, че заслужаваш да узнаеш веднага, щом го реша, а аз вече почти го направих.

— Почти или напълно?

— Е, почти напълно, освен ако не се случи нещо драстично. Исках също да ти кажа колко високо оценявам всичко, което направи за мен през последните няколко месеца. Но не мога да искам от теб да продължаваш, когато сам не виждам никакво бъдеще в това.

Най-накрая Мики забеляза чашата си с вино. Той я вдигна и изпи солидна глътка.

— И така, какъв е крайният срок?

— Ами наемът за офиса е предплатен за още два месеца, а трябва да направя едномесечно предизвестие. Така че, предполагам говорим общо взето за трийсет дни.

— Освен ако нещо не се появи и не обърне нещата?

— Не бих залагал на това, Мик. В този момент наистина не виждам какво би могло да се случи.

Нещо избръмча до главата на Мики и той замахна по посока на дразнещия звук, който така грубо го бе изтръгнал от следобедната му дрямка. Телефонът се сгромоляса на пода пред бюрото му и слушалката се търкулна на паркета.

Мики скочи от стола си, викайки:

— Идвам. Съжалявам. Секунда. — Той заобиколи бюрото, грабна слушалката и дишайки тежко успя отново да се извини, преди да си даде сметка къде се намира. Тогава каза:

— „Клуб Хънт“ Мики на телефона.

Мъжки глас:

— Всичко наред ли е там?

— Да. Просто съборих телефона на пода. С какво мога да ви помогна?

— Каза, че си Мики, нали?

— Да.

— Добре, почакай за минута. Тук има някой, който иска да говори с теб.

Мики почака, после чу гласа на дядо си.

— Хей, Мик, ти ли си?

— Джим?

— Да. Същият.

— Какво става? Как си?

— Ами… малко прецакан.

— Къде си?

— В „Шемрок“.

— Добре ли си?

— Добре. Добре съм. Но съвсем скоро ще ми трябва превоз до вкъщи.

Мики си погледна часовника и изпусна въздишка.

— Джим, едва четири часът е. Ще съм на работа поне още един час.

— Не мисля, че Моуз ще ми даде да пия още един час.

— Кой е Моуз?

— Барманът. Добро м’че — изломоти той.

— А защо просто не пийнеш вода или нещо такова? Ще ти даде ли да пиеш вода?

— Аз не пия вода. Знаеш ли какви ги вършат рибите във водата? Не ти трябва да знаеш. Може би ще ми даде още едно питие? — Прозвуча сякаш предложението му се отнасяше до някого пред него. — Май не, обаче. Не. — И пак към Мики: — Клати глава. Задръж така за секунда. Ето ти го отново. Кажи му, че ще пия бавно.

Отново се чу гласът на първия мъж.

— Аз съм Моузес Макгуайър. Знаете ли къде се намира „Шемрок“? Може би ще искате да дойдете и да вземете вашия старец. Не съм сигурен, че ще му позволя да излезе оттук в състоянието, в което се намира.

— Това е дядо ми — каза Мики.

— Какъвто ще да е. — Макгуайър понижи глас. — Вижте, ако не си беше спомнил номера ви веднага, щеше да се наложи да му извикам такси, но той каза, че не иска такси и затова го попитах какво ще каже за ченгетата, а съм дяволски сигурен, че не ми се ще да го направя. Междувременно си имам работа. Пиян е като свиня и трябва да дойдете и да го вземете веднага. На колко години е?

— Не зная точно. Май на седемдесет и четири, някъде там.

— Прекалено много за един пияница. Трябва да дойдете и да си го приберете.

Проклинайки наум, вече напълно разбуден, Мики каза:

— Добре. Дайте ми го пак, става ли? — После, след кратка пауза: — Джим. По дяволите. Първо ще се обадя на Там. Ти просто чакай. Може тя да успее да дойде по-бързо и да те отведе у дома.

— Тя не е у дома.

— Къде е?

— Не зная. Излезе.

— Е, все пак ще пробвам да я намеря. През това време ти чакай. Просто стой там и изпий една сода. Рибите бягат от содата като от чума. Защото мехурчетата ги карат да пърдят.

Двайсет минути по-късно, Мики паркира зад ъгъла, запушвайки една кола и влезе в „Литъл Шемрок“, кварталната кръчма на Джим.

Един от най-старите барове в града, основан още през 1893 година, „Литъл Шемрок“ бе тясно помещение, което започваше още от входната врата. Две големи витрини, гледаха към булевард Линкълн и пропускаха вътре оскъдна дневна светлина. Лявата страна бе заета от бар с десетина високи столчета, вдясно най-отпред имаше колекция от стари предмети: древен велосипед, чернобели фотографии, някогашни предизборни плакати, а на стената бе окачен стенен часовник, спрял по време на голямото земетресение от 1906 година. Малко по-навътре помещението леко се разширяваше и предоставяше място за игра на дартс, както и за джубокс, а съвсем в дъното, под фалшиви лампи „Тифани“ стаята имаше вид на вехта всекидневна с два хлътнали дивана и няколко струпани с възглавници фотьойла.

Джим Пар седеше в другия край на претрупания бар с празна чаша пред себе си. Може би в крайна сметка барманът да бе склонил на нещо безалкохолно. Джим се взираше в телевизора. Страните му бяха влажни. Извинявайки се, Мики си проправи път през тълпата, стигна до дядо си и сложи ръка на рамото му така, сякаш наполовина го прегръщаше. Целуна го по голото теме и каза:

— Здрасти.

За миг Джим се облегна на него, после се отдръпна, сграбчи една салфетка и си изтри очите.

— Как пристигна толкова бързо?

— Не спазвах ограниченията на скоростта. А и запуших една кола. Мислиш ли, че ще можеш да ходиш?

— ’стествено. Можех и пеша да се прибера, ако се наложи.

— Е, слава Богу, че не се налага. Платил ли си?

— Още като дойдох. Винаги правя така.

— И аз така съм чувал. Винаги. Добре. Да тръгваме.

Старият човек сложи крака на пода и се изправи, облягайки се на Мики. Барманът видя какво става и одобрително кимна към Мики. Безмълвно изрече с уста „Благодаря“.

Пар успя да се задържи прав, докато маневрираха по посока към изхода и после навън. Все още беше ясен топъл ден и слънцето светеше в очите им, докато отиваха към колата. Мики изтърси Пар на предната седалка, заобиколи и също седна.

— Това заради Доминик Комо ли е? — попита той.

Дядо му, облегнал глава назад със затворени очи, се извърна към Мики и отрони още една сълза.

— Обичах това момче — каза той.

Мики улесняваше паркирането си в града като предвидливо държеше в жабката на колата един пропуск за инвалиди и при нужда го вадеше и слагаше отгоре на таблото. Изненадващо ценният син знак му бе даден от дядо му. На теория само инвалидите би трябвало да имат достъп до тях, а Джим Пар не беше инвалид.

Нито пък Доминик Комо, ако става на въпрос.

Комо обаче притежаваше инвалидни карти за онези специални случаи, когато нищо друго не вършеше работа. И когато Пар се пенсионира преди осем години, той му подари една. Комо бе в състояние да набавя неща, на които хората нямаха право. Това бе един от талантите му, а достъпът до такива неща бе сред бонусите от бившата служба на Пар.

Така че паркирането не бе такъв ужасен проблем, какъвто би бил иначе. Днес Мики си намери място до евакуационния изход на Университетския медицински център, само на няколко пресечки от апартамента им. До този момент Джим вече хъркаше.

Петнайсет минути по-късно старият човек бе в леглото си, облечен, но без обувки, завит с одеяло. Мики затвори вратата на спалнята. Беше изпотен, тъй като на практика бе отнесъл Джим на ръце до втория етаж, където живееха. Той обезсърчено огледа разхвърляната всекидневна — сгъваемото легло на Тамара бе смъкнато от стената и си стоеше неоправено. Навсякъде имаше разпръснати вестници от последните няколко дни. На почти всяка плоска повърхност бяха оставени чаши от кафе.

Захвана се да оправя и когато привърши отиде до своята стая — по-скоро голям гардероб — с прозорец, гледащ към стената на апартамента до тях. Имаше легло, етажерка за книги, направена от дъски и тухлички, малка тоалетка-бюро, няколко фотоса по стените.

Изобщо не влезе вътре. Остана застинал на прага. Нищо чудно, че изхвърчаше от това място винаги, когато можеше.

Тук нямаше как да се живее.

Смъртта на Доминик Комо, вече потвърдено убийство, бе водеща в новините от пет часа. Както и подозираше Мики, причината не бе удавяне, по-скоро някои го бе ударил отзад по главата с тъп предмет. Комо е бил обявен за изчезнал четири дни преди тялото му да бъде открито полупотопено в лагуната, недалеч от Двореца на изящните изкуства от…

Седнал пред телевизора, Мики се приведе напред леко шокиран при вида на собствения си образ, който се появи на екрана като част от голямата случка на деня. Разбира се, сутринта на местопроизшествието той бе говорил с няколко репортери, но така и не му хрумна, че ще стане дума за него, тъй като неговата роля в голямата история в най-добрия случай бе бележка под черта. Ето го обаче по телевизията, описва как се е натъкнал на трупа. Помисли си, че е доста готин, въпреки, че изглеждаше много млад и рошав, и внезапно осъзна, че последното е логична последица от спането на открито под дърветата.

После го определиха като „сътрудник на клуба «Хънт», частна детективска фирма“ и Мики реши, че наболата брада и изпомачканите дрехи надали бяха най-добрата реклама на света. Тази мисъл малко го стресна — не дай си, Боже, той да се окаже уязвимата точка за бизнеса. Може би, докато разчистваше апартамента и околната среда, нямаше да е лошо и да поработи малко върху личната си хигиена и външен вид.

В този миг обаче образът му изчезна от екрана и наперената говорителка на Канал четири продължи с още факти около престъплението и жертвата. Поради продължителната работа на дядо му като шофьор на Комо, Мики знаеше доста за него, но в действителност никога не си бе давал сметка за обхвата на благотворителната му дейност. Сега научи, че Комо е или основател, или член на бордовете на не по-малко от шест основни благотворителни организации в Сан Франциско — Младежки проект „Сънсет“ (на който беше изпълнителен директор), „Брасерос Унидос“, коалиция „Мишън стрийт“, „Работилници Рейнбоу“, „Убежище за жени — жертви на домашно насилие“ и „Дом за адаптация“.

Водеше се полицейско разследване, но засега нямаше заподозрени.

3.

Гладко избръснат, изкъпан, със спортен панталон и риза, яке „Маунтин хардуер“ и обувки за тенис, Мики отиде пеша до парка Голдън гейт, продължи още около четиристотин метра и се озова до музея „Де янг“.

Вдясно се извисяваше една от любимите му съвременни добавки към градския пейзаж. В съседство с музея на девет етажа височина във вече тъмнеещото небе се издигаше необичайна на вид кула. Отвън тя изглеждаше като направена от метални панели — може би мед? — в които бяха вградени най-различни дефекти, от бучки, до вдлъбнатини и дори дупки. Още по-неочаквано бе, че особено на пръв поглед, във височина кулата сякаш се изкривяваше; правоъгълната в основата си форма нагоре се извиваше и на върха се превръщаше в отричащ гравитацията успоредник. От върха, на който имаше панорамна платформа, Мики със задоволство бе открил, че основата на кулата е на една линия с линията на парка, ориентирана изток-запад, но самият връх бе така извъртян, че да следва линията на централните улици.

Щом влезе, той спря за минута, заслушан в джаз квинтета, свирещ във фоайето — традиция в петък вечер — после взе асансьора до върха. Сякаш нямаше сила на притегляне. Беше идвал тук не по-малко от четирийсет пъти и всеки път това място упражняваше магията си над него. Прозорците бяха огромни, широки и високи и през тях целият град се разкриваше на длъж и шир. И понеже, благодарение на извитата архитектура на кулата, под него изобщо не се виждаше сграда, усещането винаги беше сякаш плува. Слънцето тъкмо бе изчезнало в океана и сега пурпурното западно небе бе лумнало в прекрасни оранжевочервени облаци. Мостът Голдън гейт бе насреща, точно вдясно от него. А непосредствено зад него небостъргачите в центъра тъкмо почваха да проблясват с нощното си осветление.

Тази нощ обаче той не бе дошъл заради гледката. Заради формата си на успоредник, подът завършваше с остър ъгъл в северната и южната си част. Мики погледна наляво и отиде до края, където, както очакваше и се надяваше, седеше сестра му, с хипнотизиран вид, прегърнала колене, облечена в суичър с качулка и камуфлажен панталон.

— И ти позволиха просто така да си седиш тук цял ден? — попита той.

Тя вдигна поглед и сви рамене.

— Не преча на никого.

Мики приклекна на едно коляно.

— Мислеше ли да се прибереш вкъщи по някое време?

— Естествено.

— Кога?

— Накрая.

— Добре. Така поне ще зная, да не давам стаята ти под наем. — Млъкна за малко. — О, и в случаи, че се чудиш, Джим е добре.

Сега тя бързо и изненадано обърна глава към него.

— Че защо да не е?

— Няма причина. Добре е. Наистина. Искам да кажа, откакто го прибрах вкъщи.

— Той е излизал? Къде е ходил?

— В „Шемрок“. А после и в страната на опиянението.

— Защо го е направил?

— Може би е искал да си поговори с някого. Може би съквартирантката му не е казала, че излиза, а той не е искал да стои сам.

— Не съм длъжна да му казвам къде отивам и какво правя. Нито пък на теб.

— Абсолютно вярно. Не бих могъл да съм по-съгласен. Ти си зрял човек. Всички сме зрели хора.

— Повечето нощи и ти не ни казваш къде ходиш.

— Вярно е. Навярно трябва да го правя. Мога да започна отсега. Или пък отново да си оставам у дома. — Той смени тона. — Джим остарява, нали знаеш?

Устата и се изви надолу.

— С което искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че вече е твърде стар, за да излиза сам и да пие прекалено много. Барманът щеше да извика ченгетата, ако не се бе свързал с мен.

— Значи, слава Богу, че се е свързал.

Мики въздъхна дълбоко и се втренчи над главата на сестра си в последните следи от залеза.

— Мислех, че ще си дадеш сметка какво изпитва той.

Тя седеше и се взираше в брат си.

— Във връзка със смъртта на Доминик Комо — продължи Мики. — Нали разбираш, това е човек, с когото е прекарал години от живота си? Нещо като теб и Крейг. — Говореше за Крейг Чирко, бившия служител на клуб „Хънт“.

При споменаването на бившия й приятел, Тамара примигна няколко пъти бързо. От лявото й око се отрони сълза и тя я избърса. Върху раменете й като че ли се стовари част от напрежението. След още миг извърна лице към него.

— Какво искаш, Мик?

— Честно казано, не зная. Може би да си поговорим малко. Яла ли си нещо днес?

Устните на Тамара се отпуснаха, изглеждаше почти като усмивка.

— Храна. Все храна.

— Не все, но често. Предполагам, че няма да ти навреди.

— Сигурно няма — въздъхна тя. — И не, не съм яла.

— Цял ден?

— Малко овесена каша, когато станах.

Той посочи към града, проснат под тях.

— Нагледа ли се вече на тази гледка?

— Май да.

Побутна я леко по рамото, приятелски и по братски, и каза:

— Да вървим.

— Е, колко?

— Какво колко?

— Колко килограма си свалила?

— Не зная точно. Четири-пет може би.

— Според мен, повече. А ти се теглиш всеки ден, Там, така че знаеш съвсем точно или поне приблизително. Недей да продаваш на краставичар краставици. Колко?

— Добре де. — Тя го погледна в очите през масата. — Да кажем осем килограма.

— Осем килограма за шест месеца?

— Може би девет.

— Това е прекалено много. Особено като се има предвид, че си почнала от идеално тегло.

— Явно не е било достатъчно идеално. — Направи опит да се усмихне, но не успя. — Просто вече нямам апетит, Мик. Мъча се, но не усещам никакъв вкус.

— Кнедлите тук ще ти вземат ума.

Тя отново сви рамене.

— Може. Ще видим. Не, че се въздържам да ям. Просто не мисля за това.

— А би трябвало. — Мики сръбна от чашата с много горещ чай. — Не ми харесва да те виждам толкова отслабнала, Там. Напомняш ми за мама.

Тамара спря чашата наполовина до устата си.

— Не съм като мама. Тя беше наркоманка. Взе свръхдоза.

— Да, но преди това и тя не се хранеше добре. И сега, като те гледам, малко ми приличаш на нея. И всичко ми се връща кристално ясно. И ме плаши.

— Мики, аз няма да умра.

— Напротив. Но бих предпочел да не е скоро. Иначе за какво беше всичко?

— Кое всичко за какво е било?

— Имам предвид, нали знаеш, това, че Уайът ни спаси. Че Джим промени целия си живот, за да ни отгледа.

Тя размърда чашата си върху масата.

— Понякога си мисля, че не е станало с някаква цел. Просто така се е случило. Ето ни сега всички и какво? Джим навярно ще умре съвсем скоро. Уайът е изхвърлен от бизнеса. Всичко стига до задънена улица.

Мики остави своята чаша.

— Толкова ли важен беше за теб Крейг? Отиде си и ти вече няма за какво да живееш?

Тя поклати глава.

— Не е само заради това, че си отиде. Вече даже ми се струва, че не е и заради самия него. По-скоро е идеята, че живях с тази — тази илюзия, през цялото време, мислех си, че вървя нанякъде, че той и аз вървим нанякъде и че всичко това има значение. — Тя се приведе напред. — Искам да кажа, Мик, всичко имаше значение. Беше свързано. Говоря за света.

— А сега не е ли?

— Нещо не мога да разбера как отново да свържа живота си с всичко останало.

— И мислиш, че ще го разбереш като си седиш в кулата?

— Не зная къде ще го открия.

— Значи си се отказала да търсиш? Отстрани така изглежда.

— Е, не е така.

— Не е ли?

В очите й проблесна гняв.

— Не! — После добави по-меко: — Наистина се опитвам да не се изгубя напълно, Мики. Не мисля, че можеш действително да си представиш какво е да ти издърпат чергата изпод краката, както стана с мен.

— Напротив — възрази Мики. — Мога. Издърпаха ни я и на двамата по едно време. И онова беше много по-зле, отколкото да изгубиш гаджето си. Доста добре си го спомням.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че си твърде млада да се предаваш. Тук навън, в реалния свят има хора, които ги е грижа за теб — аз например, и Джим, и дори Уайът, — а може би ни дължиш и ти на свои ред малко грижа.

— Мен ме е грижа за всички вас, момчета.

— Така ли? И как да разберем? Напускаш работата си при Уайът, струпваш ми всичките си ангажименти там, бягаш от Джим…

— Не съм…

— Напротив, Там. Напротив. И всички ние се почувствахме зле заради теб и още се чувстваме така. — Той протегна ръка през масата и докосна нейната. — Но сега вече трябва да се върнеш при нас. Поне да започнеш да се връщаш. Спомняш ли си, много отдавна, преди още Джим да ни вземе, се заклехме, че винаги ще се обаждаме един на друг, ако поемем по грешен път? Помниш ли?

— Да, добре. Разбира се.

— Е, сега брат ти се обажда. Трябва незабавно да се измъкнеш и да поемеш по друг път. Най-малкото Джим ще има нужда от теб през следващите няколко седмици. Аз ще имам нужда от теб, заради него. Може би дори ще се окаже, че Уайът има нужда от теб.

— Уайът никога повече няма да има нужда от мен. И никога не е имал. А особено сега, направо ми е бесен.

— Никога не е казал и една думичка, че ти е бесен. Изглежда само притеснен. Но ни най-малко сърдит. Обвинява себе си, така си мисля аз. За това, че е назначил Крейг, за това, че го е задържал, за това че сте се сближили.

Тамара вдигна поглед към тавана с вид на човек, който се опитва да се съвземе. Пое си дълбоко дъх и бавно издиша.

Появи се сервитьорката и постави пред всеки от тях по една малка чинийка, а после и плато с шест кнедли помежду им.

— Кунг пао-то със скариди идва след малко — обяви тя.

Мики си взе една кнедла с пръчиците и я постави в паничката пред сестра си.

— Хапни и ще се почувстваш по-добре — каза той. — Обещавам.

4.

В събота Мики посещаваше курс по готварство в „Ла куизин“ в една голяма викторианска къща на улица „Уебстър“ между „Клей“ и „Сакраменто“. Вече беше по средата на шестседмичния професионален курс „Нож и кълцане“, осмият му официален курс през последните три години. На този етап той имаше възможност да получи Кулинарен сертификат — най-ниското професионално ниво и евентуално да бъде нает да реже лук и да пресява брашно по осем часа на ден, но чак след още две-три години.

И все пак, подготвяше се за нещо, което обичаше. До трийсетата си година, ако всичко вървеше както трябва, щеше да работи в кухня; до четирийсетата щеше да си има свое заведение. Може би малко, но негово. Беше съгласен с тези срокове.

Курсът му започваше точно в 8:00 часа и ако някой закъснееше, не го пускаха. Не се приемаха никакви извинения, дори ако си предплатил целия курс, дори ако не си намерил къде да паркираш, ако е умрял чичо ти или всичко това заедно. Марк Боле, главният готвач, заключваше входната врата точно на секундата и не я отключваше през следващите пет часа.

— Искате да придобиете опит в работата в професионална кухня? — повтаряше многократно той с все още силно изразения си френски акцент. — Трябва да се научите никога, никога да не закъснявате. Никога да не сте болни. Да не планирате прекалено много почивни дни, нито ваканции. Кухнята не е кариера. Тя е призвание, нещо свято. Никога не бъдете нещо по-малко от най-доброто, на което сте способни. В противен случай ще се окажете без работа. Защото винаги, винаги ще се намери някой, който да пожелае да има вашия шанс.

Сега Мики, цели двайсет и пет минути преди началото на часа, благодарение на най-доброто паркинг място, което някога бе намирал, влезе в преддверието с чаша „Старбъкс“ в ръка и с известно учудване установи, че дори и толкова рано, пак не е първият пристигнал. Ян Торп вдигна сините си очи с лека игрива усмивка изпод сламенорус мустак. Беше със сабо, къси гащета в цвят каки на петна и синя моряшка фланелка на хоризонтални бели ивици.

— Здрасти — каза той. — Надявах се да те хвана преди часовете.

— Мен ли? Хвана ме. Какво става?

— Видях те снощи по телевизията.

Мики леко се усмихна.

— И аз се видях — каза той. — Но само четири пъти. После ми омръзна.

— Определиха те като частен детектив.

— Зная, но тази част не са я схванали съвсем точно. Аз само работя в кантората, нещо като момче за всичко. Вдигам телефона, нося кафе, такива неща.

— По дяволите.

— Какво?

Торп въздъхна. За миг той огледа улицата зад Мики.

— Нищо особено. Надявах се, че може би… ами, че би могъл да говориш с шефовете си…

— Шефа. Единствено число. Уайът Хънт. Клуб Хънт. Имаш нужда от частен детектив ли?

— Не зная от какво имам нужда, честно казано, но някои като шефа ти може да е добра стартова точка. Трябва ми човек, който да поназнайва законите, да е наясно как се прилагат и който да не е ченге. И не става въпрос за мен. А за сестра ми. Тя работеше за Доминик Комо.

— Така ли? Какво работеше?

Но точно в този момент от ъгъла се зададоха други двама от съкурсниците им.

— Ще може ли да поговорим след часовете? — попита Торп. — Навит ли си?

Мики сви рамене.

— Разбира се — отговори той. — Защо не?

След часовете, отново в най-близкия „Старбъкс“, Мики махна пластмасовата капачка на чашата си, подуха и отпи от кафето.

— Значи — каза той, — сестра ти.

Торп кимна.

— Алиша.

— Колко по-малка е от теб?

— Три години. На двайсет и пет е. Предполагам, че се притеснявам за нея толкова много, защото всъщност е цялото ми семейство.

Мики остави чашата си.

— И аз имам сестра, която заедно с дядо ни, също е цялото ми семейство. — Не виждаше причина да включва шефа си Уайът Хънт, който на свой ред бе отгледан в приемно семейство, макар че на времето, докато работеше в градската служба за закрила на детето, именно той бе издирил Джим Пар и го бе убедил да се срещне със забравените си и изоставени внуци. В резултат точно на тази среща в крайна сметка се бе стигнало до работата на Джим като шофьор на Доминик Комо, а също и до осиновяването на Мики и Тамара по-малко от година по-късно. Мики продължи: — Както и да е, баща ми слава Богу изчезна, когато бях на около две години. А майка ми почина от свръхдоза, когато станах на седем. Хероин.

— Хероин — повтори Торп. — Мразя тези лайна, а имай предвид, че говориш с човек, който знае какво е. — Той вдигна очи и продължи с неочаквано равен тон: — Баща ми застреля майка ми, а после се самоуби, когато бях на дванайсет. Не беше много забавно.

— Да. И не звучи забавно. — Мики млъкна за миг и изпусна кратка въздишка. — Тази история е по-лоша от моята или поне дяволски подобна. А не чувам често такива неща. И ето че сега ние двамата се обучаваме за готвачи. Някой трябва да направи изследване. Сираци и готвачи.

— Ние искаме да готвим за хората, ’щото не е имало кой да готви за нас.

— Добра теория. А вие двамата никакви други роднини ли не сте имали?

— Една леля в Тексас. Чичо във Флорида. Нито един не се заинтересува.

— А как останахте свързани със сестра ти? — попита Мики.

— Най-вече благодарение на Алиша, тя никога не се отказа. И двамата доста ни мотаха. По приемни домове, нали разбираш. И вие ли така?

Мики поклати глава.

— С нас не стана така. Дядо ми се появи и ни взе. Спаси ни, няма две мнения. А може би и себе си междувременно.

— Е, ние с Алиша бяхме разделени и отгледани в различни семейства. Аз се забърках в разни бели, съчетани с наркотици и се озовах в поправителна ферма за младежи до седемнайсетата си година. Колкото до Алиша, тя смени три-четири различни семейства, но си имаше свои проблеми — предимно с мъже — и затова не се задържа при никое от тях. Но тя някак си успяваше да следи къде ходя, какво правя и накрая ме убеди да се включа в младежкия проект „Сънсет“.

Мики кимна.

— Една от благотворителните организации на Доминик Комо.

— Точно така. Главната, всъщност. Както и да е, благодарение на това място и усилията на Алиша да не върша глупости, аз най-накрая се оправих, върнах се в училище, а после записах дори и колеж. Истинско чудо.

— Но казваш, че сега сестра ти има нужда от частен детектив във връзка със смъртта на Доминик?

Торп кимна.

— Тя беше доброволка в „Сънсет“ и през последните няколко месеца с него бяха станали доста близки. Вчера ченгетата дойдоха и говориха с нея. Тя останала с впечатлението, че по някакъв начин е заподозряна.

Мики помълча за момент да осмисли това. Накрая вдигна чашата си и отпи.

— Колко близки е доста близки?

— Не зная със сигурност.

— Но какво предполагаш?

Торп се намръщи, после сви рамене.

— Бих казал, че не е невъзможно да са имали авантюра, въпреки че Алиша постоянно твърди, че никога повече не би излязла с женен мъж.

— Повече?

— Казах ти, мъжете винаги са били нейния проблем. Тя е хубавичка, а като се има предвид, че баща и е самоубиец, си има и известни проблеми със зарязването и самочувствието. Иска да докаже, че е привлекателна за мъжете. Човек би казал, че след първите петдесет проблемът би трябвало да отшуми. Но в случая с Доминик, нито я питах, нито ми каза. Каза ми обаче, че не го е убила.

— Ти ли я попита?

Той кимна.

— Направо. Исках да зная с какво си имаме работа.

— Вярваш ли й?

— Абсолютно. Тя никога не би ме излъгала. Убеден съм в това.

— Добре.

— Освен това, само да беше я видял. Когато най-накрая се разбра, че той наистина е мъртъв, а не просто изчезнал, след като ти го намери в лагуната… Искам да кажа, че оттогава не е спряла да плаче.

Дори и с ограничения си опит в криминалните дела, Мики бе научил, че плачът не е гаранция за невинност, нито за каквото и да било друго. Уайът Хънт му беше казвал, че повечето хора, които са убили някой свой близък, впоследствие известно време плачат по една или друга причина — от искрено разкаяние за стореното от тях или пък от самосъжаление за белята, в която са се забъркали.

— И така, какво искаш да направи за теб един частен детектив? — попита Мики.

— Не съм сигурен, честно казано. Тази възможност ми хрумна, едва когато те видях по телевизията и казаха с какво се занимаваш. Зная, че не сме кой знае колко близки с теб. Но си помислих, че може да взимаш по-евтино от някой адвокат.

Тези думи предизвикаха кратък смях.

— Напълно вярно. През повечето време работим за адвокати. Това ни е основният ангажимент. Тъй че си прав, по-евтино взимаме. Въпреки че най-вероятно няма да се окажем онова, от което тя има нужда.

— Ами, аз си помислих, че поне не си ченге и няма да я накиснеш. Надявах се да можеш да откриеш истината.

— Обикновено не е толкова лесно. Но ти трябва да знаеш, че ченгетата няма да тръгнат да я накисват, освен ако нямат някакви улики, които насочват към нея. Освен това, истината може да не се окаже такава, каквато на теб ти се иска, въпреки онова, което ти е казала или не ти е казала.

— Разбирам. Но имам чувството… искам да кажа, ние говорихме за това и двамата смятаме, че трябва да направим нещо. Не можем просто да си седим и да чакаме ченгетата да си подредят случая около нея. Особено след като го е направил някой друг.

Мики разтегли устни в усмивка.

— Значи ти всъщност искаш ние да открием кой го е убил?

— Или поне да елиминирате Алиша от списъка на заподозрените.

— Да, но ако тя наистина е заподозряна, това от което действително се нуждаете, е адвокат.

— Само че и това е проблем.

— Защо?

— Пари. — Торп се приведе напред и подпря лакти на масата. — Искам да кажа, ние имаме около хиляда долара, но това е всичко. Няма да можем да намерим повече.

Мики се облегна назад и бавно постави чашата си на масата.

— Всъщност — проговори той накрая, — ако толкова са всичките ви пари, това в известен смисъл е добра новина.

— Как така?

— Не можете да си позволите дори и най-евтиния адвокат. А и никой уважаван детектив няма да се захване с подобен несигурен случай за такива пари. Затова няма нужда да давате каквото и да било. И ако някой — адвокат или детектив — ви предложи да се заеме срещу толкова нисък хонорар, трябва да знаете, че си имате работа с мошеник.

Раменете на Торп увиснаха.

— Друга добра новина — продължи Мики. — Ако срещу Алиша бъдат повдигнати обвинения, съдът ще й назначи служебен защитник. Нали знаеш това?

Но Торп поклати глава.

— Ако й повдигнат обвинения, това няма да е добра новина, независимо от всичко. Когато бях малък прекарах известно време в ареста. Мисля, че истинският затвор ще я убие. Не можем да допуснем да попадне там. Тя не е убила Доминик, заклевам се.

Мики разпери извинително ръце.

— В такъв случай, съмнявам се че ще се стигне до арест. Но аз не… — Внезапно той млъкна. В главата му почна да се оформя някаква идея.

Убийството на Доминик Комо бе злободневно и широкоотразявано събитие. Би могло да се очаква, че голямата и щедра благотворителна общност на Сан Франциско, както и много от организациите, с които е бил ангажиран Комо, ще имат законен интерес убиецът му да бъде разкрит. Но като цяло, тъкмо тези хора хранеха дълбоко недоверие, ако не и истинска омраза, към полицията и силите на реда изобщо. В този случай най-левичарският голям град в страната по-скоро би оставил убийството на един от своите неразкрито, отколкото да съдейства на униформените. На свой ред полицията, а навярно и самата кметица, щяха да търсят бързо разрешаване на случая Комо и поне един арест. Повечето от онези обаче, които биха знаели най-много, едва ли щяха да искат да говорят с ченгетата.

Не можеше ли, запита се Мики, клубът „Хънт“ да изпълни ролята на посредническо звено между хората с информация, полицията, която се нуждаеше от тази информация и институциите, готови да платят за нея? Не би ли могъл той да подхвърли идеята за „обществена награда“ за информация, свързана със смъртта на Комо?

Теоретично това би могло да послужи за много цели: щяха да се осигурят ценни сведения за полицията; по-широка част от обществеността щеше да бъде въвлечена в разследването; и разбира се, най-важното — свидетел, който иначе не би желал да свидетелства, сега би бил мотивиран да го направи. В по-личен план, клубът „Хънт“ щеше да продължи да работи, обслужвайки горещата линия на наградата. Ако наградата представляваше значителна сума, щяха да се намерят доста ненормални, които да се обаждат на благотворителните организации, обещали парите, с невярна или направо нелепа и погрешна информация.

Клубът „Хънт“ щеше да се окаже много ценен в управляването на потока информация към полицията като препраща истинските следи и отсява смахнатите съобщения. Тази работа би могла да спести на ченгетата стотици човекочасове безсмислен труд по пресяване на житото от сламата.

Благотворителните организации биха имали интерес тази работа да се свърши, но те не бяха в състояние да я свършат сами, докато двамата с Хънт можеха да го направят и със затворени очи. Мики си помисли, че има поне няколко евентуални клиенти, които биха платили за услугите на клуба „Хънт“. Работата по намирането им щеше да прилича малко на търсене на съкровище, но когато го направеше, Мики щеше да може да даде на Хънт няколко месеца отсрочка, преди да закрие бизнеса.

Колкото повече го обмисляше, толкова по-убеден ставаше Мики, че парите са някъде там; той трябваше просто да ги намери. А ако свършеха работата както трябва и постигнеха успех, може би дори щяха да успеят да възстановят авторитета на клуба „Хънт“ пред юридическата общност. Всъщност, това можеше да се окаже едно ново начало за Хънт, та дори и за Тамара. Освен това, Мики, който бе склонен да хареса Ян Торп, заради сходните им вкусове и съдба, може би щеше да успее да помогне и на двамата със сестра му да си отдъхнат.

Всичко това завладя Мики толкова внезапно, че очите му се облещиха. В продължение на няколко секунди той седя като вкаменен, докато Торп не потропа по масата пред него.

— Мики? Добре ли си?

Той се съвзе и леко се усмихна.

— Знаеш ли какво — започна, — наистина не мога да ти обещая нищо конкретно, но не виждам какво ще навреди, ако поговоря със сестра ти и поне се опитам да я окуража относно задаващите се седмици. Ако смяташ, че тя ще иска да говори с мен.

— Ако смятам, че ще иска да говори с теб ли? Майтапиш ли се?

Ян Торп вече бе извадил мобилния си телефон. И набираше номера.

5.

Алиша Торп живееше сама в една стая на приземния етаж на натруфена викторианска къща в горен „Масоник“ и макар да наближаваше 2:00 часа следобяд, когато отвори вратата на самостоятелния заден вход, ставаше ясно, че никъде не е мърдала през деня. Не беше необходимо опитно детективско око, за да се види, че част от деня е прекарала в плач, но липсата на всякакъв грим и бледото изражение не можеха да прикрият фундаменталната истина в описанието, което Ян й бе направил. Най-малкото, което можеше да се каже за нея, бе хубавичка. Очевидно беше и без сутиен под тениската с емблемата на санфранциския зоопарк, втъкната в шорти на червено райе.

Денят бе топъл, небето ясносиньо и не духаше вятър. Маса с четири стола и рекламен чадър на „Чинцано“ красяха малкото тухлено патио пред вратата и след като се запознаха, тримата отидоха там и се настаниха.

— И така — започна Мики, — за днес все още никакви ченгета ли не са идвали?

— Не.

— А колко време разговаряха с теб вчера?

— Около час. Бяха двама, мъж и жена.

— Запомни ли имената им?

Тя поклати отрицателно глава, но после каза:

— Почакай — след което изведнъж скочи и се втурна в къщата. Няколко секунди по-късно се показа отново и подаде на Мики две визитни картички.

— Е, доста прилични новини — отбеляза той с усмивка и искрена изненада.

— Какво?

— Познавам тези хора. Те са от добрите. Девин Джул е може би най-добрият приятел на моя шеф.

— Не виждам как това ще ми помогне на практика — каза Алиша.

— Ще помогне, защото те навярно ще говорят с нас неофициално. Може и да са склонни да проявят известна благосклонност, която иначе не е задължителна част от процедурата по арестите. И най-малкото нещо сега е от полза. Ще видиш.

— Надявам се да не видя. — Големите й очи се разтвориха широко — видя се бялото около искрящите й зелени ириси, — тя протегна ръка и докосна неговата за секунда. — Значи смяташ, че ще ме арестуват?

Мики премина в отстъпление:

— Не, не, не. Казвам само, че може да се окаже предимство, че познаваме инспекторите, това е всичко. И че и те ни познават. Няма да навреди.

Мики не бе сигурен дали това е така. Определено, ако Алиша се превърнеше в главен заподозрян, имаше всички шансове тя да се окаже с белезници в мига, в който разследващите убийството констатираха, че имат достатъчно доказателства да я арестуват. И независимо от каквито и да било лични връзки между Хънт и някой от двамата, те щяха незабавно да я задържат.

От друга страна, в редица други случаи Хънт бе играл ролята на адвокат на дявола по отношение на Девин Джул, благодарение на което повече от веднъж бе предпазвал Джул от прибързани действия и арест на неправилния човек. Обаче в един от последните случаи на Джул, делото по убийство „Народът на щата Калифорния срещу Стюарт Горман“, приятелката на Хънт, Джина, бе разпънала на кръст инспектора в качеството му на свидетел, за да постигне оправдаване на клиента си, което бе обтегнало отношенията между Джул и Хънт. Така че цялата работа с познаването на експертите по убийствата беше както лична, така и неясна, но Мики си спомняше случаи, в които това бе работило в полза на Хънт и му се щеше Алиша да повярва, че и сега ще стане така.

— Познанството с тези хора може и да не навреди — каза Ян, — но и няма да е от полза, ако Алиша не ти стане клиентка. Затова дай да не й надигаме надеждите.

— Защо да не мога да ти бъда клиентка? — попита Алиша.

— Има проблем с парите — започна Мики, — но аз го премислих отново и може да не се окаже непреодолим. Ще трябва да говоря с господин Хънт и да видя какво ще каже той, но ми се струва, че би могъл да се намери начин да разследваме това нещо, от твое име — което е и вашето желание, — и същевременно да ни се плати, за да го сторим, което пък е нашето желание.

— И как ще го направиш? — попита Ян.

Мики позабави отговора си, понеже още не бе съвсем сигурен.

— Първата стъпка е да се свържем с благотворителните организации, в които е участвал Доминик, и да видим, дали някоя от тях няма да е склонна да отдели средства за награда. — Той погледна право в Алиша. — Ян ми каза, че през последните няколко месеца си станала много близка с него. Вярно ли е това?

Тя хвърли бърз поглед към брат си, после отново се обърна към Мики.

— Бях доброволка в младежкия проект „Сънсет“. Запалих се по работата. Надявам се тя да стане работата на живота ми.

— Значи познаваш тези хора? Хората, с които Доминик е работил?

— Някои повече, други по-малко, но вече ги познавам всичките, да.

— В такъв случай, ще се съгласиш ли да работиш с нас, ако се окаже, че така ще сме в състояние да ти помогнем?

Тя се поколеба само за миг, после го погледна.

— Каквото и да се иска — отговори.

— Добре — каза Мики. — Тогава ще избистря някои подробности и ще ги представя на господин Хънт да видим какво ще каже.

Тя отново постави ръка на неговата.

— Благодаря ти — каза му. — Страшно много ти благодаря. — Очите й бяха станали стъклени, навярно подготвени за нови сълзи. — Аз наистина не съм го убила — каза тя. — Да, много държах на него. Той беше страхотен човек и може би бяхме станали малко по-близки, но наистина не съм го убивала.

— Приемам това за дадено — каза той. Мики се изкушаваше да я попита какво има предвид под „малко по-близки“, но ако им станеше клиентка, щеше да има достатъчно време за всички тези въпроси. Даде си сметка, че доста се вълнува от усещането на ръката й върху своята, затова я потупа с професионален маниер и се отдръпна от масата. Изправи се, извади от портфейла си две визитни картички и ги подаде на Алиша и брат й. — Ако ченгетата дойдат отново, използвай правото си на едно обаждане и се обади на мен. Така ще мога поне да те свържа с добър адвокат. Междувременно нека да видя какво мога да направя.

Домът на Уайът Хънт беше уникално място, рязко отличаващо се от заобикалящия го индустриализиран квартал „Саутмаркет“. Обликът на квартала се формираше от Съдебната палата на Сан Франциско, намираща се на по-малко от три пресечки — шестетажен синьосив бетонен блок, който би бил на мястото си в Източен Берлин преди падането на стената. Еднообразните, мръсни, целогодишно обдухвани от ветрове улици не бяха толкова западнали или опасни — както в областта Тендърлойн например, — а просто потискащи, нерядко опустели, особено през уикенда, както сега.

На всяка улица можеха да се видят по една-две опразнени витрини на магазини, някое заведение за бърза храна, офиси на служебни гаранти, кабинет на китаец зъболекар или акупунктурист, сервизи за авточасти, рекламни агенции или магазини за преоценени дрехи. На всяка пресечка можеше да се намери бар или по-често заведение, представящо се за клуб, който всяка нощ бе ориентиран към различна клиентела — в понеделник — хип-хоп танци, във вторник лесбийско парти, друг път — салса в малките часове или караоке. Скитници, нощни птици, безпризорни и всякаква друга измет, която съществуваше на ръба и най-вече през нощта в един от най-бляскавите и пищни градове на света.

Насред всичко това, в един бивш склад за цветя, Уайът Хънт бе създал своеобразна страна на чудесата. Той бе запазил външната структура непокътната, така че първото нещо, което поразяваше, ако се влезеше през входа, съседен на вратата за гаража откъм улица „Бренън“, бе самият обем на огромното пространство под гофрирания железен покрив, извисяващ се над повече от осемстотин квадратни метра между стени, издигнати може би на шест-седем метра височина.

Следващото нещо, което бе най-вероятно да се види, щом човек влезе, бе или „Мини Купър“-ът на Хънт, паркиран до гаражната врата, или половината баскетболно игрище, отговарящо на изискванията на НБА, което той бе взел почти без пари от „Уориърс“. Ако се пресече игрището, се попада в друга работно-игрална зона, пълна с китари, усилватели и бюра с компютри, и се стига до врата в стената, простираща се от единия до другия край на огромното помещение.

От другата страна на стената Хънт бе изградил жилището си — спалня, баня, библиотека, кабинет, кухня — на двеста и осемдесет квадратни метра. Всичко в бяло и пастелно и модерно, модерно, модерно. Множество стъклени тухлички в стената към алеята отзад, над тях — високи прозорци, за да влиза естествена светлина, а окаченият таван тук бе снижен до около четири и половина метра.

И сега, на дневната светлина от прозорците, гледащи към улица „Бренън“, и от вратата на гаража, Мики и Хънт играеха баскетбол. Звуците от топкането на топката, пръхтенето и скърцането на обувките им по дъсчения под отекваха от неуплътнените стени наоколо.

Играеха един срещу един, на принципа „уинърс аутс“, което даваше огромно предимство на Хънт, тъй като той бе далеч по-добър играч и — независимо, че възрастовата разлика бе повече от петнайсет години, — в по-добра физическа форма от Мики. „Уинърс аутс“ означаваше, че всеки път, когато някой отбележи гол, топката остава негово притежание. В началото на играта Мики бе отбелязал четири бързи коша за по една точка, но после Хънт му открадна топката и направи неприличните двайсет последователни коша.

Мики, който вече се чувстваше като парцал, се довлачи до центъра на игрището, но Хънт взе топката, излъга го отдясно и се измъкна отляво. В резултат на тези движения Мики се оказа унизително проснат по задник, а Хънт дриблира три пъти и отбеляза победната си двайсет и първа точка с триумфален вик:

— Ха!

Те пиеха лимонада и си възстановяваха дишането — по-скоро Мики, не Хънт, — седнали един до друг на площадката, която водеше от кухнята на Хънт към алеята зад склада-дом.

— Двайсет и едно на четири — успя да изрече задъхано Мики. — Колко жалко е това?

— Трябваше да играем „лузърс аутс“[5]. Така повече пъти щеше да пипаш топката.

— Страхотно. Напомни ми го следващия път. Ако изобщо има следващ път, в което, точно сега, малко се съмнявам. — Мики сръбна от лимонадата, после потърка студеното стъкло в челото си. — И защо ли те оставих да ме придумаш? Не дойдох тук, за да бъда размазан на баскетбол.

— Да, обаче ти дойде, а аз си целех коша сам-самичък. И ти ми говориш кое било жалко. Ти се съжали над мен, за което съм ти благодарен и задължен.

— И затова ме остави да спечеля, така ли?

Хънт се изкикоти.

— Може би не. Това не е съвсем в моя стил. Ако ще играя, ще те бия.

— Забелязах. Поздравления. Мисията изпълнена.

Хънт кимна в съгласие.

— Значи на теория — добави Мики, — това означава, че все още си ми длъжник, така ли?

— Точно така, на теория. — Хънт отпи от чашата си. — Клониш ли нанякъде?

— Не съвсем, само към причината, поради която всъщност дойдох. Искаш ли да отгатнеш кои ченгета са поели случая на Доминик Комо?

Хънт отпи от лимонадата, избърса потта от челото си, после изтри ръце в тениската. Той погледна към изрисуваната с графити сграда от другата страна на алеята.

— Е, щом поставяш въпроса по този начин, предполагам, че Девин е един от тях. А Русо му е партньор.

— Да не би да имаш кристално кълбо?

Хънт сви рамене при комплимента и разпери длани.

— Елементарно, скъпи ми Дейд. Но, ако смея да запитам, това има връзка с нас, защото?

— Защото ще можем да разговаряме с тях.

— За Комо? И защо ще искаме да го правим?

Мики си пое въздух и се впусна в обяснение на своята стратегия, по средата на което бе прекъснат от Хънт:

— Чакай малко. Добра идея, но ченгетата вече си имат отдел, които се занимава с обажданията по повод на награди.

— Зная. Но важното е, че ние ще се ориентираме към хората, които не биха се обадили на властите, нито на ченгетата.

Хънт пое меко:

— Мик, не се обиждай, но идеята, както и човекът, който би се обадил, са просто тъпи. При това влагам възможно най-добро чувство. Така или иначе, ние ще трябва да предадем на ченгетата всичко, до което се доберем. Така че, някой си се обадил първо на нас — голяма работа. В крайна сметка ще говорят пак с ченгетата. Тук нямаме предимство. Не можем да обещаем анонимност. Просто ще бъдем едно излишно телефонно обаждане.

— Да, но номерът е изобщо да ги накараме да се обадят. Едва след това лекичко ги въвеждаме в процедурата, което може и да не е толкова трудно, ако става въпрос за много пари и насреща си нямаме пълни откачалки. Може първоначално да не питаме за имена. Не можем да разкрием нещо, което не знаем. Ако изглежда, че действително притежават някаква информация, просто ще им обясним, че ще се наложи да ги идентифицираме, ако искат да вземат наградата. Цялата идея, Уайът, е в това да получим информация от хора, които иначе нищо не биха казали. Подробностите можем да уточняваме по-късно.

— И в мечтите ти — за колко голяма награда говорим?

— Нямам представа. В най-добрия случаи петдесет, може би сто хиляди, а може и повече. Не зная колко часове ще ни платят, но поне ще е някаква работа, която за още известно време да позакърпи положението…

— И отново — как ще намерим хората, готови да предложат награда?

— Хаиде де, Уайът, поразсъждавай малко с мен. Аз ще ида и ще поговоря с тях. Ще пуснем мухата на хората, които вече са склонни. Комо беше важна клечка в половината от тези благотворителни организации, както като консултант, така и като член на борда на директорите или директор. Той беше голяма работа. Ще се редят на опашка да помогнат да се залови убиецът му.

Хънт се изправи на крака, пресече алеята, после се обърна и се облегна на стената. Отпи от чашата си.

— А хрумвало ли ти е, че и полицията може вече да се е наредила на опашка да хване убиеца му? И няма да оцени нашето включване?

— Ами точно тук е ролята на Джул и Русо. Ще ги убедим колко сме ценни за разследването.

— Ако предположим, че Девин и Сара изобщо ще искат да говорят с мен.

— Аз го вярвам.

— Ами, мъчно ми е да го кажа, но и тази работа не ми се вижда много вероятна. — Хънт се оттласна от стената. — Аз се опитах да оправя нещата, но двамата с Дев нещо спряхме да движим заедно, след като Джина го сръфа на свидетелската скамейка по случая „Горман“.

— Да, помня. Но нали в крайна сметка той закопча истинския убиец по този случай? Благодарение на теб и Джина?

— Така е.

— Е?

— Е, съгласен съм. Той би трябвало да прелива от благодарност, задето възродихме западащата му кариера. Но някакси не погледна така на нещата. По-скоро си мисли, че съм му направил постановка, а Джина го е прецакала. А тя наистина го изложи на процеса. Не, по-лошо. Изкара го некомпетентен и глупав. А аз й помогнах. — Той поклати глава. — Така че, отговорът е не. Не на почти всичко, за което съм го помолил оттогава.

— Това обаче е нещо ново. И ще му спести време и усилия, вероятно по много и от двете. Трябва да проумее това. Ако не той, Русо ще го проумее.

— Може би. — Хънт се върна на площадката, приседна отново, довърши лимонадата си на един дъх и сложи чашата на цимента между краката си. — Ще си помисля. И наистина оценявам усилията ти да ни спасиш, Мик. Но не съм сигурен, че това е начинът. Трябва ни повече от един случай.

— А може и да не е така. Ако се справим добре с един случай, хората може и да почнат да си спомнят, че по принцип вършим добра работа. Това, което се опитвам да направя, е да ни върна обратно на улицата. Теб да те върна обратно на улицата, вместо да седиш в офиса и да чакаш телефонът да звънне.

Хънт раздразнено въздъхна.

— Не че се оправдавам, Мик, но аз правя повече от това. Доста повече. Нормалният начин е клиентите да те намерят. А изглежда никой не гори от желание да ни вкара в играта.

— Тогава ще си играем своята игра. Можем да вкараме в нея тези хора, убеден съм.

— Откъде знаеш?

Мики си пое дъх, колебаейки се. Алиша Торп беше другият фокус на елипсовидната орбита, в която трябваше да навлязат, а досега той напълно я бе загърбил.

— Има една жена, която може би вече е заподозряна и която е познавала Комо и повечето от нещата, с които се е занимавал. Тя може да ни свърже с нужните ни хора.

Хънт го стрелна с поглед.

— Тя е заподозряна?

— Не е изключено. Джул и Русо са говорили с нея.

— Има ли алиби?

— За кога? Никой няма представа кога точно е умрял Комо.

— Значи отговорът е не, няма алиби — заключи Хънт. — А иначе ние знаем, че е невинна, защото…?

Мики въздъхна.

— Невинна е, Уайът. Първоначално тя искаше да ни наеме да открием кой е убил Комо. Не би направила това, ако сама го е сторила.

— Толкова много аргументи има срещу тази теза, че не зная откъде да започна. — Въпреки това Хънт протегна напред ръка и направи физиономия. — Достатъчно хубава ли е, че да повлияе на преценката ти?

— Надявам се, че не. — Мики се обърна към него, срещна погледа му и кимна. — Възможно е, но не мисля. За протокола обаче още утре бих се оженил за нея, ако ме поиска.

— Добре е да го зная. И е имала връзка с Комо? Интимна?

— Не зная. Може би.

— Но не го е убила?

Мики отново се поколеба.

— Да го кажа така, мисля, че бихме могли да изберем да повярваме, че не го е убила и това няма после да ни изиграе лоша шега. Това е изчислен риск, а също и единствената интрига в града. А междувременно тя би могла да ни свърже с хора, които да ти платят, за да се върнеш в играта. Може да е краткосрочен план, но познай какво?

— Ти ми кажи.

— Не. Ти ми го каза преди десет минути. Ако ще играеш, ще биеш. Ако не — ще умреш, или ще убиеш някой, но няма да се откажеш.

Хънт се изкикоти.

— Ласкаеш ме, Мик, наистина. Но онова беше баскетбол.

Мики Деид поклати глава, искрено развеселен, че шефът му май не осъзнаваше тази фундаментална истина за себе си.

— Не се самозалъгвай, Уайът. Така е с всяка игра, в която се вкарваш.

6.

В шест часа същата вечер Мики провери въглищата в барбекюто и се върна в лилавата си кухня. Отиде и отвори хладилника, като никога препълнен с продуктите, които бе купил. След като си тръгна от Хънт, той отиде до търговския център на пристанището и макар да беше вече късно, магазините там предлагаха хранителни стоки, които биха засрамили повечето обикновени супермаркети в града. Сега той разопакова агнешкото бутче, което щеше да разфасова и да изпече на барбекюто, след като го овкуси с чесън, розмарин, сол, пипер, соев сос и лимонов сок. Отнесе го на дъската, където вече бяха струпани съставките, които е най-добре да не се замразяват, ако не се налага: екологично чисти домати — зелени, виолетови, жълти, — китка босилек, мащерка и розмарин, две глави чесън, един лимон.

Отвори бутилка „Кианти“ и си напълни половин водна чаша.

Грабна от магнитната закачалка на стената любимия си нож „Сабатие“ от въглеродна стомана с дванайсетсантиметрово острие и го наточи. После, подсвирквайки си, придърпа бутчето и почна да го реже.

Мики разстла агнешкото върху грила и го покри. Върна се обратно в кухнята и взе един тиган от поставката на стената. Сложи го на котлона, включен на висока температура и хвърли вътре бучка масло и малко зехтин. След още минута вече беше прибавил ситно нарязан лук, чесън, мащерка и розмарин, малко бахар и три чаши домашно приготвен пилешки бульон, който правеше от нищото всеки път, когато се почувстваше потиснат. За някои неща човек просто не биваше да щади усилия.

Разбърква още около минута, прибави чаша и половина ориз и малко ситна паста, превключи котлона на най-ниската степен и захлупи тигана. Това бе неговата версия на „Райс-а-рони“, специалитетът на Сан Франциско, обикновен пилаф, но той си харесваше стратегията — да направи първо кухнята толкова ароматна, че да привлече съквартирантите му на пиршеството, независимо дали бяха гладни или не.

И естествено, на прага се появи Джим, воден от обонянието си.

— Това, дето мирише, май става за ядене.

— Би трябвало — каза Мики, наля вино в друга водна чаша и му я подаде. — Това дали ще пребори махмурлука?

— Адски гаден махмурлук — каза Джим, поемайки чашата, — но наздраве. — Двамата с Мики чукнаха дебелите стъклени чаши и отпиха.

Тогава на прага се показа и Тамара.

— Не съм съвсем гладна, но мога да хапна малко от това, каквото и да е.

— Това е гарнитурата, Там. Върви заедно с другото, но то ще е готово след половин час.

— Е, не зная колко ще ям, но ще поседя при вас, момчета.

Мики и подаде половин чаша вино.

— Колкото — толкова — каза той.

Тамара и Джим седяха на зелените скамейки от двете страни на масата и топяха още топлия заквасен хляб в малка купичка с фин зехтин. Готовото, полупрепечено агнешко се отпускаше под фолио на дъската за рязане, докато Мики режеше доматите за „прочутата салата на Дона“ (наречена на една стара приятелка, оказала ранно кулинарно влияние) в голямата дървена купа. Салатата се състоеше само от домати, босилек, сол и балсамичен оцет, без олио.

Когато на вратата се позвъни, Мики се извърна от дъската за рязане.

— Там — подвикна той, — ще отвориш ли?

Тя натисна бравата, отвори вратата и застина на място.

— Уайът?

— Здравей, Там.

— Аз не… — Тя си пое въздух, после издиша. — Аз…

— Мик не ти ли каза, че ще дойда?

— Не. — Още едно дълбоко поемане на въздух. — Знаел е, че ако разбера, може и да не остана.

— Защо би постъпила така?

— Защото… защото не зная. Не исках да се изправям пред теб.

— Не се налага — каза Хънт. — Мога да си тръгна.

— Не. Не ставай глупав. Вече си тук.

— Съвсем лесно мога да си тръгна, Там. Не искам да ти причинявам никаква болка. — Той се поколеба. — Мики би трябвало да ти каже, че той ме покани.

— Не — възрази тя. — Прав е бил да не го направи. Опитва се да ме изтръгне от състоянието, в което се намирам напоследък.

— И какво е то?

— Не е ли очевидно? Виж ме.

— Изглеждаш чудесно.

— Не, не е така. Приличам на смъртта.

— Де да беше толкова хубава смъртта.

Тя му се сопна:

— Не ме баламосвай, Уайът. Ако ще си снизходителен с мен, тогава може би наистина трябва да се махаш оттук.

Погледът на Хънт стана твърд.

— И после какво? Искам да кажа — между мен и теб. Така ли ще си остане?

— Дори и да е така, какво е значението?

— Надявам се, че не го мислиш. — Хънт си пое въздух. — Има значение, понеже, харесва ти или не, но ти си от семейството ми, а то не е толкова голямо, че да си позволя да загубя някаква част. Обичам те, Там. Винаги ще те обичам. Не го ли знаеш?

Свела поглед надолу, тя поклати глава.

— Понякога имам чувството, че вече нищо не зная. Мислех, че ме мразиш.

— Никога не бих могъл да те мразя. Защо да те мразя?

— Защото напуснах. — Тя срещна погледа му. — Толкова съжалявам. Просто не можех да се справя… — Една сълза се отрони и закривуличи надолу по страната й. — … с нищо.

— Всичко е наред. Разбирам. Няма нищо. — Хънт изтри сълзата с пръст. — Справи се с каквото можа и направи каквото трябваше, Там. Няма нищо, за което да съжаляваш.

— Така ли? Тогава защо имам чувството, че ако бях останала… може би нещата с бизнеса нямаше да тръгнат толкова на зле?

— Това нямаше нищо общо с теб. И да беше стояла в офиса, все тая, нямаше да докараш нови клиенти. Всичко е заради мен и никой друг. Нещата тръгнаха на зле, заради мен и решенията, които взех.

Хънт пристъпи към нея.

— Каквото и да решиш да направиш, Там, когато и да решиш да го направиш, аз съм с теб. На твоя страна съм. Наистина — каза той. — Наистина и винаги.

Тя погледна нагоре към него, после отпусна глава и я поклати за последен път, после отново се втренчи в очите му така, сякаш нещо в нея се бе пречупило.

— О, Уайът. Толкова съжалявам. При мен е такава каша. — След това неусетно се озова в прегръдките му. Раменете й се отпуснаха и дълбоки ридания разтърсиха тялото й. Тя се притискаше в него с всички сили.

И Хънт плътно я притисна.

— Няма нищо — прошепна той.

Видимата загуба на тегло в нея бе шокирала Хънт, още когато му отвори вратата и сега, докато я държеше, той си даде сметка колко крехка бе станала. Щеше да я остави да се наплаче.

Бавно повдигна ръка и леко я погали по косата.

— Ш-ш-т — успокояващо изрече той след малко, когато хлиповете и позаглъхнаха и тя бе почнала да се съвзема. — Ш-ш-т. Всичко е наред. Всичко ще се оправи.

Тамара отиде до банята за минута да си изплакне очите, а Хънт влезе в кухнята, кимна на Мики и седна до Пар.

— Какво трябва да направи човек, за да получи едно питие тук? — попита той.

Пар кимна съчувствено.

— Този мой внук е доста стиснат с напитките. Не зная откъде е наследил такъв лош навик.

Мики се появи с нова чаша и бутилката „Кианти“ и каза:

— А това, което Джим не споделя, е че все още се възстановява от малко повечко напитки вчера.

— Рядко изключение, за което вече изтърпях прекалено много натяквания от страна на потомството си. — Пар взе виното, напълни чашата на Уайът и наля още малко в своята. Двамата мъже се чукнаха.

— Господин Хънт, радвам се да ви видя.

— И аз, Джим, и аз. — Хънт постави ръка на раменете на Пар и го придърпа към себе си. — Нали не си дириш белята?

— Ха! — възкликна Мики.

— Изпих няколко питиета вчера, скърбейки за моя приятел Доминик Комо — обясни Пар. — А това момче тук реши, че трябва да дойде, да ме вземе от „Шемрок“ и да ме откара вкъщи.

Мики, който режеше месото, се обърна.

— Пропуска частта, в която барманът ми се обади в работата и заяви, че ще ида или аз, или ченгетата.

— Това никога нямаше да се случи.

— Е, за щастие не ни се наложи да проверяваме, нали? — Мики лапна едно късче агнешко. — И ето какво получавам в благодарност.

— Светът е безсърдечен — заключи Хънт. — След всичките тези години, започвам да си мисля, че не е трябвало да придумвам Джим да ви взима двамата с Там. Сега нямаше да се дразните така.

— Той ли нямаше да се дразни така? — възнегодува Пар. — Ако ще говориш за дразнене, пробвай да поживееш само една седмица с двама тийнейджъри, да не говорим за шест или осем години, колкото отнема тази възраст.

— Седем — уточни тутакси Мики.

Пар се обърна към него.

— Седем какво?

— Седем години. Хората са тийнейджъри в продължение на седем години.

— Ако приемеш, че тийнейджърите изобщо са хора, а не някакъв абсолютно различен вид. И откъде го взе това седем?

Мики почна да брои на пръсти.

— Тринайсет, четиринайсет, петнайсет, шестнайсет, седемнайсет, осемнайсет, деветнайсет. Седем.

Пар се обърна към Хънт.

— Това момче е такъв педант.

— Забелязал съм — потвърди Хънт.

За всеобща изненада топлото време се бе задържало. След вечерята и дежурните похвали към готвача, Мики предложи да вземат бутилката с домашно лимончело и да се качат на покрива, който предлагаше мека приглушена светлина от един японски фенер, повече пространство, по-хубава гледка и по-удобни столове от кухненските пейки. Така че тримата мъже се изкачиха по стълбите и излязоха на площадката, която биваше използвана през всеки един от деветнайсетте дни в годината, когато нощите се случваха приятни.

Всички бяха помогнали да се раздигне масата, но по нейно настояване, Тамара остана да измие чиниите и скоро щеше да се качи. Другите се настаниха горе, Хънт погледна зад себе си да се увери, че никой не се качва по стълбите, после се приведе над кръглата масичка.

— Тя ходи ли на лекар?

Мики поклати глава.

— Не. Не иска.

— Защо? Колко килограма е отслабнала?

— Минимум десет килограма, макар да твърди, че са по-малко.

Тук Пар се закашля.

— Толкова много? Сигурен ли си?

Мики кимна.

— Вчера я питах. Първо каза осем, после — можело да са повече. Затова аз си мисля, че са десет или единайсет.

— Това е прекалено много. Виждах, че отслабва, но не знаех, че е чак толкова.

Мики поклати глава.

— Ставало е постепенно, Джим. Аз самият не го бях осъзнал, докато не я видях вчера след дълго отсъствие. Така че, не се обвинявай. Но ти си прав, Уайът, доста е сериозно. Според нея вече нищо няма вкус.

— Е — каза Хънт, — това агнешко със сигурност имаше някакъв вкус, както и пилафът и салатата. Всяка вечер ли приготвяш такава храна?

— Не.

— Добре. Защото, ако е имала това пред себе си и не е яла…

— Ами — започна Мики, — през последните няколко месеца доста отсъствах от вкъщи. — Той приведе рамене. — Мисля си, че без мен тези приятели тук я карат на макарони и сирене и то по малко.

— Ей! — възкликна Пар. — Ям по едно яйце всяка сутрин.

— О, извинявай — каза Мики. После се обърна към Хънт: — А този Джим поглъща по едно огромно яйце всеки божи ден, ето защо е толкова здрав, на пук на всичко.

— Там не обръща внимание на това — обясни Пар. — Тя просто не слага в устата си храна, или поне не много. — После добави: — Трябваше да забележа.

— Е — обади се Хънт, — сега вече всички забелязахме.

После Тамара се качи при тях и всички получиха по една малка синя чашка с лимончело.

Най-накрая Хънт заговори за предложението на Мики относно Комо.

— След като си тръгна, аз проверих, Мик, и ти се оказа прав. Все още никой не е обещал награда.

— Работите ли по това? — попита Тамара.

— Все още не — отговори Мики.

Хънт продължи:

— На Мики му хрумна идеята, че бихме могли да позавъртим някакъв бизнес, да се отбием при някои благотворителни организации. Добрата новина е, че днес следобед се обадих на полицейската гореща линия и се оказа, че няма нищо за Комо. Така че, поне засега, полицията не разполага с нищо специално за това убийство. Чува се само автомат, който те уведомява, че ще се свържат с теб. Значи, вратата може и да е отворена. Лошата новина е, че вратата може и да не е отворена за нас.

— Говори ли с Джул? — попита Мики.

Хънт поклати отрицателно глава.

— Мислех си да се натреса утре у тях. Струва ми се, че жена му още ме харесва, въпреки, че Кони притежава гена на „лоялната полицейска съпруга“ и не мога да съм сигурен. Двамата с нея обаче сме преминали през много неща. Значи има някаква слаба надежда. При всички случаи, скоро ще разбера.

Пар прочисти гърло.

— Кой е Джул?

— Един мой приятел — обясни Хънт. — А също и ченгето, на което е възложен случая.

— И защо ти ще говориш с него, в смисъл — във връзка с наградата?

— Защото, ако изобщо имаме някакъв шанс да осъществим тази работа, ще трябва да координираме всяко нещо, което правим с онова, което те правят. Може би си чувал, че понякога ченгетата не обичат да споделят. Не е лошо Джул да бъде убеден, че това би му било от полза. — Видя озадачената физиономия на Пар и попита: — Какво?

— Просто малко ми се вижда като колата, впрегната пред коня. Искам да кажа, ако все още няма никаква награда, вие какво носите на купона? Положението ви няма ли да е адски по-силно, ако можехте да предложите нещо реално?

— Това не беше лошо — съгласи се Мики. — Почакай, докато говорим с тези благотворителни организации, после говори с Джул.

— Или направете това — продължи Пар, — или си спестете много време и идете направо при Лен Търнър.

— Кой е той? — попита Хънт.

— Той май е най-голямата работа в организациите с нестопанска цел в града.

— В какъв смисъл? — попита Хънт. — Никога не съм чувал за него.

Пар се изкикоти.

— Той точно това иска. Адвокат е, май на върха на благотворителната хранителна верига. Представлява повечето големи, а също така управлява дългосрочната кметска програма. Преди време беше дясната ръка на Доминик, а сега май има още по-голямо влияние. Ако искаш да бъде обещана някаква награда, с този човек трябва да разговаряш.

— Лен Търнър, разбрах — заключи Хънт.

— А после хвани копелето, дето е убило Доминик.

Хънт хвърли поглед към Мики и отново се обърна към Пар.

— Няма да е точно така, Джим. Основната ни работа ще бъде да приемаме обажданията. Всъщност няма да водим собствено разследване.

Пар наведе очи.

— А би трябвало, по дяволите. — Той преглътна, като че ли да потуши някаква силна емоция, после отново огледа насядалите около масата.

— Работата е там, че Доминик просто спаси това семейство. Не беше длъжен да ми дава тази работа. Никой друг не би го направил, не и с моята биография. Искам да кажа, ето ме, вече прекарал два инфаркта… по дяволите, всички знаем как беше. Но той повярва, че мога да се стегна и да си върша работата всеки ден. И благодарение на това, в края на краищата успях да изградя един добър живот и да дам възможност и на вас, деца, да го направите. А после някой идва и го убива. Това просто не е честно. Не е честно. — Влажните му очи блестяха. — Трябва да бъдат заловени. Това е всичко, което искам да кажа, нещата са лични. И ако вие ще се ангажирате с тази работа, не е лошо да го имате предвид, докато си вършите работата.

— Джим е прав — обади се Тамара. — Ако попаднем на следа, трябва да го заловим.

— Ние? — попита Хънт.

Тамара кимна.

— Това е другото нещо, което искам да кажа, докато сме още на тази тема.

— Слушам.

— Ами, не съм сигурна, дали наистина искаш да го чуеш, след като бях толкова несериозна толкова време. Но ако ти ще разследваш, Уайът, а Мики ще ходи да гони хората, склонни да дават награди, кой ще стои на телефона и ще пази офиса?

За един дълъг момент над масата натегна тишина.

Накрая Мики каза:

— Предполагам, сестричке, че това ще си ти.

— Което би било велико — намеси се Хънт, — ако действително имаше награда и ако някой ни плащаше да я предоставим. Обърнете внимание на двойната употреба на „ако“.

Лен Търнър бе отбелязан в телефонния указател на Мики в рубриката „Сан Франциско, град“ като Директор на „Общество на възможностите“. В 9:15 вечерта в събота, след като слязоха от покрива, Хънт звънна на номера на Търнър от телефона на Мики. Възнамеряваше да остави съобщение, че иска да си уговори среща с господин Търнър в началото на следващата седмица. Остана донякъде изненадан, когато самият господин Търнър вдигна телефона; и направо онемя, когато, след като чу да се споменава Доминик Комо и сценария с наградата, мъжът предложи, ако Хънт е свободен, да иде да обсъдят по-подробно идеята още сега.

Двайсет минути по-късно нощният пазач в полутъмната сграда на Градския съвет пусна Хънт вътре и го упъти нагоре по главното стълбище към офиса на господин Търнър вдясно на втория етаж, стая 211. Оказаха се всъщност няколко стаи, първата от които беше обзаведена като почти празна, лишена от прозорци конферентна зала с голяма маса от светло дърво и шестнайсет стола. Една задна врата извеждаше към коридор с още няколко стаи, а в дъното му се виждаше тежка дървена врата на квадрати с матирано стъкло, през което се процеждаше светлина.

На Хънт му се стори, че чува отвътре да се води телефонен разговор и се поколеба за миг, но после почука и един изискан глас му каза да влезе.

Лен Търнър седеше зад отрупано, но очевидно добре подредено старомодно резбовано бюро. Той вдигна пръст, за да покаже, че тъкмо привършва разговора си и Хънт постоя прав върху персийския килим с форма на квадрат със страна около три метра и половина. Дясната стена бе запълнена с книги от пода до високия три метра таван. Два големи прозореца зад Търнър разкриваха гледка като от пощенска картичка — към Операта и Военния мемориал. По протежение на лявата стена, украсена с десетки снимки в рамки на Леонард Търнър с величия и недотам известни хора, имаше две ниски секции с папки, които представляваха единственият дан на бюрокрацията. До ниска масичка с четири тапицирани стола бе поставен малък хладилник със стоманен цвят и друга маса с еспресо машина, порцеланови и стъклени чаши и колекция скъпи питиета.

Търнър, който в десет часа вечерта в събота все още бе в офиса си, носеше светлосиня риза и златна вратовръзка. Прошарената му коса подхождаше на откритото красиво лице с правилни черти, силна челюст и аристократичен нос. Гласът му, докато говореше по телефона, бе делови и все пак някак предразполагащ при приключването на разговора.

След като затвори, той стана, заобиколи бюрото си и протегна ръка да се здрависа с енергична усмивка.

— Господин Хънт. Съжалявам, че ви накарах да чакате. Лен Търнър. Мога ли да ви предложа чаша еспресо? Аз също ще пия. Вода? Чай? Безалкохолно? Нещо по-силно?

— Еспресо е добре — каза Хънт. — Малко се изненадах, че все още работите по това време на нощта.

Търнър кимна самоосъдително.

— Когато обичаш онова, което правиш, то не е работа.

— Добра гледна точка — кимна Хънт.

— Заповядайте, седнете — каза Търнър, — а аз ще направя кафето. — Той сложи две малки чашки под двойния чучур на модерната машина и натисна един бутон. Трийсет секунди по-късно постави едната чашка пред Хънт, а другата отнесе до мястото си от другата страна на масата. — И така — каза той и вдигна чашата си като за тост с внезапно посърнало изражение. — За Доминик.

Хънт вдигна своята, кимна и отпи.

— Ужасно нещо — каза Търнър. — Ужасно.

— Познавахте ли го добре?

— Беше най-добрият ми приятел.

— Съжалявам.

Търнър повдигна рамене.

— Затова, когато споменахте за какво искате да говорим, естествено си помислих, че си струва да се срещнем възможно най-скоро. Аз самият си блъсках главата да измисля по какъв начин не само да почета паметта на Доминик, но и да помогна тази ужасна ситуация да се разреши. Когато споменахте за награда, веднага ми стана ясно, че това е единствено правилното решение.

— Радвам се да го чуя. Ние смятаме, че най-добре би било да включим колкото се може по-голяма част от обществеността.

— Разбира се. Това може да се окаже и единственият изход, доколкото подразбрах от полицията, в случай че някой е чул или видял нещо. Тъжно, но за жалост вярно е, че някои хора просто не се доверяват на полицията.

Хънт кимна.

— Сблъсквал съм се с това.

— Значи знаете.

— Вие говорили ли сте с тях? С ченгетата?

— Само колкото да придобия известна представа за случилото се, но изглежда, че никой няма идея. Ако човек познава Доминик, колкото мен, би си казал, че трябва да е било случайно нападение, обир или нещо такова. Никой, който го познаваше, не би допуснал и косъм да падне от главата му. — Той се облегна назад. — Но независимо от това, откриването на извършителя сега би трябвало да бъде главен приоритет. А изглежда, че полицията не смята така.

Хънт отговори малко предпазливо:

— Според мен, не че го омаловажават, по-скоро им трябва време да открият и проследят съответните улики. И тъкмо тук си мислим, че ще сме от полза.

— Точно на това се надявах и аз. Защото колкото повече се протака тази работа, толкова повече може да засегне цялата общност. — Той помълча. — Говоря за благотворителната общност.

Хънт остави чашата си.

Търнър продължи:

— Когато става въпрос за човек с положението на Доминик, неизбежно ще тръгнат слухове за това, какво в действителност е станало, защо и кой какво прикрива. А според мен жизнено важно е тези слухове да се пресекат и по някакъв начин да се контролират свободните разсъждения на хора, които иначе може и да имат искреното желание да помогнат.

— Така и смятаме да процедираме, сър. Ако наградата стане достатъчно голяма и предизвика множество обаждания, значително число от тях навярно ще варират от неправдоподобни до абсурдни. Нашата идея е да ги открием и да спестим на полицаите време, така че те да могат да се съсредоточат върху правилните улики.

— Разбира се. Естествено. Разбира се. Но аз говоря за друго — ако ще работим заедно, вие и аз, — говоря за това, да се контролира по някакъв начин потока информация, достъпен за публиката. — Търнър изглежда си даде сметка как е прозвучало казаното от него, затова вдигна длан. — Не казвам да крием нещо, разбира се, изобщо нямах това предвид. Но не бива да забравяте, че в този град има определен брой хора, които смятат нашата работа за излишна и непродуктивна, дори ненужна и нищо няма да им хареса повече от факта да получат оръжие, с което да ни разпердушинят.

Хънт се облегна назад.

— Да не би да подозирате, че те ще намерят това оръжие в лицето на господин Комо?

— Не. Силно, силно се съмнявам. Доминик посвети целия си живот на каузата да намали бедността и да помогне на отритнатите. Но въпреки всичко, ще се намерят хора, които да го окалят. И точно това се надявам вие да можете да контролирате. Как ви звучи?

Хънт почувства, че собственият му контрол върху параметрите на ангажимента с този човек, ако изобщо имаше такъв, вече бе почнал да отслабва. Изобщо не беше сигурен, че може да обещае на Търнър онова, което той описваше, нещо повече, не беше сигурен дори дали то е разумно. Просто не знаеше. Човекът бе властен и убедителен и очевидно си имаше собствен план, но пък Хънт не мислеше, че е задължително да стигнат до конфликт, който той да не може да разреши. Затова, след миг размисъл, кимна утвърдително.

— Изпълнимо. Звучи ми изпълнимо.

Търнър плесна с ръце.

— Добре. Наистина намирам идеята за отлична, господин Хънт. И така, как по-точно смятате да процедирате?

През следващите няколко минути Хънт подробно му разкри замисъла на Мики да се свържат с колкото се може повече организации с нестопанска цел в града и да ги убедят да се включат във фонда за наградата. През цялото време Търнър кимаше одобрително и накрая предложи услугите си да помогне по всякакъв начин в убеждаването — той познаваше всички тези хора. Всъщност, каза на Хънт, най-разумното било, че ще има централизиран щаб; самият Търнър можел да се яви третото лице, пазещо фонда, съответно разпореждащо се с наградата и след консултация с правните органи, да определи кои ще я получи, ако изобщо има такъв.

Той щял да бъде връзката между Хънт и разнообразните организации в хода на съвместната им работа. Също така щял с радост да съветва Хънт ако възникне съмнение дали дадена информация трябва да види бял свят или не.

— И накрая — продължи той. — Струва ми се, че трябва да поговорим за компенсацията за всичките ви усилия в това отношение.

— Аз и двамата ми асистенти смятаме да приложим обичайната си такса на час. Още в първия ден на следващата седмица мога да ви представя програмата ни.

— Звучи ми справедливо.

— Чудесно, но има още едно дребно нещо. Цялата тази работа едва ли ще стане, ако нямаме гаранция за определена гъвкавост от страна на градските власти.

— В какъв смисъл?

— В смисъл, че ако общественият защитник или окръжният прокурор решат да блокират онова, което получаваме по телефона чрез ограничителна заповед или забрана, все едно как, тогава ние няма да получим никакви обаждания.

За един кратък момент Търнър разсъждава върху това.

— Мога да проведа няколко разговора и да помогна в това отношение. Междувременно, ще поръчам изработването през следващите няколко дена на договора, но ако предпочитате да започнете колкото се може по-скоро, можем да действаме старомодно и да сключим джентълменско споразумение чрез стискане на ръце още сега. Как ви звучи това?

Хънт отново не беше сигурен как му звучи, но предложеното от Търнър със сигурност не беше неморално, а и тутакси щеше да възложи работа на Хънт, Мики и Тамара. А за никоя професия не бе необичайно да се видоизменя леко или силно в хода на дейността си. Сигурен беше, че може да оправдае очевидните очаквания на господин Търнър.

И така, потискайки и малкото си скрупули, той се изправи и протегна ръка през масата.

— Звучи ми като сделка — заяви накрая.

7.

Уайът Хънт не бе посещавал дома на Девин Джул на улица „Таравал“ от доста дълго време. През първите години след създаването на детективската си агенция той едва ли не живееше с Девин, Кони и трите им деца — Ерик, Брендан и Алекса. Двамата с Джул бяха екип по бейзбол в гимназията и продължаваха да играят заедно, като нерядко включваха и децата при посещенията на Хънт в дома им, било то на топка, пинг-понг, баскетбол или джаги.

Това обаче беше преди „Калифорния срещу Горман“. Също така и преди скандала с бившия съдружник на Хънт, в резултат на който бизнесът му бе смазан, а репутацията му пред полицията и по-голямата част от юридическата общност — в общи линии потъпкана.

Хънт не се заблуждаваше — тази работа с Джул не беше просто мост, който трябваше да се поправи. Беше пропаст, която трябваше да се преодолее.

И сега, в 9:30 часа, в студената и ветровита неделна утрин — един от трите такива дни, които се падаха всяко лято на Сан Франциско — Хънт паркира „Мини Купъра“ си на улицата пред неголямата самостоятелна двуетажна къща на Джул, взе опакованите подаръци за децата и поседя за момент, събирайки кураж да влезе и да се потопи в музиката, почти трагичната опера, за чието композиране лично бе допринесъл.

Накрая, неспособен да седи повече, той отвори вратата на колата и мина по пътеката, изкачи четирите стъпала пред входната врата и натисна звънеца. Отвътре се разнесе звън и той дочу тичащи крака, после вратата се отвори.

За една ужасна секунда си помисли, че Брендън, средният син, на около единайсет години, дори не го позна. Беше израсъл с около десет сантиметра и наедрял с шест-седем килограма. Но лицето му внезапно грейна в усмивка и той възкликна:

— Чичо Уайът! — след което направо се хвърли отгоре му. После се провикна към къщата: — Чичо Уайът е!

Още стъпки по коридора откъм кухнята в дъното и се появи Кони в зелен екип, както винаги страхотна и привлекателна. Бършеше ръце в кухненска кърпа, а на лицето й имаше топло и гостоприемно изражение, с едва доловима следа от загриженост около очите.

— Я, виж ти кой е тук!

Той пристъпи навътре, двамата се прегърнаха и леко се целунаха по страните. След това Кони го отдръпна на една ръка разстояние.

— Толкова се радвам да те видя, Уайът. Толкова се радвам. — После лицето й се помрачи. — Всичко наред ли е?

— Всичко е наред. — Той се огледа и забеляза Алекса в дъното на коридора, с въпросително и резервирано изражение. Хънт й помаха с ръка.

— Здравей, миличка, — но тя само кимна и Хънт си даде сметка, че Девин нямаше да е единственият, когото трябваше да спечели отново.

Кони заговори.

— Девин е с Ерик на футбол. Можеш ли да повярваш — в неделя сутрин от седем часа? Не е ли отвратително? Но до половин час трябва да се върнат, ако имаш време да поостанеш и да ги почакаш. Той очаква ли те?

— Едва ли. Аз самият не бях сигурен, дали ще дойда, докато не се събудих. — Хънт млъкна за миг, после продължи:

— Мислиш ли, че ще говори с мен?

Тя направи малко крива усмивка, подсказваща, че не е напълно убедена в това, но всъщност каза:

— И по-странни неща са се случвали. Междувременно, как ти звучи чаша кафе?

— Като звук от фанфари.

Развеселена, Кони поклати глава.

— Спомням си защо толкова ми липсваше.

Седяха на масата в кухнята, говореха за живота си през изминалите няколко месеца и разговорът вървеше леко, както винаги с Кони, Хънт бе преполовил втората си чаша кафе, когато чуха шум и Кони каза:

— Това е вратата на гаража.

Изпаднаха във внезапно и мъчително мълчание, изпълнено с очакване.

Гаражът бе свързан с кухнята. Пръв на вратата се показа Ерик. За разлика от по-малкия си брат, на ръст той си бе същият, както Хънт го помнеше, но лицето му бе покрито с младежки пъпки, а гласът му бе преминал в друга октава. Момчето неуверено, но учтиво кимна и каза:

— Здравей, чичо Уайът.

— Здрасти, голямо момче. Радвам се да те видя.

— Аз също. — Той се приближи и протегна ръка, Хънт я пое и разтърси. Предпочете да си мисли, че е добър знак това, че все още го наричат „чичо“, навярно продължаваха в някакъв смисъл да го смятат за брат на Джул.

Очевидно Девин не бързаше да влезе в къщата. Сигурно беше наясно, че Хънт е вътре по познатата кола отвън. Свързващата врата се захлопна зад Ерик, чу се шум откъм гаража — Девин затвори колата и хвърли някакъв сак на мястото му.

Хънт осъзна, че е затаил дъх.

Джул се показа на прага и остана там за секунда, задържайки вратата отворена. Кимна първо на жена си, после съвсем бегло към Хънт, обърна се и с прекомерно внимание затвори. След това се облегна на барплота с кръстосани на гърдите ръце и отново кимна с каменно изражение.

— Здравей, Уайът — произнесе безстрастно. — Какво мога да направя за теб?

— Не съм съгласен — каза Джул. — Това е работа на полицията.

Двамата седяха в двата края на хлътналия бежов диван във всекидневната на долния етаж, преоборудвано полумазе, в което се намираше масата за пинг-понг и билярд, както и дъска за дартс и джаги. На вградената етажерка, предназначена за спортните награди на децата, бе поставен телевизор, а пералнята на Кони допълваше впечатлението, че помещението се използва функционално. Къщата на Джул не беше голяма и семейството с всичките си дейности я изпълваше до последния сантиметър.

— Това е работа на полицията — възрази Хънт, — която няма да е ефективна. На вас няма да ви се обадят онези, които биха се обадили на нас, а дори и да го направят, ще си загубите всичкото време да отсявате откачалките.

Джул сви рамене и поклати отрицателно глава.

— И на колко добри следи мислиш, че ще попаднеш? Две? Три? Няма и толкова. Край на историята.

— Не, не е така. Не и ако се учреди награда и е достатъчно голяма, а тя ще бъде.

— Колко голяма?

— Не зная. Може би сто хиляди или повече. Мики се хвърли в тази работа, а той е доста чаровен. — Хънт се приведе напред. — Не става въпрос само за няколко обаждания на ден. Не е невъзможно наградата да стигне половин милион и ако това стане, обажданията ще завалят. Ти го знаеш и аз го зная и ще загубите половината или всичкото си време да тъпчете на едно място или да търчите по всевъзможни следи в усилието да намерите поне една свястна.

Още едно свиване на рамене.

— Такава ни е работата, Уайът. Търчим по следи. Това е работата на полицията.

Уайът се облегна назад и въздъхна.

— Почваме малко да се въртим в кръг, не мислиш ли? Имате ли вече някакви следи?

Джул помълча, после изплю камъчето:

— Имаме, дръжки.

— Така си и мислех — каза Хънт. — Знаеш ли, на времето това би било добре дошло за нас, Дев. И двамата щяхме да спечелим.

Джул го погледна от другия край на дивана.

— Много неща бяха на времето.

— Искаш ли да поговорим за някои от тях?

— Не си струва, Уайът. Празни приказки.

— Това не са празни приказки. Това е нещо, което мога да направя законно и да подпомогна разследването. Ще изпреварим събитията и ще се свържем с потенциални източници на средства…

— И кои са тези източници?

— Хората, свързани с Комо. Онези, които искат убиецът му да бъде хванат.

— Не повече, отколкото аз го искам.

— Разбира се. Но ние можем да открием следи, които вие няма да можете. Ще се обадят хора, които иначе никога не биха се свързали с полицията. Повечето неща, на които ще попаднем, ще са боклук, естествено, но дори и една добра сламка да намерим, ще си в по-добра позиция. — Хънт се облегна назад и произнесе безстрастно: — Получаваш го даром, Дев. Наречи го извинение, ако предпочиташ. Понякога в нашата работа с теб сме на различни страни. Не е нужно обаче това да бъде лично.

Тези думи предизвикаха студена усмивка.

— Но разбира се в твоя джоб ще потекат пари за нещо, което ти сам нарече боклук. И очакваш да ти благодаря за това? Ти ми прецака кариерата, живота и семейството и ми казваш, че не било лично?

— Не беше точно така, Дев. Може да погледнеш от друг ъгъл и да видиш, че Джина и аз те спасихме да не станеш ченгето, пратило в затвора погрешния човек. А после тя ти поднесе истинския убиец. Но на теб се падна славата за този арест. Това как навреди на кариерата ти? Би ли ми казал?

Отговор не последва.

— Твоите чувства? — продължи Хънт. — Добре. За онова, което се случи в съда, добре. Съжалявам. Но кариерата ти? Живота ти? Семейството ти? Не мисля.

На горния етаж телевизорът започна да пращи. Отвън на улицата се разнесе скърцане на гуми и клаксон на кола.

Челюстта на Джул оставаше стегната, ъгълчетата на устата му провиснали. Той се взираше към етажерката отсреща, после изправи гръб и се подпря с лакти на коленете.

Хънт произнесе тихо:

— Тази работа така и така ще стане, Дев. Казвам ти го от приятелско чувство. То вече става. Но каквото и да си мислиш, ние ще ти помогнем, колкото можем. — И без победни салюти, по-скоро с мирен договор в ръка Хънт стана. — Предай на Кони и децата, че ми беше приятно да ги видя.

След като привлече Хънт на своя страна, Мики вече имаше всички основания да види Алиша Торп отново.

Срещнаха се по обяд в „Бей бийнс уест“, кафене на улица „Хейт“, по средата между жилищата им, взеха си по една чаша и видяха, че ще минат часове, докато си намерят места вътре. Затова решиха да се поразходят надолу по „Линкълн“, после на запад срещу вятъра, право към плажа.

Изминаха няколко пресечки в непринуден разговор за променливото време, „Старбъкс“ срещу „Бей бийнс“, как вървеше готварският курс на Мики и Ян, как всички на тяхната възраст като че ли работеха едно нещо за пари, а безплатно — всичко онова, което обичаха: доброволното участие на Алиша в младежкия проект „Сънсет“, готварството на Мики и Ян.

— А какво работиш през деня? — попита Мики. — Когато не си доброволка?

— Малко е срамно.

— Ако е работа, за която ти плащат, не е срамна. Както казваше дядо ми: „Няма работа, вършена с душа, която да не е почтена.“

Лек контраалтов смях.

— Това беше добро. А отнася ли се за посрещач в „Мортънс“?

— За всяка работа на света, според Джим. Но особено за посрещач в „Мортънс“ — отговори Мики. — Може би най-достойната професия в услугите.

— Е, благодаря ти. Ще се постарая вече така да гледам на нея. А не като на шестчасова скука.

— Точно така. — Повървяха малко в мълчание, после Мики каза: — Ян ми разказа за родителите ви.

Тя му хвърли бърз поглед.

— Да-м.

— Каза ли ти, че доста подобно нещо ми се случи и на мен?

Тя спря и го погледна.

— Баща ти е застрелял майка ти и себе си?

— Не. Но баща ми изчезна, а после майка ми умря от свръхдоза. Същият резултат. Без родители.

Тя затвори очи и поклати глава.

— Не си го спомням много добре. Просто така се случи. Бях едва на девет.

— Аз бях на седем, но ми се струва, че това е най-неизличимият спомен в живота ми — очертанията на тялото под чаршафа на носилката, съзнанието, че това е мама, докато я изнасят.

— Аз моят съм го заключила — обясни тя.

След като мълчаха в продължение на половин пресечка, Мики прочисти гърло.

— И така, относно Доминик, всички тези благотворителни организации, които е ръководел…

— Той ръководеше само една… младежкия проект „Сънсет“. И разбира се, всички подчинени на него групи.

— Добре. Кои са те?

Тя сви рамене.

— Чакай да видя. Художествената галерия, двете училища, компанията за развитие, театърът, хамалската фирма, батальонът „Сънсет“…

— Батальонът „Сънсет“ ми звучи като рота командоси.

— Не. По-скоро градски омиротворители. Предимно от по-големите момчета, някои момичета, хора, които за известно време са били в програмата.

— И какво правят те?

Отново свиване на рамене.

— Почти всичко, което трябва да се свърши. Обучение, раздаване на брошури, възвръщане на отклонилите се, работа по квартали. Те са нещо като екип на терен.

Придобил повърхностна представа, Мики кимна.

— Добре, но при наличието на тези допълнителни групи, истинският младежки проект с какво се занимава?

— Самият „Сънсет“? Ами… не зная ти как би го нарекъл. Чадър. Административната страна.

Продължиха да вървят и тя изглежда позна по лицето му, че в ума му се върти друг въпрос, защото попита:

— Какво?

— Просто се опитвам да обхвана всичко. Искам да кажа, ако Доминик е движел само една програма, защо му е била нужна кола?

— Ами, тази една програма се намира може би на десетина места в града, ако не и повече. Главният офис и К-8 в Ортега, поправителният дом в Потреро, амбулаторната клиника за възрастни към градския колеж. Гимназията… — Тя спря да изрежда. — Нали схвана идеята? Мога да ти предоставя целия списък, ако искаш, но смисълът е, че „Сънсет“ е огромна организация. Огромна.

— С какъв бюджет разполага? Знаеш ли?

— Като цяло? — Тя се замисли за момент. — Петдесет милиона на година, плюс-минус.

Мики се закова на място.

— Не. Наистина ли?

— Наистина. Доста сигурна съм, че е там някъде. Има го в годишния отчет. Можеш да провериш.

— Петдесет милиона долара?

— Някъде там, сигурна съм. С всичко, имам предвид всички програми, „Сънсет“ обслужва приблизително по пет хиляди човека на ден в рамките на града. Така че, сметката излиза.

— Сигурно. Но откъде идват всички тези пари?

— Откъде ли не. Мики, шегуваш ли се? Отделни филантропи, фондации, учебни такси и други приходи от училищата, печалбата на хамалските фирми, продажбата на ремонтирани сгради. Искам да кажа, много от тези неща сами по себе си са източници на печалба. Освен това обаче прииждат и куп пари от здравната каса на града…

— Този град? Мислех, че сме в бюджетна криза.

Тя кимна.

— Постоянно. Но дори и да орежат нещо, Отделът по обществено здраве ще си остане единствената най-голяма агенция в града.

— Вярно ли? Най-голямата?

Алиша кимна.

— Убедена съм. Мисля, че само на „Сънсет“ дават пет милиона. Но освен това „Америкорпс“, които са федерални, дават още няколко милиона на Батальона. И да не забравяме ежедневните дарения.

— И това прави петдесет милиона?

— Горе-долу, през повечето години.

— Уау.

— Да, зная. Впечатляваща цифра.

— Е, налага се да питам, как Доминик управляваше това нещо? Някой знае ли?

— Разбира се. Пак казвам, това е публично достояние. Можеш да го намериш и прегледаш за двайсет минути. — Тя леко се усмихна. — Но не ти се налага, защото аз вече съм наясно. Неговата заплата беше шестстотин четирийсет и осем хиляди долара.

— Всяка година?

— Във всеки случай, последната. И приблизително толкова предната и по-предната. — Тя сви рамене. — Това е висш изпълнителен пост, Мики. Той си ги заработваше. Заслужаваше ги.

— И все пак — възрази Мики, — шестстотин и петдесет хиляди. Навежда ме на мисълта и аз да се впусна в благотворителна дейност.

— Мислех, че искаш да ставаш готвач.

— Така е. Но аз съм гъвкав. За такива пари струва ми се, че мога да се изкуша.

— Не. — Тя отново докосна ръката му. — Човек не го прави за пари. Страхотно е да помагаш на хората, наистина. Далеч по-хубаво, отколкото да стоиш в някакъв ресторант и по цял ден да се усмихваш и да казваш здрасти на хората. Затова самата аз станах доброволка. Макар, че сега, когато Доминик вече го няма… — Тя млъкна и видимо се стегна, за да не се разплаче. — Извинявай. Не спирам да го правя. — Закри очите си с ръце и отново се овладя. — Е, предполагам, че стигнахме и до това. Връзката ми с Доминик.

— Може и до там да стигнем, ако не те притеснява.

— Всичко е наред. — Думите й прозвучаха така съкровено, че едва ли не предвещаваха заплаха. — Не съм направила нищо, от което да се срамувам.

— Онзи ден обаче каза, че двамата с господин Комо сте били доста близки. Какво имаше предвид?

— Че между нас съществуваше някаква химия, физическо привличане, което и двамата усетихме. Но той беше женен мъж и нямаше да се впусне в нищо. Нито пък аз. Дори бяхме говорили да напусна, за да не се навъртаме толкова много един около друг, но това просто ни се видя ненужно мъчение и за двамата. И защо да го правим? Харесваше ни да сме заедно. Шегувахме се и си имахме нашите малки тайни, което ни забавляваше. Той просто бе един страхотен човек, който вършеше страхотна работа. И това бе другата страна на нещата.

— На кои неща?

— На работата. Истинската работа.

— Какво за нея?

Долната и устна се изкриви.

— На това място ще ми се смееш.

— Не мисля. Пробвай.

Те тръгнаха отново и тя си пое дъх.

— Аз, може да се каже, че искам да вляза в политиката и да променя света. Поне да се опитам да го направя по-добро място.

— Това не е лошо. Политиката, може би, но но не и общата идея.

— Да, зная. Но какво съм аз, с една ниска степен по политология и посрещач в „Мортънс“. Нали разбираш какво искам да кажа?

— Естествено. Искала си да правиш нещо по-съществено.

Тя кимна.

— И сега си мислиш: „Затова се хваща на работа като шофьор на лимузина“.

— Не си мисля това. Слушам.

— Добре. Значи, смисълът на тази работа при Доминик не беше толкова в това, да го возя насам-натам. Ставаше въпрос за преместване в друг свят, където има власт и пари и могат да се случат добри неща. — Щом заговори за това, гласът й се оживи. — Знаеш ли какво се случи с последните трима от дневните шофьори на Доминик? И то в рамките на последните две-три години. — Тя вдигна един пръст. — Джон Ройс, сега административен асистент на познай кого? Алис Талент, градския надзорник. Второ, Тери Макграт, курс по бърза помощ и се издигна в пожарната. Трето, Де Шон Елис, наблюдател за „Сан Франциско Джайънтс“, който снабдяваше Доминик и мен с билети за най-добрите места, които съм виждала.

— Връзки — отбеляза Мики.

Тя кимна.

— Зная, че сигурно звучи тъпо и егоистично и разбира се изглежда, че използвам връзката си с Доминик, за да изградя кариера. Но аз вече се бях отдала на доброволна дейност в „Сънсет“, още когато Ян беше там, само за да бъда близо до брат си. Така че, не е като да съм се вкопчила в изпречилата ми се възможност, за да се издигна. Просто в един момент се освободи шофьорското място, аз бях на линия и изобщо не знаех какво ще почувствам към Доминик, щом го опозная.

На връщане, вече измръзнали до кости, те се озоваха в двата края на разположения отзад диван в „Литъл Шемрок“ и пиха ирландско кафе. В късния неделен следобед там имаше само още двама други клиенти, които напрегнато и в почти пълно мълчание играеха дартс.

Алиша се върна от бара и сложи по още една чаша на малката масичка пред тях. Тя седна, кръстоса крак върху крак и хвърли бърз поглед към Мики.

— Толкова време говорихме — започна тя, — а аз така и не бях напълно откровена с теб.

— За Доминик ли?

Тя поклати глава.

— Не, не за Доминик. За него всичко ти казах. — Поколеба се, поемайки си въздух. — Нали помниш, че ти казах, че съм блокирала всичко в паметта си за мама и татко? Това не е точно така.

— Не си и помислих — каза Мики. — Не ми се вярва някой да е способен на такова нещо, не и на девет години. Но се въздържах да ти го кажа.

Тя кимна.

— Забелязах. И ти благодаря за което. Но май не трябва да се пазя чак толкова. Особено от човек, който върши толкова работа за мен и който е преминал през подобно нещо.

— Не съм сигурен доколко е било подобно, Алиша. Аз и Тамара в крайна сметка си намерихме дом. А разбирам, че ти и Ян не сте.

— Не — потвърди тя. — Разделиха ни. Не че го искаха, но може да се каже, че Ян беше доста разпуснат, начумерен и не се държеше добре. Затова нямаше много желаещи да го гледат.

— Но за теб е имало?

Тя сви рамене.

— Аз бях по-кротка, може би по-приспособима. Но също толкова гневна, колкото и Ян, струва ми се. Може би още съм такава, не зная. Отначало обаче никой не забелязваше, въпреки че също не се задържах за по-дълго в никой от домовете. Както и да е, в крайна сметка доста бързо се оказахме разделени, той се захвана с повечето съществуващи наркотици и ги съчетаваше с ужасно поведение.

Мики си спомни.

— Той ми призна, че е прекарал известно време в поправителна комуна.

— Всъщност не известно време — поправи го тя. — А почти цялото време от тринайсетата до осемнайсетата си година.

— Но ти си продължила да поддържащ връзка с него?

— Не беше кой знае колко трудно. Неговият адрес не се сменяше. — Тя взе кафето си и отпи. — Както и да е, исках всъщност да кажа, че бях оставена сама на себе си, а и аз всъщност не бях цвете. Не ми се иска да мисля за онова време, но и не желая да се преструвам пред теб, че не съм реагирала по никакъв начин на стореното от баща ми, нито пък че моето поведение не се е дължало на това. Напротив. Движеше ме гневът.

— Добре.

— Не, не е добре. Бях също толкова лоша, колкото и Ян, може би не по отношение на наркотиците, но също си дирех белята. И някак се насочих към по-възрастни мъже, ако разбираш накъде бия.

— Доминик.

Тя кимна.

— Ако ченгетата се огледат, ще решат, че откриват модел на поведение — продължи тя. — Но искам да знаеш, че това престана преди много време, далеч преди да почна работа за Доминик. И не се поднови с него.

— Повярвах ти още първия път — заяви Мики.

— И все пак — каза тя. Пресегна се, постави ръка за секунда-две на бедрото му и го погледна право в очите. — Исках да го знаеш.

Бедрото на Мики пламна на мястото, където беше дланта й, той се пресегна, грабна си кафето и го поднесе към устата си.

— И докато сме на тази вълна — обади се той, — Ян спомена още нещо, което ми стана любопитно.

— Какво?

— Затвора. — Той остави чашата.

— Какво за затвора? — Тонът й внезапно стана сопнат, уплашен. В очите й той забеляза сянка на мрачната ярост, за която тя бе говорила. — Няма да ида в затвора — прошепна Алиша. — Ти обеща да не го допуснеш.

— Това продължава да бъде нашето намерение.

— Нищо не съм направила на Доминик. Честна дума.

— Спокойно, Алиша. Не съм казал, че си направила. Казах, че ще се опитаме да не допуснем да влезеш в затвора. Но само, за да те подготвя за всякакви евентуалности, трябва да знаеш, че в крайна сметка това може да се окаже невъзможно. Това ще е важна част от работата ни, но вероятно не единствената.

— Не, не става така. Трябва да бъде най-важната, Мики. Не разбираш ли? Аз нищо не съм направила. — И тя отново подчерта мисълта си с докосване на крака му. — Не мога да ида в затвора.

— Ян каза същото. Според него, това щяло да те убие. — Той погледна към нея. Алиша си отдръпна ръката, прегърби се и сключи ръце в скута си. — Исках само да те окуража, че дори и да се стигне дотам, ще можеш да го преодолееш.

— Как можеш да говориш така? Откъде си сигурен? Бил ли си някога в затвора?

— Не, но зная…

Сега вече тя се развика:

— Не ме интересува какво знаеш! Не можеш да знаеш, докато не попаднеш там. Не е това, което си мислиш, ясно? Там имат пълен контрол върху теб. Не мога да ида в затвора отново.

Ненадейно барманът се озова до тях.

— Всичко наред ли е?

Алиша стрелна с поглед Мики, после бармана.

— Да. Всичко е наред — каза тя. — Извинявайте.

— Само ако може малко по-тихо, а?

Щом той се върна на бара, в продължение на една дълга минута те мълчаха. Накрая Мики каза:

— Отново?

Тя пак се беше прегърбила и дишаше тежко.

— Алиша?

Накрая, с дълбока въздишка, тя изпъна тяло.

— Ченгетата не би трябвало да разполагат с това. Не бива да го има в досието ми. Тогава нямах и осемнайсет. Би трябвало да е изтрито. Беше просто каране за удоволствие и нелеп инцидент.

— Имаше ли пострадали?

— Не. Само аз малко. Но колата беше на хората, при които бях настанена, мъжът бе един шибан перверзник и аз откраднах шибаната му кола и с това приключи семейното щастие с тези конкретни приемни родители. Но частта със затвора… — Тя млъкна и го погледна умолително. — Никой не знае за това, освен Ян.

— Не е необходимо да разказваш — увери я Мики. — Имам добро въображение.

— Мислех си, че понеже там са само жени…

Мики се настани до нея, обгърна гърба й с ръка и я приближи до себе си.

— Никой няма да те остави да влезеш в затвора — заяви той. — Това няма да се случи. Обещавам.

Още щом думите се изплъзнаха от устата му, Мики съжали за тях. Не бива да обещаваш нещо, в което не си напълно сигурен; това бе една от мантрите, които ги ръководеха двамата с Тамара в живота им — обещанието си е обещание, повтаряха си те.

Но конкретно тази птичка бе хвръкнала от кафеза и той не можеше вече нищо да направи.

8.

Когато Уайът Хънт отвори вратата на офиса си в Чайнатаун на следващата сутрин в 8:43, Тамара седеше зад старото си бюро. В събота вечерта му бе казала, че ако я приеме обратно, тя ще е там, но като я видя в плът и кръв пред себе си, той изпита прилив на адреналин. Може би все пак фирмата щеше отново да се изправи на крака и това бе първият знак, че нещата се оправят.

Тя си погледна часовника и вдигна светнало лице към шефа си.

— Не знаех, че си променил графика си.

На пръв поглед Тамара изглеждаше добре, леко гримирана с червило, спирала и сенки за очи. Черна копринена блуза и разноцветен шал около врата прикриваха изпъкналите и ключици. Цялостният ефект не подсказваше анорексия. Явно беше загубила част от теглото си, разбира се, но Хънт нямаше да забележи нищо нередно, ако не я бе видял и прегърнал преди две нощи.

Той обаче не искаше да я притеснява, нито да я стряска с многословието си, затова се въздържа от коментари.

— Е, значи все пак се домъкна обратно. Само за протокола, не мога да ти опиша колко се радвам да те видя отново тук.

— Аз не мога да ти опиша колко се радвам да съм тук отново. — Тя се поколеба, после добави: — Наистина бих искала да ти благодаря за това, което правиш, Уайът. Не познавам много хора, които биха ме взели обратно.

— Всеки, за когото си работила някога, би те върнал на мига, Там. Аз съм този, който трябва да ти благодари. И го правя.

— Добре. — Тя сведе поглед, после пак го вдигна към него. Около устните й играеше предишната дяволита усмивка. — Мислиш ли, че ще можем скоро да приключим с тези лигавщини?

— Абсолютно. Никакво лигавене повече, почваме отсега.

— Добре. Мики вече тръгна по списъка на Лен Търнър, който ти му даде. Ще се отбие, щом приключи или малко преди обяд, което от двете се случи първо. И Девин Джул се обади. Не остави съобщение, само помоли да му звъннеш, щом се появиш.

— Разбрах. И, Там — запътен към кабинета отзад, той се спря отстрани на бюрото й. — Едно последно лигавене.

Тя театрално въздъхна — един от старите й маниери, които той обожаваше.

— Добре, едно. Какво?

Хънт мълниеносно се наведе и я целуна по главата.

— Добре дошла отново.

Докато отиваше към административните сгради на младежкия проект „Сънсет“ на улица „Ортега“ и Сънсет булевард, Мики не можеше да прогони от мисълта си заплатата на Комо от шестстотин и петдесет хиляди долара. Нито пък бюджета на „Сънсет“ от петдесет милиона долара годишно. Такива пари в картинката изместиха първоначалните му догадки за убийството. Толкова много пари в едно подобно престъпление нямаше как да не са замесени по някакъв начин.

А този ход на мисли бе добра новина за Алиша. Ако тя изобщо представляваше интерес за полицията, то той не бе продиктуван от парите, а от връзката й с Комо.

Както Алиша му бе казала, информацията за организациите с нестопанска цел подлежеше на публикуване и следователно беше лесно достъпна. С помощта на списъка, даден от Лен Търнър, предишната нощ Мики бе провел известно проучване на компютъра и установи, че трите най-големи организации, в чиито бордове Комо бе участвал — коалиция „Мишън стриит“, „Убежище за жени — жертви на домашно насилие“ и „Дом за адаптация“ — оперираха с бюджет от над 30 милиона годишно всяка. И понеже никоя от тях не съответстваше на размера и мащабите на младежкия проект „Сънсет“, първото обаждане на Мики беше в седалището.

Двуетажната сграда не бе нищо особено. Надвисналото небе също не допринасяше за впечатлението.

Всъщност, застанал отсреща на улицата, Мики бе поразен от незабележителния и тъжен вид на това място. Иначе то заемаше площта между две пресечки. От лявата страна, зад триметрова телена ограда, опасана отгоре с бодлива тел, се намираше празна асфалтова площадка, четири баскетболни коша без мрежи, метална катерушка и паркинг за пет-шест коли, сред които една лимузина „Линкълн таун“.

Над входната врата висеше наполовина смъкнато знаме.

Мики влезе и пресече широкото, но ниско фоайе, което много напомняше обществените училища, които бе посещавал. Десетина младежи се шляеха около стълбището вдясно. Той се запъти към указателя на отсрещната стена, но забеляза, че в големия офис до него, със стъклени стени и щори, свети, вратата му беше отворена и очевидно вътре имаше хора. На стъклото бяха гравирани думите: „Младежки проект «Сънсет», кабинет на изпълнителния директор“. Вътре в просторното помещение се мотаеха още хора между бюрата зад плота. Мики си лепна една усмивка и почука.

— Извинете — каза той, — търся Лорейн Хес.

Заместник-директорката стоеше зад бюрото в кабинета си. Тя протегна ръка и се здрависа с Мики.

Мики вече бе разбрал, че Доминик Комо имаше око за жените. Първо, наистина красивата Алиша Торп, а сега, неговата заместничка. Макар и едра, с доста наднормено тегло и дори с очила без рамки, Лорейн Хес очевидно е била навремето си мацка и ако не бяха килограмите, и сега щеше да мине за такава. Беше облечена в малко старомоден ръждивокафяв вълнен костюм и чисто бяла блуза. Дългата й до раменете, доста посивяла коса, представляваше някаква бъркотия, но пак беше привлекателна и си отиваше с пламенните, хлътнали от недоспиване, очи. До неотдавна тя сигурно бе палила страсти и навярно щеше да го прави и сега, ако обръщаше малко повече внимание на външния си вид. Явно обаче не я беше много грижа. И особено днес, в първия работен ден след откриването на тялото на Комо.

— Сигурно разбирате — заговори тя, — че тук сме тотално объркани и вцепенени. Да не говорим за загубата в личен план. Никой от нас не може да разбере как е могло да се случи това — случайно убийство на такъв чудесен човек. Никой, който го познаваше, не би искал да му навреди. Такава загуба.

— Отвсякъде чувам същото — потвърди Мики.

— Не се учудвам. Така казах и на полицаите, когато дойдоха. Трябва да е било случайно, навярно нападение с цел обир. Не е възможно да е бил някой, когото е познавал и който го е познавал.

— Знаете ли с кого е трябвало да се срещне?

— Не. Не е казал на Ал. Господин Картър. Неговият шофьор.

— Мислех, че Алиша Торп му е била шофьор.

Хес леко се смръщи.

— Госпожица Торп беше един от дневните му шофьори. Смяната й свършва в три. Ал Картър караше през останалото време. Във всеки случай, вие попитахте дали зная с кого е трябвало да се срещне Доминик и отговорът е не. Ал го е оставил близо до дома му и тогава е бил… — Тя мъчително преглътна. — Тогава е бил последният път, когато някой го е видял жив. — Тя си махна очилата, потърка очи, после отново си ги сложи и погледна Мики така, сякаш го виждаше за първи път. — Извинете. Казахте, че работите за частна детективска фирма? Има ли нещо, което сте дошъл да ми кажете или мога ли да ви помогна с нещо?

— Ами, всъщност… — И Мики изложи подготвената си реч за наградата и приключи с обяснението, че Уайът Хънт е избистрил идеята с Лен Търнър, който щеше да управлява наградния фонд.

— Искате да кажете, че ще работите както с господин Търнър, така и с полицията?

— Да, госпожо. Нещо такова. Предполагаме, че щом идеята проникне в благотворителното общество, наградата може да стане значителна и тогава ще можем да се проявим при оценяването на получаваната информация и предоставянето на същественото от нея на полицията. Надяваме се да извлечем информация от хора, които иначе не биха съдействали доброволно на силите на реда. Същевременно ще пресяваме обажданията на разни смахнати и търсачи на известност, понеже сме убедени, че ще има и такива. В основни линии ще действаме като диспечерски пункт. И разбира се, ще претегляме претенциите за наградата, ако има такива.

— Но полицията няма ли да разследва също?

— Разбира се. Господин Търнър обаче е съгласен, че ще предоставим ценна услуга, служейки за връзка с една общност, която невинаги е склонна да сътрудничи на властта. Дори и да имат убедителни служители. Затова е и нужна наградата. Тя е малко по-мотивираща. А поне до снощи, полицията не разполагаше с никакви значими следи, по които да работи.

Хес не положи особено усилие да прикрие стреса и умората си от последните няколко дни след изчезването на Комо. Сега тя се облегна назад, затвори за кратко очи и въздъхна дълбоко.

— И да разбирам ли, че сте дошъл при нас, за да дадете старт?

— Да, госпожо. Господин Търнър поръча да му се обадите, ако имате някакви въпроси или опасения. Ние си предлагаме услугите, това е всичко. Ще се опитаме да координираме и предоставим наградата. Но изборът си остава ваш.

— Е — започна Хес. — Оценявам това, но не съм сигурна, дали съм оторизирана да взема подобно решение. Както знаете, без Доминик тук на върха сега зее огромна празнота и… — Тя отново затвори очи, поклати угрижено глава, после отново погледна към Мики. — От друга страна обаче, щом господин Търнър казва… Зная, че искаме да направим всичко възможно, колкото се може по-скоро, да се открие кой е отговорен за случилото се. Колко пари мислите, че ще са ви необходими за начало?

— Това зависи изцяло от вашата преценка. Но трябва да са достатъчно, за да поощрят човек, който иначе не би бил склонен да се обади. А, както вече споменах, господин Търнър не смята, че ще сте единствени в това отношение. Той ни каза, че господин Комо е членувал в още няколко борда. Може би ще пожелаете да им дадете пример, който да последват.

— Ще трябва да съобщя на нашия борд, но… — внезапно като че ли взе решение. На страните й се появи малко цвят и тя плесна с длан по бюрото си. — По дяволите, така поне ще правим нещо, вместо само да седим, да чакаме да видим какво ще направи полицията и да стискаме палци. Мислите ли, че двайсет хиляди ще са достатъчни? Сигурна съм, че толкова ще мога да съобщя на борда. Мога да се свържа с всички още тази сутрин по телефона.

— Мисля, че изглежда добро начало — отговори Мики, потискайки желанието си да заподскача от радост. Всъщност, той знаеше, че това бе горе-долу максималната награда, която професионалистите препоръчваха да се предложи. Наясно беше, че едно нещо е да се предложат 100 милиона долара за Бин Ладен, а съвсем друго да размахваш подобна сума за местен случай — тя само щеше да отклонява вниманието и да привлича прекалено много сведения, от които трудно биха се извлекли важните. Сега обаче идеята беше да се стимулира всяка приемлива информация. Дори и параноиците си имаха врагове, дори психопатите понякога притежаваха верни сведения, знаеше това. Той обаче отговори сдържано: — Предоставяте ми нещо, с което мога да отида в другите благотворителни организации.

— Но не и преди да се чуем отново — предупреди Хес. — Нужно ми е одобрението на борда.

— Абсолютно — съгласи се Мики. — Ще почакам, щом желаете.

Изглеждаше като училище, защото все още си беше училище — „Училище К-8 Сънрайз“.

Той излезе на асфалтирания двор, точно когато биеше последният звънец. Докато около него търчаха деца, Мики излезе през малка врата в оградата, зави зад ъгъла на сградата и се озова на тесния паркинг, който бе забелязал от другата страна на улицата.

Висок слаб чернокож мъж на средна възраст стоеше облегнат на стената, с кръстосани пред гърдите ръце и наблюдаваше като надзирател двама младежи, които отиваха с гъби и маркуч към лимузината. Воден от някакво предчувствие, Мики се приближи и привлече вниманието на мъжа.

— Извинете — каза той, — вие ли сте Ал Картър?

С озадачено изражение мъжът се оттласна от стената. Излъчваше властност. С изключение на една добре очертана тонзура, той бе с гола глава, и високото ясно чело подсказваше интелигентност и спокойствие. Когато заговори, гласът му бе нисък, отмерен и възпитан.

— Така се казвам — отговори. — Но не зная вие как се казвате.

Мики протегна ръка и се представи.

— Не ме познавате — продължи той, — но може би сте познавал дядо ми, Джим Пар?

При споменаването на това име сдържаното лице някак се отпусна.

— Определено познавах дядо ви. Той още ли шава?

— Не съм сигурен — каза Мики. — Напоследък го дава по-кротко, но…

Картър се изкиска, поклати глава и го прекъсна.

— Да шава, млади момко — обясни той, — е обратното на умрял. Да шаваш и да си умрял. Питах дали Джим е все още жив.

— Поне до тази сутрин.

— Е, това са чудесни новини. Предай му поздрави от мен.

— Непременно. — Мики посочи към колата. — Какво правят тези момчета?

Картър им хвърли кос поглед.

— Казваме му измиване на лимузината. Едно от задълженията им.

— Да не са наказани или нещо такова?

Приглушена усмивка.

— Наказани. Напротив, наградени са. Тези двама младежи бяха избрани лично от господин Комо за работата и ако продължават да се справят добре, ще бъдат повишени на по-отговорни и важни места. — Сега обаче изразителното му лице се помрачи. — Или поне щяха да бъдат повишени. — Внезапно погледът му се фокусира върху Мики и той насочи пръст към него. — Ти си младият човек, който го намери.

— Да.

— А също така си и внук на Джим Пар?

— Точно така.

— Странно съвпадение.

— Да, така е — съгласи се Мики.

— А как така — попита Картър, — продължаваш да си свързан с обстоятелствата около смъртта на господин Комо?

— В какъв смисъл?

— В смисъл, че ти си намерил тялото му. Дядо ти му беше шофьор. А сега — той очерта с ръка пространството наоколо, — си тук. Връзката ми убягва.

— Няма нищо тайнствено. Аз работя за един частен детектив. Предлагаме да координираме програмата за награден фонд.

— А, програма за награден фонд. Не мисля, че съм чувал нещо за това.

— В доста ранен етап е. Госпожа Хес се надява младежкият проект „Сънсет“ да предложи двайсет хиляди долара награда. Ако се включат и другите благотворителни организации на господин Комо, може да се стигне до значителна сума.

Веждите на Картър се повдигнаха, главата му се наклони на една страна.

— Значи — започна той, — предполагате, че някъде има някаква информация. Че някой знае нещо, което не казва.

— Не зная дали е предположение — обясни Мики. — По-скоро надежда. Може някой да знае нещо, но да не осъзнава важността му. Надяваме се парите да успеят да мотивират такива хора да помислят повече за онова, което са видели или чули. Например вие, господин Картър. Били сте последният човек, който го е видял жив, ако не греша? Така ли е?

— Не. Това трябва да е бил убиецът му. — Картър се усмихна тъжно. — Малко, но решаващо уточнение, не мислиш ли? Но полицаите вече говориха с мен и аз им казах всичко, което зная, макар то за жалост да е твърде малко. Оставих го близо до дома му във вторник вечер.

— Колко близо?

— През няколко пресечки.

— И той изобщо не спомена с кого е трябвало да се види?

— Не и по име, не. Каза само, че бил стар познат, който имал проблеми. Но старите познати на господин Комо могат да запълнят целия телефонен указател, господин Дейд. Според този критерий, теоретично може да е бил и дядо ти. Освен това, възможно е да се е срещнал със стария си познат, а после да се е срещнал с убиеца си. Или пък, както смятам, че предпочита да си мисли Лорейн, да е било случайно нападение с цел обир.

— Но ти не мислиш така?

— Не — отвърна Картър. — Не мисля така.

— Имаш ли някаква специална причина да не мислиш така?

Картър поклати глава.

— Бих искал да имам. Ще ми се да имаше нещо, което да изтъкна, но става въпрос просто за смътно предчувствие.

— Ако обаче — Мики измъкна една визитна картичка от портфейла си, — се окаже нещо повече, обади се на този номер. Или, естествено, на полицията. Не е нужно информацията да минава през нас, за да важи за наградата, ако това те притеснява.

— Не ме притеснява. Не бих го направил за наградата, господин Дейд.

— Разбира се, че не. Не исках да прозвучи така. Пък и не забравяй, че докато си говорим тук, наградата все още е нулева. И все пак — добави Мики, — ако нещо ти хрумне, или се появи ново, не е лошо да знаеш, че парите си стоят там и чакат някой да ги заслужи.

Картър кимна с каменно лице.

— Ще го имам предвид — каза той.

9.

Първото нещо в тази понеделнишка сутрин за Лен Търнър бе да говори с кмета. Кметът се обади на шефа на полицията, който пък лично разговаря с Девин Джул и предложи — заповедта би била неуместна в случая — да окаже „максимално внимание“ на „заинтересованите граждани, сътрудничещи на разследването“ чрез предлагане на все още несъществуващата награда.

Девин Джул каза на Хънт, че двамата с партньорката му Сара Русо ще са в бар-ресторанта на фериботния комплекс в 11:00. Биха желали да му разкажат как напредва разследването по смъртта на Комо, за да е в час, приемайки, че ако Хънт успее с учредяването и предлагането на наградата, той на свои ред ще им върне жеста, в случаи че попадне на нещо.

Преди време биха се срещнали в „При Лу Гърка“, легендарния бар-закусвалня срещу Съдебната палата. Но Джул бе избрал заведение, доста отдалечено от обичайните свърталища на ченгета и разни съдебни деятели и това даде на Хънт да разбере, че все още е в изпитателен период, ако не и по-лошо. Може би Джул и Русо бяха склонни да се кооперират с него и да видят как ще потръгнат нещата, но никой от тях не бе готов да се покажат заедно на публично място.

Сара бе женена за Греъм Русо, младши партньор в юридическата кантора, която все още от време на време подхвърляше на Хънт по някой и друг кокал за работа. Тя също така беше и ветеран с десетгодишен стаж в отдел убийства и майка на две момчета. Луничава и атлетична мъжкарана с дълга като на някой Бийтълс тъмна коса, тя имаше вид на петнайсетина години по-млада от реалната си възраст, едва ли не недорасла да й сервират алкохол. Сара, заедно със съпруга и децата си, на няколко пъти бе ходила на гости по различни празнични случаи в дома-склад на Хънт и що се отнася лично до нея, нямаше проблеми с него. Беше се съгласила, че идеята с наградата в най-добрия случай бе глупава, а в най-лошия — отклоняваща вниманието, но бе изтъкнала също, че едва ли беше по-глупава или разсейваща от половината политикански работи, с които полицията на Сан Франциско трябваше да се справя ежедневно. Тя имаше желание да следва течението.

Долу при „Ембаркадеро“ сутрешната облачна покривка се бе поразкъсала. Ефирна слънчева светлина обливаше разположените на открито маси, докато Сара обобщаваше казаното дотук.

— И така, не знаем нищо за него след пет и четирийсет и пет следобяд през последния вторник. Съпругата Елън дори не се е обадила да каже, че се притеснява за него и не го е виждала почти до седем часа в сряда вечер…

— Явно — вметна Джул, — той често се е заседявал до късно при един или друг от спонсорите, прибирал се е след като тя е заспала, а сутрин е ставал и е излизал, преди да се е събудила.

— Не е ли спал в нейното легло? Или в тяхното легло? — учуди се Хънт.

— Очевидно не — отговори Русо. — Или поне тя не е забелязала.

— Забавната американска двойка — отбеляза Хънт. — А тя къде е била във вторник вечер тогава? Съпругата?

Русо нямаше нужда да поглежда бележките си.

— Поразходила се е по „Честнът“, после е отишла на кино, гледала е „Четецът“. Съвпада. Във всеки случай това са прожектирали онази нощ. А всъщност и досега.

— Сама ли е отишла?

Тя кимна.

— Така твърди. Прибрала се вкъщи към девет и половина, почела малко и си легнала към единайсет.

Сервитьорката пристигна с храната им. Всички си бяха поръчали кубински сандвичи със свинско и леден чай. Младата жена поднесе чиниите и каза:

— А днешната награда за най-оригинална поръчка се пада на…

Всички се позасмяха.

После жената си отиде, Хънт отхапа от сандвича си и рече:

— И никой не го е видял цял ден в сряда, нали така? Не се е явил на работа?

— Точно така — потвърди Джул.

— Значи е станало във вторник вечер?

— Твърде вероятно — каза Русо. — Патоанатомът казва, че не е сигурен, но няма да е преувеличено да се каже, че във вторник вечер не се е прибрал вкъщи, понеже вече е бил мъртъв.

— А телефонът му? — попита Хънт. — С кого е говорил?

— С много хора — отвърна Джул. — Имам предвид не по-малко от четирийсет различни входящи и изходящи номера само през последния ден. На всички се обадихме, между другото и с повечето се свързахме. Но последният проведен разговор е бил в девет и четирийсет. След това се е включвала само гласова поща. А локацията показва, че е бил там, където шофьорът му казва, че го е оставил.

Русо протегна към Хънт една изпонадраскана компютърна разпечатка.

Джул спря да дъвче.

— Полицейска работа.

— Добре свършена при това — призна Хънт. — И какво имаха да кажат всички тези добри граждани, говорещи по телефона?

— Дотук всички — отговори Русо, — имат доста правдоподобна причина да са говорили с него, а поне половината от тях са сравнени и с календара на Комо за всеки случай. Не попаднахме на никакви познати от едно време.

— Може да не е казал истината на шофьора си.

— Може — съгласи се Русо. — А може и шофьорът — Ал Картър — да не ни е казал истината.

Хънт остави сандвича си и погледна към Русо.

— Има ли някакви данни за такова нещо?

Тя поклати глава.

— Всъщност не. Картър е върнал лимузината в сградата на „Сънсет“, където стои на паркинг, в шест и половина, когато още е било светло. Трима свидетели потвърждават времето. А и той няма никакъв мотив. Картър е верен като куче. Той вози Комо от около осем години.

— Чакай — намеси се внезапно Джул. — Да се върнем на мисълта на Уайът. Може Комо да не е казал истината на този Картър. Може изобщо да не се е срещал със стар познат.

— На Девин му харесва идеята, че е замесена жена — обясни Русо.

— Коя? — с невинен тон попита Хънт.

— Младо момиче — отговори Джул. — Много, много красиво младо момиче, мисля, че и Сара ще се съгласи…

Русо кимна.

— Дори Сара признава, че е много хубава.

— Всъщност — Джул се приведе над масата към Хънт, — тя е толкова дяволски красива, че зъбите могат да те заболят. Алиша Торп. На двайсет и пет или там някъде, доброволка в „Сънсет“…

— … и Комо е имал авантюра с нея?

— Там е проблемът. — Джул тъжно поклати глава. — Дори и да е имал, и двамата са били дяволски дискретни.

— В такъв случай — попита Хънт, — как точно би могла да е замесена тя?

Русо си позволи да се изкиска.

— Навярно никак, е отговорът. Така реши и Девин, след като разговаряхме с нея. Аз също, впрочем. А Дев отчаяно си търси повод да иде и пак да я огледа. Казах му, че ако продължава така, ще трябва да се обадя на Кони.

— По дяволите — възрази Джул. — Аз вече казах на Кони. Сега и тя иска да я види. Мисля да заведа Кони в „Мортънс“ и да похарча един милион долара, само и само да можем и двамата да я видим.

— „Мортънс“ ли? — учуди се Хънт.

— Тя е посрещач там — обясни Русо.

Хънт погледна към Джул.

— На работа ли е във вторник вечер?

Джул също го погледна.

— Не и последния вторник. Може да е била навсякъде.

— Попитахте ли я?

Джул му хвърли смразяващ поглед.

— О, трябва да съм забравил. Каква добра идея. — После добави: — Естествено, че я питах, Уайът. И тя, като госпожа Комо си е била сама вкъщи и е гледала телевизия. Освен, ако в действителност не е била с Комо.

— Но уви — каза Русо, — не разполагаме с никаква улика срещу нея.

Мобилният телефон на Хънт звънна, той го вдигна и проведе кратък разговор. След като го затвори, каза:

— Е, радвам се, че ми дадохте възможност да се запозная с всичката отлично свършена полицейска работа и напредъка ви дотук. Това беше Тамара от офиса ми и по всичко личи, че поне за известно време ще сме заедно в бизнеса.

Джейми Санчес дойде от сградата на коалиция „Мишън стрийт“ в центъра, за да обядва с Лен Търнър в „Олимпик клуб“, заведение от златните традиции на стария Сан Франциско. Просторното помещение с високи тавани излъчваше атмосфера на благородство и отмора. Тук всички гласове бяха изискани, овладяни; не се виждаха небрежно или неприлично облечени хора. Почти всички посетители от мъжки пол този ден — а днес, както и всеки друг ден, те бяха болшинство, — носеха консервативни тъмни бизнес костюми и вратовръзки. Човек, разбира се, можеше да си поръча почти всичко на сервитьорите, но бюфетът бе така отрупан с каква ли не храна — от студени предястия до пиле, приготвено по три различни начина; от пушена сьомга до маринована и сотирана риба; паста и картофи и плата с агнешки бут, ребра и прясна шунка, — че повечето гости предпочитаха да се възползват от тази възможност.

Санчес бе с личната си униформа — матови спортни обувки, чифт поизносени панталони в цвят каки, малко старичък син блейзър и яркооранжева риза с подходяща вълнена вратовръзка. Доставяше му удоволствие да се подиграва на този привилегирован бастион с неадекватното си облекло. Зърна се за миг в огледалото и видя, че относително ниският му ръст, съчетан със смуглия тен, също не допринасяха за добрия външен вид, не и пред тази тълпа.

Да вървят по дяволите, помисли си. Той си знаеше, че е тук, заради това, което е.

Партньорът му Лен, от друга страна, не би могъл да изглежда по-естествено в тази среда, нито пък да се впише с по-голяма лекота. Санчес си помисли, че навярно е идвал на това място още като дете, седнало в скута на баща си. Той знаеше по име не само посрещача и сервитьорите, но и служителите на бюфета.

Е, помисли си, ето защо е толкова ценно да имаш Лен за партньор. Човекът бе не само опитен в преговорите (и добър адвокат), но умееше също да създава непринудена атмосфера, провокираща доверие, усещане, че всичко е такова, каквото трябва да бъде и под контрол. Дори и в префинена обстановка като настоящата, Лен се чувстваше като у дома си. Висок, аристократичен, стилен и с хубав тен. Възможно ли е да се дължи само на гените? За Санчес това бе плашеща мисъл.

Върнаха се от бюфета. За разлика от Санчес, отрупал чинията си с фетучини, зелен боб, пържени картофи, салата „Цезар“ и печени ребра, чинията на Търнър съдържаше малко парче морски език със сос от лимон и каперси, няколко резена от цели печени картофи и три стръка аспержи.

Седнаха двамата на маса за четирима с бяла покривка и Санчес се усмихна насила.

— Трябва да се науча да се контролирам около такъв бюфет. Щом видя всичката тази невероятна храна, кълна се, Лен, искам да я изям всичката.

Елегантният му колега леко се усмихна.

— Тя затова е тук, Джими. Ако искаш още, щом приключиш с едно, отиваш и си вземаш друго. Никой нищо няма да ти каже. — Той набоде едно парче риба, сдъвка го и кимна с безмълвно одобрение, после отново насочи вниманието си насреща. — Благодаря ти, че се отзова толкова бързо.

— Няма проблеми — отговори Санчес. — При всички случаи е по-добре да се говори лично. Ти каза, че било спешно.

— Е — Търнър махна с ръка, — относително спешно, може би. Но си помислих, че си струва ние двамата с теб предварително да се споразумеем относно игровия план на тази работа с наградата, която по принцип ми харесва, а после да поговорим и за стратегията по приемствеността в „Сънсет“, което ще се окаже огромно нещо.

— На мен ли го казваш — отбеляза Санчес.

— Да, сигурен съм, че си наясно. Но давай едно по едно, а?

— Естествено. Е, с какво разполагаме?

Търнър остави вилицата си.

— Нанси Нешек ми се обади веднага, след като е приключила разговора си с Лорейн. Нанси разбира, а съм сигурен, че и ти, докато Лорейн навярно не, каква страхотна спонсорска възможност предоставя на всички нас този сценарий с наградата. — Той понижи глас и се приведе над масата. — Ето ти го Доминик Комо, загинал герой, любимец на хората. Навсякъде, където е членувал в борда на директорите — това сте ти, Нанси и поне още трима, които мога да спомена, — оповестяваме, че предлагаме „х“ долара награда. Ще бъде общоградско, координирано усилие да се залови убиеца му, понеже полицията не разполага с никакви следи. Но, ще попиташ, тези подарени фондове няма ли да са незначителни, така или иначе? Откъде ще дойдат всичките тези пари?

За Санчес картинката внезапно се изясни.

— От щедрите ни спонсори.

— Именно. Ще отправим специален еднократен апел за спешни суми, за да се покрие наградата, която предлагаме. Затова ще си разпределим, да кажем, няколкостотин хиляди, може и повече — всъщност няма значение, това така или иначе са дребни кинти. Ще отпечатаме специални дарителски картички, ще ги разпратим по списъци, ще направим изявление по телевизията. Като нищо ще влязат два, три милиона, може и повече.

При тези цифри очите на Санчес светнаха. Планове като този правеха света на организациите с нестопанска цел толкова невероятно доходен. Търнър предлагаше той и Нанси Нешек и още няколко изпълнителни директори да инвестират по трийсет-четирийсет хиляди долара за наградата и съответната публичност и евентуално да получат за усилията си милион и повече. А дори не включваха частните фондации с техните целеви средства, които — като се имат предвид личните връзки на Доминик Комо с тези организации — според Санчес щяха да потекат като река.

Без значение беше, че на никоя от благотворителните организации навярно нямаше да й се наложи да даде и стотинка за наградата, тъй като едва ли някой щеше да успее да даде информация, водеща до арест в случая „Комо“. Въпреки това, тази еднократна специална кампания по набиране на средства щеше да привлече пари, които никой нямаше да е в състояние да проследи или отчете по какъвто и да било начин. Причината бе, че след като веднъж дадат средствата, спонсорите просто са склонни да приемат, че те ще се използват или за спешната нужда на кампанията, или за друга някаква, не по-малко важна цел в благотворително отношение.

— Това е един от онези моменти на „потенциален бум“, Джими. В наш интерес е тази награда да се учреди и огласи колкото се може по-скоро.

Санчес долепи длан до устата си и я притисна с два пръста, за да прикрие усмивката си.

— Разбира се — каза той. — Не ще и дума. Аз бих предложил двайсет и пет, колкото и „Сънсет“.

— Звучи ми подходящо. И Нанси е на това ниво. Сигурен съм, че мога да говоря с няколко други колеги и да вдигна сумата над сто хиляди, което е горе-долу минимумът, необходим, за да ни имат доверие. Веднага, щом достигнем това число, мисля да свикам пресконференция и да задвижа нещата. После ни остава само да седнем и да гледаме как парите потичат.

Санчес отиде до бюфета за десерт, върна се и отново седна срещу Търнър с дебел резен чийзкейк и парче шоколадов сладкиш, покрит с топка ванилов сладолед. Двамата почакаха да им напълнят отново чашите с кафе и тогава Санчес нагази в дълбоките води на въпроса за приемствеността в младежкия проект „Сънсет“.

— Разбрах, че ще има открит конкурс, Лен, но не мисля, че някой би отрекъл моята квалификация. Ръководя „Мишън“ от седем години. Следователно съм логичният и естествен избор.

Търнър попи устните си със салфетка.

— Е, тъкмо това трябва да обсъдим, Джими. Аз изцяло те подкрепям и съм готов да придвижа кандидатурата ти пред борда, но все още остават някои нерешени въпроси, които не са така очевидни.

Санчес навярно не бе очаквал подобно възражение от колегата си. Челото му помръкна.

— Какви например?

— Ами, например, Лорейн Хес.

— Ха! Тя е…

Търнър обаче вдигна ръка и го спря.

— Лорейн Хес е жена с десетгодишен опит и в най-малките подробности, Джим. Тя познава нещата из основи. Ще получи значителна подкрепа от борда. А и не крие, че иска да участва в надпреварата и заслужава работата. И споменах ли, че е жена? Никога не сме имали жена директор. Това може да се окаже по-важно от всичко останало, взето заедно. — Лен се подсмихна. — Имаш дяволски късмет, че не е черна.

Санчес клатеше глава.

— Тя не става за ръководител, Лен. И ти, и аз го знаем. Тя е работна пчеличка. Ще е най-добра, ако си остане там, където е. Даже си мисля, че си няма и представа какво всъщност правеше Доминик.

Тук Търнър се ухили накриво.

— Знаеше ли изобщо някой?

— Все си мисля, че имам доста добра представа.

Санчес лапна парче чийзкейк и го прокара с глътка кафе, а Търнър каза:

— Ще се радвам да чуя за това. Можем да го смятаме за част от представянето ти на конкурса.

Санчес преглътна.

— Справедливо е — каза той. — Но като говорим какво е направил, трябва преди всичко да посочим какво не е направил, а то е — каквато и да било действителна работа в организацията „Сънсет“. Просто тотално стоеше над тези неща. Което, между другото, е и една от причините, защо Лорейн няма да е добра на този пост. Доминик в действителност нямаше никаква друга работа, освен да върши услуги и да събира пари. Струва ми се, че тя все още живее с впечатлението, че той е изпълнявал някаква реална функция в организацията, докато всъщност не е.

— Не. Съгласен съм. В това бе неговият гений.

— Наричай го така, щом ти харесва. Но ако назначат някой друг, който или която си мисли, че ще прави нещо различно от това да се размотава и да търгува с влияние, ще има да се гърчим и да скърцаме със зъби, повярвай ми.

Сега бе ред Търнър да се облегне напред на масата.

— Виж, честно казано, Джими, същите притеснения изпитват и някои от нас в борда по отношение на твоя интерес към работата. Действително ти си отговорен за ежедневното провеждане на програмите в „Мишън“, координирането на хората ти, управляването на печелившите центрове. Ако трябва да използвам собствената ти фраза, самият ти си работна пчеличка.

Санчес си позволи само леко да кимне.

— Просто дебнех подходящия момент, Лен. Но вече съм готов да премина на по-горно ниво. Мисля, че си го заслужих.

— И кой тогава ще заеме мястото ти в „Мишън“?

— Добре е, че ти зададе този въпрос. Знаеш, че жена ми е служителка в офиса и се води на ведомост почти от самото начало. Струва ми се, че тя трябва да е естественият избор и ще послужи за пример как отдаваме еднакво значение на половете.

Търнър се облегна назад с възхитено изражение.

— Знаеш ли, Джими — каза той. — От толкова време те познавам, а нямах представа колко си амбициозен. Тези два поста, на теб и Лола, колко ще ви докарат?

— Да ги закръглим на осемстотин.

— Не мислиш ли, че това ще породи съмнения?

Санчес остави вилицата си.

— Аз и сега правя двеста, Лен. Лола — около сто и петдесет. И никой не повдига учудено вежди. Ако аз се преместя в „Сънсет“, а Лола в „Мишън“, никой няма и да забележи. Важното е, че работата на Доминик няма да прекъсне, нашите хора ще продължат да бъдат избирани. А как ще стане това? Ти знаеш как става.

И Търнър знаеше.

Всъщност, като съветник в „Сънсет“, Търнър бе осъзнал властта на Доминик Комо. Той не само дърпаше конците на годишен бюджет от петдесет милиона долара, но и насочваше тези фондове натам, където можеха да осигурят най-голямо политическо влияние в града. Защото най-съкровената тайна на нестопанските организации, особено в невероятно корумлираната среда на Сан Франциско, бе интимната им връзка с политическите, а оттам и с бизнес средите.

Геният на Комо бе в това, че се бе превърнал в брокер между всички елементи. Той бе човекът, който решаваше проблемите между фамилиите във властовия елит. Ако например, синът на някой съдия се нуждаеше от определена рехабилитация, широките връзки на Комо в обществените служби даваха възможност да се намери място в клиника в Аризона, или да кажем, в Лос Анджелес, вместо в Сан Франциско, където присъствието на момчето би било политически конфузно за бащата. Ако дъщерята на някой надзорник си търсеше работа, Комо можеше да й намери такава в общинския градски транспорт. На практика, ако който и да било политик имаше проблем с която и да било структура в Сан Франциско — профсъюзи, латиноси, гей-общества, имигранти, градски служители — Комо бе практическият посредник, който смазваше колелата на управлението, посредством мъдрото ръководство, както на пари, така и на персонал.

И всичко, благодарение на простия факт, че избирателният закон в града забраняваше индивидуални дарения, надвишаващи 1150 долара за отделен политически кандидат, за която и да било позиция, независимо дали е общински прокурор, градски съветник, кмет или коя да е друга изборна длъжност. От друга страна, нямаше никакви ограничения относно благотворителните организации, които при това не подлежаха на данъчно облагане.

Позицията на самия Лен Търнър функционираше изцяло около тази ос. Неговите клиенти, в голямата си част, развиващи многомилионни широкоспектърни градски проекти, се оказваха необикновено щедри дарители към ценни организации като младежкия проект „Сънсет“, понеже парите, които попадаха в касите на Доминик Комо, можеха после да послужат за избирането на градска управа, симпатизираща на тези проекти. Технически, разбира се, това беше незаконно и със сигурност неетично, но на практика подобно финансово менажиране си действаше безпроблемно, тъй като хората, чиято работа бе да следят разходването на благотворителните фондове, бяха същите онези, които ги и получаваха.

Търнър леко се оттласна от масата, кръстоса крак върху крак и се пресегна за чашата си с кафе. Срещна погледа на събеседника си и кимна. Джейми му казваше, че е наясно с играта и че е готов да я поеме оттам, където я бе оставил Комо. Вярно бе, че не е така опитен, като Комо — но кой ли беше?

— Добре, слушай — започна Търнър. — Оценявам искреността ти, Джими. Дай да оставим нещата да се успокоят за няколко седмици — по дяволите, Доминик дори не е погребан още — и тогава да видим какво ще правим. Добре е, че отрано ме предупреждаваш за своите интереси. Ще го пробутам на някои хора от борда. Междувременно, дай да задвижим тази награда и да се възползваме от възможността, която ни се предоставя. Как ти звучи?

— Добре. Звучи ми добре, Лен. Но искам ясно да разбереш, че интересът ми към работата на Доминик в „Сънсет“ няма да изчезне. Ако не беше неуместно да се използват такива думи в случая, щях да кажа, че бих убил човек за тази работа.

10.

До Тамара достигна възторженият вик на Хънт от дъното на кабинета му. Тя скочи от мястото си, отиде до свързващата ги врата, отвори я и видя шефа си зад бюрото с протегнати нагоре ръце в класическа поза на триумф.

— Предчувствам добри новини — каза тя.

Хънт свали ръце, но очите му продължаваха да танцуват.

— Това беше съпругата, Елън, току-що приключила разговора си с Лен Търнър. Познай какво?

— Направила е самопризнания?

— Не.

— Дала ти е списък със заподозрени?

— Не, но би желала да говори с нас. Междувременно, как ти звучи, ако даде петдесет хиляди от себе си?

— Петнайсет?

Усмивката не слизаше от лицето на Хънт.

— Пет-десет, Там. Петдесет. Не й се ще хората да си помислят, че й пука, колкото на организациите. Тя е най-засегната. Най-наранена. Ужасно ми е мъчно за нея, но във всяко друго отношение, трябва да призная, че почвам да имам доста добри предчувствия за цялата тази работа. Брат ти е голяма работа, знаеш ли?

— Зная, но не му го казвай. Ще му завъртиш главата.

— Какво да не ми казва? — Сякаш по магия, Мики се материализира зад нея на прага. — Обещавам, че главата ми ще си остане на мястото.

Сестра му се извърна наполовина, за да го погледне.

— Току-що Елън Комо е предложила петдесет хиляди, с което наградата става… няма да повярваш… двеста двайсет и пет хиляди долара.

Ченето на Мики увисна.

— Да бе!

Хънт кимна.

— Телефонът ще се скъса да звъни. Оттук десет, оттам петнайсет, няколко по двайсет и пет. Тази идея е брилянтна.

— О-хо-о — възкликна Мики. — Там е права. Усещам как главата ми почва да се върти. — Той я обхвана с две ръце. — Спри — провикна се шеговито той, — спри! — После добави с усмивка: — Напразно. Май шапката ми няма да се задържи.

— Ти и бездруго нямаш шапка — възрази Там. — Никога не съм те виждала с нещо такова.

— Бре! Какъв късмет. Щях да си опропастя готината шапка.

— Аз ще ти купя проклетата шапка — намеси се Хънт.

Телефонът отново звънна, Тамара изблъска брат си настрана и се втурна към бюрото. Хънт застана до Мики на прага в очакване да чуе какво следва.

— Клуб „Хънт“, Тамара на телефона. С какво мога да ви помогна? — Кратка пауза, после: — Да. Да, така е. А-ха, ние сме. Почакайте за минута, господин Хънт се занимава с това. Ще ви дам да говорите с него. — Тя покри слушалката с ръка и погледна към тях. — Обажда се някой от кабинета на Лен Търнър. Няма да повярвате, но Надзорният съвет току-що е гласувал „за“.

До момента, в който Хънт напусна офиса, градът се включи с трийсет хиляди долара и, с приноса на още няколко благотворителни организации, наградата достигна 300000.

Това беше животоспасяващо.

Така че, той бе с приповдигнат дух, когато паркира своя мини купър в пясъчната алея пред къщата на улица „Сервантес“, както го бе упътила Елън Комо. Излезе от колата и огледа фасадата, възхитен, как някои хора успяваха да си подредят живота. Обожаваше огромния си стар склад, разбира се, но той бе нещо индустриално и предимно собствено ръчно производство.

Това място тук, просто оставяше човека без дъх. Сякаш едва вчера бе боядисано в тосканово оранжево и прекрасно би могло да е грабнато и пренесено от хълмовете около Флоренция. Истинска кула се извисяваше над кръговия вход и създаваше впечатление, че се влиза в замък. Част от фасадата на втория етаж бе панорамен прозорец, който със сигурност осигуряваше гледка към пристанището, кея и Голдън Гейт зад тях. Над гаража, точно пред него, буйно бе разцъфтяла бугенвилея, а над всичко това очевидно се простираше още едно крило до края на имота в задната му част.

Той изкачи петнайсетте обли стъпала през разцъфналите билки и ярки цветове, спря най-горе и се обърна да види гледката зад гърба си, която се оказа по-величествена и пищна, отколкото си бе представял. Дори приземният етаж тук бе по-висок от горните етажи на къщите от другата страна на улицата, така че, изгледът включваше купола на Палата на Легиона на честта (в лагуната, пред който, Мики бе намерил тялото на Комо), а освен това, и зеленината около Гарнизона.

Той постоя още малко да се наслади на панорамата и тъкмо се канеше да се обърне и да позвъни, когато вратата внезапно се отвори зад него.

— Господин Хънт? — Елън Комо го погледна очаквателно. — Не чух звънеца, но ви видях да стоите тук.

Хънт повдигна рамене извинително.

— Боя се, че за миг останах като омагьосан. Бива си я тази гледка, която имате.

Тя хвърли бегъл поглед зад него и кимна.

— Аз вече загубих навика да я забелязвам. Нали разбирате, никога не се променя. Но заповядайте. — Отстъпи крачка назад и отвори по-широко вратата. — Влезте.

Настаниха се на два еднакви стола с масичка помежду им. На нея имаше чиния с шоколадови бисквити, изрисувана на цветя глинена кана с вода, чайник с кафе, захар и сметана, две чашки, две чинийки и две стъклени чаши.

Можеше да се каже, че Елън бе почти красива, с очевидно поддържана спортна форма и идеално облечена. Посред бял ден тя носеше семпла тъмнокафява шита по поръчка вечерна рокля. Само червеникавокестенявата коса, не съвсем добре боядисана, бе донякъде неуместна. Хънт си помисли, че вероятно си е правила лифтинг на лицето и още някакви козметични операции, особено около очите, но дори и така да беше, по нищо не личеше. Обърна внимание на ръцете й — те винаги издават възрастта, — но те бяха гладки и изящни. Можеше да бъде както на трийсет и пет, така и на четирийсет и пет или на каквато и да е възраст, блестящ продукт на богатство и охолен живот.

— Преди да започнем — каза Хънт, — бих искал да ви поднеса своите съболезнования. Разбирам, че за вас сигурно е невероятно трудно и ако по някое време почувствате желание да прекратим разговора…

Тя кимна леко и скулите и едва се опънаха, което може би беше опит за усмивка.

— Благодаря, но аз ви поканих тук, ако си спомняте. Много съм ви благодарна, че се отзовахте.

— Разбира се. И така, с какво мога да ви помогна?

Тя се стегна, пое си дъх и сключи длани в скута си. Стройните й крака бяха кръстосани при глезените под стола.

— Казахте, че ще търсите информация от хора, които биха искали да спечелят цялата или част от наградата?

— Правилно.

— Е, аз си помислих, че за да се справите ефективно с това, може би ще ви е нужна информация за Доминик — с какво е бил свързан или с кого е бил свързан.

Хънт реши веднага да изплюят камъчето.

— За Алиша Торп ли говорите? — Вече беше осведомен от Мики, че Елън бе пратила Джул и Русо да говорят с Алиша и да я смятат за заподозряна.

Елън Комо присви очи, навярно остана изненадана от въпроса.

— Споменах за нея на полицаите — отговори тя, — но те не се заинтересуваха особено. Изглежда, че им беше по-интересно къде съм била аз и моето така наречено алиби.

Хънт се бе привел напред, удобно разположен на стола си, с лакти, подпрени на коленете.

— Отишли са и са я разпитали — обясни той. — Според мен, проблемът е, че все още не разполагат с никакво физическо доказателство. Оръжието на убийството или нещо подобно.

— Значи и вие сте разговаряли с тях? С полицаите?

Хънт се постара да изобрази утвърдителна физиономия.

— За последно, само преди около три часа. Поддържаме доста тесни връзки.

— И когато ги видяхте, те споменаха ли това момиче?

— Всъщност да. Струва ми се, че на сегашния етап я смятат за интересна фигура, но както вече казах, понеже няма фактическо доказателство…

В очите й проблесна внезапен гняв.

— Какво ви трябва? Има цял куп доказателства, че тя и съпругът ми… И на тях им казах, но те няма да направят нищо.

— Сигурен съм, че биха направили, ако можеха, госпожо. Оказва им се огромен натиск да извършат скорошен арест. Стига да се докопат до нещо за някого, ще действат светкавично.

Сега и тя се наведе напред.

— Чуйте ме. Уверявам ви, абсолютен факт е, че това момиче бе завъртяло главата на мъжа ми. Той сам ми го каза. Според него, честно било да зная. — От гърлото й се изтръгна горчив смях. — Каза, че не били направили нищо, сякаш някой ще му повярва. Лорейн Хес направо ми заяви, че ги е хванала „на местопрестъплението“ в офиса. И добави, че не било за първи път. Сякаш има значение. По неговите думи, „бил един вид влюбен в нея“, но обичал мен. Нашето било истинско, с нея просто преживявал нещо, но бил сигурен, че ще го преодолее, обаче искал да зная. Искал да бъде честен, каквото и да означава това. Всичко беше толкова цивилизовано. Не искал да навреди на брака ни.

— А вие какво направихте, когато ви каза това?

— Какво направих ли? За известно време — нищо. Бях като вцепенена. Ето го съпругът ми от трийсет и две години, който ми съобщава, че е влюбен в друга жена, но някакси това не означавало, че не обича и мен. Дори повече. Така че, в продължение на няколко седмици бях като сомнамбул, ходех из къщата и се опитвах да проумея. — Тя въздъхна дълбоко и се облегна с изправен гръб. — Най-накрая си събрах ума и му казах, че няма да търпя това повече и той трябва да я уволни.

— Това кога се случи?

— Не съм съвсем сигурна. Не и в точната дата. Но наскоро, при всички случаи. През последната седмица, преди той да… да изчезне.

— И какво ви отговори на това? На искането ви да я уволни?

— Каза, че не знаел дали ще може. Нямало да бъде честно по отношение на нея. — Тя неочаквано плесна с длан по бедрото си, отново, и отново, и отново. — Честно, честно, честно. Сякаш онова, което ми причиняваше на мен, беше честно. Всичките тези приказки за честност, прилошаваше ми от тях. Повръщаше ми се, буквално. Не знаел, дали ще може. Можете ли да си представите?

Хънт успя само да кимне.

— И продължаваше да го повтаря, понеже те не били направили нищо, с което имаше предвид, че не са правили секс, че още ми бил верен, не ме бил мамил. Аз обаче дори не бях наясно какво има предвид под правене на секс. Искам да кажа, след Клинтън, кой може да каже вече какво означава това? Може да са правили всичко друго, освен… — Тя тежко въздъхна. — О, чуйте. Няма значение какво са правили. Той беше влюбен в нея. Това беше важното.

Хънт й даде няколко секунди да се съвземе. После проговори тихо:

— И какво се случи накрая? Докъде стигнахте?

Тя кимна няколко пъти с глава.

— Миналият уикенд, неговият последен, искам да кажа, му заявих, че ще го изгоня, ако не я уволни. Дотук. Не можех да търпя повече. Имахме ужасен скандал.

— И?

— И той се съгласи.

— Съгласил се е да уволни Алиша?

— Да. Казах му да избира, аз или тя, и за пръв път той взе правилното решение.

— И това се случи точно, преди да изчезне?

Тя отново кимна.

— Един-два дена преди това.

Хънт размисли за момент, после вдигна очи към нейните.

— Елън, казахте ли това на полицията?

Тя се поколеба.

— Не всичко — призна, после продължи: — Те ми дадоха да разбера, че не изключват варианта аз да съм го убила. Искаха да знаят какво съм правила в нощта… във вторник вечерта. Непрекъснато питаха дали съм сигурна какво съм правила, в колко часа съм си легнала и защо не съм го обявила за изчезнал чак до следващия ден. — Тя въздъхна. — Както и да е, стана ми ясно, че според тях трябва да е била съпругата, винаги е единият съпруг. Нямаше да я разследват по-сериозно, каквото и да им кажех, вече си мислеха, че съм аз. Обаче после почнах да си мисля, че не съм им казала онова, от което биха имали нужда, когато разговарят с нея. Бях просто бясна, не мислех съвсем ясно, тъй като току-що ми бяха съобщили, че са намерили Доминик.

Хънт отново помълча.

— В крайна сметка, той уволни ли я действително?

— Да. — Тя стисна устни. — В онзи вторник специално ми се обади у дома да ми каже, че й е съобщил, че всичко е приключило. Вече нямало да работи за него. — Тя положи усилие да се овладее и се изправи на стола си. — Ще ви кажа какво е станало после. Тя се е срещнала с него в онази нощ и го е молила да я остави на работа, той й е отговорил, че не би могъл, тя е побесняла и го е убила.

Хънт шумно издиша. Този сценарий беше логичен и правдоподобен. Неприятно за Елън обаче също толкова логично можеше да се възрази, че всичко се е случило, точно както го описа, с изключение на това, че Доминик действително е уволнил Алиша. Възможно бе тъкмо Елън да е проследила Доминик до Двореца на изящните изкуства и да е подслушала как той казва на Алиша, че ще напусне жена си, за да е с нея. Ако Комо е трябвало да избира между Алиша и Елън, той по-скоро би избрал Алиша. Така че, след като Алиша си е тръгнала, Елън вече е могла да обезумее дотам, че сама да го убие.

Вместо това, Хънт каза само:

— Имате ли нещо против да отида отново в полицията и да им разкажа тази част, която сте пропуснали?

— Абсолютно нищо против — отговори тя. — Настоявам да го направите. Трябваше да им го кажа още първия път. Просто тогава не мислех съвсем ясно.

— Може би ще пожелаят да дойдат и отново да разговарят с вас.

— Би било чудесно — каза тя. И добави: — Убедена съм, че ако се поразтърсят, ще открият нещо за нея. — И изведнъж, сякаш по магия, тя се усмихна широко и лъчезарно, изтри длани в дрехата си и се изправи. — Вече пратих на Лен своя чек — каза му. Отправи се към един от шкафовете, после се обърна. — Може да ви прозвучи малко странно.

Хънт също стана.

— Кое?

— Ако се окаже, че това момиче е убило Доминик, а аз съм сигурна, че е така, и те я хванат, благодарение на информацията, дадена от мен, аз също ще претендирам за наградата. За цялата.

11.

Комюникето бе излъчено в 3:45, първото обаждане Тамара получи в 4:08.

— Вие не сте ченгета, нали, ’щото аз няма си говоря с ник’ви ченгета.

Тази, която се обади, се идентифицира като Виржиния Колинс. Живеела сама на десетметрова лодка, наречена „възхитителна“, закотвена на кея. Чула съобщението за наградата по радио „KNBC“ по новините в четири часа и искала да знае с кого трябва да говори, за да си предаде информацията. Трябвало да бъде убедена, че се записва точно коя е тя и кога се е обадила, за да може, ако информацията й се потвърди, да получи наградата.

Била чувала какви ли не истории, сподели с Тамара, как обещават награди, а после отказват да платят на човека, който наистина е помогнал да се извърши арест и се издаде присъда, тъй като всъщност нямали общо с наградния фонд. Също така, искала да знае повече за частта с присъдата. Ами ако само арестуват оня, за когото си помогнал да го идентифицират, а после не могат да го осъдят? Ще вземеш ли пак парите? Или поне част от тях?

И като станало дума за това, Тамара наясно ли е, колко е трудно да осъдиш когото и да било в Сан Франциско? Обществена тайна било, че съдебните заседатели в този град никога не осъждат. Братът на Виржиния, Джон, бил за известно време юрист, работил за окръжния прокурор, още през осемдесетте, но дори и тогава било почти невъзможно да накараш което и да е жури да осъди някого.

И какво ставало, ако има съдебно споразумение? Брои ли се? Със сигурност би трябвало да дадат някаква част от наградата, заради самия арест. И бонус, в случай на присъда.

— Ами ако арестуват неправилния човек? — наложи се да попита Тамара.

— Това никога не се случва — отговори Виржиния. — Ако арестуват някого, можеш почти със сигурност да се обзаложиш, че той го е направил.

— Вие обаче виждате къде е проблемът — настоя Тамара. — Арестуват някого, дават ви половината от парите или колкото там, после установяват, че някой друг го е сторил, а вече са похарчили сумата. Тогава какво? Ето защо трябва да е налице, освен арест, също и присъда.

— Добре, в това има смисъл. Но дори и така да е, искам да знам, че някъде се записва, че аз съм се обадила, какво съм ви казала и кога съм го казала. В смисъл, ако съм първа, би трябвало да има значение. Голямо значение.

— Сигурна съм, че ще има — увери я Тамара. До този момент вече се бе убедила, че говореше с някой, който дори и да не бе освидетелстван луд, то поне му хлопаше дъската. — Можете ли накратко да ми кажете какво е естеството на вашата информация?

— Майтапиш ли се с мен? И дума да не става — сопна се Виржиния. — Не и по телефона. Подслушват ги всичките, нали знаеш? Ченгетата. Давам ти информацията. Те решават случая, обират всички лаври, аз не получавам наградата. Няма да приказвам с ни’кви ченгета.

— Не мисля, че всички телефони се подслушват — възрази Тамара. — Вече не.

Демонстративно покашляне.

— Ами, щом вярваш… ако бях на твое място, щях да внимавам доста повече. Някой и сега ни подслушва, казвам ти със сигурност. Нали не сте на клетъчни телефони там, в офиса ви?

— Не. Аналогови.

— Е, може би е малко по-добре. Поне не могат да ви прихванат от въздуха, но със същата лекота могат да ви сложат бръмбари. Особено в детективска агенция, като вашата.

— В такъв случай, ще внимавам какво говоря. Може би ще сте в състояние да ми дадете поне някакъв телефон, така че ние да можем да ви потърсим и да си уговорим среща?

— Няма как да ми се обадите.

— А, да. Разбира се. Казахте, че сте в лодка на кея?

В момента Мики бе зает с истинска работа — трябваше да връчи призовка на една медицинска сестра на име Паула Чоу, работила в продължение на шест години в зъболекарския кабинет на доктор Бърнард Офит, но приключила ангажиментите си с него преди шест години. Изглежда, че докато е практикувал лицевочелюстна хирургия с жените пациентки или, казано по-просто, докато им намествап ченетата, доктор Офит развил техника, включваща масажиране на гърдите на тези жени. В крайна сметка, четиринайсет жертви на това съмнително лечение повдигнали обвинения. Адвокатът на доктор Офит, който твърдеше, че въпросната техника била не само оправдана, но и лечебна, се нуждаеше от свидетели, като госпожа Чоу, които да заявят, че докторът бе изискан човек и добър шеф и никога не би направил нещо, толкова просташко, за да задоволи собствените си сексуални нужди. И нещо повече, да свидетелства, че когато го е виждала да провежда това лечение, никоя пациентка не се е оплаквала на момента, нито е твърдяла, че усеща какъвто и да било сексуален елемент в него.

Мики откри госпожа Чоу на новото й работно място в един стоматологичен кабинет на улица „Клемънт“ и й връчи призовка за съда за следващата седмица. После се обади на сестра си в работата да види какво става. Тя му съобщи, че точно в този момент е добре да отиде да говори с една навярно луда жена, живуща на лодка на кея.

— Кое те кара да си мислиш, че е луда?

— Ще видиш.

Той излезе от Гарнизонния парк и заобиколи същия пристанищен паркинг, който беше използвал миналия петък сутринта, паркира и отиде до портата към лодките. Слънцето вече се бе показало, но вятърът беше остър и заливът представляваше калейдоскоп от платна, носещи се по белите шапки на вълните.

Непосредствено от другата страна на вратата стоеше жена със скръстени ръце и нетърпеливо изражение на лицето. Облечена беше в жълта мушама, а под нея носеше работни панталони и гумени ботуши. Имаше вид да е в края на петдесетте или в началото на шейсетте си години, но развеяната й от вятъра коса, с цвят и консистенция на слама, бе повече, отколкото Мики бе свикнал да вижда у възрастни жени.

— Аз съм Виржиния. Вие клуба „Хънт“ ли сте? — малко грубо попита тя.

Мики й отправи своята обезоръжаваща усмивка.

— Не целия, само най-главният му служител.

— Е, хубаво — каза тя. — Трябва ми някой с ум в главата. Имате ли някакъв документ за самоличност?

— Да, госпожо. — Мики показа шофьорската си книжка и й подаде една визитна картичка. Малко трудно беше по този начин да се идентифицира като частен детектив, но тя изглежда остана доволна. Чак след като разглежда картичката в продължение на цели десет секунди, тя бръкна в джоба си и извади ключа за вратата. Докато отключваше, му хвърли кос поглед.

— Повече предпазливост никога не е излишна, нали така?

— Да, госпожо. Напълно съм съгласен.

— Стават много повече изнасилвания, отколкото се докладват.

— Точно така.

— Хората ме гледат, на петдесет и седем и карам трийсетата, както винаги казвам, и после ми кажете да не се страхувам от изнасилване, защото съм била прекалено стара. Но вие знаете, че изнасилването не е сексуално престъпление. То не е свързано със секса, а с омразата и яростта. Миналият месец в Бъркли имаше една жена, на шейсет и две и в инвалидна количка, можете ли да повярвате? Пребита и, както се изразиха, сексуално насилена, което значи изнасилена. Както и да е, ето защо ми харесва тук, зад тази ограда. Никой не може да влезе, ако не познава някого от собствениците на лодките.

— Добра политика — съгласи се Мики.

Тя го погледна косо и задържа погледа си секунда-две, може би, за да види, дали не й се подиграва, но очевидно той отново издържа теста, понеже последва:

— Елате тогава — обърна се и го поведе надолу към една доста порутена лодка в дъното на кея.

Двамата седнаха на вехти и малко влажни възглавници около кормилото. На въжетата на мачтата от страната на морето бе простряно пране, захванато с щипки. От вътрешността на лодката се носеше звукът на радио.

Мики вече бе решил, че преценката на Тамара за тази жена бе правилна, обаче и лудите понякога разполагаха с добра информация. Въпреки това, не бе склонен да си загуби повече време от необходимото в бъбрене с нея, затова преметна единия си крак върху другия, отпусна се небрежно назад и и се усмихна.

— И така, Виржиния, доколкото разбирам, ти разполагаш с информация, която смяташ, че може да помогне във връзка с убийството на Доминик Комо?

— Да, така смятам. Не трябва ли по някакъв начин да удостоверим времето, по което разговаряме? Няма ли някакъв официален формуляр или нещо друго, което да подпишем и да си запазя копие?

Мики почувства, че Тамара май не го беше подготвила достатъчно за онова, което го очакваше тук, но се постара да влезе в тона на разговора.

— Виж — каза той, — сигурно ще можеш да дойдеш в нашия офис, където да изработим споразумение, ти да го подпишеш и съответно да го заверим при нотариус, ако се стигне дотам. Но защо би желала това?

— Заради наградата — простичко отговори тя. — За да не ми я отмъкне някой.

— А-ха.

— И никой няма да казва на ченгетата коя съм. ’Щото ще ви кажа нещо първа, а после всички ще го знаят, понеже аз съм го казала, но вече никой няма да си спомня откъде е дошло. Доста удобно, ако питаш мен.

Мики кимна с вид, че приема всичко много насериозно.

— Добре, Виржиния — каза накрая. — Ще ти кажа какво ще направим, да видим дали ще се съгласиш. Ти ще ми предадеш информацията си и ако и двамата решим, че е достатъчно значима, още сега ще те откарам в офиса, където ще напишем и нотариално заверим твоето показание. Ще го размножим и ще те върнем тук с едно копие. Как ти звучи?

Тя отново му отправи своя проучвателен поглед, очевидно претегляйки нещата. Накрая явно взе решение, защото кимна.

— Радвам се, че са ми пратили човек с ум в главата.

Тримата — Мики, Тамара и Уайът Хънт — седяха с почти допрени колене около малка маса в благословено тихо кътче на „Куивър бар“ в „Епик Роустхаус“, великолепното ново заведение на Пат Кулето на „Ембаркадеро“ непосредствено до водата. Бяха си устроили коктейл в чест на нововъзложената им работа и в края на деня Хънт нямаше търпение да се отдадат на напитките.

— Жената си беше съвсем в ред — говореше Мики. — Да не говорим за онова, което е видяла и какво то значи. И, трябва да кажа, че според мен, никой от нас не си го е и помислял.

— Е, какво се оказа? — попита Хънт.

Мики отпи от бирата си.

— Пробвай се наистина да познаеш. Ако не за друго, то за да придобиеш усещане колко далеч от всичко сме.

— Видяла е лимузината някъде там — предположи Хънт, — когато се смята, че е била в „Сънсет“.

— Студено. Там?

— Чула е нещо.

— Не. Доста по-очевидно нещо е.

— Видяла е нещо — допусна Тамара.

— Добре.

— От лодката си?

— Топло — одобри Мики.

— Чакай малко — намеси се Хънт. — Значи се е случило около лодките?

Мики се наслаждаваше на момента, докато ги изслушваше.

— Казах ви, излезте от калъпите си. Никога, никога не бихме се сетили за нещо подобно. Дори мястото не доближаваме. А знаем, че се е случило, понеже тя го е видяла с очите си.

В продължение на един дълъг момент всички мълчаха.

— Добре — каза Хънт, — значи той се е срещнал с някого на една от лодките. Скарали са се… но не, това е твърде далеч от лагуната. Никой няма да вземе да пренася труп през три квартала. Не и от лодките до паркинга.

— Не. Няма никакво носене. Няма и лодки. — Мики надигна отново бирата си, пак я остави и отправи красноречив поглед към колегите си, тип „последен шанс“. Накрая театрално въздъхна.

— Можем да викаме Девин Джулс и да приключваме случая веднага, след като ви кажа, приятели — обяви той, — но си помислих, че понеже всичко е прекалено ясно, може би не е зле да поговорим първо, преди да викнем ченгетата. — Той отправи последен триумфален поглед към тях. — Добре де, нали се сещате за дирижабъла, туристическия?

Много бавно Хънт кимна.

— Въздушният кораб — предпазливо произнесе той. — „Еврика“.

— Точно така. Същият. Е, във вторник вечерта Виржиния си стояла на палубата по късен здрач и се наслаждавала на мира и спокойствието наоколо, когато забелязала „Еврика“ да се задава откъм Голдън Гейт. Красиво, за който харесва въздушни кораби и досадно, за който не. Но каквото и да е, нощта била топла и тя просто го наблюдавала как се носи отгоре, на около две пресечки на юг, но наистина доста близо. И тогава, най-неочаквано, тя вдига очи нагоре и вижда нещо… Не си го измислям… вижда нещо да пада от него. Отначало не повярвала на очите си, но после си дала сметка, че прилича на тяло и то пада ли пада, докато не изчезва от погледа й точно над дърветата, някъде там, където би трябвало да е лагуната.

— Слава Богу, че я отводниха — обади се Тамара. — Иначе можеше да утрепе някоя патка.

— Той обаче се е фраснал в лагуната, преди тя да бъде отводнена — възрази Мики, — но все пак не е нацелил никоя патка.

Тамара ведро се усмихна.

— Е, това си е жив късмет.

— Прав си — сухо произнесе Хънт. — Никога нямаше да се сетим за такова нещо.

— Той в лагуната ли е паднал? — попита Тамара.

— Абсолютно.

— И как се е озовал в единия и край, целия омотан в корени и други боклуци?

— Може би от прилива — предположи Мики.

— В лагуната няма прилив.

— Х-м-м — измърмори Мики. — В разказа има слабо противоречие.

— Ето ти още едно — обади се Хънт. — Тя е видяла това и не се е обадила на полицията?

— А! — Мики повдигна пръст. — Това си има обяснение. Уплашила се, че полицията може да си помисли, че тя има нещо общо с всичко, ако съобщи. Щяла да почака да го съобщят във вестниците или по радиото и да научи повече, но после се оказало, че някакси го прикриват. И така, докато не чула за наградата и не осъзнала какво може да е било. А то било Комо.

Тамара остави своя „Космополитън“.

— Уау.

— Зная — каза Мики. — Прибързах с впечатленията си. А сега се чудя колко ли подобни обаждания ще получим. Уайът, дали не можем да измислим някакъв по-добър начин на пресяване?

— Не и ако не искат да говорят по телефона — заяви Тамара. — Но знаеш, че телефоните се подслушват, а Виржиния не е единствената, която е наясно с това.

— Мамка му — възкликна Мики, — дори и аз съм наясно. Но наистина. Уайът?

Хънт си допи уискито.

— Е, дай да видим колко такива ще получим. Вече обещахме на Девин, че половината ни работа ще е пресяване на смахнатите, може и повече. И ако не попаднем на нещо по-истинско, самият аз ще почна да ги разпитвам.

— Не, че не ми беше забавно, де — подметна Мики.

Хънт направи физиономия.

— Да, бе. Нали те чух. Със сигурност.

12.

В шест и десет Хънт влезе в отдела по убийства и отиде до бюрото на Джул. Инспекторът вдигна очи към него, Хънт отвори една кожена папка и извади няколко листа хартия.

Джул не изглеждаше особено радостен, че му прекъсват работата.

— Какво е това? — попита той.

— Единайсет показания. Единият не си каза името и адреса, но все пак приложихме резюме на сведенията му. Девет човека дадоха показания, от които осем по телефона, на Тамара. Подредени са по ред от най-малко към най-очевидно смахнатия. Една дама не пожела да говори по телефона, затова пратих Мики да се види с нея. Тя видяла Комо да пада от дирижабъл. Аз пък разговарях с госпожа Комо и тя спомена някои неща, които забравила да ви каже, когато вие сте говорили с нея. Не ме гледай така — аз съм само приносителят на новините. Стават десет за два часа, Дев, плюс госпожа Комо. — Хънт замълча за миг. — Все е нещо — каза накрая.

Джул вдигна поглед.

— Разкажи ми за дамата с дирижабъла.

В седем без петнайсет Хънт и Джул с бейзболни ръкавици (Хънт имаше няколко) си подаваха забивки и леки удари на баскетболното игрище в склада на Хънт, облечени и двамата с всекидневно облекло.

— Най-много ме дразни това — обясняваше Джул, — че хората ти казват неща, които не са казали нито на мен, нито на Русо, когато сме разговаряли с тях. Какво си мислят, че правим, питаме от празно любопитство ли?

Хънт улови топката и я върна обратно на Джул.

— Хората не вярват на ченгетата. Или се плашат от тях.

— От мен и Русо? Тя има вид на петнайсетгодишна и не може да уплаши никого, повярвай ми. Аз пък и собствените си деца не мога да уплаша.

— Въпросът е в това, на какво сте представители. Всички знаят, че забъркаш ли се с ченгета, значи си се забъркал в беля. Ако обаче говорят с мен, Мики или дори с Там, това си е просто разговор. Освен другото, ти самият не би искал да разпитваш дамата с въздушния кораб. Спасихме те от това.

— Благодарен съм за което. Вие, момчета, сте моите герои.

Джул хвърли. Хънт хвана.

Хънт хвърли. Джул хвана.

После Джул каза:

— Елън Комо. С Елън Комо разговаряхме около час, може и повече. На нас принципно не ни каза нищо полезно, а теб те засипва с информация.

— Останала е с впечатление, че за вас е заподозряна.

— Е, не бих казал, че изцяло греши. Тя е заподозряна. Забележи употребата на сегашно време. Тя какво си мисли? Цял ден не се е обадила да съобщи за изчезването на съпруга си. Живее на две пресечки от мястото, където е немерен трупът. Слязъл е от колата в близост до къщата им. И при това положение не би могла да е тя, така ли? Какво друго да си мислим? — Той метна една бърза топка.

— Хей! Пак ще си изметнеш ръката. По-леко. — Хънт демонстрира хубав замах на двайсет метра. — И все пак — заключи той, — Елън е доста сигурна, че е била тя. Алиша.

— Каза ти, че той я е уволнил в същия ден?

— Съвсем същия.

— А момичето твърди, че помежду им не е имало физическа връзка.

Хънт улови следващата топка и сви рамене.

— Може и да не е имало.

— Аз я видях, нали не си забравил? И бих се обзаложил, че е имало. Но дори и да е имало, какво? Това не означава, че тя го е убила. А ти би трябвало да си даваш сметка, че Елън може и да се опитва да отклони разследването от себе си.

— Шегуваш се — възрази Хънт. — И през ум не ми минава.

— Добре де. Работата е там, че те и двете имат мотив, но тя е съпругата, така че трупа повече черни точки, докато не намерим някакви доказателства, които да ни насочат другаде.

— А в това отношение…?

Джул поклати отрицателно глава.

— Някой трябва да го е довлачил до езерото или даже да е отишъл там с него и после да го е напъхал под дърветата, но по брега няма следи от борба. Разполагаме само с трупа и раната на главата.

Хънт хвърли.

— От какво е предизвикана раната? Някаква идея?

— Според патолога не е характерна. Не може да се предположи нито форма, нито тежест на оръжието. Предполага се само, че е било нещо твърдо. Камък, сопа. По дяволите, може да е бейзболна бухалка, котва, папка, пистолет. Кой знае? Дано някой да ти се обади и да те насочи, а ти после да ни кажеш. Споменах ли вече, че това ме дразни?

— Мисля, че да.

— Размахваш триста хиляди — което впрочем само по себе си е гнусно, — и ето ти тебе и свидетели, и хора, които си умират да се покажат като добри граждани. Мислиш ли, че някой от тях може просто да реши да вдигне телефона и да каже на полицията какво, според него знае? Мислиш ли, че това би могло да се случи поне веднъж?

— Истината ли искаш?

— Естествено.

Хънт улови топката и я задържа в ръкавицата си, отбелязвайки края на играта.

— Не бих заложил на това.

Хънт се срещна с приятелката си Джина Роейк за късна вечеря в „Самс грил“. По обяд в „Самс“ вреше и кипеше, но с настъпването на вечерта се установяваше по-интимна атмосфера. Сега наближаваше 9:00 часа и Роейк и Хънт седяха в едно от сепаретата отзад до кухнята. Техният сервитьор им бе донесъл вечерята, след което бе дръпнал завесата, така че в ресторанта може и да нямаше никой друг, освен тях.

Роейк бе по-възрастна от Хънт, близо на петдесет, но благодарение на упоритите тренировки и многото ходене, тя беше в отлична форма. След двайсет и пет години юридическа практика, едва наскоро бе завършила първия си съдебен трилър „Кратка заблуда“, който бе приет за публикуване, и вече мислеше над втория.

През по-голямата част от вечерята те обсъждаха неговата тематика, както разбира се и стратегията за продажбата на първия роман. Дали щяха да поискат от нея да иде на турне? Ами какво щеше да стане с адвокатската й работа, когато не бе в града? Дали щеше да се наложи да харчи собствени пари за рекламата? Дали да използва същия герой и във втората книга или да се насочи към изцяло нов? А може би трябва да се впусне в документалистика и да пише за някой от истинските случаи, по които е работила? Сред тях със сигурност имаше няколко доста добри. Разполага ли с достатъчно значима тема? Трябва ли да е за случай на убийство?

Хънт кимна.

— Трябва да е за убийство.

— Но те всичките са все за убийства. Всички тези книги.

— Така е. И знаеш ли защо? Всяко тежко престъпление, което не е убийство, си има жива жертва. А жертвата може да ти каже какво се е случило. Би могла да напишеш книга за това, но тя навярно ще бъде доста кратка и няма да предлага достатъчно мистерия. — Тя се засмя, — освен това, хората не ги интересуват особено кражбите на колела или други по-дребни престъпления. Освен, навярно, изнасилванията, като се замисля. Можеш да опишеш случай на изнасилване, но накрая някой пак ще трябва да бъде убит. А щом така и така ще трепеш хора, по-добре още от началото го започни като убийство.

— Може и да си прав. — Тя остави вилицата си, пресегна се през тясната маса и взе ръката му. — Дали не обсебих разговора?

— По очарователен начин.

— Но това означава да. Съжалявам.

— Няма за какво. Беше много интересно.

— Въпреки това обаче — усмихна се тя, — ми се виждаш малко разсеян.

— Може би малко — призна той.

— Може би малко — повтори тя и попита: — Какво има?

— Всъщност, днес бе доста труден ден.

— Добър? Лош? Стори ми се, че е бил лош, затова не попитах нищо. Исках сам да ми кажеш.

— Ами, всъщност, поради един забележителен и неочакван обрат, нещата потръгнаха добре. Даже изумително добре. — И той й пресъздаде събитията: от появата на Тамара в офиса сутринта, към идеята на Мики и чудодейно нарастващата награда, спасяването на бизнеса му, поне в краткосрочен план. Завърши с Елън Комо и трагикомичните показания на Виржиния, наричана оттук нататък Дамата с дирижабъла. Падането на жертвата от небето в лагуната, — което — заключи той, — в голяма степен отхвърлихме като слабо вероятно.

— Добро решение. — Джина поклати глава леко развеселена. — Що за град. — Но в следващия миг изражението й стана сериозно. — Значи в крайна сметка ти разследваш това убийство?

— Не точно. Но поне предаваме онова, което сме открили, на Джул, това е всичко.

— Той проговори ли ти отново? Радвам се, ако е така.

— Аз също.

— Чувствах се малко гузна, все още се чувствам гузна, задето ви разделих. Той знае ли, че още се виждаме?

— Предполагам. Нали е ченге. Всичко знае. Но това няма значение. Нещата не бяха между теб и него. А между мен и него. Обаче не е особено очарован, че хората изглежда предпочитат да се срещат с мен, а не с него.

— Той предлага ли им също пари?

— Точно това му казах. Но не беше кой знае каква утеха.

Джина отпи от виното си и остави чашата. Нещо очевидно й се въртеше в ума.

— Оттук чувам как ти щракат зъбчатите колела — каза Хънт.

Лека усмивка.

— Просто се притеснявам, че ще се изправиш лице в лице със заподозрени в убийство. Не е съвсем същото като следене, осигуряване на свидетели или връчване на призовки.

Хънт побърза да омаловажи нещата.

— Пред никого няма да се изправям, Джина. Просто ще предавам информация.

— Не ми ли каза току-що, че си отишъл да се видиш с Елън Комо?

— Е…

— А тя не е ли заподозряна? Не е ли всъщност главната заподозряна и до този момент?

Хънт не намери отговор.

— Казвам само — продължи Роейк, — че за хората, които действително са убили някого, винаги съществува известен риск да почувстват нужда да го направят отново.

— Не мисля, че това ще се случи.

— Повечето жертви не го мислят, миличък, тъкмо там е работата. Докато не се стигне до онова: „О-ох, трябваше да го предвидя“. Последвано от: „Е, сега вече е твърде късно“. — Тя взе един залък хляб, погледна го и пак го остави. — Не ми се ще да звуча параноично, Уайът, и може би нямаше, ако всичко това не се отнасяше за Доминик Комо, но понеже е за него…

— Понеже е за него — какво?

Печелейки време Джина помръдна още няколко предмета — повъртя чашата си с вино, намести ножа. Накрая вдигна очи.

— Повярвай ми, не бих искала да злословя по адрес на мъртвите, особено по адрес на един многоуважаван и очевидно многообичан лидер, но нека просто да си кажем, че не би могъл да станеш толкова влиятелен човек в този град, какъвто е бил Комо, ако нямаш зад гърба си един куп неща, които никога не излизат на повърхността.

— Какви по-точно?

— Не мога да ти дам подробности. Не са ми известни такива. И той точно така е искал да бъде. Всичко, което мога да кажа е, че нещата просто са се случвали, понеже Доминик Комо е слагал ръка на тях. Или пък не са се случвали, ако той не е искал. Познаваш ли Лен Търнър?

Цялото внимание на Хънт бе привлечено.

— Да. Той има грижата за наградата. Какво за него?

— Той има грижата за наградата? Идеално. По отношение на него мога да ти кажа това, че — да го караме направо — той е безскрупулен и аморален, както и абсолютно невидим за широката публика. Също така е или поне беше, съветник на Комо и на още няколко от най-успешните наши благотворители-общественици. Някои даже го наричат „консилиере“. Искаш ли да чуеш една история?

— Разбира се.

— Добре. Преди двайсет години Лен Търнър, тогава млад адвокат в „Дюи, Чийтъм и Хауи“ — това не са истинските им имена…

— Схванах — прекъсна я Хънт.

— Така си и мислех. Както и да е, Търнър има клиент, който притежава миниатюрен парцел до „Чайна бейзън“, който би струвал милиарди, ако не беше един малък проблем — по време на Втората световна война и през петдесетте там е имало склад за горива и военноморски муниции. В наше време обаче това се смята за токсичен отпадък, стигащ в дълбочина до трийсет метра. Тръгнал обаче слух, че „Джайънтс“ ще се местят в „Чайна бейзън“ и както сигурно си забелязал, те го направиха, следователно цялата област ще се превърне в златна мина на обновлението. Следиш ли ми мисълта?

Хънт кимна.

— Si.

— Добре. И така, Търнър го наемат с цел да промени зонирането и да получи одобрение от Надзорния съвет. Това не се оказало толкова трудно, колкото би си помислил човек, понеже клиентите на Търнър имаха много пари, с които да започнат. Затова той просто намира експерти и им плаща да изработят неистинни доклади за околната среда. После плаща на един от надзорниците, Франк Адарио, да ги подкрепи и да ги прокара пред Борда. Обаче — и това е любимата ми част, — най-добрият му ход е, че е очаквал съпротива от страна на Дружеството за опазване на околната среда. Но по случайност то е имало да се справя с още около четирийсет и девет съмнителни парцела в целия щат. Той ги подкупил — президента им по-точно, — с не по-малко от един милион долара, за да забравят точно този парцел в така или иначе безмилостно замърсената околна среда. Какво толкова?

— И какво станало? — попита Хънт.

— Ами зоните били променени и всички спечелили. Освен, разбира се, градът, защото скоро се намерил купувач и му трябвали само около два месеца да разчисти и да разбере, че земята на практика е неизползваема.

— Не са ли ги съдили?

— Естествено. Даже спечелили, в смисъл, че сделката била анулирана. Но — и тази е най-великата част, — тогава Търнър и клиентите му дали под съд града, задето е одобрил промяната в зонирането. Били проявили немарливост и прочие. В крайна сметка, градът се споразумял с тези кретени с цената на около десет милиона долара.

— Има ли начин това момче Търнър да ми стане адвокат? — попита Хънт.

Джина му се усмихна мило.

— Не, тъй като аз съм твой адвокат. Но нали разбра какво имам предвид? А историята дори не е приключила още.

— Слушам те.

— Добре. Преди споразумението, за сделката и делото се говори какво ли не, а всички надзорници, които са гласували промяната в зонирането, се пекат на бавен огън. Точно по това време на сцената излиза Комо. Поне на тази конкретна сцена.

Хънт наклони глава.

— Откъде знаеш всичко това?

Роейк го погледна косо.

— Най-вече от Дейвид. — Ставаше въпрос за бившото й гадже, Дейвид Фриймън, който в продължение на повече от четирийсет години преди да умре, бе един от юридическите титани на града. — Той беше съветник на Дружеството за опазване на околната среда.

— А-ха. Добре, да се върнем на Комо.

— Комо вижда тук някаква възможност и почва да взема от парите на определени спонсори на младежкия проект „Сънсет“, които имат интереси в местното развитие, и да ги налива в кампаниите на надзорниците, които пък се опитват да изместят мошениците, навлекли на града тази измама.

— Това май е незаконно — отбеляза Хънт.

— О, разбира се, че е незаконно. Но това има значение само, ако някой ще завежда дело. По онова време обаче в кабинета на областния прокурор, навярно поради факта, че същият имал син с рехабилитационни проблеми, нямало никакви изгледи някой да заведе дело.

— Става все по-добре — заяви Хънт.

— Убедена бях, че това ще ти достави удоволствие. И така, да продължа, познай какво? Избрани са нови надзорници. И те са такива, че — с цел да се избегнат разходите и разправиите по един нов процес, за доброто на града и за да оставят цялата тази мръсотия зад гърба си, — одобряват споразумението. С други думи, всичко просто било забравено. О, само още едно нещо.

— Давай.

— Пак тогава градът се съгласил порутеното и изоставено бившо начално училище „Оушън парк“ да се прехвърли на младежкия проект „Сънсет“, за да бъде използвано като негова щаб квартира.

— Е — Хънт се върна към вечерята си, — ти изказа своята гледна точка. Но аз продължавам да си мисля, че има голяма разлика между тези финансови далавери и реалните убийства.

— Нима?

— Да.

— Ами, тогава по-добре да не ти казвам за Адарио и Ейърс — надзорника и президента на Дружеството за опазване на околната среда.

— Но се обзалагам, че все пак ще ми кажеш.

Тя кимна.

— Преди споразумението да бъде огласено, Адарио изглежда се е самоубил, а Ейърс изглежда е станал жертва на неразкрита пътна катастрофа.

— Прави ми впечатление, че два пъти използва „изглежда“.

— Точно така. — Джина отново кимна сериозно. — Хубава думичка, не мислиш ли? „Изглежда“ е новата дума за „версията е, че“.

13.

Тамара отвори очи, преди часовникът да звънне. Навън бе още тъмно и за момент тя не бе в състояние да разбере къде се намира, макар да спеше в същото сгъваемо легло, което използваше от шест месеца насам. Обърна се към електронния часовник на перваза на прозореца и видя, че е 4:42.

В 5:01, вече напълно разсънена, тя отметна завивките и стана. Спеше с някогашната карирана вълнена пижама на Мики, която й висеше отвсякъде, въпреки, че бе пристегнала докрай вървите на долнището. Бързо си оправи леглото, вдигна го и внимателно го сгъна в стената, за да не събуди никого.

Набързо се отби до банята, после погледна натам, където спеше Мики и изпита прилив на облекчение и любов, когато видя дългунестата му фигура, просната върху леглото. Тихо притвори вратата, отиде в кухнята, светна единствената лампа и настрои кафе-машината за осем кафета. Докато кафето гъргореше и избликваше, тя претърси хладилника и измъкна чиния с останките от агнешкото, малко царевична каша, масло и яйца.

Пет минути по-късно си наля първата чаша кафе, добави много сметана и — какво толкова, по дяволите, — три лъжички захар, после сипа трите бъркани яйца в чиния и ги поля обилно с кетчуп.

Първата хапка бе толкова вкусна, че на очите й избиха сълзи.

Офисът на клуба „Хънт“ се намираше над един китайски магазин за подаръци на Грант Авеню. Входът бе зад ъгъла на „Сакраменто“ и в 8:10 Мики и Тамара, дошли двайсет минути по-рано, понеже се надяваха някой да се обади по телефона, тъкмо приближаваха вратата, когато едва не се сблъскаха с две жени, идващи от другата страна и също насочени към този вход. Веднага ги познаха — това бяха Джина Роейк и една по-млада адвокатка от нейната кантора, Ейми Ву. Последваха възклицания и прегръдки.

— Чухме, че си се завърнала при Уайът!

— Толкова се зарадвахме!

— Ужасно ни липсваше.

— И вие ми липсвахте много.

Мики, дръпнал се на една страна, многозначително заяви:

— На мен също — при което Ву се приближи, прегърна го свойски и го целуна по страната. — И на нас щеше да ни липсваш, Мики — каза тя, — но ти така и не си тръгна.

Хънт също се появи рано, но всички останали вече се бяха качили, отворили офиса, пуснали кафе машината и дръпнали щорите. И тримата служители с болезнена острота съзнаваха, че числото седем мига на телефона на Тамара, но изчакаха Роейк и Ву да си тръгнат и едва тогава се струпаха до бюрото, а Тамара натисна бутона за прослушване.

— Здравейте, клуб „Хънт“. Аз съм Сесил Ранд, триста осемдесет и едно, двайсет и две, осемдесет и четири. Мисля, че видях нещо, което може и да е свързано с убийството на Доминик Комо. Не съм сигурен дали е важно, а не ми се ще полицията да си помисли, че им губя времето, така че ако искате вие ми се обадете. Благодаря. — И той си повтори номера, после затвори.

— Ало. — Предпазлив женски глас. — Има ли някой…? Ало? Казвам се… е, няма значение. По-добре да се обадя, когато сте там.

— О, супер — възкликна Мики. — Само да не умреш междувременно.

Последва гласът на друга жена, без поздрав, направо:

— Казвам се Нанси Нешек. Аз съм изпълнителен директор на Убежището за жени. Името ми може би ви е познато, понеже моята организация също се включи в наградата с двайсет и пет хиляди долара, така че не се обаждам, за да претендирам за нея, но имам един въпрос и ако може някой от вас да ми се обади у дома или в офиса по което и да е време утре. Струва ми се важно. — После тя издиктува и двата си номера, каза благодаря и довиждане и затвори.

— Здравейте. Аз съм Деймиън Джоунс от коалиция „Мишън“ и м-м… е, тук стават няк’кви неща, дето не са правилни. Искам да кажа, те викат, че ние ’зимаме ’сичките тези кинти от фондацията уж да се плати стаята, персонала, храната и други такива, а после ни ги удържат от заплатите. Не знам как се е оправял Комо в „Сънсет“, но ако може да ме преместят там, искам да кандидатствам.

Следващият:

— Казвам се Ерик Канард от коалиция „Дворцови патици на Сан Франциско“ и искам само да ви уведомя, че в следващите ден-два смятам лично да отида при медиите и да разоблича това измислено убийство, за което накарахте всички да говорят, както и още по наглия ви опит да отклоните вниманието от патиците, изместени от лагуната, която понастоящем, както сигурно сте чули, е почти напълно празна. Не зная кой дава всички тези пари за така наречената награда, но съм убеден, че мога да докажа, че няма нито мъртвец, нито пари, които действително да се дадат за награда. И то при положение, че клуб „Хънт“ изобщо е истинското ви име.

След като и той затвори, устните на Хънт потрепнаха.

— Е, Мик, този поне е за теб.

Предпоследното съобщение бе от реален клиент, един от младшите съдружници на Роейк. Той се обаждаше, за да насрочат някакви свидетелски показания през първите два дни на следващата седмица. Дали Уайът би му се обадил, за да потвърди, че е на разположение?

Накрая отново се обаждаше предпазливата жена, но вбесяващо повтаряше почти дума по дума първото си съобщение — щяла да се обади по-късно, когато са там.

— Остави съобщение! — направо се провикна към телефона Мики. — Остави си проклетото съобщение. Какво ти става? — Той погледна към сестра си. — Какво й става? Да не би да се страхува, че някой ще изскочи от телефона и ще я ухапе?

Но Тамара само сви рамене и се обърна към шефа си.

— Как искаш да си ги поделим? — попита тя.

Хънт реши, че обаждания номер едно и три — Нанси Нешек и Сесил Ранд — си струваха собственото му време и енергия, а Мики щеше да вземе останалите, като го остави сам да прецени за Ерик Канард, който очевидно само блъфираше и търсеше публичност, но от друга страна сигурно бе прекарал доста време във и около лагуната, така че може и да бе видял нещо.

От своя страна Хънт най-напред се обади на домашния телефон на Нанси Нешек и остави съобщение. После, пак преди 9:00, звънна в Убежището за жени, но явно централният им офис още не бе започнал работа. Остави съобщение и там и се обади на Сесил Ранд. Той вдигна при първото позвъняване и каза, че ще се срещне с Хънт пред закусвалнята на Джони Рокетс на улица „Честнът“ в квартал „Марина“. Ранд съобщи, че е стар, чернокож и с доста западнал вид.

— Ще си кажете, че съм скитник, но не съм.

Щял да носи почти ново яке „Рейдърс“. Хънт му каза, че ще е в „Купъра“ си, ако Ранд чака отвън.

Стигна на мястото след около петнайсет минути и видя мъж, който отговаряше на описанието, да стои прав пред вратата на „Джони Рокетс“. Тъкмо сваляше стъклото да го поздрави и да попита, дали не е Сесил Ранд, когато мъжът го посочи и каза:

— Хънт? — след което получи утвърдително кимване в отговор. После мъжът пресече неправилно, при което спря движението в другата лента, заобиколи колата отпред, отвори пасажерската врата и се настани на мястото до шофьора.

— Готина кола — заяви той, докато си закопчаваше колана. — Винаги съм искал да се повозя в някоя такава. По-голяма е, отколкото изглежда, нали?

— Да, обожавам я — отговори Хънт. — Няма да повярваш, но е същинска ракета. Страхотна работа върши. — Той погледна към спътника си. Изглеждаше точно така, както се бе описал. — Е, къде отиваме?

— Завий надясно. Към лагуната.

Хънт отново му хвърли бърз поглед. Дрехите му бяха вехти, но чисти. Човекът извикваше неподправено доверие, което накара Хънт да се почувства доволен, че го причисли към достоверните свидетели. Обещаващо прозвуча и предложението му да отидат до лагуната. В крайна сметка, ако не място на самото престъпление, то това бе достатъчно значимо място.

Тъкмо завиха зад ъгъла, и Ранд заяви, че едва ли е щял да се обади, ако не ставало въпрос за Доминик.

— Макар че, ако взема и да получа част от наградата, това също няма да навреди. Но и така да е, ако не беше заради Доминик, не зная, дали бих си предложил услугите. Обаче, който и да го е убил, трябва да бъде хванат.

— Познавахте ли господин Комо?

— А-ха. Човекът ми спаси живота.

Фразата направи впечатление на Хънт. Доста често я бе чувал през последните дни.

— И как стана? — попита той.

— Прекарах известен период на израстване. В „Коркоран“. Това е затвор, ако не знаете.

— Чувал съм за него.

— Ще се изненадате колко хора не са го чували. Е, като излезеш от затвора, не е лесно да си намериш работа, сигурно и това сте го чували. — Небръснатото му лице се набръчка. Изглежда реши, че е казал нещо духовито. — Тъй че, пристигам тук, в града искам да кажа, няма къде да отида, и пребивавам около две седмици, вися на опашка пред кухнята „Дивисадеро“, почти всичките пари, дето ми ги дадоха от затвора, са свършили и си мисля: „Мамка му, сега какво?“. Изведнъж се появява тази лимузина, спира до мен и тоя пич — после се оказва, че бил Доминик, ама тогава т’ва не го зная, — облечен като банкер, даже по-готино, излиза, усмихва се, говори с хората, сякаш е един от братлетата, и така нататък.

Идва ми реда да вляза, и ето ти го и него тука, свалил си сакото и представи си ми сервира храната в подноса, а аз си викам, че тоя е някакъв странен тип и не знам защо, но спирам пред него, а сам Господ ми нашепва да го питам, дали не знае къде бивш затворник като мен може да си намери работа. А оня стои една минута, взира се в мене и накрая ми вика да не си тръгвам, преди да му се обадя отново.

Затова аз не свалям очи от него, виждам как накрая си облича сакото, става и наистина идва при мен. Пита ме какво бих искал да работя и кога мога да започна. А аз му отговарям — каквото и да е, на мига. И виждам, че т’ва му хареса, ’щото той ми вика да изляза с него, после ме вози в лимузината си до оная къща на улица „Фел“, дето й правиха ремонт, и докато се усетя, ето че се уча да правя суха зидария. В което станах доста добър впрочем.

— Обзалагам се, че е така.

Ранд кимна доволно.

— Ето как стана. Поработих стабилно с неговите момчета по рехабилитацията след затвора, докато не се научих как се прави всичко и после Доминик ме нае за постоянно в истинското строителство. Спаси ми живота. Тук, спри тук.

Бяха изминали целия път до северния край на лагуната, близо до мястото, където Мики беше намерил тялото на Комо. До този момент водата вече бе спаднала до размерите на малко по-голяма локва върху калното дъно на езерото.

— Виж, преди да продължим, има нещо, с което май трябваше да почна. — Ранд бързо хвана ръката на Хънт, за да го спре да не слиза от колата. — Държа името ми да не става известно на полицията. Ако се окаже важно — така да е. Но не искам никой да казва на полицията кой ви е довел тук и как така точно аз съм го видял, а не някои друг. Става ли?

Хънт не обичаше да обещава неща, за които не бе сигурен, че може да изпълни, но също така, не желаеше да затвори устата на Ранд. Затова кимна многозначително и го остави да продължи.

— ’Щото нали знаеш — продължи Ранд, — попаднат ли на някой като мене и веднага почват да се питат: как така е знаел къде да търси? Трябва да е участвал. Схващаш ли какво искам да кажа?

— Напълно.

Рязко кимване.

— Поне докато не дадат наградата и всичко се свърши.

— Разбрах.

— Добре тогава. — Двамата отвориха вратите си едновременно.

Веднага, щом излезе, Хънт долови мириса на гнилоч и газове. Забеляза също, че по цялото протежение на отсрещния бряг пропадащият склон бе ограден, без съмнение като част от подготовката за подобренията и новата бетонна стена.

Сесил Ранд заобиколи и го поведе към противоположната страна на улицата, после надолу през тревната площ към старата поддържаща стена. Бяха доста встрани от надвисналите над водата дървета, където бе намерен трупът на Комо, но Ранд или не знаеше, или не му пукаше за това. Всъщност той спря на около петдесет метра от мястото, откъм улицата.

— Добре, виж — каза той и се загледа към калта. Този ден небето бе отрупано с облаци, утринта бе сива и не особено прогледна. — Не твърдя, че със сигурност е нещо — просто е това, което е.

— Добре — каза Хънт. — Какво търсим?

Ранд се приближи до него и посочи леко вдясно.

— Снощи минах оттук, докато още беше светло и спрях точно на това място. Видях го и почнах да си мисля за наградата. Нарисувах си знак с пурата, за да го намеря по-късно.

Хънт погледна надолу и видя едно черно „х“ долу на стената. После вдигна очи и проследи посоката, която му сочеше Ранд.

— От тази страна на последната останала вода — говореше той. — Още е там.

— И какво е, де? — И тогава Хънт присви очи. На малко повече от два метра и половина от мястото, където бе застанал, но все още на около три метра от тази страна на локвата, в гладката кална повърхност се открояваше ясно различима форма, която никак не пасваше на оплетените клони, бутилки и гнили водорасли. Имаше вид на две пръчки, кръстосани в идеален прав ъгъл, но Хънт знаеше какво е, още преди да каже:

— Видях го. Имаш предвид манивелата ли?

Ранд кимаше ли кимаше, а ъгълчетата на устата му бяха доволно извити нагоре.

— Виждам снощи т’ва нещо в калта и си викам — човече, ти виждаш с какво са пречукали Доминик.

14.

Хамалската фирма на коалиция „Мишън“ заемаше два големи склада и офис, който приличаше на барака в сравнение с индустриалното предградие на няколко пресечки от Булевард Цезар Шавез между магистрала 101 и 280.

Мики нямаше представа за това и отиде в централния офис на коалицията на улица „Долорес“. Пристигна там към 9:30 и разпита наоколо и на рецепцията за Деймиън Джоунс. Административната бюрокрация тук не беше най-организираната система, с която се бе сблъсквал и на Мики му отне почти половин час да узнае къде би могъл да се намира Деймиън и то, едва след като случайно се бе натъкнал на изпълнителния директор на програмата Джейми Санчес и неговата съпруга Лола.

След като се представи за сътрудник на клуба „Хънт“, Мики обясни, че господин Джоунс се е обадил предишния ден на горещия телефон за наградата в офиса им, тъй като изглежда разполага с някаква информация, свързана с убийството на Доминик Комо. Това като че ли изненада и дори донякъде подразни двамата Санчес. Те не можели да си представят какво би могъл да знае той и защо не го е споделил първо с тях. Въпреки това обаче, господин Санчес насочи Мики към мястото на хамалската фирма, където той пристигна в 10:20, само за да разбере, че господин Джоунс е излязъл с една от колите по работа на 42-ро авеню, почти до плажа, на почти половин час път с кола от складовете на фирмата.

Преди отново да се отправи на път, вече поизнервен, Мики реши да си почине и се обади на сестра си в офиса. Разказа й как е протекла неговата сутрин до момента и че не е довела до абсолютно нищо, даже не и до елиминирането на някое лъжливо свидетелство.

— И сега тръгвам за Четириисет и второ Авеню! Четирийсет и второ Авеню! Това е на около пет пресечки от края на континента, схващаш ли? Както е тръгнало, няма да успея дори да зърна тоя приятел Джоунс до обяд и то при положение, че той не реши да обядва някъде другаде. И всичко това — за какво? За да се срещна с още някоя Дама с дирижабъл, само че този път господин. Много тъпо. Няма ли някой друг, когото да проверя? Онова момиче обади ли се отново? Деймиън Джоунс мога да го потърся като се върне вечерта у дома си, ако изобщо го направи. И ако изобщо се казва Джоунс, в което сега, като се замисля, почвам да се съмнявам. Е?

— Какво „е“, Мик? Зададе ли ми някакъв въпрос?

— Обзалагам се, че ти зададох поне сто.

— Опитай пак. Само един.

— Добре. Получили ли сме някакви нови обаждания?

— Да.

— Страхотно. Кой? Онова момиче, дето щяло пак да звънне ли?

— Не тя. Все още не. Но всъщност получихме три други. Лошата новина е, че всичките ми прозвучаха така, че май Уайът ще ти ги възложи на теб. Ако искаш да се обзаложим.

— По-близо ли са от Деймиън Джоунс? Искам да кажа във физически смисъл? Може да се срещна с някого от тях на път за него. Или с всички тях.

— Според мен, е по-добре да изчакаш Уайът да реши, не е ли така?

Спокойният разсъдлив тон на сестра му най-после подейства. Мики въздъхна дълбоко в слушалката и каза:

— Навярно. — Отново въздъхна. — И като стана дума, чувала ли си се с него?

— Всъщност да. Сещаш ли се за оня човек, с когото трябваше да се срещне тази сутрин? Той смята, че може би е намерил оръжието на убийството.

— Да бе! — Новината за успех на който и да е фронт изпълни Мики с въодушевление. — И какво е то?

— Манивела, която са намерили в лагуната. Уайът се обадил на Девин и те вече трябва да са пристигнали на мястото.

— Страхотно — каза Мики. — Мислиш ли, че тази работа с наградата действително ще проработи, сестричке? Няма ли да е готино?

— Много готино, Мики, много готино. Но потрай да видим какво ще стане. Дали манивелата… искам да кажа, дали ще потвърдят. И накъде изобщо ще ни насочи. Но поне е нещо. Една реална улика. Може би.

— Добре — каза Мики.

— Какво добре?

— Добре, отново съм мотивиран. Ще продължим по стария начин. Междувременно, ти какво ще обядваш?

Тя се поколеба.

— Ами, всъщност не съм мислила. Закусих доста обилно сутринта, да ти кажа.

— Спомням си. Но има една нова теория, според която човек може да яде два или дори три пъти на ден, без това да го убие. Фактически би трябвало даже да ти се отрази добре.

— Не се безпокой. Ще хапна нещо — отговори тя.

— Гледай да го направиш. Щом се върна ще те подложа на разпит да видя какво е станало.

Деймиън Джоунс, най-накрая.

Мики остана с впечатлението, че шефът на Деймиън не беше склонен да му даде почивка за това интервю, но Мики му каза полуистината, че господин Санчес лично го е насочил къде да намери Джоунс, намеквайки, че самият голям шеф е искал интервюто да се проведе.

Сега Мики и Деймиън се намираха през няколко къщи от мястото, където той работеше и седяха на бетонните стълби пред една от тях. Тук сивата облачна покривка бе плътна, но достатъчно висока, така че не бе съвсем мъгливо. Въпреки това, на всеки няколко минути спокойствието на ранния следобяд бе нарушавано от дълбокия бас на сирената за мъгла.

Господин Джоунс бе съобщил, че притежава информация, която може би имаше някаква връзка с разследването, затова на Мики му се наложи да събере цялото си търпение, понеже бързо стана ясно, че Деймиън се намира под влиянието на някакво контролирано вещество. Докато му задаваше първите няколко въпроса, целящи да установи контакт с младия работник, бе съмнително дори дали Деймиън изобщо си спомня за какво се бе обаждал в клуба „Хънт“ предишната нощ.

Затова Мики внимателно му подсказа:

— Споменахте нещо, че фондацията трябвало да ви плаща за стаята и храната, но вместо това сами сте си плащали и, че не е честно.

— Тъй. Тъй.

— И, че господин Комо не правел така. В младежкия проект „Сънсет“.

— Добре.

— Добре. И това имало някаква връзка с неговото убийство.

Деймиън седеше на стъпалото, подпрял лакти на коленете си, втренчен право пред себе си и по всичко личеше, че не знае какво да каже. След минута се позасмя тихо, наведе глава и я поклати.

— Снощи имах чувството, че съм го подредил както трябва, ама не беше точно тъй, както сега казвате.

Мики кимна с разбиране. Подозираше обаче, че ако това е всичко, което щеше да получи след четирите часа издирване на този льольо, щеше да бъде силно изкушен да го убие. Но се овладя и успя да прозвучи топло.

— Няма нищо — каза накрая.

— Което обаче не значи, че не е вярно.

Мики вече нямаше представа на какви предпоставки се основава умозаключението на Деймиън и всъщност беше сигурен, че и той самият не би могъл да каже. Но каза само:

— Не, разбира се, че не.

— Искам да кажа, това е рекет, нали знаете?

— Кое?

— Цялата тая работа с рехабилитацията, нали се сещате?

— Рекет?

— А-хам.

— И как така?

— Ами — Деймиън се огледа, сякаш отново да се увери, че никой не го чува. Сирената прозвуча и той продължи: — Нали знаете, дето вземат пари от фондациите? Големи пари.

Внезапно Мики почувства как се смразява. Без да иска той ясно и в подробности си спомни разговора си с Алиша онзи ден за финансирането на младежкия проект „Сънсет“ от града и от други фондации и най-вече разкритието й, че здравната каса е най-големият дарител от градския бюджет. И ето, че сега господин Джоунс, който не се отличаваше с гениален ум, говореше за същото нещо. Това разбира се не означаваше нищо друго, освен простичкия факт, че господин Джоунс, колкото и да е бил отнесен предишната нощ, някак бе успял да вкара в разследването на убийството на Доминик Комо темата за финансирането.

Сега вече изглеждаше, че Джоунс е попаднал на следа. А работата на Мики бе да го придържа към нея.

— Така — каза той. — Значи коалиция „Мишън“ взема пари от града. И какво от това?

— Ами такова, че се предполага, че те трябва да използват тез’ пари за програмата. Ама нищо таквоз не ста’а.

— А къде всъщност отиват парите, Деймиън?

— Ми и аз т’ва искам да знам де. — Той изхъмка разочаровано. — Цялата работа става така, че те ме ’земат и вместо да съм у затвора ме турят у програмата, схващаш ли?

— Схващам.

— Добре, работата е там, че те нямат програма за програмата. Разбираш ли к’во ти говоря?

„Търпение, млади Джадай“, помисли си Мики, но на глас каза:

— Не съвсем. Надявам се да ми обясниш.

— Добре, слушай. Тук сме за рехабилитацията, знаеш. Иначе отиваме в затвора, нали тъй? А така. Значи идваме тука, никой не ни включва в групи за терапия, няма вземане на кръв и урина, карат ни само да кажем „не, няма да правим глупости“ и да подпишем някакъв формуляр и сме готови. Само че ни карат и да работим.

Деймиън Джоунс се разстрои и изразителното му лице силно се смръщи.

— Хей! Виж ме. К’во си мислиш, че правя цял ден? Само мъкна товари. А компанията, демек коалицията, цените й са като на „Бекинс“ — оная, хамалската фирма. И уж ни плащат честно, ама ний хич никога не виждаме ник’ви кинти. ’Начи к’во ти говоря? Че тез’ кинти отиват за наем и храна, тез’ — мойте кинти. А не кинтите на фондацията. Ама тогаз — къде отиват кинтите на фондацията? Ей т’ва искам да знам. И ’начи извода е: наемат ме тук за една година, сам си плащам всичките сметки и ако междувременно не им играя по свирката, изхвърчам от програмата и се връщам в затвора. Ако искаш да знаеш истината, намерили са си цял куп роби да им бачкат тука — тъй си е то — и аз съм един от тях. А т’ва не е честно.

— Не, не е — съгласи се Мики. — И се радвам, че се реши да споделиш всичко това с мен. Обаче снощи ти се обади най-вече с оглед на наградата, а се боя, че ако това няма нищо общо с убийството на Доминик Комо… е, сещаш се какво ти казвам, нали?

В продължение на една дълга минута Мики си мислеше, че слава Богу, Деймиън вече не е контактен. Той пак се взираше безсмислено в далечината, подпрян с лакти на коленете си. При което ритмично поклащаше глава в такт, сякаш слушаше някакъв свой вътрешен саундтрак. Когато най-накрая проговори, Мики едва го чу.

— Чували ли сте за онези хора от Батальона?

Вниманието на Мики отново бе напълно привлечено, заради едно от сведенията на Алиша: „По-скоро градски омиротворители“.

— Какво за тях?

— Ами, те са едни братлета — добре ги знам, — хубаво им плащат, пък ник’ва работа не вършат, тъй че се чудя — как тъй става и как и аз да се уредя?

— Как така никаква работа не вършат?

Деймиън превъртя очи и обясни очевидното:

— Искам да кажа, че не вършат работа като моята. Да мъкнат товари, да чистят, метат, кухненска работа и разни такива.

— Какво правят тогава?

— Каквото им нареди Доминик Комо.

— А-а. — Всъщност обяснението не осветли нищо за Мики, но поне Комо бе включен в разговора. Сега всичко се свеждаше до това да не се отклоняват от него. — И какво по-точно се опитваш да кажеш?

— Ами, първо, че искам и аз да взема нещичко от това.

— Може да не е толкова лесно, Деймиън, предвид, че Комо понастоящем е мъртъв.

— Да бе, зная. Ама си мислех, че ако… — На това място очите му се оживиха, стойката му се изправи, той щракна с пръсти. — Ето! Ето! Сега, като говорим за наградата и се сетих какво ми беше на ума снощи.

— Давай.

— Добре, виж, ако аз съм в Батальона, най-многото, дето трябва да правя, е да измия някоя кола, да раздам някакви брошури, да вдигам някакви телефони — все такива глупости, фактически нищо, схващаш ли?

— Дотука да.

— Обаче, представи си, че нещо сгафя, например, да не спазя условията на рехабилитацията, не кой знае колко — някой джойнт или бира нещо. Но трябва да знаеш, че при тях не е като при нас — там си правят яки тестове. Така или иначе, натъквам се точно на Комо и той ми казва, че е свършено с Батальона и се връщам обратно да бачкам като мене тука. Или дори по-зле, времето ми тук е свършило и той ще ме върне в затвора, ще ме изрита от програмата. Вече схващаш ли к’во ти казвам?

— Боя се, че не напълно.

— Хей, ако той ме изрита, с мен е свършено. Не мога да допусна това да се случи. Трябва да го спра на всяка цена, разбираш ли?

— И затова го убиваш?

Деймиън Джоунс вдигна ликуващо ръце и отправи към Мики най-ведрата си усмивка.

— Най-сетне схвана. Ето — за това ти говорех. И не спря да кима, сякаш да се увери, че логическите връзки в аргументацията му, ако имаше такива, си стояха здраво свързани. — За това ти говорех! — В този момент погледна право към Мики. — Ей там трябва да търсите — сред хората от Батальона. Някой от тях е — Алелуя! — и после знаете къде да ме намерите.

Мики се почувства внезапно и напълно изчерпан. И тогава съвършено ясно осъзна, че въпреки ентусиазираната си реч, Деймиън бе друг вариант на Дамата с дирижабъла. Може и да не беше смахнат, но със сигурност от него нямаше абсолютно никаква полза.

Изтощен от безуспешните опити да разбере прозренията на Деймиън, Мики се наведе към младежа.

— И доколкото разбирам, Деймиън, ти твърдиш, че господин Комо е убит от някой от хората на Батальона?

— Твърдя само, че ако се огледате сред тях, няма да съжалявате.

— И ако го направим, защо после ще искаме да се свържем с теб?

Деймиън изпъна гръб и си придаде вид на възмутен.

— За ’кво си приказваме през цялото т’ва време ли? Първо, за да взема неговото място в Батальона — това на убиеца, — и второ, за да ми дадете наградата.

15.

Само минути след като откри манивелата, Хънт позвъни на Девин Джул и Сара Русо, но те бяха навън по друг случай и не му се обадиха до обяд. Междувременно си записа най-важното от показанията на Сесил Ранд и му обеща да запази името му в анонимност, поне докато не се докажеше, че манивелата има нещо общо със смъртта на Доминик Комо.

След като Ранд си тръгна, Хънт отново се опита да се свърже с Нанси Нешек, но тя не се бе появявала в офиса си в „Убежището“ тази сутрин — и това очевидно не бе нещо необичайно, особено като се имат предвид задълженията й по набирането на средства, както и на жени в кризисни ситуации, — нито пък отговаряше на домашния си телефон.

После се обади на Тамара да види дали няма някакви нови следи. Реши, че не си струва дори времето на Мики да говори с още двама човека, представили се като членове на групата на Канард „Дворцови патици“, а самият той не бе склонен да звъни на Белинда (не беше оставила фамилия) — някаква психопатка, която, ако й осигуряли близък контакт с тялото на Комо, щяла да може да пресъздаде последните му часове и така навярно щяла да хвърли огромна светлина върху убийството му.

И понеже нямаше желание да напусне поста си, за да не дойде някой и да премахне евентуалната улика, докато никой не гледа, той облегна гръб на едно дърво и зачака.

И ето, най-накрая Джул и Русо застанаха заедно с Хънт до бетонния ръб на калната равнина, която някога беше лагуната. Облачната покривка почти напълно се бе изпарила и сега калта лъщеше, затруднявайки различаването на каквото и да било в нея.

— Дори и да го видя, което засега не успявам — говореше Джул, — откъде знаеш, че има нещо общо с каквото и да е?

— Не зная. Но то все пак е тук — отговори Хънт. — И понеже би могло да е улика към убийството, което разследваш, си помислих, че ще поискаш да извикаш онези изтъкнати експерти по оглед на местопрестъплението, за да ти го доставят.

— Ще ида да погледна — заяви Русо.

— Майтапиш ли се? — попита Джул. — Калта там е дълбока до колене, Сара. Пък и бездруго не можеш да го докосваш, докато не го видят първо криминолозите.

— Няма да го пипам. А не можем да викаме криминолозите, ако се окаже, че е някаква тръба, която си седи в лагуната от сто години. Вие, момчета, ми пазете обувките. — И тя седна на стената и почна да ги сваля.

— Добре — Джул седна до нея. — По дяволите. Аз ще го направя.

— Ау, Дев. Толкова си сладък като почнеш да се правиш на кавалер. — И тя му протегна ръка. — Но мен ме бива, наистина. В края на краищата, нали съм майка. Вече съм си имала работа с тонове лайна. А това тук е само кал. Ще си представям, че съм на спа процедура. Обаче ти, Уайът — добави тя, — ти най-добре ме насочи право към него, иначе ще арестувам жалкия ти задник по каквото си искаш обвинение, дори ако трябва да си го измисля.

Хънт се обърна към Джул.

— Малко е грубичка, не мислиш ли?

— Ще видиш какво е грубост, ако ме насочиш дори и на сантиметър встрани. — Докато казваше това, тя приключи с натъпкването на чорапите си в обувките. После нави крачолите на панталона си, прехвърли се и стъпи в калта, където затъна до глезените. — За протокола — отбеляза, — това не е топла спа кал. — Потръпна силно и каза: — Добре, Уайът показвай.

Хънт застана до знака „х“, който бе отбелязал Ранд с пурата си предната нощ. Имаше добра представа за местонахождението на манивелата и посочи едно дърво на отсрещния бряг, към което Русо трябваше да се насочи.

— Намира се на около три — три и половина метра от водата. Не можеш да я пропуснеш.

Тя се обърна назад към него.

— Гледай да е така, защото отсега ти казвам, че няма дълго да газя тая кал и да я търся.

Беше толкова хлъзгаво, че тя съсредоточено пристъпваше едвам-едвам. Когато стигна към средата, Хънт каза:

— Мислех си, че вече сте претършували това езеро.

— Така е. Изкарахме шест контейнера с лайна.

— Тогава как сте пропуснали това нещо?

— Не зная. Законът на Мърфи — изсумтя Джул. — Както и да е, нали сега сме тук, да видим дали ще си струва.

— Защо да не си струва?

— Защото водата измива всички следи. Само че не всички и не винаги. Ще видим.

Точно в този момент една чернобяла полицейска кола спря до тротоара над тях и издаде кратък звук със сирената си. Хънт и Джул се обърнаха и видяха двама униформени полицаи да излизат от колата и да се насочват към тях по тревата със сурово изражение и готовност за действие.

— Извинете, господа — каза първият, — имате ли нещо против да ми кажете…?

Джул обаче вече бе пристъпил пред Хънт с картата си в ръка. Представи се, спомена магическата дума „убийства“ и ченгетата се превърнаха в две мили момчета, които питаха могат ли с нещо да помогнат.

— Тя го намери — каза Хънт.

И действително, Русо бе застанала насред тинята и размахваше ръце.

Джул се обърна отново към ченгетата.

— Всъщност, момчета, можете да помогнете. Моля единият от вас да се обади на дежурния и да му каже да извика криминолози колкото се може по-бързо. Кажете му, че става въпрос за Комо едно осемдесет и седем.

Лорейн Хес, изпълняваща длъжността директор на младежкия проект „Сънсет“, стоеше и кършеше ръце на прага на кабинета си, застанала пред двамата полицейски инспектори.

— Казвате обаче, че все още не сте сигурни дали е от лимузината, така ли?

— Точно така.

Сара Русо проявяваше разбиране към очевидно разстроената жена. Тя кимна и заговори със своя внимателно модулиран, изискан, незаплашителен тон.

— Засега само сме пратили манивелата в полицейската лаборатория за анализ. И до този момент ни е известно единствено, че това е основният вид манивели, които са стандартни за много коли, включително и за „Линкълн таун“. Съществува малък шанс, ако се окаже, че това е оръжието на убийството, по него все още да има следи от косата или кръвта на господин Комо, или друго нещо, което да ни даде ДНК, но може и нищо да няма. Във всеки случай обаче предметът е силно замърсен и ще отнеме известно време, предполагам даже много време, за да разберем със сигурност с какво си имаме работа. — Тя изобрази професионалната си усмивка, която изглеждаше напълно искрена. — Междувременно инспектор Джул и аз поговорихме и решихме, че навярно ще си струва да проверим, дали лимузината на господин Комо си има манивела.

— Но защо? — попита Хес. — Мислех, че лимузината си е била вече тук по времето, когато той е бил убит. Така разбрахме.

Джул реши да се намеси:

— Това може и да е вярно, но…

— Вярно е, убедена съм, инспекторе.

— Добре, така да е, но ако се окаже, че всъщност манивелата липсва — равнодушно сви рамене Джул, — това поне ще ни подскаже възможността някой тук в „Сънсет“ да е въвлечен в убийството.

— Манивелата обаче може да е изчезнала от лимузината и все пак да не е оръжието на убийството.

— Да, разбира се — съгласи се Сара. — Но по същата логика, ако пък не липсва, ще се върнем в началната си позиция. Може да е коя да е манивела, от коя да е от стотиците коли в града. При всички случаи, идеята е, че с ваше позволение бихме искали да проверим.

Хес отметна от челото си един изпаднал кичур.

— Да, разбира се. Искам да кажа, това се разбира от самосебе си, но все пак не трябва ли да имате съдебна заповед или нещо подобно?

При този неочакван въпрос Джул стрелна с поглед Русо. Той се покашля.

— Една съдебна заповед би ни дала абсолютното право да вземем тази кола и щателно да я претърсим — каза той, — а съм сигурен, че можем да получим такава доста бързо. Помислихме си обаче, че бихме могли да си спестим малко време и усилия, докато издирваме убиеца на господин Комо, като просто се отбием и попитаме дали не може да огледаме багажника, това е всичко.

— Да — каза Хес. — Разбира се.

— Паркирана е отстрани, нали? — попита Русо. — Имате ли резервни ключове?

— Да и да, сигурна съм, че тук някъде има допълнителни ключове, може би в кабинета на Доминик. Ще ми дадете ли минутка?

Русо кимна.

— Колкото ви е необходимо.

Хес се обърна, влезе в кабинета си, отвори едно-две чекмеджета, въздъхна, затвори ги, върна се при инспекторите, пресече фоайето и влезе в офиса на Комо.

— Малко е нервна, не мислиш ли? — прошепна Джул.

— Не й се иска да си мисли, че може да е някои от нейните хора.

— А би трябвало да се радва, че има шанса да докаже, че не е никой от тях. Искам да кажа, че ако манивелата е там…

— Зная какво имаш предвид. Но колкото повече си мисля за това, какво всъщност ще докажем? Ако е там, това нищо не значи. Ако не е там, пак нищо не значи.

— Ще означава, че някой я е взел.

— Голяма работа. Кога? Преди шест месеца? Вчера? А дори и нашата манивела от лагуната да е нещото, което го е убило, откъде да знаем, че в крайна сметка тя принадлежи точно на тази лимузина?

— Няма откъде. Затова нашата професия е толкова забавна. Но все пак обръча ще се постесни. Пък и ти се съгласи да дойдем тук, забрави ли?

— Просто не зная какво ще правим, ако открием, че я няма.

— Ако е така, все до нещо ще ни отведе. Стой и гледай.

— Страхотно — каза тя. — На това ще се уповавам.

В този момент Лорейн Хес се показа от кабинета на Доминик Комо с комплект ключове в ръка. На лицето й бе изобразена усмивка — обнадеждена и уплашена едновременно.

След пълния провал с Деймиън Джоунс Мики се обади на Тамара. Тя се закле, че е ходила до Юниън Скуеър и си е купила хот-дог с пържени картофи и лимонада за обяд и му продиктува имената на тримата, които се бяха обадили по телефона.

Обаче щом чу за хората с патиците и Белинда, психопатката, Мики реши, че няма начин да говори с тях. Да се среща със смахнати, които поне си бяха намислили по някоя история — като Деймиън и дамата с дирижабъла, — бе едно нещо, но да си губи времето с доказани откачалки като Белинда, например, с нищо не би помогнало на полицията, нито на клуба „Хънт“. Съществуваше нещо като автоматично отхвърляне на някои хора от здравия разум и щеше да обсъди това с Уайът следващия път, когато го видеше. Засега каза на Тамара да му се обади, ако звънне тайнствената дама, която не се бе представила или пък още някой полу- или напълно доказано луд, който иска да му разпердушинят доказателствата. Същевременно се канеше да опита да се свърже с друг източник на вътрешна информация за Доминик Комо.

— Кажи й здрасти от мен.

По дяволите. Как се бе досетила?

Алиша обаче не вдигна, когато той позвъни на мобилния й телефон, затова остави съобщение и пробва да се обади на брат й, но отново безуспешно. Очертаваше се да е един от онези дни. Затова подкара обратно по „Линкълн“ покрай парка „Голдън гейт“, мъчейки се да оформи някакъв план за следващите няколко часа.

Стигна до „Панхендъл“ в източния край на парка, намери си място да паркира и се върна пеша до игрището за боча, успешно прикрито зад кипарисите. Късметът му навярно бе почнал да се възвръща, защото, както се бе надявал, там откри, в компанията на трима други старци, собствения си дядо, който тъкмо се готвеше за удар. Мики изчака, докато той хвърли — дяволски добър удар, който го позиционира насред всички останали топки и само на няколко сантиметра от целта. Изглежда това бе последното хвърляне, тъй като последваха ентусиазирани аплодисменти откъм тима на Пар и добронамерено изръмжани ругатни от останалите, докато всички се насочиха към корта да си събират топките.

Когато тръгнаха обратно, Джим видя Мики и вдигна ръка.

— Видя ли този удар? — попита той. — Днес съм абсолютна пушка. — Водим с осем на три в тази игра. Нали познаваш тези негодници? — Мики кимна наляво-надясно. Джим попита: — Всичко наред ли е? Тамара?

— Да, тя е добре. Харесва й да е пак на работа, това мога да ти кажа. Иначе, всичко е наред, само дето никой не си е вкъщи, което ми пречи да се свързвам с хората. И понеже ми се отвори свободно време, реших да ида да купя нещо за вечеря, но на минаване оттук, реших да се отбия и да те питам дали искаш нещо по-специално.

Джим сви рамене.

— Щом ти ще го готвиш, значи ще е добро, така че всъщност няма значение.

— Дори да е козешко?

Пак вдигане на рамене.

— Никога не съм ял. Може ли човек просто да излезе и да си купи козешко?

— Разбира се. Продават го в „Би райт“. Те могат всичко да ти доставят. Наистина ли ще ядеш коза, ако ти я сготвя?

— Всичко бих ял, Мик. Познаваш ме. Обаче можеш да се посъветваш с Там. Възможно е тя да има някакви предразсъдъци по отношение на козите.

— Мисля си да поканя още някого.

— Както искаш — съгласи се Джим. — Аз съм лесен.

Един от играчите го повика, Джим му кресна да стои спокойно и отново се обърна към внука си.

— Е, как върви разследването?

— Прилично, струва ми се. Според Там, Уайът май е намерил оръжието на убийството. Аз междувременно елиминирам подвеждащите сведения, като се забавлявам от срещи със съвършено нова порода хора, с които иначе никога не бих се срещнал.

— Какво?

— Отявлени ненормалници.

— Не, не каква е новата порода хора, а какво е оръжието на убийството?

— Изглежда, че е манивела.

Физиономията на Джим Пар се стегна.

— Копеле! Приближавате ли се до убиеца?

— Доколкото ми е известно, не. Надяваме се по манивелата да има отпечатъци от пръсти или нещо друго, но това е далечно предположение. Така че, навярно не се приближаваме.

— Мамка му. Май трябва просто да отида там.

— Къде?

— В „Сънсет“.

— И какво да правиш там?

— Не зная. Да поговоря с някои хора. Да видя дали те ще говорят с мен. Да разбера какво всъщност се е случило.

— Имам по-добра идея, Джим. Не прави това.

— Защо не?

— Защото е адски тъпа идея, затова.

— Е, не ми е лесно да повярвам, че никой нищо не знае по случая. Искам да кажа, Доминик живее по график, после се прибира вкъщи и се среща с някой, който го убива? Все някой трябва да е видял или чул нещо, не мислиш ли?

— Да, мисля. Но няма данни да разполагаме със следа, която да ни отвежда нанякъде.

— Казвам само, че аз навярно бих могъл да намеря такава.

— Да, бе. И откъде накъде? Понеже си опитен детектив?

— Виж, умнико, аз съм точно толкова опитен, колкото и всеки друг. Ако чуя нещо важно, дяволски сигурен съм, че ще го разпозная. Познавам онези хора там.

— Обаче не сме сигурни, че е някой от тях.

— Е, това само показва какво знаете вие.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че ще ви извади очите, ама вие не го виждате.

— Кое?

— Простата и ясна истина, че „Сънсет“ бе целият живот на Доминик. Той живееше с него и дишаше с него — сутрин, обед, вечер, през уикенда, по празници. Целият. Му. Живот. Разбираш ли? Ако някой го е убил, и ако не е било на напълно случаен принцип, трябва да е имало нещо общо със „Сънсет“. Точка. Може да е било само малко. Но нещо. Което означава, че навярно си е още там, само ако знаете какво да търсите.

Тази кратка реч, понеже в нея почти нямаше какво да се отрече, порази Мики. Той си пое няколко пъти дълбоко дъх през носа с плътно стиснати устни.

— Може и да си прав за това — каза накрая, — но все пак е тъпа идея ти да ходиш там.

— О. Добре тогава. Няма да ходя.

— Джим.

— Не. Ти ме убеди. Обещавам да не ходя там.

— Обещанието си е обещание и ти го знаеш.

— Абсолютно. Честна скаутска. Чуй сега, налага се да се върна и да сритам няколко задника в тази игра, а ти трябва да ходиш да купиш малко козешко. Ще се видим довечера, става ли?

— Става.

16.

Някога, някога, в ранните дни на сегашната администрация на окръжния прокурор Кларънс Джекмън, Джина Роейк бе сред основните членове на най-приближения му кръг и го съветваше по общински и юридически въпроси, докато той не се издигна — за негова собствена изненада, — до настоящия си пост. Приближеният кръг продължи неформалното си съществуване, като в продължение на близо година се срещаше почти всеки вторник за обяд в „При Лу гърка“ и през това време неговите членове установиха, че са създали силни връзки помежду си. Адвокати като Роейк, партньорката й Дизмъс Харди и тогавашното й гадже Дейвид Фриймън успяха някакси да намерят обща почва с подобните на Джекмън — градския и областния главен прокурор и Ейб Глицки, тогава шеф на детективския отдел в полицията на Сан Франциско.

Сред членовете на кръга бе също и Джеф Елиът, автор на популярната колона „Градска мълва“ в „Кроникъл“. Още като млад Елиът бе заболял от множествена склероза, която се бе развила през годините, така че сега той рядко ставаше от инвалидния стол или от бюрото си на партера в сградата на „Кроникъл“ на Пета улица и „Мишън“. Доста едър, с брада и гъста сивееща коса, спускаща се доста под ушите, независимо от състоянието си, той притежаваше остър ум, както винаги и бе наясно с почти всичко, свързано с града, неговите жители и институции, били те обществени или не.

Сега, неспособна да скрие притеснението си от безгрижието, с което приятелят й Уайът Хънт се отнасяше към разследването на убийството на Комо, както и към присъствието на Лен Търнър в цялата каша, Джина Роейк седеше на твърд дървен стол под диагонал на Елиът в миниатюрния му офис.

Беше вторник, 4:30 следобед.

— Всъщност — говореше Елиът, — ако вярвах в съвпадения, бих казал, че е чиста случайност това, че ти дойде тук точно днес с този въпрос.

— В какъв смисъл?

— Понеже тъкмо днес аз… — Той затършува по бюрото си и измъкна лист хартия от една купчина. — А, ето го. Какъвто съм си първобитен, аз продължавам да изисквам и получавам хартиени копия на статиите си. Мразят ме заради това, но какво да сторят? Нали съм звезда. Така че, това е утрешната статия. Може да ти се види интересна.

Градска мълва

От Джеф Елиът

Всички знаят, че убийството на градския активист Доминик Комо миналия вторник остави неговият водещ младежки проект „Сънсет“ (МПС) в нестабилно състояние. „Градска мълва“ обаче научи от източници в здравните служби, че проблемите там може да са започнали още преди смъртта на господин Комо. Източниците, пожелали да останат анонимни, тъй като докладите, за които говорят не бива да стават публично достояние до края на седмицата, описват една организация, изпълнена с политически интриги и корупция.

Роейк вдигна глава от листа.

— Нека отгатна — каза тя. — Комо и приятелчетата му са си пълнели джобовете с дарителските пари.

— По дяволите — изруга Елиът. — Откраднала си ми сензацията. Кой би си го помислил?

— Добре, чакай да погадая още. Просто напосоки. По някакъв начин Лен Търнър е затънал в това до ушите.

Елиът въздъхна.

— Ти си медиум.

Джина сви рамене.

— Не е кой знае какъв талант. — И отново се зачете.

Според документи, огласени от федералното правителство миналия петък, на МПС се отказва федерално финансиране и договори за срок от една година, заради неоторизирано харчене на фондовете на „Америкорпс“. През последните четири години „Америкорпс“ са превели над 4.6 милиона долара на МПС. Според сключения договор, МПС се е съгласил тези фондове да бъдат използвани за заплащане на преподаватели в кампуса „Ортега“, за модернизиране на определени имоти с цел използването им като места за превъзпитание, както и за подпомагане на маркетинга и дейностите на подотчетните на МПС фирми, като хамалската компания, художествената галерия и театъра.

Вместо това, документът изрежда цял списък от злоупотреби на господин Комо, в това число:

• Злоупотреба със средства на „Америкорпс“ с цел лично облагодетелстване, например наемане на няколко шофьора, които да го возят по лична работа, да му мият колата и да изпълняват негови персонални поръчки.

• Незаконно увеличаване заплатите на инструкторите в „Ортега“ кампус с федералните средства чрез вписването им в програмата „Америкорпс“ и отпускането на социални помощи и образователни премии.

• Неправомерно използване на членове на „Америкорпс“ за политическа дейност, като например разпространението на брошури и телефонна агитация.

• Неправомерно използване на членовете на „Америкорпс“ не като преподаватели, а като портиери и чиновници в кампус „Ортега“.

— А как са разбрали? — попита Джина. — Кажи ми, че някой от организацията го е издал. Обожавам, когато змиите почнат да се хапят помежду си.

— Нищо толкова драматично. Поне на нас не ни е известно. Някой от федералната Корпорация на националните и градски служби е хванал някакви несъответствия. Трябва да видиш целия доклад. Доста е недвусмислен.

— Счетоводители-педанти — каза Джина. — Как да не ги обичаш?

Елиът кимна.

— Чети по-нататък. Сега идва местната пикантерия, която ще докаже таланта ти на медиум.

Пак по същата тема, в края на миналата седмица Надзорният съвет на Сан Франциско огласи годишния си отчет за изпълнението на бюджета на програмата „Общество на възможностите“ (ОВ), оглавявана от Лен Търнър. Освен тази длъжност, на която е назначен от кмета, господин Търнър също така работи и като юристконсулт към няколко организации с нестопанска цел, ориентирани в сферата на социалното подпомагане, в това число Коалиция „Мишън стрийт“, „Убежище за жени — жертви на домашно насилие“ и, забележете, МПС, наред с другите.

Програмата ОВ е осигурила почти 4 милиона долара, най-вече пари от частни дарители, за подпомагане на някои от най-бедните квартали на града. Току-що публикуваният отчетен доклад обаче разкрива, че независимо от този приток на средства, предвидени предимно за извънкласни занимания, здравеопазване, рехабилитация на наркозависими, намиране на работа, по същество програмата не може да се похвали с никакви резултати от усилията си през последните две години.

— Значи — каза Джина, — надзорниците са знаели, че това се задава?

— Така изглежда.

— И все пак се правят на паднали от Марс.

— Именно.

— Къде са отишли парите тогава?

— Чети нататък.

Ето само някои от съмнителните, с нищо неоправдани разходи: за консултации с професионалисти по социалното подпомагане 602335 долара, за театрални и музикални събития 136800 долара, за консултанти и връзки с обществеността 477210 долара, за персонала на програмата 372000 долара, за развитие на общността 256780 долара. Извън тези „разходи“, почти 2 милиона долара са отишли за „организации на общността и други служби“ — т.е. за същите организации с нестопанска цел, които се разпореждат с фондовете на ОВ. И накрая, само господин Търнър получава от програмата заплата от 370 000 долара на година.

Подобни разкрития ни карат да вярваме в негативния термин, който понякога се използва за описание на такива обществени активисти: „сутеньори на бедността“. Те обичат да се представят като хора, които „се справят добре като вършат добро“. И наистина, доста добре се справят. Фактически, съдейки по финансовите злоупотреби, разкрити от цитираните два доклада, бихме казали, че в Сан Франциско организациите с нестопанска цел всъщност играят една силно печеливша игра с големи пари. А като се вземе предвид и убийството на господин Комо, тя може да се окаже и смъртоносна.

Джина Роейк подаде обратно листа на Джеф Елиът.

— Струва ми се доста незаконно — заключи тя. — Да не говорим, че е и леко опасно, за което най-вече исках да предупредя Уайът.

— Уместно. Той не го ли възприе?

— Не достатъчно сериозно, струва ми се. — Тя помълча. — Но, извън протокола, какви са шансовете, според теб, тези два доклада — тя посочи към току-що прочетената статия, — да нямат нищо общо с убийството на Комо?

Елиът се облегна назад и си потърка брадата.

— Едно към петдесет. Може би дори едно към сто. Ще съм изумен, ако нямат общо.

— Аз също. Времето е преценено идеално. Тогава въпросът е, защо по-точно някой ще иска да го убива заради това?

Елиът се засмя.

— Да не би да се надпреварваш за наградата?

— Не съвсем, макар че, ако сега измислим нещо наистина добро, ще се радвам да си я поделя с теб.

— Дадено. Разбрахме се. — Елиът се пресегна и те си стиснаха ръцете. — Дай ми само една секунда. — Той отново се облегна и затвори очи с отметната назад глава.

— Теория номер едно започва малко хлабаво, но завършва убедително.

— Дай да чуя хлабавата част.

— Добре. Да предположим, че Комо или не е знаел, или не е бил отговорен за нищо от казаното в статията. — Той вдигна ръка. — Предупредих те, че е хлабаво. Но да допуснем…

Роейк се намръщи.

— Добре, но само теоретично.

— Става. Комо е същински светец, който и не подозира, че над „Сънсет“ е надвиснал скандал. Някой друг, нека го наречем Търнър, поради липса на по-добър термин, е вършел счетоводни измами и е пренебрегвал правилата в продължение на три или повече години…

— Да кажем двайсет — обади се Роейк.

— Добре, двайсет. Както и да е, миналата седмица Комо подочува за проблема с „Америкорпс“ и федералните фондове. Затова отива при Търнър, неговият корпоративен съветник, и разбира, че тъкмо Търнър трябва да е бил човекът, който е подправял данни и е злоупотребявал с фондовете. Среща се с него насаме и го изобличава, казва му, че ще го уволни, ще изрита задника му от програмата, такива неща. Търнър не може да допусне това да се случи и ето ти тебе. Пречуква го.

— Да, но Търнър знае, че информацията така или иначе ще излезе наяве.

— Естествено, обаче ако се държат един за друг, чисто и просто „Сънсет“ ще изгуби част от федералното финансиране за известно време, но извън това нищо друго няма да се случи. Нищо няма да се промени. От друга страна, ако Комо се разсмърди, Търнър дълбоко ще затъне в лайната и ще бъде изхвърлен от света на нестопанските цели, откъдето идват всичките му доходи. Да не говорим, че това е и целият му живот.

Роейк обмисли за момент тази възможност.

— Възможно е — каза накрая, — но само ако докажеш предпоставката, в което се съмнявам.

— Да — съгласи се Елиът. — И аз се съмнявам. Искам да кажа, малко трудно ще бъде да се твърди, че Комо не е знаел, че има няколко шофьора, които да го возят насам-натам, нали?

— Така е. Тогава какво ни остава?

— Трябва ни втора теория, но аз изложих първата, така че сега е твой ред.

— Добре. — Роейк също затвори очи. — Добре, как ти се струва това: на някой от частните спонсори му е писнало, че Комо на практика краде от тях и то лично.

— И затова са го убили? — Елиът поклати глава. — Никак не ми се вижда убедително. Освен това, говорим за парите на ОВ, а докладът — отчетът за бюджета — е трябвало да се появи тъкмо по времето, когато някой го е убил. Така че, ако е било заради парите, избраното време показва, че е ставало въпрос за федералните пари.

— А в известен смисъл и за Търнър, не мислиш ли? Добре, какво ще кажеш за това: И двамата са знаели за паричните проблеми. Дали някой от тях не го грози затвор, заради това?

— Не зная. Ти си адвокатът, ти би трябвало да знаеш. Колкото до мен, струва ми се, че не е невъзможно.

— Добре, засега го приемаме. Да кажем, че Търнър е знаел, че отива в затвора, ако двамата почнат да се обвиняват взаимно. Освен ако Комо не е мъртъв, тогава само Търнър ще обвинява Комо. Комо е откраднал парите, злоупотребил е с фондовете, всичко е по негова вина.

— Това е добро — каза Елиът.

— Да, но… ако случаят е бил такъв, изненадана съм, че Търнър дори не се е опитал да го направи да изглежда като самоубийство — Комо знае, че ще го обвинят и затова решава да се самоубие. И все пак, общо взето става. Или пък — очите на Роейк светнаха, — още по-добре… това ще ти хареса… Търнър има свои хора сред пуснатите условно или тези на рехабилитация и наема един от тях да очисти Комо. Ако не се съгласят, той може да ги върне в затвора. Пък и така или иначе, на тях какво им пука за Комо?

— Значи е улично нападение?

— Поне е теория, която сработва. А на нас ни трябва нещо, което да свързва убийството с Лен Търнър и парите, нали така?

Елиът изръмжа одобрително.

— Блазнеща мисъл. Може би Хънт трябва да говори с него.

— Благодаря ти, Джеф — възрази тя, — но аз дойдох тук тъкмо, за да го откажа от подобна идея. Той фактически работи за Търнър, но не бива да се забърква с него. Освен това, Търнър контролира фонда за наградата.

Елиът повдигна вежди.

— Значи ми казваш, че Хънт ще остави Търнър така? И изобщо няма да го разследва?

— Така се надявам. От тях се очаква да са само депо за филтриране на информацията, която постъпва в полицията.

— И какво ти подсказват в такъв случай способностите ти на медиум?

— За жалост — каза тя, — подсказват ми, че си пилея времето на вятъра.

След като огледаха багажника на лимузината в „Сънсет“, установиха, че манивелата действително липсва. Сега, седнал отново на бюрото си в отдела по убийства, Девин Джул затвори телефона и погледна към бюрото на партньорката си Русо. Тя седеше с подаден между устните език и се взираше в напечатания на хартия разпит, който бяха провели по друг случай.

Той взе един кламер и го метна към нея. Тя вдигна раздразнено глава.

— Какво?

— Няма да повярваш кой беше.

— Джордж Клуни.

— Не. Пробвай пак.

— Щом не е Джордж Клуни, не ме интересува кой е бил.

— Напротив.

Тя взе кламера, разтвори го, после пак го изви обратно.

— Едва ли са се обадили толкова скоро от лабораторията за манивелата.

Джул кимна доволно.

— Господин Комо трябва да е бил по-важен, отколкото си мислехме. Намерили са следа от неговата ДНК. Категорично и без съмнение.

— Как изобщо са намерили ДНК след всичката онази вода в езерото?

— Според мен, с Божията помощ.

— И все пак?

— Косъм с фоликула се е залепил за манивелата. Калта го е обгърнала отвсякъде и е попречила да се отмие. Можеше да си престои така и милион години, ако не го бяхме открили. — Джул се облегна назад и обхвана тила си с длани. — Знаеш ли какво означава това? Съдебна заповед за колата.

Русо въздъхна и раменете и увиснаха.

— И предполагам, че това ще трябва да стане още тази вечер?

— Вземаме заповедта тази вечер и веднага изземваме колата, преди някой да успее да я почисти още по-добре, а първата ни работа утре е да я претърсим. — Той посочи към купчината книжа на бюрото на партньорката си. — Сара, какво ти става? Виж с какво се занимаваш, точно когато играта се развихри. Следата почна да става гореща. Усещам го. — Той се изправи на крака. — Хайде да тръгваме да си намерим съдия. Идваш ли с мен? Сигурен съм, че идваш.

Тя въздъхна отново, този път малко преувеличено.

— Да, вожде, идвам.

17.

За голямо удоволствие на Хънт следобед Тамара бе получила три обаждания от стари клиенти, които до един сякаш бяха развили амнезия относно последните шест месеца. А може би Хънт бе изкупил вече прегрешенията си и името на фирмата му във вестниците изведнъж бе обявило на юридическия свят, че той отново се завръща в бизнеса. Щом благотворителните организации в града, с техните многобройни връзки, му поверяваха своята работа, значи очевидно името му вече не бе анатемосано и фирмата му не бе презряна.

И трите обаждания бяха от юридически кантори, разположени в сгради, недалеч от офиса на Хънт, така че около 7:30 часа във вторник вечерта той вече вървеше към последната, на „Маркет“ и „Спиър“, и умуваше над една грижа, с която не се бе сблъсквал през последните няколко месеца — наемането на персонал. Само за два часа и половина бе възстановил личните си връзки с някои от най-известните адвокати, които имаха нужда от частни детективи на свое разположение, от някой, който да връчва призовки или да открива и доставя свидетели. Всички, с които бе говорил, изглеждаха искрено въодушевени, че се е завърнал в бизнеса — те дори не си били и помислили, че се е оттеглил, — и всички имаха работа, която естествено не търпеше отлагане. Всичко трябваше да е свършено най-късно до вчера. Кога би могъл да се захване?

Той обаче разполагаше само с Мики, който не притежаваше никакъв друг документ за правоспособност, освен шофьорската си книжка, и с Тамара, която бе на работа едва от два дни. С мисълта, че нещата винаги се изсипват накуп, но в общи линии доволен от това, Хънт се отправи обратно към офиса си, за да се обади тук-таме да види дали няма да може да наеме временно на непълен работен ден няколко човека с нужните разрешителни.

Още щом прекрачи прага, той забеляза лампичката на телефонния секретар да просветва на първа линия, натисна копчето и чу Джул, който му съобщаваше, че в крайна сметка неговият анонимен източник може би ще се нареди на опашката за част от наградата, тъй като в полицейската лаборатория бяха открили косми на Доминик Комо по манивелата, извадена от пресушената лагуна. И какво мисли Хънт за това?

Хънт си помисли първо, че Сесил Ранд ще се радва да види някакви пари, когато всичко свърши и второ, че не е особено изненадващо оръжието на убийството да се намери близо до местопрестъплението, въпреки че скоростта, с която бе извършен лабораторният анализ, бе почти безпрецедентна. Помисли си също така, че нищо от това не бе кой знае колко важно. Нямаше насоки към никой заподозрян, освен ако по манивелата не се откриеха пръстови отпечатъци или други улики, но такива липсваха, иначе Джул щеше да ги спомене.

Хънт мина през вратата зад бюрото на Тамара, включи осветлението, издърпа един стол и седна зад собственото си бюро. Започна да преглежда бележките, които си бе водил при различни срещи и да преценява нуждата от сътрудници през следващите няколко седмици. Докосна мишката, мониторът на компютъра светна и той придърпа класьора с визитките.

Внезапно обаче престана да гледа в монитора и се облегна назад. Някаква едва доловима мисъл се прокрадна в съзнанието му. За минута или малко повече не помръдваше, притиснал в шепа брадичката си.

Най-накрая стана и отново се върна в стаята с рецепцията, право при бюрото на Тамара. Тук, върху жълтите страници на тефтера си, тя бе изписала имената и телефоните на обадилите се за наградата. Почти на върха беше името на Нанси Нешек, която не бе открита нито в работата, нито в дома си цял ден. Точно в пет часа Хънт бе пробвал да й се обади за четвърти последен път, точно преди да излезе за първата си среща, но в офиса й не я бяха чували и вкъщи не вдигаше.

Хънт седна на стола на Тамара и отново набра номера на Нешек. На четвъртото позвъняване телефонният секретар пак се включи. Хънт почака, но после остави кратко съобщение, в което се представяше, разчитайки на слабия шанс тя всъщност да слуша и като чуе кой е, да вдигне. Почака още малко, за да й даде възможност да стигне до телефона, но най-накрая стана ясно, че това няма да стане и той затвори.

И отново поседя неподвижно.

Предната нощ Нешек се бе обадила и бе оставила съобщение за нещо важно и казваше, че той може да я намери в работата или вкъщи на следващия ден. Бе съвсем категорична. В работата или вкъщи. А той не успя да я открие на нито едно от тези места. Разбира се, може нещо да е изскочило. Възможно бе да е направила промени в плановете си в последния момент, но…

От късния следобед насам нещо го измъчваше на подсъзнателно ниво и сега изведнъж си даде сметка, че е наистина важно. Пет минути по-късно, с помощта на една компютърна програма, Хънт откри нейния домашен адрес на Сийклиф Авеню, взе такси и се отправи към дома си.

Там се качи на своя „Купър“. Само след петнайсет минути паркира пред къщата на Нанси Нешек на скалите, гледащи към „Фелън бийч“. Още щом слезе от колата, той остана изумен — въпреки големината и поразителната архитектура на къщите, улицата бе пуста, а вятърът духаше на силни пориви откъм океана, който се простираше на повече от трийсет метра по-долу. В засилващия се сумрак двуетажната къща на Нешек все още излъчваше бледожълт отблясък, въпреки че долните прозорци бяха тъмни. Хънт отиде най-напред до входната врата и натисна звънеца. Звънът отекна във вътрешността на къщата.

Той си погледна часовника. Беше точно 8:00 часа. Слезе от предната площадка, тръгна по алеята и заобиколи гаража. Един бърз поглед му показа, че вътре има паркирана кола. После мина по идеално застланата с чакъл пътечка и изкачи шестте стъпала към задната врата. Тя бе от дебели дъбови дъски с голям прозорец, през който Хънт видя нещо като антре зад кухнята.

Той се върна до колата си за фенерчето, сложи си и ръкавици. Сърцето му биеше в гърлото. Даваше си сметка, че можеха да го застрелят или арестуват за взлом, без да им мигне окото. Върна се при задната врата и натисна бравата, но тя бе заключена. Светна с фенерчето към антрето и кухнята, но не забеляза нищо нередно.

Отново слезе по високите стъпала, мина по чакълестата пътека, заобиколи къщата отзад и се озова пред друга редица прозорци. Прегази през градината и се приближи до тях. Установи, че те представляват задната стена на трапезарията.

В съседната къща, отстояща на около шест метра, се светна лампа и Хънт замръзна. Отвори се врата, после се затръшна. Нов порив на вятъра разклати дърветата и живите плетове зад него. Той бавно си пое дъх, отново пресече градината и тръгна по цветната леха до пътеката, за да заглуши шума от стъпките си и заобиколи къщата откъм страната на съседите, които бяха светнали.

Хънт изчисли докъде свършват прозорците на трапезарията и откъде започват следващите. Рискува да светне още веднъж и някакво съседско куче се разлая. Светлината се плъзна по пода, после по един кожен диван, килим от ратан в центъра на всекидневната и комплект столове, разположени до пиано.

Изобщо нямаше да забележи, ако не бе зърнал проблясъка на лавицата от речни камъни над една камина и не се бе навел, за да проследи ръба й. И там, с лице, притиснато до прозореца, той видя на пода някаква ръка, но останалата част от тялото бе невидима от този ъгъл.

Мики бе натрил обезкостеното козе бутче със зехтин, сол, пипер, розмарин и мащерка. Бе направил прорези в месото и бе втъкнал в тях петнайсет скилитки чесън. Сега това нещо се печеше, гарнирано с корени за супа и ароматът от фурната изпълваше тесния апартамент.

Алиша седеше от едната страна на сгъваемата маса, Тамара и Джим Пар от другата, а Ян, след като направи салата от цвекло, аругула и козе сирене, се възкачи на кухненския плот. Мики тъкмо бъркаше соса в тенджера с вряща подсолена вода. Без всякакво притеснение Ян бе обяснил, че е бивш алкохолик и наркоман, поради което не може да пие, но всички останали отпиваха евтино розе в тежки стъклени чаши.

Говореха за сърф, Алиша каза, че се е занимавала с това цял ден на „Оушън бийч“.

— Не замръзна ли? — попита Тамара.

— О, никога не бива да се ходи без неопренов костюм. Не е като сърфирането в Хавай или дори тук по̀ на юг. Ако си без неопрен, не можеш да изкараш и пет минути.

— Ами акулите? — попита Мики.

Алиша обаче поклати глава.

— Тук няма. Нагоре в Болинас, може би, но не и тук.

— Прочути последни слова — вметна Ян. — Казвам й, че сърфира около тюленовите скали. Знаете ли защо се наричат така? Именно. А знаете ли коя е любимата храна на големите бели акули? Това имах предвид.

Алиша обаче отново само поклати глава.

— Дори не съм зървала акула там, Ян.

— Повечето изядени хора също не са ги виждали, освен отвътре.

— Е, не възнамерявам да бъда изядена. Освен това, човек трябва да поема рискове от време на време, ако иска да прави онова, което му е по сърце. — Тя внезапно се обърна с лице към сътрапезниците си. Не съм ли права, господин Пар?

Поласкан, че го включват, Пар едва не се задави с виното си и кашляйки закима нагоре-надолу с глава, смеейки се на самия себе си.

— На който не му стиска, да не влиза в гората — заяви той. — Това е моето мото и съумях да остарея живеейки според него.

— Вие не сте стар, господин Пар.

— Моля те — Джим.

— Добре, Джим. Който не е стар, благодарение на живот, изпълнен с рискове. — После Алиша отново се извърна към брат си. — Видя ли? — И накрая към останалите. — Ян не е съгласен също така да спя навън в колата си. Било прекалено опасно.

— Опасно си е — потвърди Ян. — Какви ли не смахнати не бродят навън.

Мики се извърна от печката.

— Ти спиш в колата си?

Алиша кимна.

— Понякога. Например снощи. Исках да хвана ранните сутрешни вълни.

— И харесва ли ти действително? — попита Мики.

Тук Тамара поясни:

— Почти половината нощи Мики спи навън.

— Но най-вече на земята — добави той. — В колата не мога да се протегна.

— Тя може — обади се Ян. — Има „Хонда Елемент“ и ако извади сърфа и пусне седалките, може да тича из проклетото нещо.

— Ти защо го правиш, Мик? — попита Алиша. — Да спиш навън, искам да кажа.

Той разбърка соса за момент.

— Не зная точно — каза после. — Няма постройки. Спокойствие. Чувстваш се свободен. Събуждаш се със слънцето. — Вдигна рамене. — Просто ми харесва. Ами ти?

Тя също сви рамене и въздъхна.

— Ами, виж сега. Аз имам два почивни дни в седмицата, понеделник и вторник. През останалото време трябва да съм с рокля, найлонови чорапи, високи токчета и грим. И понякога, доста често предполагам, се чувствам като в капан. Затова излизам с колата и спя, където заваря. Тогава не се чувствам толкова… не зная, толкова контролирана. Сякаш все още мога сама да вземам малки решения и не съм вързана за един живот, който не искам да живея. Искам да кажа — допълни тя, — виж ни всички — може би без теб, Джим, но останалите. Ние само отчитаме времето, мъчим се да направим нещо такова, че да го почувстваме като свой истински живот, нали разбирате. Вие, момчета, посещавате кулинарни курсове, Тамара отново започна ежедневната си работа. Може би спя навън, за да си напомням, че истинската ми същност все още си е тук, все още имам време, имам планове, някой ден ще постигна нещо, което ще представлява истинската аз, което наистина ще има значение и докато продължавам да бъда онзи човек, който може просто да скочи и да спи някъде навън, значи съм някой, когото познавам. Все още ме има. — Сякаш смутена от това, колко много разкри за себе си, тя сгуши глава в раменете си и огледа аудиторията си. — Извинете — каза. — ТМИ — твърде много информация. Това е бъбривката вътре в мен. Не мога да я накарам да млъкне.

— Няма нищо — Тамара набоде едно стръкче аругула от купата пред себе си. — Ние сме търпелива къща. И твоята бъбривка е добре дошла.

Мики провери месото, извади го от фурната и го сложи отгоре на печката. Покри го с алуминиево фолио и се обърна към масата.

— Още десет минути да се задуши, докато стане сосът, и ще го ядем. А ти, Алиша, го каза по-добре, отколкото бих могъл аз. Твърде точно. — Въпреки семплото й облекло: стари джинси, карирана фланелена риза и туристически обуща, Мики се бореше с изкушението да се взира постоянно в нея, още от влизането й. Сега обаче си позволи бърз скрит поглед и забеляза отнесените й стъклени очи. — Алиша? Добре ли си?

Тя кимна, прехапала устна.

— Просто, нали знаеш, пак си мисля за Доминик. Цялата тази работа с правенето на нещо, което има значение, изглежда малко неуместна точно сега, това е всичко. Но аз съм добре. Наистина.

Пар гаврътна чашата си и си сипа още малко.

— Какво за Доминик? И ти ли го познаваше?

— Дали го е познавала ли? — възкликна Ян.

И през следващия половин час, докато преполовяваха храната — козето месо се хареса на всички, — те обсъждаха общото между Джим и Алиша като шофьори на Комо, част от живота и политиката в „Сънсет“, доколко нещата си бяха останали същите и доколко се бяха променили.

— Да, но въпреки всички промени — каза Пар, — от това, което чувам, Доминик е вършел общо-взето същото. Разкарва се насам-натам, разговаря с хората, помага с каквото може. Сервира храна. Разтоварва гвоздеи. Не си пестеше силите. Никога няма да повярвам, че Доминик е крал пари. А установените несъответствия? В бизнес с такъв мащаб винаги ще има счетоводни проблеми. Ако обаче някой е вземал пари, това не е бил Доминик.

— Но ти мислиш ли, че заради това е било всичко? — попита Мики. — Че някой е вземал пари и Доминик е разбрал?

— И аз това си мислех — обади се Алиша. — Изобщо не мога да си представя защо е станало. Като се има предвид кой беше Доминик, що за човек беше, просто не е за вярване.

— Е…

Всички погледи се насочиха към Пар.

— Аз обаче обещах на моя внук-готвач, че няма да ходя там и да разпитвам.

Ян седеше на допълнителен стол в края на масата.

— А за какво би разпитвал?

Пар остави вилицата си.

— Просто за онова, за което всички тук говорихме. Дали някой не е вземал пари. Може би някой, който е искал да вземе мястото му. Вижте. Доминик от край време си вършеше работата по своя си начин. Докато той е там, нещата ще продължат по старому. Сега обаче има повече пари и организацията е по-голяма, прав ли съм? Той трябва да участва във вземането на повече решения, но всъщност не изпитва интерес. Иска да бъде на улицата, защото е такъв.

Мики поклати глава.

— Добра теория, Джим, но нека не забравяме, че Доминик не беше точно Свети Франциск Асизки, дал обет за бедност. Само официалната му заплата на тази работа е била шестстотин и петдесет хиляди на година. — Той вдигна ръка срещу очакваните възражения на масата. — Не, че не си ги е заработвал, но също така е бил и основната притегателна сила повечето от тези пари да потекат натам.

— А това лошо ли е? — попита Алиша.

— В никакъв случай. Но да не забравяме, че който го е убил, е заклал кокошката, снасяща златни яйца, година след година. Алиша, Джим говори за сервиране на храна и разтоварване на гвоздеи, но колко често Доминик е организирал и набиране на средства? Почти всеки ден, така ли е? Най-малко четири пъти в седмицата?

— Най-малко — трябваше да признае тя.

Мики сви рамене.

— Казвам само, че не виждам никакъв знак той да е спъвал работата. Всъщност, колкото повече говорим за това, толкова по-склонен съм да се връщам към казаното от Ал Картър — Доминик е имал среща с някого, когото е познавал, за да види с какво може да му помогне. Типично за него, нали? Дискретен, отива да се видят насаме. Въпреки че срещата може да е била насрочена само като повод да го накарат да остане сам, той поне не е знаел.

— Може би не е зле отново да поговориш с Ал Картър, Мики — каза Алиша.

Мики кимна.

— Мина ми такава мисъл.

Почти петнайсет минути Хънт седя и размишлява в колата си. После се обади на Джина Роейк. Тя го посъветва да напусне местопрестъплението и да се обади анонимно в полицията, за да съобщи какво е видял. Нямало да е лошо даже да си преправи гласа. Не ти трябва, каза му тя, да имаш нещо общо с откриването на тялото на Нанси Нешек, ако това наистина бе тя, в което той не се съмняваше.

И двамата знаеха обаче, че ако постъпи по този начин, той рискува да загуби разрешителното си. Още повече, че просто не можеше да си се представи в подобна роля. Така че, двайсетина минути по-късно, Хънт се обади на Джул, върна се при колата си, паркирана до тротоара и зачака.

Първата полицейска кола, която пристигна, бе чернобяла патрулка на полицейското управление на Сан Франциско. Хънт си даде сметка, че ситуацията в този момент можеше да се окаже опасна, тъй като в най-добрия случай присъствието му тук бе необяснимо. Особено при положение, че престъплението бе убийство, а местопрестъплението — заключено и тъмно имение в един от най-скъпите квартали на града.

Въпреки това нищо друго не можеше да се направи, освен да посрещне нещата открито, така че той присветна с фенерчето си на патрулката, изскочи от „Купъра“ в светлината на прожекторите на другата кола и протегна напред ръка с картата си в нея.

— Аз съм частен детектив Уайът Хънт — съобщи. — Аз се обадих на инспектор Джул.

Единият от полицаите — на табелката с името му върху джоба пишеше Соренсън, — посочи с палец към къщата.

— Там вътре има тяло?

— Да.

— Откъде знаете?

— Видях го през прозореца. — Не му се щеше да навлиза в подробности през кой точно прозорец е гледал и най-вече какво е правил там. Можеше и да не го попитат.

— Сигурен ли сте?

— Напълно, да.

— Добре. — Полицаят отвори задната врата на тяхната кола. — Моля седнете тук, ние се връщаме веднага.

Прозвуча като покана, но Хънт знаеше, че задните врати на патрулните коли не се отварят отвътре и има решетка, която пречи да се проникне в предната част. Той бе задържан по възможно най-любезния начин.

Соренсън каза:

— Да вървим, Лу — и те поеха заедно към вече тъмната предна площадка. Соренсън натисна бравата, позвъни и извика „Полиция“ няколко пъти, но отговор не последва. През това време неговият партньор светеше с фенерчето си през прозорците от двете страни на входната врата. След кратък разговор те се върнаха при патрулката и отвориха вратата.

— Навсякъде е заключено.

— Зная.

— И отзад също ли?

— Точно така.

— Не видяхме нищо — каза Соренсън.

Хънт излезе.

— По-наляво — обясни той. — Малко след ъгъла.

— Видели сте нещо там? Ние нищо не видяхме.

— Беше по-светло.

Хънт тъкмо бе почнал да съжалява, че не е приел съвета на Джина да се обади анонимно, когато друга фигура се приближи по улицата отдясно.

— Извинете — каза мъжът. — Аз живея точно отсреща. Какво става тук?

Соренсън го чу и направи няколко крачки по пътеката към вратата.

— Бихте ли се отдръпнали, сър? Има вероятност това да е местопрестъпление.

— Местопрестъпление. Какво се е случило?

Сега Соренсън освети с фенерчето си и двамата.

— Не сме сигурни — отговори той и в това време друга кола спря зад неговата.

— Ето го сержантът — каза партньорът му.

— Да се надяваме.

Най-накрая Джул пристигна с личното си камри, но не и преди да дойде още една патрулна кола, един ван на Канал 3, които сигурно бяха прихванали обаждането на диспечера, линейка (в случай, че жената не се окажеше мъртва и се нуждаеше от медицинска помощ), както и шестима местни — съседи, материализирали се върху досега безлюдната улица. До пристигането на Джул никой от петимата полицаи, които светеха с фенерчета и надничаха през входната врата и предните прозорци, не бе успял да зърне тялото.

Хънт знаеше, че ще му се наложи да признае, че е ходил до страничния прозорец и е шпионирал. Почна да го завладява лошо предчувствие.

Нощта бе ветровита, вече бяха изминали поне два часа от първоначалното обаждане на Хънт до неговия приятел. Пет минути след пристигането му Хънт се опита малко по-подробно да обясни какво всъщност е правил тук и най-накрая насочи Джул към страничния прозорец, откъдето той видя достатъчно, за да разпореди влизане. После, след кратко обсъждане, решиха, че биха могли просто да изпълзят вътре, ако успееха да отворят някой от прозорците. Соренсън изкърти малка част от един прозорец на приземния етаж срещу стаята, където лежеше тялото. За около минута някой пропълзя вътре, включи осветлението и отвори входната врата.

И естествено откриха напълно мъртвото тяло на Нанси Нешек.

Междувременно обаче строшаването на стъклото бе включило алармата, вследствие на което бяха привлечени всички останали съседи — те наброяваха поне трийсет, — както и още четири патрулни коли за контрол над тълпата. Хънт се облегна на капака на купъра си със скръстени ръце, тъй като замръзваше в тънкото сако.

Сигурен бе, че един ден ще се смее на целия този сценарий, при който след оглушителната като училищен звънец аларма сега вече бяха налице шест полицейски коли, на две от тях бяха включени въртящите се синьочервени светлини, тринайсет ченгета без Джул, трима санитари с линейката си, както и още един новинарски ван с екип, който отразяваше развиващия се абсурд.

В момента обаче в това нямаше нищо смешно.

Най-накрая фирмата по поддръжка на алармата успя да я изключи и внезапно настъпилата тишина се почувства като вакум в нощта.

— Гадна работа. Наистина — отбеляза Джул.

— И аз не съм особено въодушевен — съгласи се Хънт.

Вече беше полунощ.

Тялото на Нанси Нешек все още лежеше във всекидневната, където някой я бе ударил повече от веднъж с ръжена от камината, вследствие на което тя бе умряла. Криминолозите все още работеха и снимаха местопрестъплението. Помощник-следователката бе с тях в очакване да свършат, за да разпореди отнасяне на тялото. В момента тя разговаряше със Сара Русо, която преди около час най-сетне бе пристигнала, силно ядосана след като същата нощ бе участвала в изземването на лимузината и късната й вечеря бе прекъсната. Очевидно нямаше желание да вижда нито Хънт, нито Джул.

Така че Хънт и Джул седяха навън в буса, който служеше за подвижен команден център на полицейското управление на Сан Франциско, далеч от суетнята и враждебността.

— Нешек наистина ли ти се е обадила по повод на наградата? — попита Джул.

— Снощи. Но не, за да даде информация. А за да зададе въпрос.

— И ти нямаш никаква представа какъв е бил той?

— Никаква. — Хънт поклати глава. — Сигурен съм единствено, че не е бил, дали зная как се изчислява дължината на окръжност.

— Пи ер квадрат — каза Джул.

Хънт обаче продължи да клати глава.

— Не. Това е лицето на кръг. Мисля, че е две пи ер, но така или иначе, тя не се е обадила за това.

Джул се поколеба.

— Тогава какво те доведе тук?

Хънт му обясни — първоначалното обаждане с нотка на спешност, невъзможността Нешек да бъде открита и на двата номера през целия ден.

— Но всъщност в крайна сметка — заключи той, — си беше предчувствие.

— Предчувствията са хубаво нещо.

— Тогава да ти кажа още едно. Който е направил това, го е направил и с Комо.

— Не е невъзможно, може би дори твърде вероятно — той посочи към къщата. — Дай да видим оня, дето го е свършил, дали не ни е оставил някаква улика. Имам предвид, да види полицията, не аз и ти.

— Мислех, че ще споделяме всичко солидарно.

— Грешка. Всъщност, извади късмет, че не седиш в стая за разпити някъде по центъра и ти го знаеш. — Както се развиваха нещата, това навярно беше така. Как би могъл да докаже, че в действителност не беше дошъл тук да говори с Нешек — влязъл е в къщата, където по някаква причина я е ударил с дилафа, после е нагласил алармата, заключил е, излязъл и се е обадил на Джул? Очевидно и двамата, Джул и Сара, бяха достатъчно наясно с тази възможност и затова не бяха позволили на Хънт да влезе в къщата, за да няма после удобно обяснение, ако намерят следи от присъствието му вътре — пръстов отпечатък или косъм. И преди Хънт бе задържан и разпитван и знаеше, че единственото, което стоеше между него и нов разпит сега, бе снизходителността на Джул и Русо. — Но при всички случаи — продължи Джул, — ще искам писмени показания от теб до утре, да кажем ранния следобяд.

— Стига, Дев, това е…

— Това е единственото предложение, което ще получиш от мен, Уайът и то е дяволски добро. Предлагам ти да го приемеш, преди да включа Сара и да й поискам мнението, което не вярвам да е толкова толерантно.

Уайът се приведе напред в стола си.

— Дев, нали разбираш, че дори не бях длъжен да докладвам за това. Можех да се прибера вкъщи и да оставя някой друг да открие тялото след три дни, седмица или кой знае кога.

— Можеше, но това би било престъпление. Когато частен детектив открие труп, от него се очаква да съобщи. Имаме си нещо като правило, ако откриеш труп, ние да изискаме показания. За да попълним следственото дело. Това наистина не подлежи на обсъждане, Уайът. И си е услуга, която навярно не бива да ти правя. Но честно казано, в сърцето си, не мога да си представя ти да си убил тази жертва тук.

Хънт пресилено се ухили.

— Много съм ти благодарен.

— Няма защо. Значи, до утре следобяд.

Хънт направи един последен опит.

— Нали знаеш, че погребението на Комо е утре в единайсет? Възнамерявах да отида, да видя кой ще се появи, да поговоря с няколко човека.

— Целият свят ще се появи.

— Да, но исках да кажа, че в ранния следобед ще съм в зелената зала на Военния мемориал.

— Ами — усмивката на Джул не беше весела, — в такъв случай по-добре да ти свалим показанията преди единайсет. Всъщност, ако продължим да говорим още, ще стане така, че да слезем още сега в центъра и да оправим нещата до разсъмване, ако предпочиташ. Така добре ли е?

На Хънт не му звучеше добре. Предишното предложение бе по-добро. Затова стана, стисна ръката на Джул, обеща да се яви преди единайсет и му пожела приятна вечер.

18.

— Зная, че е рано — започна Хънт, когато Мики вдигна телефона около 7:00 часа на следващата сутрин, — но…

— Няма проблем — отговори Мики. — Видяхме „Градска мълва“ и си казахме: „Бре!“. Там си взима душ в момента и веднага, щом излезе, тръгваме. Освен ако не искаш да свършим нещо преди това.

— Не. Трябва да поговорим преди да направите каквото и да било. Страхотни сте, приятели. Чухте ли вече за Нанси Нешек?

Не бяха и Хънт му разказа.

Мики помълча малко, за да осъзнае значението на чутото.

— Работата почна да се нажежава, не мислиш ли? — каза накрая.

— Със сигурност не се охлажда — съгласи се Хънт.

Хънт си издърпа един стол в задната стая и четирийсет минути, след като Мики затвори телефона в апартамента си, тримата се събраха в миниатюрната приемна на клуба „Хънт“.

— Днес имаме да се справяме с няколко огромни проблема, които ги нямаше вчера — започна Хънт. — Първо, Там, имам един списък за теб. Налага се да позвъниш на няколко човека на свободна практика, за да ги наемем за почасова работа. Явно с помощта на наградата се е разчуло, че отново сме в детективския бизнес и няма да допусна възможността да ни се изплъзне, поради липса на достатъчно хора. Ако ти дам задачите и сроковете, мислиш ли, че ще можеш да им ги разпределиш?

Това представляваше значително увеличаване на отговорността, която Тамара бе поемала досега, но Мики забеляза, че от идеята я прониза прилив на адреналин. Очевидно Хънт се опитваше да я мотивира да остане, да се отдаде повече на работата си, за да се възвърне към онова състояние, в което се намираше преди срива. И изглежда опитът му бе успешен.

— Ако смяташ, че ще се справя.

— Зная, че ще се справиш. Повикай ги тук, за да ги видиш лично, увери се, че не са пияни или дрогирани, придобий впечатление на какво са способни, кажи им колко ще им платим и разпредели индивидуалните задачи. Ясно?

— Ясно.

— Добре. Сега. Тази сутрин получихме три нови обаждания, но първите две ми се сториха откачени. Съгласни ли сте?

Те кимнаха. И нищо чудно, като се има предвид, че едното обаждане бе от ясновидката Белинда — явно бе надушила гореща следа, — а другото от някакъв, който познавал Доминик от една от програмите и го видял вчера да се разхожда близо до Джапънтаун — сигурен бил.

— Обаждането на Лен Търнър обаче — продължи Хънт, — ще се наложи да говоря с него отново. Днес той ще присъства на погребалната церемония. Както чухте от съобщението му по телефона, явно е ядосан. Мисли си, че имаме нещо общо с изтичането на информация в „Градска мълва“, ако изобщо има нещо такова.

Мики вдигна пръст.

— А ти как мислиш, какво е било, Уайът?

— Според мен тези доклади така или иначе щяха да бъдат огласени и двамата, Търнър и Доминик, по някакъв начин са знаели за тях предварително. Нещо повече, смятам го за опасен човек, който си мисли, че понеже ни плаща, ще му играем по свирката. Не зная какво са направили по повод на тези доклади, но явно някой бърка бързо и свободно в благотворителните пари. Междувременно ми се ще да защитя нашата позиция във връзка с наградата, а безспорно Търнър е човекът, с когото трябва да се видя по този въпрос. Преди всичко обаче се налага да загубя няколко часа тази сутрин в разговор с Джул и Русо за откриването на тялото на Нешек. Затова, Мик, ще трябва да си променим стратегията.

— Добре. Разбира се. Както кажеш.

— Вече не сме междинно депо. Ето защо трябва да внимаваме с господин Търнър, понеже не се занимаваме с онова, за което си мисли, че ни плаща той. Не ни се ще да ни дръпне шалтера, нали?

— Естествено.

Той погледна към Тамара.

— Сега виждаш ли защо обичам това момче? — И отново към Мики. — Добре. Въпреки, че нямаме обаждания, свързани с наградата, двамата с теб набързо ще огледаме работата с Нешек, дори само за да елиминираме евентуални заподозряни във връзка с Комо.

— Как така? — попита Мики.

— Ако някой има алиби за понеделник вечер, преди две нощи, когато Нешек е била убита, то той по-скоро не е убиецът и на Комо. Ако приемем, разбира се, в което съм сигурен, че двамата са убити от един и същи човек.

— А Джул и Русо мислят ли така? — попита Тамара.

— Те не биха си признали, поне не пред мен, но биха били глупаци, ако не мислеха.

Мики се облегна назад, с ръка върху облегалката на стола, очевидно поуспокоен. Но не можеше да спре да потропва с крак.

— И така, какъв е планът?

— Планът е аз да отида на погребението тази сутрин и да се съсредоточа върху хората на Комо, да видя дали не мога да елиминирам някои. Ако, да кажем, госпожа Комо е играла бридж с приятели, или е ходила до Напа, или нещо друго в понеделник вечерта, тогава тя е чиста. Същото е и по отношение на Ал Картър. Или дори твоята приятелка Алиша.

Мики хвърли бърз — сърдит? отбранителен? — поглед към сестра си, после каза на Хънт:

— Какво за Алиша? Не ми казвай, че в действителност тя все още е заподозряна.

— Ами, тя няма алиби за времето, когато е бил убит Комо. Ако има такова за Нешек… що за поглед?

Тамара отговори.

— Снощи тя и брат й бяха на вечеря у нас.

— Тя и брат й? — Внезапно ченето му увисна и Хънт погледна от Тамара към Мики, после обратно. — Защо сте направили това?

— Защото те са свестни хора — каза Мики. — Исках да ги поканя. Започваме да се сприятеляваме.

— Радвам се за вас — с равен тон произнесе Хънт. — Но те са също така — или поне тя е — заподозряна в разследване на убийство, освен ако няма алиби за нощта в понеделник.

Мики и Тамара си размениха по още един потаен поглед.

— Сега пък какво? — попита Хънт.

Тамара въздъхна.

— В понеделник през нощта тя е спала в колата си на плажа. Станала рано във вторник да кара сърф.

След известна пауза Хънт попита:

— Кой плаж?

Този път Мики отговори:

— „Оушън“. До тюленовите скали.

Хънт отново се поколеба.

— Споменах ли къде живее Нанси Нешек?

— Не. — Сега вече Мики определено зае отбранителна позиция. — Къде?

— Точно над „Фелън бийч“, малко встрани.

Мики поклати глава.

— Няма начин Алиша да е убила когото и да било, Уайът. Ако поговориш с нея ще се увериш след пет минути.

— И как ще се уверя?

— Ще бъдеш сигурен. Просто ще видиш що за човек е.

Хънт едва не изсумтя.

— Не мисля, че е необходимо да напомням на двама ви колко ненадеждни са човешките реакции. Хората могат да прикриват неща съвсем убедително. Могат да ви измамят дори какво представляват. — Той посочи последователно с пръст към всеки от тях. — Всички ние го знаем от първа ръка, така че извинете ме, ако не съм въодушевен от опитите на Алиша да се сприятели с вас.

— Тя не е предприемала никакви стъпки, Уайът. Аз я поканих на вечеря.

— Това е вярно — добави Тамара.

— Сигурен съм, че е.

Мики попита малко разгорещено:

— Какво искаш да кажеш?

Хънт протегна възпиращо длан.

— Нищо. Само ви предупреждавам да я карате по-кротко и по-предпазливо. И никой от вас да не се сближава с тези хора. Наистина.

Мики обаче не искаше да се съгласи.

— Тя нищо не е направила, Уайът. Зная, че не е.

— Добре — каза Хънт, — но нека те попитам: тя каза ли ти, че Доминик я е уволнил в последния ден от живота си?

Двамата отново се спогледаха.

— Кой ти каза? — попита Мики.

— Госпожа Комо. Която пък го научила от самия си съпруг.

— Може тя да те е излъгала. Може той нея да е излъгал.

— И двете са възможни — призна Хънт. — А може и аз днес да попитам Алиша за това, ако дойде на службата. А не на мила приятелска вечеря. И като стана дума, имам намерение да я питам, както и Ал Картър, ако ми се удаде възможност, дали някой от тях знае къде се държи манивелата в един „Линкълн таун“.

— Това какво значение има?

— Защото вече знаем, че оръжието, с което е убит Доминик Комо, е било манивела. Знаем също така, че манивелата от неговата лимузина вече не е там.

— Така ли? — учуди се Мики. — И кога разбрахме?

— Вчера следобед. Джул и Русо са отишли в „Сънсет“ и са проверили. А навярно я претърсват още по-детайлно в момента.

След минута Тамара направи обичайното възражение.

— Това не означава, че манивелата, с която е бил убит, е от неговата кола.

— Добре, Там. Така е, не означава. Не автоматично. Но от друга страна, няма и нищо, което да доказва, че не е същата. Определено би могла да бъде. И, Мик, помисли само върху това: твоята приятелка Алиша, която вероятно е била зарязана и уволнена едновременно през последния ден, за който знаем, че е бил жив, е имала лесен достъп до нея. Както разбира се и до него.

Мики седеше облегнат назад, със стиснати устни и вкопчени в скута си длани.

— Това са глупости.

— Не, Мик. Това са факти, с които трябва да се справим. — Хънт забави малко темпото с въздишка. — Виж, не казвам, че е виновна за каквото и да било. Може и да е най-прекрасният човек на света. Но тя си остава в положението на заподозряна, докато доказателства за противното или някакво алиби не я изкарат, ясно? Не можеш да се сприятеляваш с нея, а вероятно и с брат й. Съжалявам, но просто не може. — Той погледна от единия към другия. — Никой от вас.

В тясната приемна се възцари тежко мълчание. Мики и Тамара си размениха още няколко погледа, накрая Мики отново се обърна към Хънт с овладян глас.

— И така. Какво искаш да направя?

— Да се огледаш в „Убежището за жени“. В работата на Нанси Нешек. Ще е някакво начало. Джул и Русо цялата сутрин ще се туткат около лимузината и местопрестъплението от снощи. Това ни дава известна преднина, преди някой в Убежището да има възможност да се укрие.

— Значи ти ще говориш с Ал Картър? — попита Мики.

— Да. Ако е на разположение, а той ще бъде. Какво за него?

Свиване на рамене.

— Единият от моите смахнати вчера, Деймиън Джоунс. Може и да не е бил съвсем неадекватен за всичко. Той каза, че трябвало да потърсим в „Сънсет“ някого, може би в Батальона, а може би не. С което, междувпрочем, дядо ми е съгласен. А ти всъщност си наясно, че Ал Картър е още един с достъп до манивелата. Също така и последният, за когото ни е известно, че е видял Комо жив. Не зная дали има някакво алиби. А и не ни каза много за тайнствената среща на Комо.

— Да. Ще говоря с него. Това е добро разсъждение. Но чуй — Хънт приведе длъгнестото си тяло напред и подпря лакти на колене. — Главното за нас — дори и за теб, Там, — е да сме много внимателни тук. Който и да е бил, този убиец го направи вече два пъти. Нека не предизвикваме трети. Нашата задача е само да съберем информация и да предадем значимата на Девин. Това е всичко.

Мики поклати глава.

— Добър опит, но нещата станаха по-големи от това, Уайът — каза той. — Много по-големи.

Адресът на административния център на „Убежището за жени — жертви на домашно насилие“ се намираше на улица „Потреро“, близо до многопрофилната болница на Сан Франциско. За разлика от другите благотворителни организации в сферата на социалното подпомагане, които бе посетил през последните няколко дни, по очевидни причини Убежището не предлагаше подслон, обучение или изпитателен период за своите клиенти на самото място — вместо това, те бяха насочвани, често заедно с децата си, към някоя от безопасните си сгради в рамките на града. Поради това, присъствието на Убежището тук на „Потреро“ бе толкова дискретно, че бе почти незабележимо. Мики два пъти мина с колата покрай евентуалния адрес, преди да разбере, че офисът трябва да е някъде сред сградите, съставляващи иначе много по-големия болничен комплекс.

Най-накрая, петнайсет минути след като едва успя да паркира на място за инвалиди на главния, но въпреки това окаяно тесен паркинг на болницата, той намери мястото — един от многото, на пръв поглед еднакви офиси на приземния етаж в приемната сграда. Беше типична пренатоварена бюрократично-медицинска гледка — в 9:00 пред всеки от стъклените прозорци се бе наредила огромна опашка, столовете в главната чакалня бяха заети от предимно възрастни и бедно облечени пациенти. Но не липсваше и редовното допълнение от майки с кашлящи или заспали деца, някой и друг по-млад човек, както и скитници, всички чакащи с нямо търпение, докато неприятните флуоресцентни лампи ги осветяваха и се отразяваха в зеленикавите плочки на пода.

Единственият знак за присъствието на Убежището беше името на организацията, гравирано върху стъклената врата в най-далечното уширение на фоайето, която сега бе отворена. Мики постоя на прага в продължение на един дълъг момент. Точно пред него тезгях разполовяваше по-голямата част от помещението на предна и задна част. Отзад бе разположен лабиринт от зелени и сиви стилажи за папки и няколко бюра. Високите задни прозорци бяха засенчени с щори. Отляво тезгяхът образуваше прав ъгъл пред банално зеленикаво стъкло, отделящо други два-три офиса.

Той чуваше ниски гласове, явно идващи от някой от тези офиси, но не виждаше никого, затова пристъпи напред и следвайки инструкцията „Моля, позвънете, за да ви обслужат“, натисна малкия хотелски звънец, залепен с тиксо на олющения дървен тезгях.

След пет секунди измежду стилажите се появи дребна и нерешителна млада жена с очила. На Мики памучната й рокля му изглеждаше като закупена от магазин за втора употреба, а изражението й бе съсипано и някак нервно. Очите й под очилата с телени рамки бяха зачервени и подути. Мики тутакси разбра две неща: че те са научили новината за тяхната изпълнителна директорка и че тази задача навярно трябваше да бъде възложена на Тамара — той подозираше, че през повечето време мъжете тук се възприемаха като врагове; това се предполагаше от самосебе си. Все пак, на лицето му се изписа израз на уважение и загриженост.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя.

Мики си бе научил урока и знаеше името на помощник-директорката.

— Бих искал да разговарям с Адел Уотръс — каза той, — ако е тук.

— Има ли нещо, с което аз мога да ви помогна?

— Вие ли сте госпожица Уотръс?

— Не.

— Надявах се да говоря с нея.

— Тя е госпожа и тази сутрин е тежка за нея. Боя се, че и за всички нас. Мога ли да й предам за какво се отнася?

Мики изпита дълбоко съчувствие към младата жена, но той бе дошъл да събере информация — особено ако Нанси Нешек бе споменала на някого тук въпроса, който бе искала да зададе на Хънт — и на колкото по-ниско ниво в йерархията на служителите отиваше, толкова по-съмнително, според него, бе да постигне някакъв резултат.

— Боя се, че става въпрос за госпожа Нешек, за която виждам, че вече знаете. Много съжалявам.

Тя отвори уста да отговори, но не изрече нищо, отново я затвори и кимна два пъти, после още веднъж и накрая изчезна обратно в лабиринта. След още миг се появи друга жена с вид на старица. Снежнобялата й коса бе разчорлена и очевидно и тя бе плакала, обаче заговори с ясен и делови маниер.

— Аз съм Адел Уотръс — представи се жената. — За Нанси ли става дума? С какво мога да ви помогна?

— Аз работя по разследването на смъртта на господин Комо — започна той, — а сега и по тази на госпожа Нешек. На Нанси. Тя се е обадила в нашия офис в нощта, в която е починала. Надявах се да поговоря с вас за онова, което може би ви е казала, ако има такова и да видя дали то няма да хвърли светлина върху нейната кончина.

Тя кимна уморено, повдигна капака на тезгяха и му направи знак да влезе в офиса. Поведе го през първата врата, после минаха през втора. Щом се настаниха и вратата зад тях се затвори, жената вдигна длани към устата си и духна няколко пъти в тях, за да се съвземе.

— Кога научихте за това? — започна Мики.

Тя въздъхна.

— Тази сутрин. Телефонът почна да звъни към шест и половина. Една от нашите жени в службата на улица „Джаксън“ чула по новините. След това… — Тя разтвори длани. — Всички. — И внезапно, като закъсняла реакция, тя сякаш го погледна под друг ъгъл. — Казахте, че разследвате смъртта на Доминик Комо ли?

— Да.

— И мислите, че смъртта на Нанси е свързана?

— Не знаем. Знаем само, че Нанси се е обадила на горещата линия в нашия офис, след като в понеделник бе обявена наградата и е казала, че има въпрос, важен въпрос. И предлага да й се обадим на следващия ден или в работата й, или вкъщи. Казала съвсем определено, че ще се намира на едно от тези две места, но не беше на нито едното.

— Не. Във вторник тя изобщо не дойде тук. — Направи пауза. — Но това не бе никак необичайно. Искам да кажа, че често я викаха на някое от другите места и се налагаше да стои там, докато… — Гласът й заглъхна, тя поклати глава, видимо поразена и объркана.

Мики й даде минута отдих.

— Бяхте ли двете тук, когато бе обявена наградата по повод смъртта на господин Комо?

— А кога точно бе това?

— Около четири часа следобед.

— Ами, в такъв случай — жената съсредоточено се замисли, — сигурна съм, че бяхме тук, да, и двете. Но нямам спомен да съм го чула тук. Определено не сме говорили за това.

Макар че Хънт и Мики малко или много бяха очаквали това, не им ставаше по-лесно да го приемат. Той сви раздразнено устни.

— Възможно ли е Нанси да е говорила по този въпрос с някой друг тук? Оставала ли е по-докъсно, например?

Госпожа Уотръс отново се замисли. И отново поклати отрицателно глава.

— В понеделник си тръгна точно в пет или малко по-късно. Аз стоях до шест и нещо.

Хващайки се за сламка, Мики попита:

— Това също ли беше нещо обичайно, да си тръгва около пет?

— Не. Не винаги. Само когато се провеждаше набиране на средства или друго подобно събитие. Тук работата никога не свършва и ние често оставаме до късно.

— Така. — Мики не смееше да се надява, но като че ли видя някаква възможност. — В такъв случай, имаше ли насрочено някакво събитие за понеделник вечер?

Тя отново почна да поклаща глава, но внезапно спря.

— Ами, да… Искам да кажа, о Господи, дори не си и помислих за това.

— За кое, госпожо Уотръс?

— Имаха среща на ОВ в сградата на общината.

— ОВ?

— Нали знаете, Обществото на възможностите. О, и като стана дума, видяхте ли това нещо във вестника сутринта — колоната „Градска мълва“? Сигурно за това са щели да си говорят, за публикуването на доклада.

— Кои са те? Освен Нанси, искам да кажа.

— Ами, предполагам всички или повечето получатели на фондове. Ние, „Мишън Стрийт“, „Сънсет“, „Деланси“ и всички останали. — Адел Уотръс неочаквано се ядоса и тупна по бюрото си. — Хората не разбират. По-трудно е, отколкото изглежда. Трябва да има музика и танци, за да накараш хората да дойдат и да ти дадат пари за тези проекти. А като четеш днешните вестници излиза, че парите на фондациите само се пръскат по забави, консултанти по връзки с обществеността и други маловажни неща, обаче, за да направиш пари, трябва преди това да похарчиш, особено в днешно време и в тази област. Господин Търнър е наясно с това. Няма друг начин да се направи.

— Вярвам Ви — отбеляза Мики, запазвайки спокоен тон. — Споменаването на Лен Търнър в този по-различен контекст изведнъж го постави нащрек. — Значи сте напълно сигурна, че Нанси е възнамерявала да посети срещата?

— Сигурна съм. Но вие много лесно можете да проверите, дали наистина е отишла.

— Права сте, госпожо Уотръс, можем. Е — Мики се надигна от мястото си, — бих искал да ви благодаря за помощта и съпричастието днес. Зная, че за вас новината е била брутална.

— Така е. Все още не мога да повярвам. И знаете ли кое е наистина ужасно, може би най-лошата част?

— Кое?

Умората сякаш внезапно я заля цялата. Тя въздъхна отново и затвори за кратко очи. Когато ги отвори, поклати глава с някакво примирение.

— Най-лошото е, че ние тук така сме свикнали с ужасните новини. Всеки божи ден се сблъскваме с ужасни новини.

19.

Тъй като Джул и Русо бяха стояли до късно в дома на Нешек, никой от двамата не бе отишъл на работа, преди Хънт да пристигне, за да си даде показанията. Убийството на Нанси Нешек бе прясно и трябваше да се започне ново разследване с анализ на местопрестъплението и доклад, но Русо искаше първо да приключат с каквото им оставаше от работата по лимузината. В края на краищата, бяха си дали доста труд да получат съдебна заповед и да изтеглят „Линкълна“ на паркинга за конфискувани коли, който се намираше в непосредствена близост от другата страна на „Седма“ улица, в съседство със Съдебната палата, където те така и така се намираха в момента.

— Но Хънт ще дойде всеки момент да дава показания. — Джул седеше на бюрото си в отдела по убийства, широко отворено помещение на петия етаж на Съдебната палата, пълно с бюра. — Ще трябва да поговорим с него за това и да видим какво още знае за Нешек. Обзалагам се, че знае нещичко и за тези цифри в „Градска мълва“…

Русо обаче го прекъсна.

— Даже не ми се говори за Уайът Хънт.

— Стига, Сара. Късно беше. Какво щяхме да постигнем, ако го бяхме задържали тогава?

— Щяхме да си свършим работата, както се изисква. Щяхме да направим каквото се очаква от нас по отношение на някой, който е открил труп и то при съмнителни обстоятелства. Какво ще кажеш за това?

Джул поклати глава.

— Той не е убил Нанси Нешек.

— Нима? И откъде знаеш? Откъде знаеш, че не е замърсил местопрестъплението? Откъде знаеш какво е правил, преди ти да отидеш там?

— Виж, Сара, Хънт няма къде да избяга. Ако показанията му ни се сторят съмнителни по какъвто и да било начин, му довличаме задника обратно тук и го печем на бавен огън. Но това няма да се случи. Той е отишъл у тях, защото тя му се е обадила с въпрос относно наградата и… е, това вече го минахме.

— Да, минахме го. И за протокола, продължавам адски да се дразня. Не ме интересува кое време е било. Трябваше да довлечем Хънт тук. И ако Марсел — ставаше дума за Марсел Лейниър, шефа на отдел убийства, — ако Марсел се заяде и побеснее, ще хвърля цялата проклета вина върху теб, като мой старши партньор, който взема последното решение. А междувременно нямам никакво намерение да се занимавам с Хънт, ако той се появи, още сега ще се разкарам оттук и ще пребъркам онази лимузина. Ти и приятелчето ти можете да си поиграете на залъгалки в стаята за разпити, а аз по-късно ще изслушам записа.

Джул се надигна с въздишка от стола си.

— Беше доста по-забавна, когато беше по-млада, знаеш ли?

— Всъщност не — каза тя. — Хората само си мислят, че съм била. — И се завъртя на пети.

Когато Хънт пристигна в отдела да даде показания, Джул го чакаше. След известно колебание, Хънт бе решил, че е длъжен да предаде на Девин и Сара възможните улики. Така че докладва за абсолютно непроверимото и донякъде съмнително алиби на Алиша Торп за нощта в понеделник. След като приключи с Джул, Хънт грабна спортното си сако и жълтеникавокафяв шлифер, взет заради продължаващия силен и студен вятър, който виеше навън. Щом се върна в своя офис, почака Тамара да приключи разговора си и да затвори телефона и я попита колко е напреднала с набирането на нещатни служители.

— Имаме късмет. И нещо повече, сигурно ще се радваш да научиш, че западането на бизнеса ни през последните шест месеца може и да не е изцяло по вина на Крейг.

— Кое те кара да мислиш така?

— Ами, първо се обадих на „Уилърд Уайт“ — това бе една от местните фирми — и Глория ми каза, че мога да наема целия й персонал за няколко дни, ако им намеря работа. Щяло да я спаси от това да ги освободи.

— Наистина? За колко хора става дума?

— До пет човека.

Явно бе, че цифрата изненада и зарадва Хънт. След като Мики бе излязъл сутринта по задачите си, Хънт бе прекарал известно време с Тамара в преглеждане на вчерашните му записки за работата, която му бяха възложили. Бе изчислил, че ще са нужни около двеста часа работа. Пет свободно наети човека чудесно щяха да запълнят дупката. И доколкото можеше да разбере, те, а може би и шефовете им, навярно щяха да са на разположение и в бъдеще, ако той успееше да им намери работа.

— Защо не видиш, дали не можеш да ги повикаш и петимата тук по-късно днес, а даже и самите Глория и Уил — да кажем към два-два и половина, — а после да ми се обадиш на мобилния да кажеш какво е станало?

Тамара плесна с длан неговата.

— Ще бъде изпълнено, капитане. О, получихме също така още едно сравнително интелигентно звучащо обаждане за наградата, от Затварящата дама най-накрая, казва се Линда Колорес. Прибирала се вкъщи от работа — продавачка в мебелния магазин на „Честнът“, — и чула мъж и жена да се карат на една от улиците близо до Двореца. Мисли, че е било миналия вторник вечер, но не е съвсем сигурна.

— Чула ли е нещо от това, което са си казали?

— Не съм я питала. Не ми се искаше да ти изземвам функциите. Но й взех координатите, ако искаш да отидеш да говориш с нея, макар че тя е на работа цял следобед от един. А мога и да я поканя да дойде тук след един-два часа и аз да поговоря с нея.

Застанал пред бюрото й, Хънт поклати възхитено глава.

— Някой казвал ли ти е наскоро, че си фантастична?

Тамара се изчерви, сведе поглед за миг, после отново вдигна очи.

— Благодаря. Хубаво е отново да си на работа. Не бях сигурна, дали все още ще мога да я върша. Както и каквото и да било, всъщност.

— Мен това не ме тревожеше. Дори не ми е минавало през ума. — Той се приближи и се подпря с длани на бюрото й. — Ти можеш да направиш всичко, което си наумиш, Там. Нали знаеш това?

Тя нямаше сили да срещне погледа му.

— Преди го знаех. Но после някак си внуших, че се лъжа.

Той стоеше и гледаше надолу към нея, но тя не бе в състояние да вдигне очи.

— Хей.

Хънт се пресегна, хвана я за брадичката и нежно я повдигна. Тя го погледна и се усмихна накриво.

— Разбираш ме — каза.

Той поклати глава.

— Не си се лъгала, Тамара. Наистина беше възхитителна. Все още си, знаеш ли? — продължаваше да държи брадичката й в очакване и задържаше погледа й. — Знаеш ли?

Наи-накрая нещо в нея се пречупи и тя кимна.

— Зная.

Хънт си дръпна ръката и се изправи.

— Разбрахме се значи. Веднъж завинаги.

Отново плеснаха длани.

— Да, сър. Веднъж завинаги.

— Искаш ли да говориш с тази Линда Колорес?

— Бих могла.

— Добре — каза Хънт. — Давай тогава.

Зелената зала на Военния мемориал на Сан Франциско, с големината почти на футболно игрище, се намираше на втория етаж на достолепната мраморна сграда до Операта на Ван Нес Авеню. Подът и колоните в огромното помещение бяха от мрамор. Таванът бе поне шест метра висок, а характерните цветове — зелено като в газова камера, обрамчено със златно. По земетръсна оценка сградата бе предназначена за 1300 човека, но лесно би могла да побере и много повече. За погребението на Комо бяха осигурени служители при двете врати, за да отпращат скърбящите, които са в повече и така да предотвратят препълването на залата.

Хънт пристигна достатъчно рано, за да влезе без никакви проблеми. Огледа се и видя огромна снимка на Доминик Комо, окачена на стената зад подиума. Малко преди това той бе минал покрай една от дългите маси, отрупана с брошури на младежкия проект „Сънсет“, специалните поделения на Батальона, както и дарителски картички за наградния фонд. Големият подвижен екран до предната стена подсказваше, че службата ще включва също и прожекция на филм или снимки.

Хънт започваше да се чуди какво изобщо бе очаквал от идването си тук. Мястото не само бе неудобно, дори невъзможно, за провеждане и на най-повърхностни разпити, но той все още не познаваше по физиономия и повечето играчи. Единствените, с които реално се бе срещал във връзка с Доминик Комо, бяха жена му Елън и Лен Търнър.

Сега Елън бе обградена от тълпа доброжелатели и скърбящи — някои навярно членове на семейството, но също така и множество мъже, жени и тинейджъри, предимно афро-американци, за които Хънт предполагаше, че бяха сътрудници на Комо, негови приятели работници и други, които са се възползвали от благотворителната му дейност в продължение на повече от четири десетилетия.

Внезапно обаче сред морето от лица в края на групата, наобиколила Елън, Хънт зърна една позната физиономия, бавно си проправи път по-близо до подиума и докосна ръката на мъжа, който бе намерил манивелата в лагуната.

— Господин Ранд? — обади се той и протегна ръка. — Уайът Хънт.

Ранд тутакси го позна, стисна му ръката и някак полушеговито каза:

— Не сте дошли да ми кажете, че вече съм получил наградата, нали?

Хънт се ухили.

— Не, сър. Боя се, че не. Но след като отворихте дума, ще ви кажа — установихме, че това наистина е оръжието на убийството. Май още не са го съобщили по новините. Намерили са косъм, неотмит от водата, по всяка вероятност на господин Комо. И ако тази информация ни отведе нанякъде, това ще означава, че вие все още сте в надпреварата за наградата или поне на част от нея. Чакате да говорите с госпожа Комо ли?

— Всъщност не. Никога не съм се запознавал с нея. Просто поднасям своите съболезнования. — Той вдигна ръка, безмълвно произнесе „здрасти“ на някого и отново насочи вниманието си към Хънт. — Радвам се на този обрат. Особено след онова, което прочетох във вестника днес. Не зная откъде са извадили всичко това, изкарали са Доминик като някакъв… не зная какъв. Видяхте ли го?

— Да.

— И какво мислите?

— Мисля, че Джеф Елиът обикновено не греши.

— Значи смятате, че Доминик е бъркал в кацата с меда, така ли?

— Честно казано, не зная какво да си мисля. Останах с впечатление не толкова, че е бъркал в кацата, колкото че се предполага, че е използвал част от парите за определени цели и изглежда не го е било много грижа.

— Правилно го казахте. Просто ги е давал, където е имало нужда. И всичките неща за колата и хората, дето са работили за него, — той така работеше, развозваше хора насам-натам, караше ги, където е имало нужда. — Ранд размаха пръст по посока на тълпата. — Само се огледайте наоколо и ми кажете, че Доминик Комо не е помогнал на повече хора, отколкото другите изобщо някога са познавали. Чувате ли какво ви казвам?

— Да.

— Първо действаш, после питаш дали може, ей така правеше той. И в това няма нищо лошо, ако питате мен.

— Същото ли мислите и за Лен Търнър?

Само споменаването на името хвърли сянка върху лицето на Ранд.

— Проблеми ли имате с него? — попита Хънт.

Ранд сви рамене.

— Не го мразя. Просто са от различни породи.

— В какъв смисъл?

— Ами, в смисъл, че Доминик бе един от нас, от народа.

— А Търнър не е, така ли?

Тук последва снизходителна усмивка.

— Поговорете с човека. Много скоро ще разберете.

— Вече говорих и пак ще го направя. Вярвам ви. — Обърна се към посоката, в която Ранд бе погледнал, и най-накрая видя Търнър в малка групичка с други опечалени, потънали в сериозен разговор. — Познавате ли хората с него?

— Някои от тях. Онази едра, хубава жена зад Елън, дето сега говори с него, това е Лорейн Хес, втората след Доминик. До нея е Ал Картър.

— Шофьорът на Доминик.

Ранд кимна.

— Един от многото. Двойката до тях, дето си държат ръцете, това са Джими и Лола Санчес от „Мишън стрийт“.

— Все от хората, свързани с наградата — отбеляза Хънт. — Ще наобиколя натам да кажа здрасти. Приятно ми бе да си поговорим, Сесил. — Направи две крачки, но спря и се обърна. — О, веднага, щом науча нещо за наградата, ще ти се обадя.

Ранд се ухили.

— Ще чакам на телефона.

Хънт приближи групичката около Търнър, но спря и се ослуша. За разлика от зловредната „Градска мълва“, новината за смъртта на Нанси Нешек не бе стигнала до сутрешните вестници и сега основната група професионалисти по благотворителността само обсъждаше слуховете за нея.

— Не зная подробности — говореше Лен Търнър, — нито дали изобщо е вярно. Но чух някой да споменава нещо, докато идвах насам.

Хънт пристъпи напред.

— Извинете, че се намесвам — каза той, — но си позволих да дойда и да се представя.

Всъщност Търнър го представи и запозна с всички. Когато приключи, Хънт каза:

— Без да искам чух какво си говорехте. Боя се, че не е само слух. Нанси Нешек е мъртва.

— Не — възкликна Хес. — Не може да бъде.

Лола Санчес едва промълви:

— О, Боже мой — и сложи ръка на устата си.

Търнър попита Хънт:

— Мислиш ли, че това е свързано с Доминик?

— Как би могло? — попита Хес.

Картър овладяно, но твърдо я хвана за ръката.

— А как не?

— Никой не знае засега — отговори Хънт. — Причината за смъртта е същата. Удар по главата с тъп предмет. Всичко, извън това, са само догадки.

— Значи, твърдиш, че някой я е убил? — попита Търнър.

Хънт кимна.

— Без съмнение.

— Не е за вярване. — Джейми Санчес прегърна с една ръка жена си и я притегли към себе си. Погледна очаквателно към Хънт. — Имате ли представа за какво е всичко това?

— Не — отговори той. — Времето на престъплението предполага връзка със смъртта на господин Комо. Освен другото, тя се е обадила в моя офис в понеделник вечер с въпрос относно наградата.

— Какъв въпрос? — попита Търнър.

— Така и не успя да го зададе. Искаше да говори с мен лично, но не можахме да се срещнем.

— Затова ли ти плащаме? — възкликна Търнър. — За това и за историята в „Кроникъл“ тази сутрин?

Въпросът беше толкова неочакван и враждебен, че за момент Хънт се стъписа. Но не задълго.

— Нищо не знаех за статията на „Градска мълва“, докато не излезе тази сутрин. А дори и да знаех, нямаше да съм в състояние да я спра. Джеф Елиът си пише каквото си иска. Правим онова, за което ни плащате, господин Търнър. Проследяваме уликите, колкото можем по-бързо и ефективно.

Търнър беше бесен.

— Е, господин Хънт, вярвам, че ще направите и другото, за което ви плащаме, а именно, да ни държите добре информирани за напредъка на вашето разследване. Понеже това май почва да става проблем.

Лорейн Хес се намеси.

— Значи казвате, че тези убийства са заради парите? Трябва да са заради парите.

— Нищо подобно не казвам — заяви Хънт. — Не зная заради какво са, макар да смятам, че са свързани.

— Нанси и Доминик се занимаваха със съвсем различни неща, господин Хънт — каза Търнър. — Вие сам казахте, че всяка връзка между тях би била догадка. Нямате ли нещо по-конкретно да ни докладвате за някакъв напредък?

— Не, сър, боя се, че нямам. Получихме много обаждания, проведохме няколко разпита, но не мисля, че полицията е на път да арестува някого. По който и да е от двата случая.

— Но горката Нанси. — Страните на Хес бяха облени в сълзи. — Казвате, че полицаите не са намерили нищо и в нейната къща? Съвсем нищичко? Искам да кажа, ситуацията не е като при Доминик, открит четири дни по-късно да се носи из лагуната. Трябва да има нещичко.

— Не зная — призна Хънт. — Едва снощи откриха тялото. Убеден съм, че още не са успели да пресеят всичко, с което разполагат. Може и да изскочи нещо.

— Толкова е трудно да си го представи човек — обади се Санчес. — Нанси и Доминик бяха последните хора, за които изобщо…

Внезапно той бе прекъснат от нещо, което прозвуча на Хънт като приглушен писък точно зад гърба му.

Обърна се. Все още се намираше само на около метър от Елън Комо, която сега стоеше като закована на място, с протегната напред ръка и поглед, вперен някъде в дъното на залата. Хънт го проследи, но отначало не забеляза нищо необичайно. Голямата тълпа се бе скупчила около една от масите с брошури и картички. Тогава отново чу гласа на Елън:

— Как смее да си показва лицето тук тази уличница! — После повиши още повече глас и без да говори на някого конкретно, а на всички едновременно, продължи: — Изведете я! Изгонете я на улицата, където и е мястото! Веднага я разкарайте оттук! Веднага! Чувате ли ме?

Внезапно притихналата тълпа се раздели на две и отвори коридор през залата. Пред Хънт, застанал точно до Лорейн Хес, се разкри гледката на изключително привлекателна млада жена в семпла черна рокля, подсказваща за страхотно тяло под нея. Тя стоеше съвършено неподвижно, едната и ръка — положена на сърцето. Очите й бяха широко разтворени от изненада, че тази неочаквана реакция е привлякла прожекторите към нея. В резултат на което обаче, ако изобщо бе възможно, тя изглеждаше още по-ослепително.

От другата страна на Хънт Ал Картър произнесе делово:

— Аз ще имам грижата. — И още докато го казваше, отиде да изведе от залата младата жена, която Хънт тутакси разпозна, че е Алиша Торп.

По бронята на „Линкълна“ нямаше и петънце и той блестеше ярко. Черните кожени седалки изглеждаха по същия начин и можеха да минат за чисто нови. В багажника имаше резервна гума, но не и манивела, никакви други инструменти, нито каквото и да било. Изглеждаше, сякаш е бил прахосмукан предния ден. Всички останали не кожени повърхности вътре — табло, волан, — бяха наскоро почистени с препарат, премахващ пръстовите отпечатъци, известен и на ченгетата, и на престъпниците. Русо и Джул гледаха отстрани как криминалистите повдигат стелките на предните седалки, но не откриха нищо отдолу. Преди това бяха огледали с фенерчета навсякъде и бяха обработили с метличките си пространството под предните седалки. Резултатът от цялото упражнение до момента бе един кламер, почти херметически прилепен за колана на шофьора.

Полицейският паркинг за конфискувани коли служеше и за сервиз на градския транспорт, така че имаше вид на ремонтна работилница. Застанала на колене, с фенерче в ръка, Русо гледаше как криминалистите проучват релсата, по която се плъзгаше предната седалка до шофьора. Техничката, сложила хирургически ръкавици, мърдаше нещо напред-назад, докато то не се освободи. Жената се изправи, изпъна гръб и протегна към тях един презерватив в опаковка.

— Еврика — каза Русо. — Приближаваме се вече.

— О, да. — Джул демонстрира фалшив ентусиазъм. — Това ще преобърне делото.

— Само почакайте.

Тя сложи презерватива в найлонов плик, отвори задната врата на лимузината, почака колегата й да стори същото от другата страна и двамата повдигнаха задната седалка. Русо насочи фенерчето си надолу и то освети нещо като разноцветен парцал, смачкан на топка и пъхнат там.

— Какво е това? — попита Джул.

Техничката внимателно почна да го вади с пинсета измежду пружините. Най-накрая го измъкна и го задържа за единия край, така че то се разви, разкривайки, че е копринен шал за глава в червено, жълто и оранжево. Но не се разгъна целият, няколко гънки останаха слепени една за друга.

Инспекторите почакаха и гледаха, докато техничката извади един от своите стандартни инструменти — ултравиолетова лампа, — от комплекта си и освети шала. Едно характерно петно се прояви с флуоресциращ блясък.

Тя направи физиономия и го отдалечи на една ръка от лицето си.

— Сперма — заяви кратко.

20.

Джим Пар излезе навън, но видя какво е времето и тутакси се върна обратно, да си облече дебелата куртка. По тази причина, за по-малко от минута той изпусна първия трамвай за центъра. Тъкмо завиваше зад ъгъла към спирката, когато го видя да потегля и тогава се възползва от възможността да изрече някои от по-рядко употребяваните си псувни.

Взе следващия, но той го откара до най-гъстата тълпа, отправила се в последната минута към сградата на Военния мемориал. Застана насред упадъка на обществото в дъното на стълбите и в този момент се разнесе слухът, че Зелената зала се е напълнила и никой повече няма да бъде допуснат. В следващите двайсет минути онези, които предпочетоха да останат, в това число и Пар, успяха само да се придвижат по-нагоре по стълбището и се озоваха притиснати в коридор, водещ към вратата, зад която щеше да се проведе службата.

Блъскан напред-назад, Пар се озова близо до асансьора и тъкмо се канеше да признае, че денят е пълен провал, когато видя своя стар познат, поел службата след него, Ал Картър. Той се приближаваше, пробивайки си път с рамене сред масата от хора, обгърнал с ръка, за да я предпази, потъналата в сълзи и най-вероятно уплашена, Алиша Торп.

— Ал! — провикна се. — Алиша!

Картър вдигна пръст в знак, че го е познал.

Пар инстинктивно натисна копчето на асансьора. Вратата се отвори, той влезе и задържа вратата отворена, докато няколко от станалите излишни опечалени се струпаха вътре, преди Картър и Алиша също да успеят да се вмъкнат.

— Надолу ли?

— Където и да е — отговори Картър, все още прегърнал с ръка Алиша.

Очевидно разтърсена, с премрежен поглед, Алиша кимна едва и отпусна глава на гърдите на Картър. Вратите се затвориха и асансьорът тръгна надолу.

Щом стигнаха партера, Картър се задържа, колкото да обмени няколко любезни реплики с Пар. После се обърна към Алиша:

— Сигурна ли си, че си добре?

— Иска ми се да убия Елън — отговори тя, — но иначе…

— Имаш ли как да се прибереш у дома? — попита Картър.

— Няма проблем — каза тя. — Дойдох с колата.

Пар си прочисти гърлото.

— Има ли някаква вероятност да си в моята посока? Да ми спестиш още едно трамвайно приключение?

— Разбира се — отговори тя. — Дадено.

Картър се бе обадил на пазача на вратата, от която бяха излезли и бе спокоен, че ще го пуснат обратно. Затова можеше да си позволи няколко мига на любезност с Джим и Алиша. Очевидно бе обаче, че му се искаше да се върне. След няколко последни окуражителни думи към Алиша, той ги остави във фоайето и изчезна обратно в асансьора.

Щом той си тръгна, Алиша се обърна към Пар.

— Да се махаме по дяволите оттук.

И те запрепускаха по „Ван Нес“ срещу хапливия северен вятър. Алиша бе паркирала през няколко пресечки и пътят дотам не предразполагаше особено към разговори.

Когато най-накрая и двамата се озоваха в колата, а вратите бяха затръшнати и заключени, те поседяха още една минута в мълчание, дишайки тежко. Алиша порови в чантата си, намери си ключовете, включи двигателя и пусна на най-силна степен парното и вентилатора.

Пар все още бе с дебелата си куртка над костюма и тя до известна степен го бе предпазила от вятъра и студа. Алиша обаче — с тънката си рокля и вълнен шал — триеше ръце нагоре-надолу и си поемаше дълбоко дъх, докато се посъвзе.

Най-накрая тя протегна ръце и ги сложи на волана, обърна се и отправи към Пар извинителна усмивка.

— Съжалявам. Нямах намерение да измръзвам толкова.

— Този път ще ти простя. Добре ли си?

— Да. Просто ми е студено.

— Май не е само това, а? Какво се случи там?

Вместо отговор, тя само поклати глава. Ръцете й тъй силно стиснаха волана на позиция 10:10, че кокалчетата й побеляха. Извърна глава от Пар и затърси пролука в трафика, профучаващ покрай страничното стъкло. Пусна ръчната, рязко превключи на скорост, завъртя волана и отново се огледа.

После внезапно по тялото й сякаш премина студена тръпка или нещо подобно, тя върна на неутрална скорост и пак вдигна ръчната. Втренчи се в някаква точка някъде навън пред нея.

— Шибаната Елън Комо — произнесе.

— Какво за нея?

— Видя ме, побесня и ме изрита оттам. Мисли си, че съм имала нещо с Доминик. — Направи пауза. — Което не е вярно. Благодаря ти, че не попита.

Пар сви рамене.

— Не е моя работа.

— Не съм такъв човек, поне не с женени мъже. Просто не се занимавам с такива неща повече. Само беля си навличаш на главата, нищо повече, нали знаеш?

Пар тихичко се изкиска.

— Разкри ме. Това не ми е големият проблем в живота.

— Доминик така или иначе също не би се ангажирал с подобно нещо, независимо от всичко. Той също не беше такъв човек. И ти го знаеш, нали?

Пар извърна поглед. Скръсти ръце на гърдите си.

— Какво? — попита тя.

— Нищо не съм казал.

— Напротив.

Той се поколеба.

— Хората се променят — отбеляза. — Убеден съм в това. Аз например го направих.

— Какво означава това?

— Означава, че онзи Доминик, когото познавах, може би не е този, Доминик, когото ти си познавала.

Тя свали ръце от волана и ги положи в скута си.

— Казваш ми, че е кръшкал. — Поразителните й зелени очи придобиха стъклен блясък, като че ли в тях почваха да се събират сълзи. Обърна се с лице към него. — Редовно? Често?

Пар сви рамене.

— А ако това е вярно, значи сега не ми вярваш, така ли?

— Чуй ме, скъпа. Ако ми заявиш в лицето, че можеш да ходиш по нагорещени въглени, ще ти повярвам. Казвам само, че за онзи Доминик, когото познавах, би било малко необичайно да не се пробва поне.

Тя помълча един дълъг момент в очакване.

— Мики също ли познаваше този Доминик?

— Мики ли? Не виждам как Мики…

Тя нетърпеливо поклати глава.

— Стига, Джим. Питам те дали и Мики допуска, че съм спала с Доминик. Както всички останали.

— Е, първо, не всички останали мислят така.

— Това не е отговор! — В гласа й се прокрадна паническа нотка. — Каза ли му, че според теб навярно съм го правила?

— По-полека, миличка, по-полека. Аз и Мики никога не сме разговаряли за това. Изобщо. Аз си имах работата при Доминик, а Мики си имаше своя живот. Той никога не е искал мнението ми за нещо, свързано с това, за което говорим в момента, а и аз не бих му казал, защото не знаех нищо. Сега зная, но само защото ти ми каза. И продължава да не е моя работа. Нито пък негова.

— Не. Мисля, че е негова.

— Откъде накъде?

— Просто, защото Мики разследва кой е убил Доминик. А аз вече му казах същото както и на теб: че двамата с Доминик сме били достатъчно близки, но не чак толкова. И ако той си мисли, че това не е истина, то тогава аз не само ще изляза лъжкиня, но и ще се окаже, че имам мотив, разбираш ли?

Пар се пресегна и я потупа по ръката.

— Прекалено го усложняваш, скъпа. Мики не разсъждава толкова сложно. Ако искаш мнението на един старец, ще ти кажа, че Мики мисли за теб и себе си, не за теб и Доминик. И не бих казал, че го виня за това.

Тя се изчерви.

— Ти си мил, Джим. Това, което каза, беше много мило.

— Аз съм един мил стар пръдльо, така е. Но главното е, че Мики е на твоя страна. Всички ние сме.

Тя въздъхна дълбоко.

— Не мога да ти опиша какво облекчение е това за мен, Джим. Особено след онова, което Елън… което тя направи там. Не мога да си позволя и Мики да си мисли, че съм го направила. Не съм го направила. Наистина не съм. Нали ще му го кажеш? Тогава той ще трябва да повярва и на двама ни, нали? И да застане между мен и полицията. Разбираш, нали?

— Разбира се, скъпа. Дори и слепец може да го види.

— Ами, добре тогава. — Тя си пое отново дъх, взе ръката на Пар и я целуна. — Сега да те откараме вкъщи.

Преустрои се в лентата за движение, измина няколко пресечки по улица „Калифорния“, зави наляво и се отправи на запад.

— Знаеш ли, ако нямаш нищо против — каза след малко Пар, — не ни е на път, но ако може да ме оставиш на „Сътър“.

— Защо?

— Мислех си да поговоря с няколко човека, да видя кой е там, дали някой не знае нещо.

— Мики каза, че излиза да говори с Ал Картър.

Пар се почеса по страната.

— Мики ще е при Ал, а Ал е на погребението. Значи няма да се пречкам на никого, поне за известно време.

— А какво ще търсиш?

— Не зная точно, но ще го разбера, ако го видя или чуя. Някой винаги знае нещо, дори и да не си дава сметка. Пък и какво друго да правя? Искам да кажа, ако нямаш нищо против да ме закараш.

— Няма проблем. Нали работата ми е да съм шофьор. За мен ще е удоволствие да те откарам.

— Даже и ти — каза след малко той.

Тя го стрелна с поглед.

— Какво даже и аз?

— Ти си возила Доминик онзи вторник сутринта, нали?

Тя кимна.

— Колко време? Четири часа? Пет?

— Нещо такова. Защо?

— Ако помислиш достатъчно задълбочено, обзалагам се, че ще си спомниш нещо, което е казал и което да ти подскаже с кого е имал среща същата нощ. Особено, ако сте били близки, както казваш. Говорихте ли за нещо важно онази сутрин? Нещо необичайно?

Ръцете й отново стиснаха здраво кормилото, погледът й бе вперен напред, челото й се набърчи от усилие или тревога.

— Не — каза накрая. — Не, не мисля. Поне не нещо, което да си спомням.

Линда Колорес, известна досега като Затварящата дама, се опита да се настани удобно на единствения дървен стол, поставен от Тамара срещу рецепцията във външния офис. Но май не сполучи.

— Добре ли сте? — попита Тамара.

Госпожица Колорес, може би двайсет и двегодишна, бе слаба и стилно облечена жена. Тя отправи бърза извинителна усмивка, после вдигна ръка към слепоочието си.

— Извинете. Главата ми…

Тамара вече бе отворила чекмеджето на бюрото си.

— Имам малко „Ибупрофен“, ако…

Но госпожица Колорес махна с ръка.

— Не. Зная от какво е. От храната.

— Да не сте яли нещо, което не ви понася?

— Не. Не в този смисъл. Не трябваше да казвам от храната. По-скоро от липсата й. — Тя погледна бързешком часовника си. — Наистина ли е толкова? Единайсет и петнайсет?

Тамара погледна своя часовник, после ъгъла на компютъра, увери се, че е така и кимна.

— Единайсет и петнайсет — потвърди тя.

Госпожица Колорес преглътна.

— Много съм глупава. Ставам в седем, тичам осем километра, уговарям си среща с вас, преди да отида и да работя цял ден и забравям само едно дребно нещо. Всъщност две. Първото е, че имам хипогликемия. Ако не ям, главата ми експлодира, както и други неща. Второто е, че така и не се сещам да сложа храна в устата си.

Тамара я погледна с известно подозрение.

— Сигурна ли сте, че не сте разговаряли с шефа ми или с брат ми? Не, шегувам се. Но и двамата непрекъснато ми натякват: яж, яж, яж. — Тя млъкна за секунда. — Може би не е зле да излезем и да хапнем някъде. Бихте ли желали?

— Мисля, че се налага. Съжалявам.

Тамара избута стола си назад и се изправи.

— Никакви извинения повече, става ли? Отиваме да хапнем и там си говорим за онова, което сте чули онази нощ. Така добре ли е?

— Да, добре е — отговори госпожица Колорес. — Благодаря.

По една случайност офисът на Хънт се намираше близо до улица „Белдън“, само на една пресечка разстояние. Мики често казваше, че „Белдън“, представляваща една къса пресечка, дори да бе единствената улица в града, пак щеше да е достатъчна да определи Сан Франциско по-високо от средното ниво като ресторантска дестинация. После изреждаше ресторантите по нея като конферансие в цирк: „Бриндизи“, „Кусина ди маре“, „Вода“, „Таверна“, „В 44“, „Плюф“, „Кафе тирамису“, „Кафе Бастий“ и „Самс грил“.

Ръководейки се донякъде от цените, макар че нито едно от местата нямаше да застраши дори бюджета на Тамара, тя убеди Линда, че „Бриндизи“ е онова, което им трябваше. Петнайсет минути по-късно, през които водиха лек разговор, предимно за храната и за братята си (Линда имаше двама по-големи от нея), сервитьорът поднесе на Тамара ригатони с агнешко рагу и артишок, а на Линда сандвич със сьомга на скара с хлебче чабата, майонеза с раци, салата и пържени картофи.

— И така — започна Тамара, след като лапна няколко хапки, — какво се случи онзи вторник вечерта?

— Ами, там е работата — каза Линда и млъкна за момент. — Чувствам се наистина ужасно, че не направих нещо повече, искам да кажа, когато това се случи. Обаче, зная, лошо звучи да кажа, че не съм искала да се намесвам, но тогава това ми изглеждаше като караница и аз исках единствено да се махна. После в магазина разправяха, че са намерили тялото точно на онова място, до което бях. После пък, в началото, дори не бях сигурна дали е било във вторник. Искам да кажа, изобщо не ми беше хрумнало, че може да е свързано с убийството на господин Комо, докато не чух за наградата — зная, че звучи малко тъпо…

— Не се безпокойте за това.

— И все пак. Помислих си просто — ами, ако се окаже важно. Нали разбирате?

— Всичко е наред, Линда. Точно затова определиха наградата. За да накарат хората да се замислят над неща, които иначе нямаше да им направят впечатление. Сега обаче сте по-сигурна, че е било вторник, нали?

— Не. Напълно съм сигурна. — Тя допря салфетка до устните си. — Имам един малък бележник-календар — зная, че звучи доста педантично, но добре дошли в Линдаленд, както казва брат ми. Както и да е, използвам го за нещо като кратък дневник за всичко, което правя през деня — колко съм тичала, колко часа съм работила, къде съм яла, с кого съм излизала, филми, книги. Сигурно е някаква болест и аз определено страдам от нея. — Тя сви рамене. — Във всеки случай, проверих и видях, че е бил ден за плащане на заплати. Тогава двете с Черил — тя е моя приятелка от работата, — решихме да идем, да почакаме за места в бар „А-16“ и да хапнем там. Което, разбира се, ни отне около три часа.

— За обяда?

— Е, час и половина чакане — абсолютно си струва, между другото, — и после горе-долу толкова за обяда. Искам да кажа обаче, че си тръгнах вероятно към десет — десет и петнайсет, казах довиждане на Черил, но — помните ли, беше много топло цялата седмица? — така се бях натъпкала, че реших да се поразходя, да ми послегне храната и се отправих надолу към Двореца на изящните изкуства, който обожавам през нощта.

— Продължавайте.

— Стигнах до лагуната, разхождах се бавно, наслаждавах се на нощта и слязох на паркинга до Експлораториума, когато чух гласове на мъж и жена. Спрях се. Не, че се опитвах да подслушвам. Просто малко по-нататък пътеката извиваше и те можеше да се окажат точно зад завоя.

— Не ги ли видяхте?

— Не. Но дори и да бях, беше прекалено тъмно и нямаше да ги позная. Така или иначе обаче, очевидно имаха скандал, схванах само от тона им, но докато стоях там жената каза: „Проклет да си!“ и чух нещо като шамар. После тя започна да вика: „О Боже, съжалявам, много съжалявам, не исках.“

Видимо вглъбена в разказа си, Линда Колорес духна няколко косъма, паднали пред лицето й, после ги отметна от челото си.

— Тогава си помислих — продължи тя, — че трябва да се махна оттам, но краката ми сякаш бяха заковани за земята. Стоях като истукан, страхувайки се, че ако помръдна, ще вдигна шум. В смисъл, наистина не исках да съм там, но… — И тя отново сви рамене и въздъхна.

— Значи тя го е ударила?

Линда кимна.

— После изведнъж настана тишина, след което той проговори с абсолютно равен глас. „Виж“ — каза, — „Съжалявам, но всичко свърши. Нищо не мога да направя.“ А тя: „Можеш. Можеш, ако все още ме обичаш.“ Той: „Не ме ли чуваш какво ти говоря? Точно там е проблемът. Не те обичам повече.“ Тогава я чух да казва: „Не, не, не, не може да бъде.“ Последва някакъв противен звук като… не зная като какво точно. Искам да кажа, тя сякаш изпъшка от напрежение или нещо такова и после се чу тъп звук — дори и тогава си помислих, че може някой да е бил ударен с нещо. Зная, че може би е трябвало да ида и да погледна. Зная, че звучи много лошо, но тогава вече бях изплашена. Наистина много се уплаших. Изведнъж самата аз се почувствах зле, почна да ми се вие свят и да ми се повръща, обърнах се и взех да се отдалечавам колкото можех по-бързо и безшумно. Струва ми се, че тогава наистина трябваше да направя нещо. Да се обадя на полицията или да повикам някого. Но в новините нищо не се появи за това, не и преди петък, когато откриха тялото, а дори и тогава не го свързах тутакси. Макар, че предполагам е трябвало, нали?

— Сега сте тук — отбеляза Тамара, — а много други хора не биха дошли. Така че аз не бих се обвинявала прекалено.

— Не ми е приятно да си мисля, че съм такава страхливка — призна Линда, — или че сега идвам само заради наградата.

— Не си мисля така — успокои я Тамара, — а само аз чух това.

21.

Мики добросъвестно остана, колкото беше нужно в Убежището и разговаря с всяка от останалите пет жени, работещи там, за да разбере дали някоя от тях в понеделник следобяд, когато бе оповестена наградата, не беше виждала или чувала нещо от Нанси Нешек, което би могло да подскаже какъв е бил въпроса й към клуба „Хънт“. Но те не бяха особено полезни; всичките бяха потресени и облени в сълзи.

Минаваше обяд, когато той най-сетне привърши и напусна административния офис. От фоайето на болницата звънна на Хънт по мобилния телефон и му остави съобщение, питайки се какъв бе смисълът по дяволите да имаш мобилен телефон, ако не го носиш със себе си и не го държиш включен. Хънт трябваше да е на погребението на Комо. Там щеше да е и почти целият актьорски състав, на който се търсеше алиби за понеделник вечер. Затова бе двойно по-дразнещо, че Мики току-що бе научил за срещата на „Обществото на възможностите“ в онази нощ. Предполагаше се — всъщност, почти сигурно бе, — че Нанси Нешек е била там заедно с много други директори на благотворителни организации, заместници и разбира се дори Лен Търнър.

А Хънт в момента по всяка вероятност бе със същите хора и не разполагаше точно с тази решаваща информация. После обаче, като се качи в колата си, Мики се сети, че ако Хънт говори дори само с един от тях, бездруго веднага ще разбере за срещата им.

И все пак, той предпочиташе да е добрият вестоносец, особено когато, според него, ставаше дума за нещо важно и тъкмо той го бе открил. Затова се обади още веднъж, този път в офиса, за да съобщи поне на Тамара, но и тя не вдигна. Сега пък какво, почуди се.

За един кратък момент почувства, че стомахът му се е свил. Къде беше сестра му? Дали двамата с Хънт не се бяха предоверили като я върнаха на работа, мислейки си, че и тя това иска, не бяха я натоварили с прекалено голяма отговорност? Да не би пък — но той не смееше да се надява, — по собствено желание да е излязла и да е отишла някъде да хапне? В края на краищата, бе време за обяд.

Все още с телефон в ръката, без някаква конкретна цел, той набра номера на Джим, чу четири сигнала свободно, после се включи телефонният секретар.

— Стига, мамка му — извика на глас и без да остави съобщение, метна телефона на седалката до себе си.

Знаеше на кого иска да се обади сега. Но какво всъщност щеше да каже на Алиша, освен, че много му е харесала компанията й предната вечер и иска да я види отново? Фактически, искаше да я вижда през цялото време. Онова, което предната вечер тя бе нарекла бъбривката в нея, бе поразило Мики като невероятно затрогващо и отразяващо собствените му чувства. Сам се изненада колко одухотворена му се бе сторила. На него и бездруго не му трябваше нищо повече, за да я почувства по-привлекателна, но ето че то се яви — непредвиден и искрен поглед към душата под обвивката.

И тя също се оказа красива.

И все пак, той трябваше да почака. Тя скърбеше за Доминик Комо. Всъщност, като се замисли сега, Алиша най-вероятно също бе на погребението.

Направо чудесно, помисли си Мики. Ето го — изтупан отгоре до долу и няма къде да отиде. В бъдеще трябваше да положи усилие да му се дават повече и по-ясни задачи от Хънт, преди да напусне офиса за деня, който сега се изправяше дълъг и празен пред него.

Завъртя ключа, включи двигателя и потегли. Когато стигна до „Потреро“, трафикът бе задръстен и бавен по посока юг от лявата му страна, но от дясната, ако побързаше, щеше да намери пролука, затова настъпи по-здраво газта.

Мисълта му мина само за миг, преди да обърне обратно към града. Можеше да стане и другояче, тъй като и без това нямаше наум конкретна посока.

Толкова незначително, случайно решение. С толкова огромни последици.

Прозорците на сепаретата в „При Лу Гърка“ бяха високо разположени на западната стена, основата им бе може би на около метър и осемдесет от пода. Необичайният дизайн не бе плод на някакво изопачено или артистично архитектурно решение; от външната страна на сградата всичките шест прозореца бяха на нивото на асфалтовата алея, покрита с отломки и контейнери с отпадъци. Заведението бе разположено наполовина в земята. Посетителите, влизащи през двойната входна врата можеха да поемат или нагоре по стълбите към първия етаж — Гаранционен фонд „Акме“, Флорънс Уорд — нотариус, „Престо диспеч“ — служба за доставка на документи, — или надолу, по осемте, миришещи на амоняк, или по-скоро на урина, стъпала, да преминат през единичната люлееща се врата, тапицирана с червена кожа и да влязат в адската суматоха на Лу — „Отворено от шест до два седем дни в седмицата / Пълен бар / Специалитет на деня“.

Когато влезете, барът се пада вдясно. Ако е по обяд, барът е претъпкан, всички столове са заети, а зад тях стърчат няколко реда правостоящи. Ако идвате за пръв път, забелязвате високите прозорци, под тях шестте старомодни дървени сепарета за по четири човека, окачения акустичен покрит с плочки таван, слабата миризма на препържено олио, соев сос, а може би и на разлята бира. В ресторанта бяха наблъскани двайсет маси-четворки в средата и шест двойки покрай стените и всеки ден от седмицата се сервираха над двеста обяда, което бе още по-забележително, понеже, с изключение на късметлийските бисквитки от време на време, всеки ден менюто се състоеше от едно единствено блюдо — Специалитетът.

Жената на Лу Гърка — Чиу — беше китайка и в продължение на двайсет и пет или повече години тя почиташе техния брачен съюз с изобретяването на ново блюдо кажи-речи всеки Божи ден, при това — базирано на двете им националности. Днешният специалитет например, „Основната пържола на Лу“, беше едновременно типичен и уникален: хлебни джобове, пълнени с яркочервено свинско, печено на барбекю, арпаджик, чесън, соев сос, кисело мляко и парченца люта чушка. Много парченца.

Джул и Русо смучеха със сламки леден чай, седнали един срещу друг в едно от сепаретата.

Русо остави чашата си, преглътна и подуха с уста няколко пъти.

— Мамка му — каза тя. — И Лу казва на това „малко люто“? Ще ми се да разбера какво е много люто тогава. Това нещо е огън.

Джул отвори капака на малкото бурканче с чисто люто семе в олио.

— Ако искаш да се захванеш сериозно, сложи си от това. Тогава става люто.

— Ще пропусна. — Русо отпи отново и потри устни. — Наистина. Мамка му.

— Това вече го каза.

— Това е двоен „мамка му“ хлебен джоб.

Джул отхапа още една хапка, задъвка самодоволно и без предисловие премина на друга тема.

— И какво лошо има? Само ще поговорим с нея.

— Не сме сигурни, че това е нейният шал, Девин.

Джул сви рамене, отпи от чая и отново сви рамене.

— Ще я питаме. Ще й покажем прекрасната цветна снимка, която ти направи и ще попитаме прекрасната госпожица Торп, дали е виждала това нещо преди. Ако каже не, продължаваме да търсим, може да питаме други хора, дали не са виждали нея или някой друг да го носи. От друга страна, ако каже да, правим стъпка напред.

— Даже и в това не съм сигурна.

— Така ли? И защо, за Бога?

— Защото, дори и да е неин, не сме сигурни дали спермата е негова.

— Така е. Но след няколко дни ще знаем. В такъв случай?

— В такъв случай, ти май искаш да изградиш случая, вървейки от една съмнителна улика към друга. Наистина ли не го разбираш?

— Разбирам какво ми казваш, да. Първо намираме манивелата. Знаем, че на нея е косъмът на Комо, но не сме сигурни, дали тя е от неговата лимузина, макар че такава липсва там. Така ли е? Така е. По света има много манивели. Правдоподобно, но не струва като доказателство. Затова претърсваме лимузината и познай какво? Намираме шала. И разбира се, той може да не е на това момиче Торп, или пък мъжествената течност по него да не е на Комо, но…

— Господи, Дев, не можеш ли просто да кажеш „сперма“?

— Съмнявам се. Не казвам „сперма“, дори когато говоря с Кони.

— А как тогава… не, няма значение. Забрави, че питах. Продължавай.

— Та, казвам, че на теория съм съгласен с теб. Разполагаме с толкова много неща, които не знаем със сигурност. Може и да е, ама може и да не е. Манивелата, лимузината, шалът, дето може и да не е неин, спермата — виждаш ли, казвам го, — дето може да не е негова. Но нека да допуснем — само да допуснем, — че всички отделни детайли се обърнат в посоката, която следвам. Искам да кажа, окаже се, че манивелата е от неговата лимузина. Шалът е неин, спермата — негова. Тогава ще излезе, че тя определено ни е излъгала, което пък ни казва нещо ново, не е ли така? Сега, добави и това, че е имала ежедневен достъп до лимузината, че той я е уволнил в същия ден…

— Не знаем това със сигурност. Само може би, че е казал, че ще го направи.

— Значи ще я питаме и за това. Ако каже да, има мотив. И дори няма да говорим за понеделник вечер, на кое място е спала в колата си до плажа, само на няколко пресечки по-долу, откъдето Нанси Нешек е издъхнала. — Джул шумно изсърба последната глътка от ледения си чай и докато го гълташе, вдигна ръка. — Не твърдя, че имаме готовност за арест, Сара. Но, хайде. Дай малко да я попритиснем, да получим нови показания и да видим, дали ще каже същото, като предния път. Какво губим?

Когато службата свърши, Ал Картър се помота в ъгъла на фоайето на долния етаж на Военния Мемориал, докато Хънт събра в основата на стълбището Търнър, семейство Санчес и Лорейн Хес. Картър чу как Хънт разпита всеки от тях поотделно къде се е намирал в нощта на смъртта на Нешек. Той сякаш остана неприятно изненадан, когато научи, че всички те са били на среща заедно в понеделник вечер, когато Нешек е била убита. Но щом разбра, че и тя е била с тях, отново набра скорост. Значи, кога приключи срещата на „Обществото на възможностите“, попита Хънт. И къде е отишъл всеки от тях след това?

Последният въпрос така разгневи Търнър, че на останалите не им се наложи да отговарят. Май Хънт не разбираше, избухна Търнър, че разговаря с водачите на филантропското общество на Сан Франциско. Никой от сътрудниците на Лен Търнър не можело да е заподозрян в което и да е от тези убийства. Всъщност, Търнър лично бил наел Хънт, а тези хора били допринесли за наградата. Нима фактите не са тези?

Хънт бе принуден да признае, че е така.

После Търнър стана нападателен. Картър и друг път го бе чувал да го прави. Той напомни на Хънт, че всички тези директори си имаха планове къде да ходят и важни неща, които да вършат, и може би е по-добре Хънт да следва уликите, които е установил за времето, за което му бе платено, отколкото да ги тормози по този абсурден начин, благодаря за вниманието.

Хънт изчака всички директори да напуснат сградата, после седна на стъпалата и проведе кратък разговор по мобилния си телефон. След като приключи го затвори и пъхна в калъфчето, окачено на колана му и в този момент Картър застана пред него с кръстосани на гърдите ръце и облегнат на стената.

— Тоя Лен Търнър си е същинска природна стихия, нали?

Хънт стана и кимна с крива усмивка.

— Вие сте Ал Картър, нали?

— Да, сър. Онзи ден разговарях с един от вашите хора в „Сънсет“. Мики?

— Точно така, Мики.

— А дядо му е Джим Пар?

— Той е. Познавате ли Джим?

— Да. Той бе моят предшественик и ме научи на някои от основните шофьорски правила. Не всичко е газ, спирачки и завои, да ви кажа. Съществува и значителен политически елемент.

— Предполагам. Впрочем, Мики спомена, че може би ще се опита отново да се види с вас днес.

Широкото интелигентно лице на Ал Картър леко помръкна.

— Не ми се е обаждал да се уговорим.

— Не. Мисля, че имаше намерение просто да намине и се надяваше да ви срещне.

— А спомена ли за какво иска да разговаряме? Може двамата с вас да го изясним тук, каквото и да е то. Макар че, трябва да ви предупредя, че съм тотално ненаясно с ходовете на господин Комо в онази последна нощ. Оставих го близо до дома му, както вече казах на вашия Мики и на полицията, и върнах лимузината на училищния паркинг към шест и половина. После си се прибрах вкъщи. Мога ли да ви задам един въпрос?

— Разбира се.

— Полицаите иззеха лимузината снощи. Имате ли някаква представа защо?

— Предполагам, че са искали да я претърсят по-основно.

— За какво?

— За каквото намерят. Нали знаете, че според тях, са намерили оръжието на престъплението?

Тук той леко изсумтя.

— Да. Лорейн Хес ми каза. Манивелата.

— Не непременно манивелата на лимузината, но определено една манивела.

— И сигурни ли са?

— В рамките на здравия разум, да. Освен ако няма някакъв начин косъмът на Доминик Комо да се озове на друга манивела, захвърлена в лагуната при Двореца.

— Да. — Усмивката на Картър не достигна до очите му. — Това би било впечатляващо далечно предположение. Значи, по презумпция, аз би трябвало да съм имал по-голям достъп до манивелата, от повечето останали. Това прави ли ме заподозрян?

— Не съм чул такова нещо от полицията. Не мисля, че вече имат заподозрян.

— А-а, забравих. Вече нямаме заподозрени. Само хора с мотив. Смяната на думите ми носи малко успокоение. — Картър проточи устни, после ги сви. Лицевите му мускули се раздвижиха по начин, който подсказваше, че се опитва да се усмихне, но този път устните му не можаха да изобразят това. — В такъв случай, позволете ми да ви попитам следното, господин Хънт. Измежду потенциалните заподозряни — хората, които са имали достъп до лимузината, манивелата и прочие, — има ли други чернокожи, лежали в миналото в затвора?

— Аз поне не се сещам за такива.

— Схващате ли защо това би представлявало притеснение за мен? И то повече от обичайното?

— Естествено. Не ме разбирайте погрешно, но има ли вероятност някой да стигне до извода, че сте имали определен мотив?

Очите на Картър се свиха почти до цепки, после той отново ги отвори широко и широкото му изразително лице бе завладяно от спокойствие.

— На тази работа съм от осем години. Бивш затворник съм. Всички демографски изследвания предсказват, че аз не бих могъл да имам постоянна работа, да не говорим за образование, но аз ги имам. И всичко, благодарение на Доминик — един щедър и властен мъж.

— Обаче това си е имало своята цена — подхвърли Хънт.

— Ако той искаше да пътува, няма значение къде, по кое време, колко ще трябва да го чакаш, каквото и да прави — или го возиш и приемаш всичко, или той си намира някой друг, който ще го прави. Това бе неофициално, разбираше се интуитивно. И беше абсолютно неподлежащо на обсъждане.

— Значи, на практика вие сте били на повикване през цялото време? И то — въпреки, че е имал и други шофьори?

Това предизвика безрадостна усмивка.

— Пак казвам, не искам никого да обидя. Доминик беше велик човек. Привилегия бе да работиш за него. Но от въдворените, по-младите, без криминални досиета, момичетата… нямаше много от тях, които наистина да го возят, освен до работните ни терени. Определено не го возеха на откритите мероприятия, на нощни срещи с партньори и избиратели и с други…

— Жени?

Както усмивката, така и жестът на Картър бяха двусмислени.

— Във всеки случай — каза той, — връзката му с другите шофьори бе като симбиоза. Доминик получаваше добра, представителна и евтина услуга, а после я връщаше с помощта на други хора от града. Искате билети за „Джайънтс“? За „Уориърс“? За „Найнърс“? Искате да ви анулират някоя глоба за паркиране? Или по-скоро, обвинение за притежаване на наркотици? Или пък снизхождението на надзорника ви?

— Но вие не сте били от тези. Нали не сте молили за нищо такова?

— Не. Аз съм доживотен. Само че сега, когато него вече го няма… — И той разпери ръце.

— Значи сега се притеснявате, че някой може да помисли това за мотив? Понеже сте искали да се махнете?

— Може би — крайно неразумно, — да съм споменал това пред няколко човека. И дори не съм сигурен, дали го искам. Какво друго бих могъл да правя? И сега какво ще правя? Но пък, дали понякога не съм се чувствал като в капан? Да. Би ли могъл Доминик да е подочул нещо такова и да ме е уволнил? Навярно. Той не понасяше нелоялността, дори и намек за такава. Може даже да ме е уволнил във вторник.

Хънт кимна.

— Виж, ако говорим за мотиви, този бих го нарекъл доста слаб. Дори ако някой може да го докаже.

— Съгласен съм. Обаче алибитата ми за двете нощи са много неубедителни. Живея сам и си бях сам вкъщи и двете нощи. Съчетанието на досието ми, расата, мотива, липсата на алиби и факта, че с изключение на убиеца, аз съм бил последният човек, който го е видял, полицията…

— Схващам накъде клоните.

— Ами, не, не съм сигурен, че схващате, понеже още не съм го казал.

Хънт почака.

— Исках да стоя, колкото се може по-настрани от всичко това. С награда или без награда, аз зная как обикновено подхожда към работата си полицията. И се боя — вижте, това вече ми се е случвало преди, — боя се, че те може да видят в мен пътя на най-малкото съпротивление. Това е единствената причина, поради която реших да разговарям с вас.

— Вие знаете нещо.

— Да. И го споменавам с огромно нежелание, заради всичко онова, което ви наговорих сега. Исках да ме разберете. Ако не хванат никой друг, има голяма вероятност да почукат на моята врата. — Той си пое дъх и го задържа, отново здраво стиснал устни. — В онази сутрин той уволни Алиша Торп.

22.

— Да, в момента сме пред дома й и се надяваме да поговорим с нея — каза Джул. — Имаш ли някаква представа къде би могла да бъде?

Хънт се намираше в колата си и говореше по мобилния телефон, който като по някакво чудо разполагаше с ясен сигнал два етажа по-долу в паркинга на Градската зала. След като приключи с Ал Картър, той почти тичешком премина под все по-засилващото се ръмене, влезе в колата си и набра номера на Джул.

— Съжалявам. Зная къде беше преди един час и това бе тук. Но Елън Комо накара да я изритат.

— Имаше ли право да направи това?

— Партито си беше нейно, Девин. Можеше да прави каквото си поиска. Не беше особено приятно. — Той помълча. — Е, какво научихте?

Джул му скицира последните брънки от веригата, която очевидно почваше да се затяга около Алиша Торп.

— Поне — заключи Джул, — ако това е нейният шал…

— Защо мислиш, че е нейният?

— Тя е единствената жена-шофьор. Шалът е в лимузината. Ало? Както и да е, поне ни дава повод да я питаме. Да не говорим, че Ал Картър потвърждава версията на Елън, че Доминик я е уволнил. Ти вярваш ли му?

— Да.

— В същия ден? Правилно ли разбрах?

— Във вторник сутринта.

— В такъв случай, Картър промени ли историята си относно човека, с когото Комо е трябвало да се срещне?

— Не. Не знае. Доминик казал, че има среща със стар приятел и не пояснил нищо повече. Всъщност, би могло и да не е Алиша. Но Картър мисли, че е била тя. А кога ще разберете за спермата? Дали е на Комо.

— А на кого да е?

— Не зная, Дев. Може би на някой друг мъж, който е бил в лимузината и някоя с шал му е правила свирка. Къде точно в лимузината го намерихте впрочем? Шала?

— Под задната седалка. Защо?

— Просто се опитвам да си представя сценария при който Доминик се мести на задната седалка.

— Точно там сядат хората в лимузините, Уайът.

— Да, най-вече там, зная. Само че не мисля, че Доминик го е правил. Прочетох го някъде. Или пък съм го видял на снимка. Може и двете. Той се е гордеел, че е обикновен човек и сядал на предната седалка. Сигурен съм.

— И какво трябва да означава това?

— Не зная. Може би нищо. Е, след колко време?

— Какво след колко време?

— Докато разберете, дали спермата е негова?

— ДНК-то ли? Горе-долу както при ДНК-то от манивелата. Грубо казано четири дни, може и шест, умножи го по фазата на луната и го раздели на, не зная, да кажем на четиринайсет. Можем само да гадаем. Но след като мине днешният ден, може и да не ни трябва до делото. Ще видим.

— Мислиш, че сте близо до арест ли?

— Ще видим.

— Би било чудесно, ако можеше да кажеш нещо по-различно от „Ще видим“.

— Да, чудесно би било, зная.

— Е, дръж ме в течение.

— Ще видим. — Тонът на Джул бе подчертано ироничен. — Хей, това може да е тя. Трябва да бягам. — И той прекъсна връзката.

Алиша паркира до бордюра пред къщата, в чийто сутерен бе наетата от нея стая и поседя неподвижно, вперила поглед право напред, без да изключва двигателя, стиснала здраво волана. Фаровете на колата й светеха, а чистачките ритмично се движеха наляво-надясно.

— Какво прави? — попита Джул.

— Не зная. Чака да свърши любимата й песен? Медитира?

Джул й даде цяла минута, преди търпението му да се изчерпи. Той слезе от колата, прекоси улицата, отиде до нея и почука на страничното стъкло на шофьора.

Алиша стреснато пусна волана и обърна глава към Джул, който бе надянал професионалното си изражение и държеше картата си отворена срещу прозореца.

След един кратък момент на объркване, тя сложи едната си ръка на вратата и стъклото се плъзна надолу.

— Да?

— Госпожице Торп. Инспектор Джул, може би ме помните. Чудех се, дали не можем да ви зададем само още няколко въпроса?

Раменете й сякаш омекнаха и тя наведе глава, после отново я вдигна. Успя да изобрази полуусмивка и каза:

— Разбира се — грабна си чантата, вдигна прозореца и отвори вратата.

През това време Русо се бе присъединила към Джул и тримата поеха през градинката по алеята, която водеше към входа на стаята й от задната страна. Вятърът не бе толкова силен, колкото в центъра, но ръменето се беше превърнало в истински дъжд, който падаше отвесно върху тях.

Но това не стана причина който и да било от тримата да се забърза.

Щом влязоха и затвориха вратата, Алиша светна лампата, завъртя термостата и се обърна.

— Само ще отида да си сложа един пуловер, ако не възразявате. — Тя прекоси стаята, свали един яркозелен плетен пуловер от кука на стената и го навлече през главата си. Върна се, отиде до масата, издърпа си стол и им направи знак да сторят същото.

Всички седнаха.

— След около час и половина трябва да съм на работа. Да се обадя ли да кажа, че ще закъснея?

Джул и Русо си размениха погледи и Русо каза:

— Не мисля, че ще се забавим толкова, но ако стане късно, ще имате тази възможност. Става ли?

— Чудесно. — Тя погледна от единия към другия инспектор. — И така. — Пое си дъх. — Какво мога да направя за вас?

— Ами — започна Джул, — както вече казах, имаме да ви зададем още няколко въпроса.

— За господин Комо ли?

Станала сериозна, Русо кимна.

— За него, както и за още няколко други неща.

— Заподозряна ли съм в нещо? — попита Алиша.

Отговори Джул:

— Все още нямаме истински заподозрени, госпожице Торп. На този етап се опитваме да уточним и попълним някои празноти. Надяваме се вие да можете да ни помогнете.

— Значи не съм арестувана?

— Абсолютно не — заяви Джул. — Изобщо не сте длъжна да разговаряте с нас и можете да прекъснете този разговор по което и да е време.

— Значи не се налага да викам адвокат?

Русо се насили да изобрази съзаклятническа усмивка.

— Ако искате да си повикате адвокат, Алиша, това е ваше право — увери я тя. — Можем да го почакаме тук или пък да си уговорим среща по-късно. Но се надяваме по-бързо да напреднем по този случай и си помислихме, че ще искате да ни помогнете да заловим убиеца на господин Комо.

— Няма да ни отнеме повече от половин час — добави Джул. — Може и по-малко.

— Добре — съгласи се Алиша. — В такъв случай…

— Чудесно. Благодаря ви. — Джул извади джобния си касетофон и го постави на масата помежду им. — Ще записваме казаното, за да изготвим точен доклад. Направихме го и миналия път, помните ли?

— Да.

— Добре. — Джул се отдръпна от масата и се облегна назад на дървения стол. Кръстоса крак върху крак, езикът на тялото му ясно показваше, че не представлява заплаха нито за Алиша, нито за някой друг. — Извинявам се, ако отново питаме нещо, което сме обсъждали миналия път, но вече разговаряхме с много хора и понякога губим следите откъде тръгва дадена информация.

Това си беше чиста глупост и Джул го знаеше. Всъщност се надяваше Алиша да изпадне в противоречие с по-ранните си отговори и така да им даде съществено преимущество. И разбира се, ако Алиша бе избрала да почака и да говори с адвокат, тя щеше да го знае. Но вече нищо не можеше да направи. Изглежда, че дори и не подозираше, че това може да се окаже проблем.

— В такъв случай — започна Джул, — вие сте шофирали за господин Комо колко време?

Редувайки се, Джул и Русо я преведоха през повечето от предишните й показания — службата й в „Сънсет“, задълженията й като шофьор на Комо, мнението й за някои от другите ключови членове на персонала в кампуса „Ортега“ и накрая стигнаха до личните й отношения с нейния шеф, на което тя отговори както винаги досега. Били са близки приятели, но не интимни.

Джул продължи небрежно.

— Значи, още веднъж, не сте имали никаква физическа връзка с господин Комо?

— Не.

— Никога не сте го целували?

Тя се поколеба.

— Не и по някакъв романтичен начин, не.

Русо се хвана за разликата.

— По какъв друг начин сте го целували тогава?

Алиша показа първи признаци на истинско притеснение, въздишка и леко набръчкване около устните.

— По-скоро лека целувка по страните понякога, когато го видех за пръв път или си тръгвах.

— И в двата случая ли? — попита Русо.

— Понякога.

Русо не искаше да изостави темата.

— Обикновено?

Алиша отново помълча, после кимна и каза:

— Към края да. Повечето дни. Точно както правят приятелите. Може би по една лека прегръдка и целувка за здрасти.

— Значи и прегръдка, и целувка? — настоя Джул.

— Не голяма прегръдка. Наистина съвсем като поздрав или довиждане. — Тя се втренчи последователно в двамата инспектори. — Хайде де. Знаете какво имам предвид. Обикновено си разменяхме целувка за здравей и довиждане, точно както правя с брат ми. Нямаше нищо сексуално. Бяхме станали приятели, това е всичко.

Джул попита:

— Все още ли бяхте приятели в деня, когато той бе убит?

— Да, разбира се.

Русо:

— Да сте имали някакви проблеми в работата?

— Не.

— Никакви?

Алиша се поизправи в стола си.

— За какво е всичко това?

Русо се приведе напред, но не отговори на въпроса й. Вместо това каза:

— Тази сутрин сте била на погребението на господин Комо.

— Не задълго.

— Разбрахме, че госпожа Комо ви е помолила да си тръгнете.

Горчив смях.

— Ако така искате да го опишете.

Джул попита:

— А вие как ще го опишете?

— Вие бяхте ли там?

— Не, мадам.

— Ами, аз бих го описала така, че тя накара да ме изхвърлят.

— И защо би искала да постъпи така? — попита Русо.

— Защото е една луда жена — заяви Алиша. — Мисли си, че съм имала нещо с Доминик, което смятам, че обсъдихме достатъчно, не е ли така?

— Знаехте ли — каза Джул, — че тя е настояла господин Комо да ви уволни?

— Това не би ме учудило. Нищо, което прави тя, не би ме учудило.

— Но господин Комо не ви е казвал това, така ли?

— Кое?

— Че жена му е искала той да ви уволни.

— Не. Кога?

— Когато и да е. Никога ли не сте говорили за това?

— Не. Никога.

Сара Русо, хванала ръцете си в скута, вдигна глава.

— И той всъщност не ви е уволнявал?

— Не, не е.

— Онзи последен вторник е бил просто обикновен ден в офиса за вас — отбеляза Джул. — Това ли казвате?

— Точно това казвам. Господ е свидетел, че достатъчно съм го премисляла, в усилията си да си спомня някакъв намек от негова страна, докато сме били на пътя, за срещата му същата нощ. Но си беше просто един обикновен ден.

— Вторник имате предвид?

— Именно. Онзи последен вторник.

— Но на следващия ден не сте отишли на работа? — попита Русо.

— Не, отидох. Но като видях, че Доминик го няма, се прибрах вкъщи.

— А на следващия ден?

— Какво за него?

— Тогава отидохте ли?

Алиша помълча.

— Не.

— Защо не?

Този път тя се поколеба за по-дълъг момент.

— Ами, Доминик го нямаше, значи за мен нямаше да има работа.

Подушила следа, Русо попита:

— Откъде знаехте, че го няма?

— Какво имате предвид?

— Имам предвид — това е директен въпрос — откъде знаехте, че Доминик го няма?

— Не зная. Не си спомням. Трябва да съм се обадила.

— Трябва да сте се обадила? И защо ще се обаждате? Повечето дни ли се обаждате сутрин да проверите, дали той е на работа, преди вие да отидете?

— Не. Понякога. Но в онези дни така трябва да съм постъпила. Или пък съм чула, че отсъства. — Очите на Алиша искряха от вълнение и неочаквано тя го изрази с думи. — И докато сме на тази тема, чуйте — каза тя. — Седя тук и ви позволявам да ми задавате всички тези въпроси, но не мислите ли — забравете инсинуациите за мен и Доминик, — не мислите ли, че е малко съмнително, дето жена му дори не е подала сигнал за изчезването му, докато не е минал цял ден? Това не е ли малко трудно да се обясни? Това изобщо ли не ви притеснява? Плюс фактът, че госпожа Комо е ревнива, независимо дали съм й дала повод или не. А аз не съм. Тя е тази, която си мисли, че Доминик я е мамил и ако си го е мислила, може да е поискала да го убие заради това. Тук няма ли повече логика, отколкото да се души около мен?

Джул повдигна вежди към партньорката си. Не бе дошъл тук, за да каже на Алиша всичко или каквото и да било от това, което знаеха или допускаха: че Елън Комо реално не е имала достъп до предполагаемото оръжие на убийството, че не разполагаха с информация тя някога да е карала или дори да се е качвала в лимузината на съпруга си и следователно не би могла да остави там вероятно уличаващия шал, че и двамата, Елън и Ал Картър, явно независимо един от друг, недвусмислено бяха заявили, че действително Доминик бе уволнил Алиша същата онази сутрин. Въпреки поведението на Елън и непотвърденото й алиби, тя фактически не бе основната заподозряна. Макар, разбира се, да не я бяха отписали напълно.

Джул обаче само каза:

— Оценяваме, че споделихте виждането си, но както вече казахме, разследването не е приключило. Просто се мъчим да съберем информация.

— И за тази цел — поде Русо, — чудя се, дали ще ни кажете какво сте правили последния понеделник вечер?

Ако въпросът трябваше да я разтърси, той го постигна почти до точката на паниката. Устата на Алиша се изви надолу, веждите й се сключиха над очите. Тя погледна към Джул, сякаш да провери, дали наистина това искат да знаят.

— Понеделник вечер преди една седмица? — попита тя. — Нощта преди Доминик да бъде убит?

— Не — търпеливо поясни Русо. — Последният понеделник, преди две нощи.

— Преди две нощи? Защо?

Джул отново бе нахлузил професионалната си физиономия.

— Ако може просто да отговорите на въпроса, Алиша.

Професионалният тон постигна целта си и Алиша се облегна покорно назад, стиснала ръце в скута си.

— Понеделник вечер, понеделник вечер. Във вторник бях у приятели на вечеря, а в понеделник… о, сетих се. В понеделник спах в колата си долу на плажа. „Оушън бийч“. Исках да карам сърф във вторник сутринта.

— И сте била в колата си сама? — попита Русо.

— Да.

— А от колко часа?

— Не помня точно. Ядох пица с приятелката ми Даниел в „Джорджос“. На „Клемент“. Струва ми се, че си тръгнах към десет.

— И сте отишли на плажа? — попита Русо.

— Точно така.

— Там говорили ли сте с някого? — попита Джул. — Да е имало лагеруващи тази нощ?

Алиша поклати глава.

— Отидох да спя в колата ми. Имам си един дюшек вътре и спален чувал. Исках да стана рано. Какво се е случило в понеделник вечер?

Русо отново пренебрегна въпроса и и хвърли остър поглед към Джул. После бръкна под сакото си и извади от вътрешния си джоб цветна снимка. Постави я на масата пред Алиша.

— Познавате ли това? — попита тя.

Очите на Алиша леко се оживиха, после се обърнаха към Русо.

— Да. Това е моят шал. Изгубих го преди няколко седмици. Къде го намерихте?

— Казва се Линда Колорес — Тамара настани Хънт в единствения стол срещу нея на рецепцията веднага, щом той се върна в офиса. — Затварящата дама.

— Напълно бях забравил за нея — призна той. — Какво имаше да каже?

— Много, бих казала. Била е при Двореца в нощта, когато господин Комо е бил убит. Някъде към десет — десет и половина. Просто се разхождала сама след вечеря по пътеката покрай лагуната и точно пред нея двама души са се карали.

— Кажи ми, че ги е видяла.

— Ще ми се да можех, но не ги е видяла. Те били зад мястото, където пътеката извива в края на дясно, близо до мястото, където Мики намери тялото. Но работата е там, че ги е чула и то съвсем ясно.

— Добре.

— Мъж и жена. Мъжът казал на жената, че не я обича повече. После се чуло нещо, като че ли тя го ударила. Нещо като напрегнато пъшкане и нещо като болезнен звук.

— Тя какво направила тогава? Твоята свидетелка.

— Уплашила се, обърнала се и си тръгнала, колкото се може по-бързо и тихо.

— Докато нашата убийца — каза Хънт, — се уверила, че Комо е мъртъв, завлякла го в лагуната и го навряла в коренаците.

— Линда не знаеше нищо за това, но бих казала, че вероятно така е станало.

— И аз така мисля.

— Както и да е — заключи Тамара. — Не зная, дали това ни казва нещо, което вече да не знаем или поне да предполагаме, но по някакъв начин ми изглежда важно.

— Дяволски важно е — увери я Хънт. — Дори и само, защото наистина показва края. Ако Комо е бил убит тъкмо тогава.

— На Линда така й прозвучало.

— А ако случаят е такъв, значи не е заради проблемите с паричните фондове, нали? Въпреки онова, в което ме убеждава Джина.

— Също така — добави Тамара, — значи че не е мъж.

— Може би. Не и ако нашата жена тук не е ударила Комо, а после да е повикала някого да го довърши.

— Значи стават двама?

— Не е много вероятно, признавам, но не е и невъзможно. Алиша и брат й…

— Не, Уайът, не.

— Казвам само… — Тогава обаче в ума му изскочиха други възможности — Елън Комо и Ал Картър или Елън Комо и Лен Търнър; или дори Нанси Нешек и съучастник, който впоследствие е убил и нея. Пак се върна на Алиша и… кажи-речи всеки мъж, който би направил всичко за нея и каквото пожелае. А дори и след краткия поглед, който й бе хвърлил на погребението, Хънт прецени, че в това число навярно е по-голямата част от познатия му свят.

23.

Ако Мики бе завил на ляво, т.е. на юг по „Потреро“, той щеше да стигне до Цезар Шавез Драйв само след няколко пресечки, после веднага щеше да хване отбивката за 101 Север и да се върне до гаража на „Стоктън“ през изхода на „Пета“ улица тъкмо по времето, когато предполагаше, че Уайът щеше да се връща от погребалната служба. Щяха да хапнат някъде, да си сравнят бележките от сутрешните приключения и да развият план за остатъка от деня или дори седмицата.

Но както се оказа, той зави надясно, стигна „Осемнайсета“ улица, което му припомни крехкото и вкусно козешко месо, което бе купил предишния ден в „Би райт маркет“, също на „Осемнайсета“. Затова зави наляво по нея с намерението да набави провизии за вкъщи — каквото му хареса, а все нещо щеше, — за следващите няколко дни. Възнамеряваше да продължава да готви у дома, докато Тамара показваше признаци за възстановяване на апетита.

Когато стигна до „Мишън“ светофарът грееше в яркозелено, така че нямаше причина да забавя ход. Мислеше си за едни специални свински филета, каквито трябваше да има в „Би райт“, а после може би щеше да отскочи до любимото си заведение за бурито, само на няколко пресечки вдясно по „Мишън“.

Според доклада, изготвен по-късно за катастрофата, той дори не бе зърнал волвото от 2009 година, носещо се с приблизително петдесет километра в час. Колата профуча на червено и се заби странично в неговата откъм пасажерската страна.

Първоначалният удар отмести неговия автомобил точно на единайсет метра встрани, където инерцията му бе спряна от един десетгодишен шеви събърбън, паркиран до брояча при западния тротоар на „Мишън“. Вторият удар, вече от страната на Мики, точно зад седалката му, огъна странично неговия камаро, смачка главата му в страничното стъкло, причини му мозъчно сътресение, счупи лявата му ръка, както и три ребра и го потопи в безсъзнание. Мобилният телефон, който преди няколко минути бе захвърлил на седалката до себе си и който съдържаше всичката информация за контактите му, се изстреля като топче от флипер и се блъсна в нещо достатъчно твърдо, че да строши екрана му и да го направи напълно безполезен.

Паркираният събърбън прескочи тротоара и уби бездомника Джон Доу, когото всички наричаха Франки и който през последните седемнайсет месеца неизменно стоеше и просеше точно на това кръстовище. Шофьорката на волвото, която караше със закопчан колан и чиято въздушна възглавница се изду идеално, напълно според фабричните показатели, бе малко натъртена, но като цяло остана невредима.

Хънт излезе от собствения си кабинет в дъното и се подпря с бедро на бюрото на Тамара. Тя работеше по една таблица на компютъра си и продължи още една секунда да потраква на клавиатурата, преди да обърне лице към него.

— Да?

— От половин час, докато карах, се борих с тази мисъл и трябва да ти задам един въпрос.

Тя отговори незабавно:

— Почти на трийсет. Но повечето хора биха ми дали около двайсет и пет.

Хънт наклони глава с престорено разочарование.

— Кога ще узная?

Тамара си придаде непреклонен вид.

— Един ден просто ще се случи. Трябва да почакаш. — Тя се засмя. — Добре, какъв е истинският въпрос?

— Истинският въпрос е Мик. Колко са сериозни намеренията му към тази жена Торп?

Тамара се облегна назад.

— Алиша, Уайът. Казва се Алиша.

— Зная името й, Там. Малко ме притеснява това, че и двамата го използвате и сте си на малки имена. Не ми се иска да ставате прекалено близки с нея.

— Вече го каза тази сутрин.

— И тогава го мислех. И забелязах, че ви подразни, Мики може би повече. А това бе преди да говоря с Ал Картър и да чуя последните новини от Девин. С тази мисъл се борех. Дали изобщо да ви казвам какво са ми споделили — те двамата на вас двамата.

— Разбира се, че ще ни кажеш. Трябва да знаем с какво си имаме работа.

— Вярно е, но не ми се ще да ме отблъснете, понеже не си затварям очите за възможните заподозрени.

— А не ги ли затваряш?

— Не, доколкото ми е известно, Там. Кажи ми за кого ги затварям?

Тя докосна ръката му.

— Не е нужно да се ядосваш.

— Знаеш ли, боя се, че не мога иначе. Преди шест месеца, спомняш си, имахме малък проблем с…

— Не е същото.

— Не е ли? Служител на клуба „Хънт“ се оказва свързан със заподозрян в убийство, който пък се оказва…

— Крейг никога не е бил заподозрян.

— Вярно, не е. Обаче и двамата знаем какъв беше Крейг, нали? Истински убиец, но твърде умен, за да допусне да го заподозрат. И измами всички. Дори мен.

Тамара пламна.

— Дори теб? Все си мисля, че ако в това уравнение има „дори“, то е „дори“ мен.

— Добре. Признавам ти го. Но не там е смисълът. А в това, дали Мики не е сляп за истината по отношение на някого, за когото очевидно го е грижа. И ако е така, какво да направя по този въпрос.

— А сигурен ли си, че ти знаеш истината?

— Не. По принцип не. Но зная някои истини или вероятни истини и току-що научих още няколко такива. Искаш ли да ги чуеш?

Все още отдръпната от бюрото си, непреклонно стиснала устни, Тамара скръсти ръце.

— Давай.

— Добре. Да започнем с връзката й с Комо. Тя признава, че са били близки. Всъщност, доста близки. Госпожа Комо твърди, че е било повече от това — Доминик бил влюбен в нея. Той го признал. Но дори и да не беше признал, хванали са ги в офиса му.

— Не, не са.

— Госпожа Комо твърди, че са. Лорейн Хес твърди същото. Наричаме това потвърждение. Но и без него, според мен, мъж като Доминик не се влюбва в някого, ако помежду им няма нещо физическо. Приемаш ли това?

— Слушам те.

— Добре. Знаем, че намерената манивела, вероятно от лимузината, е оръдието на убийството. Знаем, че Алиша е имала достъп до нея по което си време иска. След това, от днешната ти свидетелка — Затварящата дама — научихме, че двама души, мъж и жена, са имали тежък скандал горе-долу по същото време и на същото място, където Доминик е бил нападнат. Така ли е? Така е. После пък, тази сутрин, само преди час, аз разговарям с Ал Картър и дори не го питам нищо за госпожица Торп, а той по собствено желание ми дава информация, която директно потвърждава историята на госпожа Комо, че Доминик я е уволнил в същия вторник, денят, в които е бил убит. Когато разговаряхме тук сутринта, това не го знаехме. Имахме само думата на Елън. Но сега, с показанията на Картър…

— Тя какво казва? Алиша. Когато Джул е говорил с нея.

— Какво мислиш? Отрича.

— И според теб лъже?

— Според мен Ал Картър и Елън Комо не са си измислили независимо един от друг еднаква история, така да го кажем. Не бихме ги определили като най-близки приятели, нали така? Няма данни дори да са разговаряли помежду си някога.

Тамара просто сви рамене.

— Какво друго?

— Ами, след като питаш, последното от Девин е, че под задната седалка на лимузината са намерили шап, целият в сперма. Шалът е неин. Тя си е признала. Бил е пъхнат под седалката.

Тамара отпусна ръце. Опипа корема си и го притисна няколко пъти.

— Не исках с това да ти причинявам стомашни болки, Там. Но не ми се иска ти и Мик да си мислите, че сте длъжни да я подкрепяте, защото сте станали близки, откакто е почнало разследването. А също, да си припомним понеделник вечер. Спала е в колата си на четиристотин метра от дома на Нанси Нешек. — Той отново седна на бюрото. — Не казвам, че го е направила. Не още. Макар че Дев и Сара са доста близо до това. Казвам само, че ще сме глупаци — всички ние, — ако просто пренебрегнем тези факти.

Сега Тамара отпусна ръце в скута си. Нещо бе притиснало раменете й, а очите й се взираха в нищото.

— Мики знае ли всичко това?

Хънт поклати глава.

— Не и, което научих през последния час и нещо. Информацията от Картър и Девин. Опитах да му звънна, но телефонът му е изключен. Сигурно още е в Убежището. Оставих му съобщение, но само да се обади. Мислех да му го кажа, както го казах и на теб, лично. Да видя как ще го приеме.

Тамара тежко издиша.

— А какво ще кажеш за всичките работи около паричните фондове? Не говори ли и с тези хора на погребението? Имат ли алибита за понеделник?

Стегнатите мускули на лицето на Хънт се поотпуснаха. Той едва привдигна ъгълчетата на устата си.

— Е, това е другата причина да не съм на сто процента на страната на Девин и Сара за госпожица Торп засега. Не съм елиминирал доста други хора. Но ще ти кажа едно — този Лен Търнър е страшна работа.

— Говори ли отново с него?

— О, да. Определено.

— Пита ли го за понеделник вечер?

— В интерес на истината, да.

— И?

— И, питах и не получих отговор. Нито от него, нито от който и да било друг.

— Защо не?

— Защото той ме отряза.

— Ами Елън?

— Какво за нея?

— Уайът? Понеделник вечер?

Хънт срещна погледа й и поклати разочаровано глава.

— Не.

— Какво не?

— Не. Изобщо не съм говорил с нея. Дори не съм си го и помислял.

Тамара се приведе към бюрото.

— Искаш ли да й се обадя и да уговоря среща? Може би, ако това е единственото нещо, което се очаква от нея, ще си спомни.

— Може би — каза Хънт. — Но не бих се обзаложил.

Лен Търнър седеше на кожения фотьойл в другия си просторен кабинет, където осъществяваше юридическата си практика, на петнайсетия етаж на №1 на улица „Калифорния“. Пушеше кубинска пура и пиеше коняк „Хенеси“ от кристална чаша.

Не му харесваше бурната отрицателна публичност около парите на ОВ, но той бе устоявал и на по-лошо. Простата истина бе, както щеше да обясни на Джеф Елиът веднага, щом успееше да си уреди интервю с журналиста, че понякога не могат да се видят осезаеми резултати от определени проекти, защото парите просто не стигаха, точка. И както във всеки друг бизнес, трябва да се правят реклами, маркетинг, да се провеждат шоута, за да се възбуди ентусиазъм за каузата, да се наемат консултанти и специалисти по връзки с обществеността, да се плащат прилични заплати на служителите, за да разполагаш с квалифицирани хора. И това не бе само в нестопанския свят; така бе и в целия голям свят.

Най-големият проблем с колоната „Градска мълва“ беше, че тя създаваше впечатлението, че понеже специфичните цели на програмата ОВ не са били постигнати, Търнър е пренасочил фондовете. А това, по неговото искрено мнение, не бе така. Простичкият факт бе, че тези 4.7 милиона долара от частни фондации — напълно оскъдни, — които поддържаха ОВ през последните няколко години трябваше да са двойно или дори тройно повече, ако искаха да посрещнат реалните нужди на реалните хора, които живееха в бедните райони на града.

Причината бе, че нищо не се вършеше безплатно в Сан Франциско. Самата среда изискваше да плащаш, ако искаш да играеш и така бе през цялата дълга кариера на Търнър.

Ако искаш да преустроиш някой коптор на „Мишън“ и да го превърнеш в пазарен или дори само използваем имот, първо трябва да го купиш от сиромаха собственик, който не го е ремонтирал, дори боядисвал, от 1962 година. Този собственик, разбира се, осчетоводяваше значително намаление на печалбата си, заради финансовата загуба от „дарението“, което правеше на благотворителната ти организация. После ти трябват планове, след тях преработени планове, одобрени от градоустройствения отдел и всеки път се плащат сериозни такси. Често, ако не и винаги, се налагат промени в регулацията от Надзорния съвет, който проявяваше изключителна чувствителност дори и към най-далечните и изопачени възражения срещу проекта, направени от една или друга заинтересована страна.

Едно общежитие за рехабилитация на наркозависими, например, понеже се ползваше съвместно със съда, се смяташе за обществена сграда и като такава бе обект на строго прилагане на Акта за американските инвалиди и нерядко се налагаше изграждане на вътрешни асансьори, достъп за инвалидни колички и специални паркоместа за инвалиди. Естествено, сега вече всички сгради в Сан Франциско трябваше да бъдат земетръсно укрепени. Азбестът трябваше да се отстрани.

Всяка стъпка от този процес ги изцеждаше — все на някого да се плати, дали финансово или политически, а най-често и двете.

А нищо от това дори не се включваше, когато започнеше същинската веселба по сключването на договора за действителната работа. По една общественополезна дейност, например, най-добре беше договорът да се сключи с контрагент, който има в състава на работниците си една-две жени, няколко гея, и политически съобразена смесица от бели, афроамериканци, испаноговорящи и азиатци. О, и няколко ветерана, по възможност ранявани или сакати.

Но голямата работа около фондонабирането в Сан Франциско бе в това, че самата идея някой да положи усилия за изграждане на по-хубави жилища и по-добър живот за бедните, дори когато се използваха рехабилитирани наркозависими за тази благородна мисия, успяваше да отприщи щедростта на филантропията. Няма значение, че къщите често оставаха непостроени, курсовете по изкуства и центровете за дневни грижи без попълнен персонал, театрите не показваха нито една постановка, заради разните караници, ежби и други проблеми. Въпреки това, парите продължаваха да идват, за да подкрепят усилията. А тяхната сума се равняваше горе-долу на онази, която отиваше за реклама, популяризиране и промоции.

Разбира се, Търнър нямаше да изпада в такива подробности с Джеф Елиът. Достатъчно щеше да е да му обясни цената и ползата от това програмата изобщо да се поддържа в ход. Главните спонсори на фондацията до един разбираха играта и вероятно щяха да продължат да дават със същото темпо, както досега. Затова той всъщност не беше особено загрижен за частта, свързана с ОВ в колоната „Градска мълва“.

Но от друга страна, онова, което засягаше Америкорпс, особено последното небрежно подмятане на Елиът, че благотворителната игра може да се окаже смъртоносна, пораждаше незабавна и сериозна грижа. Преди всичко, макар финансирането да бе спряно само за година, това бяха федерални пари, които, веднъж оттеглени, можеха и никога повече да не се върнат. Калифорнийските политици притежаваха голямо влияние във Вашингтон, Търнър знаеше това. Калифорния щеше да си вземе своя дял от парите, а на Сан Франциско винаги щеше да се пада голям залък от тях. Но това не означаваше, че организациите на Търнър ще видят и петак. Имаше десет други, които само чакаха да го видят, че пуска кръв, за да го захапят. И още, макар всички обвинения за злоупотреба да бяха насочени към Комо, Търнър знаеше, че ако федералните почнеха да душат около „Сънсет“ за пренасочени фондове, нямаше да е трудно да стигнат и до неговото съучастничество и още по-зле — до откровените му мошеничества.

Търнър бе предупреждавал Комо за прекалената му щедрост към повечето градски политически деятели, но човекът си бе природна стихия и си правеше, каквото му хрумне. А сега всички тези пари бяха отишли, без нищо, което да се покаже насреща. Реалните разходи — назначаването на шофьори, момчета за всичко, плащането на преподавателския състав с парите на Америкорпс — всички можеха да се обяснят със счетоводни грешки. Когато се върши работа от неспециалисти, се случват такива неща.

По-големият проблем бе, че самият Търнър не бе проявил достатъчно предпазливост. Юридическите хонорари, които бе получил от Комо — както и от всички останали изпълнители на Америкорпс, които той представляваше, — си бяха чисти рушвети за това, че помага на тези благотворителни организации да получат федералното финансиране. Тук петдесет хиляди на година от „Мишън“, там сто хиляди от Убежището, половин милион за четири години от „Сънсет“.

Търнър си даваше сметка, че бе позволил на алчността си да вземе връх над здравия разум — дори не знаеше защо, тъй като нямаше нужда от тези пари. Но те си стояха там и чакаха да ги вземе и би било смешно да не го направи. А след първите няколко години, той просто бе почнал да си вярва, че правителството никога няма и да потърси къде са отишли парите, камо ли да прави финансови ревизии.

Но бе грешал.

И сега отчетите бяха налице, готови за одиторите, ако дойдат на проверка и търсят измами. Ако разполагаше с време, навярно би могъл да изчисти тези сметки. Комо и Нешек вече ги нямаше, за да свидетелстват срещу него и той би могъл да припише излишните разходи и лошото счетоводство на техните организации. За щастие Търнър бе сигурен също, че може да държи под контрол Джейми като предложи „Сънсет“ на него и да остави „Мишън“ на жена му. Навярно все още имаше възможност всичко да се окаже за добро.

Обаче с този приятел Хънт, дето си навира носа…

Очевидно Хънт бе разширил правомощията, дадени му от Търнър само да препредава обажданията за наградата на полицията и, което бе по-важно, да го държи информиран относно напредването на разследването. Сега на Търнър му се струваше, че Хънт активно разследва не само убийството на Комо, но и това на Нешек. А никой — със сигурност не и консорциума по наградата, — не го бе наел за това.

Търнър се замисли дали просто да не го уволни и да наеме някой по-послушен за работата. Но като поразсъди, реши да следва старата мъдрост: дръж приятелите си близо, но враговете си още по-близо. Май по някаква причина участието на Хънт щеше да се окаже за добро. Докато формално работеше за него, Търнър поне щеше да може да го държи под око, а вероятно и под някакъв контрол относно какво смята да прави.

При тази мисъл най-накрая Търнър почувства как възелът в стомаха му се поразхлаби. Той отпи голяма глътка от коняка си, дръпна силно от пурата и издуха ароматния дим в красиво обзаведения си кабинет.

Щеше да се обади на господин Хънт, да му припомни първоначалното им споразумение, както и границите, до които се простираше неговото участие. Да махне тази последна маймунка от гърба си.

24.

Заради всички причини, които бе изтъкнал на Уайът Хънт, Ал Картър с абсолютна сигурност знаеше едно — трябваше да остане колкото се може по-незабележим за полицията. Той бе черен, осъждан и последният човек, видял Комо жив. Ако питаха него, само дотук имаше една наказателна точка, втора и трета и нямаше да мине дълго, преди да отпадне напълно. Наказателни точки четири и пет, като че ли имаше нужда и от тях, бяха лесният му достъп до манивелата и липсата на алиби за нощите и на двете убийства. Всъщност, той искрено се удивляваше, че двамата инспектори все още не го бяха закопчали и отвели на разпит.

По някакъв начин Ал — или може би просто обстоятелствата, — ги бяха въздържали засега, а и онова, което каза на Хънт за Торп, също щеше да ги забави за още няколко дни. Не му харесваше да погоди това на момичето, нито пък да се намърдва сред свидетелите на който и да е етап, но реално погледнато, какъв друг избор имаше?

Междувременно, през последните четири дни той непрекъснато мислеше за това и бе стигнал до извода, че му трябва някаква много сигурна застраховка. И най-накрая реши, че има работещ план.

Сега седеше сам в най-задното сепаре с една очукана чаша димящо кафе в „Мис Картърс мъдхаус“ на улица „Калифорния“. Семейство Картър, които държаха това заведение от години, нямаха роднинска връзка с Ал. Щом вратата се отвори, той вдигна ръка и привлече погледа на току-що влязлата двойка — неговият по-млад брат Мо и жена му Раи. Те се отправиха към дъното, поздравявайки познатите си в шумното кафене. Бяха женени от седемнайсет години, нямаха деца и бяха редовни посетители тук. Също така бяха уважавани граждани — решаващо обстоятелство за днешната му цел, — собственици на „Абъни емъри“, салон за солариум и маникюр през няколко входа надолу в центъра „Лаурел“. Докато стигнат до него, Ал се измъкна от сепарето и стана прав. Той поздрави Мо с топло потупване по гърдите, а Раи със скромна прегръдка и въздушна целувка до ухото.

Дъщерята на първоначалната госпожа Картър — Пени — сложи още две напукани керамични чаши за кафе (екстравагантната запазена марка на заведението), малки панички и голямо парче кекс с канела и кафе пред Мо и Раи, преди те дори да са разгънали салфетките си. Бъбреха незначителни неща, случайни и леки, докато Пени се суетеше и вземаше поръчките. Седнал в единия край на сепарето, Ал си поръча хамбургер и млечен шейк, а брат му и сестра му от другата страна казаха, че ще си разделят порция макарони със сирене и зелена салата с домати. Още докато поръчваше, Мо разряза кекса и сервира първо на жена си, после на себе си.

Пени отиде да изпълни поръчката, а Мо лапна една хапка от кекса, отпи от чашата си, постави я обратно и вдигна вежди. Въпрос.

Но сега, когато времето бе дошло, решителността на Ал бе почнала да отслабва. Той се засмя, за да прикрие смущението си — истинско беше, — остави и своята чаша на масата и я завъртя няколко пъти.

— Страхотно е, че дойдохте.

Раи, слабичка и хубавка, му отправи мила усмивка, от която лицето и се оживи и се превърна в произведение на красотата.

— Съвсем не ни затрудни, Ал. — После, малко по-сериозно: — Какво те тревожи, братко? Тази работа с Доминик ли?

— Освен останалото.

— Какво друго?

— Ами, и тази жена Нешек.

— Не я зная — каза брат му.

— От хората на Доминик. И тя е убита, последния понеделник през нощта.

— Мили Боже — възкликна Раи. — Вече двама?

— Двама — потвърди Картър.

Мо се приведе над кафето и кекса си, сложи ръце на масата и подпря лицето си с две ръце. Ръбът над веждите му бе подчертан, почти надвиснал.

— Да не са те заподозрели?

Картър дълбоко въздъхна.

— Не още, Мо, братче, не още.

— Но се притесняваш? — попита Раи.

Картър закима надолу-нагоре с глава.

— Напоследък това май е постоянното ми състояние.

— А какво имат срещу теб? — попита Мо.

— Нищо. Няма какво да имат. — Той срещна погледите им, един след друг. — Кълна се и пред двама ви. Няма какво.

Раи протегна ръка през масата и докосна тази на Картър.

— Добре, миличък, тогава защо се безпокоиш?

Нещо изгъргори в гърлото му, сякаш се смееше, но в очите му нямаше нищо весело.

— И още питаш?

Тя наведе очи и побутна кекса си с дългите си нокти.

— Не, като се замисля, не. Мислиш ли, че го правят отново?

— Последният път го направиха — заяви Картър. — Три години и половина за престъпление, което не съм извършил.

С обичайната си неохота брат му произнесе:

— Стига, Ал. Не че и ти не си вършил глупости.

— Добре, приемам — съгласи се Картър. — Бях тъпо хлапе. Не бях ангел. Може още да не съм, но гледам да не се цапам. И съм дяволски сигурен, че не съм убил господин Комо или когото и да било другиго. Каквото и да съм вършил преди, платил съм си за него. Обаче тази работа не би трябвало да е така. И вие го знаете. Човек би трябвало да влиза в затвора за нещо, което действително е направил. Последният път пропуснаха тази малка подробност. Никога не съм доближавал онзи магазин за алкохол и…

— Да, обаче — прекъсна го брат му, — проблемът бе, че тогава не трябваше да забравяш, че всички ние си приличаме.

— Проблемът е — каза Картър, — че и сега не съм забравил. И няма начин отново да мина през всичко това.

— И така, какво…? — Раи млъкна и почна отново. — Защо имаш нужда да говориш с нас? Как можем да ти помогнем?

— Не съм сигурен, че можете, но…

Той спря да говори, когато Пени се появи обратно в сепарето с поръчките им. След като сервира, тя попита:

— Какво казва рибата, когато се блъсне в стена?

Всички вдигнаха очи към нея.

— Кажи ни ти, скъпа — каза Мо.

— Мамка му! — и кискайки се самодоволно, тя отново се върна до бара.

Ал Картър не можа да се сдържи. Абсурдността на нелепата смешка, докато животът му тънеше в такъв ад, го накара да се разхили.

— Мамка му — повтори той, клатейки глава. — Тази жена сигурно е чела пощата ми. — Внезапно хилежът премина в истински смях. Прекомерен смях. Най-накрая, бършейки очи, Картър се обърна към роднините си от другата страна на масата.

— Съжалявам. Не зная какво ме прихвана.

— Аз също — заяви брат му.

Раи докосна ръката на съпруга си.

— Човекът сигурно е под стрес. — После се обърна към Картър със съчувствен поглед. — Трябва повече да излизаш, скъпи. — Тя си взе малко салата. — Е, кажи как да ти помогнем? Дето не си сигурен, дали можем.

— От какво зависи, Ал? — попита Мо.

— Най-напред ще зависи от това, дали вие двамата сте прекарали вторника от миналата седмица и последния понеделник сами и заедно.

Мо тъкмо поднасяше вилицата си с макарони и сирене към устата, но ръката му спря по средата.

— И двата или поне единия?

— И поне единия става.

— Понеделник какво беше? — попита Раи. — Преди два дни?

— Точно така.

Тя вече бъркаше в чантата си, откъдето извади малък календар, нанизан на спирала. Прехвърли страниците, спря, отметна още една и отново се върна на предната.

— Миналият вторник не. Бях с литературната си група. Продължихме до полунощ. — Тя отгърна страницата. — В понеделник нямах нищо.

— Понеже в понеделник има „Понеделнишка футболна нощ“ — обясни Мо. — „Рейдърс“ и „Балтимор“. Да не би да си пропуснал този мач, Ал?

— В интерес на истината, гледах го, братко Мо. Сам вкъщи. — Той натърти. — Значи вие двамата сте го гледали заедно и то сами? Сигурни ли сте?

— Каквито сме си романтични глупаци — потвърди Раи. — И сега какво?

Картър си отдъхна облекчено. Той сякаш за пръв път забеляза хамбургера си. Взе го и отхапа огромна хапка, отпи малко от млечния шейк, подъвка още и преглътна.

— Добре — каза накрая, — сега става малко по-сложно.

— Тук сме — отбеляза Мо.

— Зная. — Картър направи пауза. — Ето каква ми е грижата. Става въпрос все за тези алибита. Миналият път, когато ме закопчаха, спомняте си, че си гледах работата съвсем сам и си спях у дома — по дяволите, колко необичайно може да е това в два сутринта? Така и им казах. Обаче, както добре знаем, те предпочетоха да не ми повярват. Как може да съм си вкъщи и да спя, като в същото време обирам онзи проклет магазин? Виждате ли? Така алибито, въпреки, че беше истинско, в крайна сметка ме закопа.

Мо остави вилицата си.

— Добре. И какво?

— Такова, че този път не ми се ще да им кажа, че съм бил сам вкъщи.

— Казал ли си им го вече? — попита Раи.

— Да.

— Ами тогава…

— Ами не. Няма да стане така.

— Какво искаш да кажеш? — попита Мо.

— Искам да кажа, че имам нужда от нещо друго. Нещо по-силно.

— Значи си мислиш, че можеш да промениш показанията си? — Мо бе смръщил вежди. — Не ми се вижда добра идея. Щом разберат, че си излъгал, ще ти наскачат.

— Правилно — съгласи се Картър. — Затова и няма да ходя при тях и няма да им казвам нищо. Всичко ще си остане по старому. Освен, ако те не дойдат при мен.

Физиономията на Мо изразяваше искрено объркване.

— И какво ще стане тогава?

— Тогава ще им кажа, че съм излъгал.

Двамата съпрузи си размениха погледи.

— Ще им кажа, Раи — Картър предпазливо си пое дъх, — че съм бил с теб. Затова и не съм могъл да им кажа истината първият път, когато са ме попитали. Не съм искал това да стига до Мо. Не съм могъл да го допусна.

Сега Раи се бе смръщила също като съпруга си.

— И тогава те ще питат мен. И какво?

— Тогава те най-вероятно няма и да питат, но ако го направят, ще им кажеш, че да, била си с мен. Мо си е бил вкъщи, пиел си е бирата, гледал си е мача, ти си му казала, че излизаш с приятелки от литературния клуб, каквото и да е. Но всъщност си дошла у нас и си останала до късно. — Той отново отпи от млечния си шейк. — Мислите ли — и двамата, — че бихте се наели с това? И да помогнете брат ви да не го върнат зад решетките?

25.

Тамара бе уредила предварителна среща за одобряване на персонала по-рано през деня, но в 3:30 следобед Хънт все още бе по средата на допълнителната си среща с хората на „Уилард-Уайт“ — Уил, Глория и трима от служителите им — и им разясняваше задачите, които искаше да свършат за неговите клиенти от юридическите фирми през следващите една-две седмици. Всички бяха натъпкани в тесния му кабинет в дъното, шефовете на дървени столове с високи облегалки, а останалите, насядали по шкафчетата. Макар да бе казал на Тамара да отлага всички разговори за след срещата, телефонът на бюрото му внезапно звънна, той се взря в него, после се извини и го вдигна.

Мики бе подпрян в изправено положение на легло в двойна стая в Общинската болница. Ребрата му бяха бинтовани. Лявата му ръка бе гипсирана. Кожата около лявото му око бе подута и потъмняла. Макар и замаян от болкоуспокояващите, иначе се чувстваше сравнително добре, дори успя да се усмихне слабо, щом видя сестра си и Хънт зад нея.

— Трябваше да видите другия — каза и се намръщи.

Обясни им, че заради раната на главата искали да го задържат за през нощта за наблюдение, но той бил сигурен, че за отрицателно време ще се оправи. Сподели, че всъщност бил извадил късмет — първо, че не е убит, и второ, дошли някакви ченгета и му казали, че жената, която го блъснала и която била изцяло и безспорно виновна, имала пълна застраховка. Сигурно щели да му дадат прилична кола втора употреба на мястото на тотално разбитото му камаро, а и поне част, ако не цялата болнична сметка, щяла да бъде платена. Можело дори да не се наложи да прибягват до застраховката, която имаше по линия на бизнеса на Хънт. Ако всичко вървяло добре, на следващия ден щели да го пуснат — Тамара можела да го вземе със стария фолксваген, който не била карала от шест месеца — и дори можело да се върне на работа следобеда.

— Не насилвай съдбата — предупреди го Хънт. — Когато се почувстваш по-добре.

После Мики поиска да разкаже на Хънт какво бе научил при посещението си в Убежището сутринта и го попита дали знае, че много от учредителите на наградата, включително и Нанси Нешек, всъщност са били на среща на „Обществото на възможностите“ в понеделник вечер в сградата на общината.

— Това стана ясно на погребението — отговори Хънт. — Макар че всички се престараха да изтъкват, че не били чували за смъртта на Нешек.

— Мислиш ли, че са се престрували? — попита Мики.

Хънт сви рамене.

— Трудно е да се каже. — Той им предаде почти дума по дума реакцията на всеки един при съобщението му за нейното убийство — Търнър, Хес, Картър, Джейми и Лола Санчес — това не отне много време, — после си пое дълбоко дъх и се зае с онова, което избягваше до момента. — Но извън тях, в действителност имаше ново развитие.

— Което няма да ти хареса много — добави Тамара.

— Какво?

Хънт му предаде последните новини за Алиша и Мики повдигна същите възражения, както Тамара по-рано.

— Вижте, зная как се чувствате двамата — отговори Хънт. — Но трябва да призная, че на този етап Девин и Сара я мислят за главна заподозряна. С това трябва и двамата да сте наясно. По-умно ще е, ако и ние мислим така. Поне докато не попаднем на нещо, което категорично да я оневини. — Погледът на Хънт се премести от Мики към сестра му. — Мислите ли, че можем да го направим?

— Можем да опитаме — каза накрая Тамара, огъвайки се под натиска на погледа му.

Хънт се обърна и се приведе към леглото.

— Ами ти, Мик? Мик?

Но очите на Мики бяха затворени, а дишането му равномерно. В крайна сметка болкоуспокоителните като че ли бяха взели връх и той бе заспал.

В шест и няколко минути Тамара каза довиждане на Хънт, слезе от колата, с която той я бе докарал вкъщи, отвори входната врата на тяхната сграда, провери си пощата — предимно неща за изхвърляне, освен сметката за тока и газта и последния брой на „Гурме“ — и изкачи стъпалата до техния апартамент. Отключи си и изпя поздрав, но не твърде силно, понеже дядо й имаше обичай да си подремва.

— Хей, Джим. Прибрах се.

Когато той не отговори, тя направи няколко крачки. Вратата на неговата стая беше открехната. Отвори я и погледна вътре. Леглото му бе оправено и него го нямаше. Е, сигурно е навън с приятелите си, помисли си Тамара. За него важното бе да се прибере навреме за вечеря, което бе около 7:00. Затова тя не се замисли особено над отсъствието му.

Пусна пощата на мястото й върху етажерката в хола, обърна се и си окачи палтото в гардероба до входната врата. Отправи се към кухнята да види дали в хладилника няма нещо за пиене, мина покрай телефона, видя, че цифрата „1“ просветва и натисна бутона да чуе съобщението.

— Здрасти. Аз съм Алиша Торп и се опитвам да открия Мики. Мики, мобилният ти не отговаря. Май не е включен или нещо такова, затова опитвам на другия номер, който ми даде. Можеш ли да ми се обадиш веднага, щом чуеш това? Или пък Джим и Тамара, може би вие ще успеете да се свържете с него и да му предадете да ми се обади. Наистина трябва да го видя по най-бърз начин. Днес полицията отново дойде и… ами, ще разкажа всичко на Мики, когато ми звънне. Моят номер е 345–1337. Ще съм до него през целия ден. Обадих се в работата и казах, че съм болна, така че наистина по всяко време. Но колкото по-скоро, толкова по-добре. Благодаря. Надявам се скоро да говоря с вас.

Лицето на Тамара бе загрижено и изпълнено с нерешителност. Тя постоя до телефона и натисна бутона да прослуша съобщението отново. Това не беше обикновено обаждане. Очевидно Алиша разбираше, че положението й се е променило. Гласът й бе наситен не просто с напрежение, но се долавяше и нотка на отчаяние.

Измъчвайки се, заради последните недвусмислени указания на шефа си, Тамара остана до телефона още около минута. После продължи към кухнята, отвори хладилника, намери малко портокалов сок и си наля една чаша. Взе я със себе си, върна се в хола и се пльосна на един от тапицираните столове до задните прозорци. Отпи голяма глътка и постави чашата на малката масичка до стола. После се приведе напред, подпря лакти на коленете си и сплете пръсти.

Понечи да се изправи, но обзета от нерешителност, отново се отпусна назад. Вторият и опит беше по-успешен — успя да стане и да иде до телефона. Отне и още една минута, докато пусне за трети път съобщението. Най-накрая хвана слушалката и набра номера.

— Алиша, аз съм Тамара… Получих съобщението ти, оставено на телефона в апартамента… Трябва да ти кажа, че господин Хънт не одобрява да разговаряме с теб, нито аз, нито Мики… Зная… Мисля, че съм съгласна с теб, но работата е там, че той е шефът… би трябвало обаче да знаеш поне, че днес Мики пострада при катастрофа… не, добре е, така поне мислят, надявам се. Тази нощ ще го задържат за наблюдение…

Тамара имаше намерение отново да отиде на посещение на Мики с дядо си, когато се прибере в апартамента, но в 8:30, цели два часа и половина по-късно, той още не си бе дошъл. Вече поизнервена, тя почна да се притеснява. Опита да се свърже с Мики по телефона в болницата, но Общинската болница на Сан Франциско не подсигуряваше на отделните пациенти телефони в стаите им. Фактически обаждането следобяд в клуба „Хънт“, уведомяващо ги за състоянието на Мики, не бе дошло директно от него, а от една сестра от спешното отделение, която се бе обадила за своя сметка като услуга към брат й.

При първия си опит, тя натисна диеза, според инструкциите, но линията прекъсна. При втория, набра седем различни цифри в рамките на пет минути. При всеки нов избор следваше дълга пауза преди да се предложи следващият. (Между другото, болницата бе избрала приятна и отпускаща мелодия на Еминем, докато траеше изчакването.) Когато най-накрая се свърза с човешко същество в стаята на медицинските сестри на етажа на Мики, тутакси позна по високомерния и безразличен бюрократичен тон на жената, че още няколко минути ще трябва да се пробва.

— Съжалявам — каза сестрата. — Не носим съобщения. Можете да дойдете и да посетите пациента и лично да си предадете съобщението до десет часа.

— А ако съобщението е, че няма да мога да дойда да го посетя?

— В такъв случай, трябва да натиснете диеза, да влезете в менюто, там има опция за съобщения.

— Вече го опитах, не работи. Отне ми около половин час да се свържа с вас. — Това бе преувеличено, разбира се, но тя така го чувстваше. — Не сте ли близо до стаята му? Мики Дейд. Номер триста двайсет и седем. Не може ли просто да отидете и да му предадете, че сестра му няма да успее да дойде тази нощ, но ще го вземе сутринта?

— Съжалявам. Не мога да оставя сестринската стая без човек.

— Вижте. — Опита се да звучи разумно. — Не сте ли само на около седем-осем метра от стаята му? Не може ли просто да пресечете…?

— Съжалявам, но не ми е позволено да напускам сестринската стая. Можете просто да натиснете диеза и да оставите съобщение. Сигурна съм, че той ще го получи.

— Вече го натиснах и връзката прекъсна.

— Това не е много вероятно. Ако почакате, аз ще ви прехвърля.

С голяма неохота Тамара каза:

— Добре. Можем да опитаме. Благодаря ви.

Прищракване, после злокобна тишина притисна ухото й за около пет секунди и Тамара чу жизнерадостен тритонален звънлив звук, последван от безплътен металически глас: „Ако искате да се обадите, моля, затворете и…“

— По дяволите! — Тя затръшна слушалката върху телефона. Ругаейки в скоропоговорка, отиде до кухнята, превъртя очи, върна се до телефона, вдигна го на около трийсет сантиметра и отново го затръшна. После се обърна и се взря във вратата на апартамента.

— И като стана дума — изрече на глас към нищото, — мамка му, Джим, къде си?

26.

Действието на успокоителните бе почнало да отслабва, но когато Мики отвори очи, за момент си помисли, че халюцинира.

— Алиша? Какво правиш тук? Не трябва ли да си на работа?

— Сестра ти ми каза какво се е случило. — Тя седеше на един стол до леглото му. Той хвърли око на часовника зад нея — 8:45. — Наистина имаш вид на смазан.

— Това не би ме изненадало.

— Как си?

— Казват, че ще оживея. Но тя направо ме закопа. Шофьорката, имам предвид. — Той затвори за кратко очи и отново ги отвори. Да-м, Алиша все още беше там. — Не беше нужно да идваш тук — каза й. — Радвам се, че го направи, но…

— Трябваше да те видя — каза му тя.

— Е, дошла си на точното място. Няма изгледи да поема нанякъде скоро.

— Трябва да говоря с теб. Можем ли?

Той изостави лекомисления тон.

— Разбира се. Защо да не можем?

— Защото шефът ти е казал да не говориш с мен?

Мики се опита да поклати глава, но болката не му позволи.

— Не ми го каза точно така. Каза само, че това би било тъпо.

— Защо? И той ли казва, че аз съм убила Доминик?

— Казва само, че ще има едно наум. Обаче е убеден, че ченгетата така си мислят. Затова аз и Там също трябва да си имаме едно наум.

— Мики. — Тя се пресегна и положи длан върху неговата. — Кълна ти се. Нямам нищо общо с това. Нито пък с Нанси Нешек. Честна дума.

— Добре.

— Моля те, кажи ми, че ми вярваш.

Мики си пое дъх. Тук бе разковничето, наистина. Нямаше нужда съзнателно да си припомня многобройните разговори с Тамара малко преди да стане гадже с онова момче, което предаде нея, Уайът Хънт и всеки друг, когото познаваше. Тези разговори за Мик вече бяха станали част от неговата ДНК. Дори той бе смятал Крейг за добро момче, навярно бъдещ зет и чудесен избор при това.

А ето, че сега самият Мики се намираше в аналогична ситуация с жена, към която изпитваше — нямаше друга дума за това — опасно привличане. И въпреки всичко, въпреки натрупания опит и онова, което знаеше, той мислеше да постъпи по същия начин като сестра си.

И не само мислеше.

Едва ли не без съзнателно да го иска, той установи, че й отговаря.

— Вярвам ти. Ти не си убила никого.

При тези думи очите й се напълниха със сълзи, тя сведе глава и я отпусна отстрани на леглото. Раменете й се повдигнаха и сведоха няколко пъти, преди отново да вдигне поглед към него.

— Ще мога ли някога да ти се отблагодаря?

— Не се безпокой за това. Големият въпрос е какво ще правиш сега?

— Не зная. Нямам никаква представа. Затова и дойдох тук. Да те питам. Мисля, че ще ме арестуват. Не мога да допусна да ме арестуват, Мики. Наистина не мога.

— Наистина ли мислиш, че са толкова близо до това?

Тя кимна.

— Не зная какво още им трябва, но ме питаха, дали имам някакви планове да пътувам извън района скоро. Ако питаш мен, мисля, че съм главната им заподозряна. — Тя приближи стола си до леглото и продължи почти шепнешком: — Днес не отидох на работа. Не исках да знаят къде могат да ме намерят.

— Мислиш, че биха те арестували там? В „Мортънс“?

— Защо не? Тъкмо там ме разпитаха първия път.

Мики се поколеба, следвайки неумолимата логика на вероятната истина.

— Значи си се изнесла и от стаята си? — попита той.

Тя не се изненада от въпроса.

— Събрах си някои неща веднага, щом те си тръгнаха и ги метнах в колата.

— И къде ще отидеш като си тръгнеш оттук?

— Мики. — Тя се поколеба. — Нямам къде да отида. Брат ми е единственото семейство, което имам, затова зная, че ще ме потърсят при него. Стоях на плажа, докато Тамара не се обади. И най-накрая реших, че трябва да дойда тук. За да те помоля да ми помогнеш.

Въпреки нежеланието си, Мики го напуши смях, от което гръдният му кош се надигна, но рязко спря, прободен от ребрата. Той трепна и ги натисна с дясната си ръка.

— Мики?

— Добре съм, добре съм. — Издиша накъсано. — Просто се разсмях на смешката ти, че мога да ти помогна. Особено в настоящото си състояние.

— Но аз зная, че можеш.

Той затвори очи и помисли малко. Тя искаше той да й помогне, молеше го да го направи. Алиша не беше онази, за която я мислеха и може би той бе последната й надежда. Отвори очи и срещна втренчения й поглед.

— Виж, Алиша — започна. — Това е малък град. Колко дълго смяташ, че ще можеш да се криеш от тях, ако наистина искат да те намерят? Няколко дни? Седмица? Месец? И наистина ли мислиш, че така ще е по-добре за теб, когато най-накрая те хванат? Дори и ако успееш да ги преметнеш за известно време, само ще си навредиш.

— Не ме интересува дали са само дни или седмица, Мики. Просто ми трябва известно време. А и на тях им трябва, за да се огледат за други заподозрени.

— Значи цял ден си стояла на плажа?

— Точно така.

— Не мислиш ли, че те имат номера на колата ти?

— Не зная. — После осъзна очевидното. — Сигурно го имат, нали?

— Можеш да се обзаложиш. Със същия успех можеше да отидеш и на работа. Щом си в онази кола, ще те хванат.

— Не помислих за това.

— Използвала ли си мобилния си телефон?

— Разбира се. Обадих се в работата да кажа, че съм болна. После у вас и накрая, когато Тамара ми звънна. А също и Ян, само да му кажа къде съм.

Този път бавно, заради болката, Мики поклати глава.

— Не можеш да използваш мобилния си телефон, Алиша. Ще те локализират чрез него.

— Могат ли?

Слаба усмивка.

— Средата наоколо не е благосклонна към бегълците.

— Но аз не съм бегълка. Не съм арестувана. Поне не още. — Тя обхвана с длани челото си, потърка го и отново ги свали. — Те просто не търсят където трябва, Мики. Няма начин. Със сигурност пропускат нещо. Точно за това си говорихме, когато се запознахме с теб, помниш ли? Ти трябваше да разследваш убийството, сега вече убийствата, и да не допуснеш накрая да се нахвърлят върху мен. Не помниш ли? Нали затова беше всичко? Да не би да си го измислям?

Спомените бяха все още пресни в главата му. Той си припомни моментите, когато бе решил, че планът му би могъл да съживи клуба „Хънт“ и в същото време да му даде възможност да опознае тази жена. Тази забележителна жена. Жената, до която се виждаше в бъдеще.

Е, беше свършил онази част от работата, свързана с клуба „Хънт“. Той вече си имаше новите клиенти, както и хонорар за наградата. Усилията му дори се бяха увенчали с успеха да върнат сестра му от ръба на анорексията и да и вдъхнат малко самочувствие. Онова, което оставаше, в известен смисъл в личен план, бе най-важната част.

А сега жената, която бе в центъра на това, го питаше, дали не си е измислила всичко. Всичко онова, което и бе обещал — дали не си го е измислила? Да не би то за Мики да бе просто игра, да се позабавлява и да я захвърли, когато стане неудобна, трудна, дори опасна? И ако се оставят самооправдателните разсъждения — дали тя не бе просто поредното хубаво момиче за него?

— Така ли е, Мики? — повтори въпроса си тя. — Измислих ли си всичко това?

Той вдигна дясната си ръка от ребрата и нежно я постави на рамото й.

— Не. Тъкмо за това става дума все още.

— Благодаря ти — прошепна тя. — Благодаря ти. — Положи длан върху неговата, после се наведе и я целуна. — И какво ще правим сега?

Мики се надигна от леглото с усилие.

— Първо — започна той, — най-добре да открием къде са ми скрили дрехите.

Дрехите и принадлежностите му бяха окачени в найлонова торба в гардероба. Леглото на Мики бе в стая за трима, но най-близо до вратата. Около леглата на останалите пациенти бяха опънати паравани, а този по средата имаше трима посетители, които не спираха да си бъбрят. Алиша донесе торбата с дрехите на Мики, после отиде до вратата и едва се подаде навън.

Въпреки, че се движеше бавно и с огромно внимание, на Мики не му отне повече от две минути да нахлузи бельото и панталоните си. Не можеше да облече ризата си върху гипса, но слава Богу, денят бе студен и той си носеше якето, което сега му вършеше работа. Повика обратно при себе си Алиша и тя му помогна да си обуе обувките — оставиха ги незавързани, а и чорапите им се видяха твърде голяма грижа, така че изобщо не си направиха труда. Чорапите, както и ризата, отидоха в джоба на якето му.

Тя пое дясната му ръка, която беше здрава и заедно поеха по коридора.

Излизането от болницата беше предизвикателство. На три пъти му се зави свят и се наложи да спира. Освен това, въпреки, че счупена беше лявата ръка, явно и левият му крак бе ударен лошо. И бедрото, и коляното му пулсираха болезнено при всяка стъпка, а ребрата бяха още по-зле — постоянна пронизваща болка, която не му позволяваше да стои изправен. Напуснаха сградата като безпрепятствено излязоха през централния вход и се сблъскаха с ръмящия дъжд и хапещия вятър. Алиша беше с дънки, туристически обуща и непропускливо яке за ски върху пуловер. Тя измъкна лявата си ръка от ръкава и загърна Мики с якето си през раменете, придържайки дясната му ръка и силно притисната до него.

Въпреки всичко, докато стигнат до колата на Алиша в най-далечния край на тъмния паркинг, Мики вече се тресеше, зъбите му осезателно тракаха и от треперенето общата болка се разпространи по цялото му тяло. Алиша отвори предната врата и го настани на пасажерското място, после изхлузи тежкото си яке, метна го върху него и го зави от всички страни. Тичешком заобиколи колата, седна вътре, запали двигателя и пусна парното на максимум.

— Ще се стопли след минута — каза тя. — Тогава ще пусна вентилатора.

Мики продължаваше да трепери, а тракането на зъбите му ясно се чуваше в тясното пространство. Сгушен в якето, той едва успя да отрони една дума:

— Добре.

Алиша форсира двигателя, за да усили подгряването, но не включи нито фаровете, нито чистачките. Бяха като в пашкул, дъждът, който се стичаше по прозорците, им пречеше да виждат ясно навън. След по-малко от минута тя се пресегна и включи вентилатора на най-силно. Усетиха топлия полъх и тя кимна.

— Вече е по-добре, отколкото навън.

Мики се поклащаше напред-назад, почти без да усеща. Той само кимна с глава.

Пет минути по-късно колата се затопли достатъчно и той нямаше нужда от якето й. Тя внимателно му помогна да се отвие. Треперенето бе спряло, а с това и болката чувствително отслабна навсякъде, освен в ръката и ребрата.

— Никакви телефони — каза той. — Всъщност направо го изключи.

— Ами ако се наложи да се обадим на някого?

— Ще поискаме телефона на някого или ще намерим уличен автомат. Наистина не бива да използваме твоя. От този момент.

— Добре. — Тя задържа бутона за изключването. — Вярвам ти.

— Добра идея.

Алиша го погледна.

— Е, какво ще правим сега?

— Добър въпрос — каза той. — Обаче танците определено отпадат.

— По дяволите.

— Зная. Разочароващо е. Всъщност аз съм страхотен танцьор. Ходила ли си в клуб за суинг?

— Не много. Това е недостатъкът да работиш през нощта.

— Добре, щом се измъкнем от това, може някой понеделник или вторник… — Той потъна в замислено мълчание.

Накрая Алиша го наруши.

— Мики?

— Мисля. Имаш ли някоя близка приятелка, на която можеш да се довериш и която да живее сама?

Тя помисли за момент, после поклати глава.

— Не и такава, която да живее сама, не. Аз май съм единствената на моята възраст, която познавам да живее сама. За какво си мислиш?

— Мисля, че ще се наложи да се спотаиш някъде, където ченгетата няма да се сетят да те търсят, ако се стигне дотам. Освен това, имаме проблем с колата. Тази тук може да бъде забелязана, затова трябва да я скрием някъде, където да не може да се вижда.

— Но тогава няма да можем да я използваме.

— Точно така.

— А как ще се придвижвам?

— Къде имаш да ходиш? Това не е най-големият ти проблем.

— Вярно е. Обаче ти как ще се оправяш? Също вече нямаш кола. Плюс другото, едва ходиш.

— И това е вярно — мрачно се съгласи той. — Дай ми една минута. — И леко опипа главата си.

— Боли ли те много? — попита тя.

Той я погледна и се помъчи да се усмихне.

Във всекидневната на апартамента си на „Ноб Хил“ Джина Роейк отпи от уискито и каза:

— Имаш половин час да приключиш с това, момчето ми. Сериозно.

Както разтриваше краката й на кушетката, Уайът Хънт се подсмихна.

— Обзалагам се, че след половин час ще съм преминал на други неща.

— Обещания, обещания.

— Почакай и ще видиш.

— Със сигурност ще го направя. — Тя въздъхна доволно, облегна се назад и отново отпи от уискито.

— Е, как напредва нашият инспектор Джул?

— Чака да излязат резултатите от ДНК експертизата на спермата. Но дори и там да улучи, чака го още доста път до Рим. Всичко се свежда до това, дали той я е уволнил същата сутрин. — Той й кимна признателно. — И обърни внимание, сигурен съм, че тук ще се почувства твоето влияние върху Джул. Ще мине известно време, преди отново да арестува някого, без да е събрал нужните доказателства.

— Да се надяваме. Човек би си помислил, че ги учат на това в полицейското училище.

— Учат ги. Но после те излизат навън в реалния свят и трябва да извършват арести. Особено, когато знаят кой е извършителят, както в този случай.

Джина въздъхна.

— И в много други.

— Ами, да. Няма спор.

— Значи са убедени, че е тази жена, Алиша?

— Бих казал да.

— А ти как мислиш?

Хънт помълча за секунда.

Роейк леко подритна ръцете му.

— Въпросът не е труден. Не ми отговаряй, ако заради това ще спираш.

— Извинявам се. — Ръцете му се върнаха на краката й. — Какво мисля ли? Мисля, че е крайно съмнително и двамата, Елън Комо и Ал Картър, независимо един от друг да си измислят историята за нейното уволнение в деня на убийството му. Мисля, че това се е случило.

— А тя какво казва?

— Отрича. Но пък, се очаква, нали?

Роейк сви рамене.

— Затова мисля — продължи Хънт, — че ако това е вярно и Комо я е уволнил, то тя има дяволски добър мотив да го убие. Особено, ако са били интимни.

— А шалът го потвърждава?

— В голяма степен. Ако е неговата сперма.

Роейк поднесе уискито до устата си.

— Някой виждал ли ги е заедно извън работа? Може би да отиват в нейния апартамент? В някой мотел? В някое от общежитията на „Сънсет“?

— Не съм чул. В работата да, според Елън. Но не мисля, че на Девин и Сара им е хрумнало да разпитват съседите, ако това имаш предвид. Само че, нали знаеш, ако сте си насаме в лимузината по четири-пет часа на ден, мога да се обзаложа, че една по-разкрепостена двойка може и да се поразгорещи от време на време. И всъщност се оказва, че точна така се е случило, нали?

— Би могло да се е случило. Ако действително е бил Комо. Или пък Алиша, впрочем. Макар че може да не е бил никой от двамата.

— Никой ли?

— Никой. Шофьорът — Картър ли беше? — и неговата приятелка, ако има такава. Или пък някой друг от младите шофьори с някоя, която е возил в който и да е от дните.

Хънт отново спря да и разтрива ходилата и се изкикоти.

— Роейк, определено си на мястото си, знаеш ли?

— Какво означава това?

— Означава, че изкривеният ти адвокатски ум автоматично регистрира всички начини да пренареди и аргументира фактите така, че най-очевидното обяснение да се изгуби във въртележката.

— Е, понякога най-очевидното обяснение е погрешно.

— Но повечето пъти не е.

— И все пак. Достатъчно пъти, за да си струва да се помисли.

— От това, което ти казах, не мислиш ли, че най-вероятно е Алиша?

— Нямам представа. — Тя с въздишка свали краката си от кушетката и седна изправено на стола си. Постави чашата си на близката масичка. — Просто нищо от това, което чух, не е достатъчно, за да й се отправи обвинение, Уайът. Ако трябва да вложа някаква енергия, трябва да ти кажа, че Лен Търнър продължава да ми харесва.

— С когото проведох мил разговор сутринта, знаеш ли?

Роейк рязко си пое дъх, Изражението й внезапно стана загрижено.

— Не си направил нищо, за да се почувства заплашен, надявам се.

— Не. Той бе наобиколен от бандата си на погребението.

— Знаеш ли, дали Джул и Русо правят нещо във връзка с него?

Хънт поклати глава.

— Не. Не мисля, че правят много по този въпрос.

— Не проверяват ли дали има алиби? Не се ли опитват да добият впечатление за финансовите му отчети? Не питат ли Елън Комо или някой друг за служебни или финансови проблеми, които може да са възникнали напоследък между него и Комо? Дали Търнър няма по-особени отношения с някои от членовете на Батальона?

— Всички тези въпроси спадат към общото заглавие „не много“. Какво за Батальона?

— Нищо по-особено. Пак само клюки.

— Защо ли се съмнявам в това, Роейк?

Тя отстъпи пред втренчения му поглед.

— Добре де — каза. — Макар да се дразня, че по този начин трябва да стига до Джул и Русо. Те вече би трябвало да гледат в тази посока. Ако не бях убедена, че е нужно ти да го знаеш, за да вземеш по-насериозно господин Търнър, нямаше да го споменавам.

— Добре — небрежно произнесе Хънт. — Добро въведение. Какво знаеш?

— И аз, и всички знаят, че една от нескритите задачи на Батальона се свежда до това, само срещу двайсет долара да раздават едни малки знаци, които слагаш на витрината си, за да покажеш, че подкрепяш младежкия проект „Сънсет“. Виждал си ги навсякъде из града, така ли е?

— Така е. И?

— Но онова, което повечето хора не знаят, е с колко процента от бизнеса във всички сфери са се свързали, за да си осигурят такава подкрепа. Искаш ли да познаеш?

— С целия бизнес?

— Правилно. Фирми за почистване и ресторанти на азиатци, семейни бизнеси на испаноговорящи, магазини на мюсюлмани, адвокатски кантори, будки за цигари, всички. Познай колко.

Хънт сви рамене.

— Четирийсет процента.

— Близо си — каза Джина. — Сто процента.

Хънт остана мълчалив за един дълъг момент.

— Продават протекция — заключи той.

— Не, не биха могли — възрази Джина. — Градската управа ще ги обвини, нали така? О, освен ако по някакъв начин не притежават достатъчно политическо влияние, че да оставят тази практика да съществува като едно необходимо зло, като цена да се прави бизнес тук. МПС наистина прави добро на много хора и това е вярно. Следователно, бизнесът трябва да се радва, че има възможност да даде двайсет долара за такава благородна кауза. Плюс това, получават красива емблема на витрината си.

— Не може целият Батальон да е такъв.

— Не. Не е. Само няколко са, които излизат на улицата, когато някой не си плати. Доверени по-големи момчета. С други думи, професионални мускули. Водят се на ведомост и им се плаща от твоите данъци, впрочем.

— И смяташ, че Търнър има достъп до тези момчета?

— Не съвсем. Не.

— Ами тогава…

— Уаъйт, аз го зная. Ако двайсет години си адвокат тук, научаваш някои неща. Да започнем с това, че тези деца не са ангели, да ти кажа. Комо им дава работа, напълно законна, стават преподаватели или чистачи в Ортега, раздават политически памфлети, такива неща. На финала най-обещаващите отиват в Батальона, издигат се, почват да получават достойни пари. Всъщност, парите на Америкорпс. Животът е хубав. Търнър избира по няколко всяка година и просто им казва, че ако искат да останат, трябва да вършат това и това. Да счупят витрината на този магазин, да вандалстват в онази цветарница, да оберат с взлом еди-кой си магазин за алкохол. Иначе се връщат обратно в затвора.

— И Комо не е знаел за това?

Джина сви рамене.

— Може и да е знаел. Не ми е известно. Но не е задължително. Възможно е и това да е била неговата цена да си върши работата и си е мислел, че е справедлива сделка. А може и да е разбрал едва миналата седмица и затова да се е обадил на Търнър.

— Искаш да кажеш, че Търнър може да е накарал някое от онези хлапета в Батальона да го убие заради него?

— Искам да кажа, че ако аз бях на мястото на Джул и Русо, щях поне да се опитам да разбера. О, а ако се окаже, че тази информация доведе до нещо, свързано с наградата, казах на Джеф Елиът, че ще си я разделя с него.

— Ще го впиша в доклада си, ако стане така. С горещи препоръки.

— Аз имам една гореща препоръка за теб. — Роейк се пресегна, пресуши остатъка от уискито си и триумфално положи чашата си на масичката. Пресегна се отново, взе дланта му в своята и се изправи. — Ако не искаш да изпуснеш представлението.

27.

Това в никакъв случаи не беше очевидният избор.

Всъщност си беше рискован и отчаян, но Мики не се сещаше за друго решение.

Алиша бе напуснала своята квартира. Ако Джул и Русо имаха намерение да я арестуват, следващото място, където щяха да я потърсят, сигурно щеше да бъде у Ян, който бе посочен в „Мортънс“ като човек за контакт в случай на спешност. Както бе казала на Мики, никоя от приятелките й не живееше сама, така че и те отпадаха. А щом научеха, че Мики е изчезнал от болницата, несъмнено щяха да отидат в неговия апартамент. Можеха, разбира се, да идат в някой мотел, но това беше и скъпо, и непрактично — щеше да се наложи да се регистрират, а той, с насиненото си око и гипсирана ръка, много лесно би бил разпознат.

Планът му най-накрая се оформи и по неговите указания тя подкара по магистрала 280 към изхода на „Шеста“ улица, зави надясно по „Бренън“, после направи обратен завой и спря до наклонения бордюр пред един промишлен гараж с ролетна врата и съвършено тъмен склад. Мики излезе на хапливия нощен въздух и натисна звънеца върху кутията на металната врата до входа за гаража.

Никой не отговори и той се върна при колата. Каза на Алиша да свие надясно зад следващия ъгъл и веднага да направи още един десен завой по алеята зад „Бренан“. Тя отиде там и спря до ниска площадка и тъмна врата, която Мики знаеше, че през деня е яркооранжева. Лампата над вратата, както и тези, наредени високо горе по стената, не светеха. Но Мики знаеше какво прави, той слезе отново от колата и намери ключа точно, където очакваше — пъхнат в кутийка, хваната с магнит високо от вътрешната страна на една вентилационна тръба откъм площадката.

Каза на Алиша да почака там. После отвори вратата и влезе в склада на Хънт в жилищната му част. Дезактивира алармата, светна лампите и мина през кухнята, кабинета, коридора пред спалнята, след което излезе на обширния баскетболен корт, пресече до вратата, съседна на гаража и я отключи. Върна се по стъпките си и въпреки куцането, след секунди бе отново в колата на Алиша. Упъти я надолу към края на алеята, пак завиха два пъти надясно и се върнаха на „Бренън“, тя почака до тротоара, докато той отново се вмъкна вътре и натисна бутона за вдигане вратата на гаража. Вкара колата, намести я така, че да не е на пътя на купъра на Уайът и спуснаха обратно ролетната врата.

Алиша излезе от колата и остана безмълвна. Завъртя се във всички посоки и огледа баскетболното игрище, китарите, аудиосистемите, компютрите до отсрещната стена.

— Къде сме? — попита накрая.

— Шефът ми живее тук. Доста е готино, нали?

— Невероятно.

Може и да беше невероятно, но бе също така много студено в тази част на склада, затова само след минута те влязоха в жилищната част, където температурата бе около 21 градуса. Алиша се настани на един хромиран кожен стол в кабинета, а Мики отиде да вземе две бири от хладилника на Хънт. Донесе две бутилки „Пилзен“ и тирбушон с отварачка.

— И аз мога да ги отворя, но се обзалагам, че на теб ще ти е по-лесно.

— И аз така се обзалагам. — Тя отвори двете бутилки, подаде едната на Мики, който внимателно приседна на кожения диван. — Е, пропускам ли нещо? — попита Алиша. — Шефът ти знаеше ли, че ще дойдем тук?

Мики надигна своята бутилка.

— Не виждам как би могъл, след като и аз самият не подозирах допреди половин час.

— Но…

— Да, зная. Би могло да се окаже проблем, но не мисля. Уайът е добро момче и е на правилната страна. Освен това, и то е много по-важно, на Джул никога няма да му хрумне, че ще те скрие тук. Не и без да му каже. А поне, докато не издадат заповед за задържането ти, в това няма нищо незаконно. Можеш да стоиш, където си поискаш.

— Значи, оставаме тук?

— Такъв е моят план. — Мики отпи още от бирата си. — Поне за няколко дни. Тук е най-безопасното място, за което се сещам. Пък и така колата ти не е на улицата. Следователно, си изчезнала.

— Малко е плашещо.

— Може би. Но е много по-безопасно за теб. И не само, заради Джул.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че някой е убил Доминик и Нешек. Ако знаят, че си заподозряна и да кажем се окажеш мъртва, и изглежда като самоубийство, е, това няма ли да е много удобно?

— Сега пък ти ме плашиш.

— Да, но това е една от причините, поради които реших да дойдем тук. Тук си в безопасност. От всички.

Алиша премисля думите му за един дълъг момент.

— А господин Хънт кога ще се прибере вкъщи?

— Не зная. По някое време.

— Не искаш ли да му се обадиш и да му оставиш съобщение, че сме тук?

— Не — отговори Мики. Не му се щеше да даде на Хънт възможност да им заповяда да се махнат — което не бе изключено, — преди да е имал шанса да защити позицията си. — Може би ще е по-добре да го изненадаме.

— Никой никога не готви за мен — отбеляза Мики, — освен в ресторантите.

— Е, сега аз ти готвя.

В 10:14 в сряда вечерта Алиша стоеше в кухнята на Хънт до готварската печка с четири котлона над купа с шест разбити яйца. Мики бе отмъкнал един суичър на Хънт с къси ръкави и двамата с Алиша бяха успели да го нахлузят през гипса. Сега той седеше — или по-скоро се облягаше — на масата. Тя вече бе наредила две чинии и прибори и печеше филии на тостера. Мики държеше в дясната си ръка току-що отворената трета бира.

Алиша изсипа яйцата в тигана, поръси ги със сол и пипер, отвори шкафчето с подправки над плота и извади малко шишенце с жълтеникава течност.

— Трюфелово олио? Нормалните хора имат трюфелово олио?

— Във всеки дом трябва да го има — отговори Мики. — Разбира се.

— Да сложа ли малко?

— Непременно.

Тя наля тънка струйка от вълшебното нещо, събра с шпатула яйцата и изключи котлона, в мига, в който и филийките изскочиха. Намаза ги и сложи по една във всяка чиния. След това ги затрупа с яйцата и постави най-отгоре по още едно парченце масло.

Мики хвана вилицата и ги опита.

— Идеални са — констатира той.

След като привършиха яйцата, Алиша изми съдовете и двамата се върнаха в кабинета. В началото, като пристигнаха, Мики се бе поободрил и този прилив на енергия го държа по време на вечерята им. Но сега той отново се срина във фотьойла за четене, вдигна краката си на кушетката и положи глава на една възглавница, завит с одеяло, което Алиша намери на най-горния рафт на гардероба в спалнята на Хънт.

— Диванът се разтяга. — Гласът на Мики бе дрезгав и измъчен. — Ти можеш да спиш на него.

— Ами ти?

— Тук ми е добре. И бездруго вече съм почти заспал.

— Съжалявам, Мик. Ти си пребит и смазан. Ти ще си на леглото, без повече приказки.

— Ще се караме ли заради това?

Тя вече сваляше седалките на дивана.

— Не. Ти ще легнеш на леглото, веднага, щом го оправя.

— А ти?

— Спалният ми чувал и дюшекът са в колата. — Тя издърпа матрака на дивана, който вече бе застлан с чаршаф и одеяло за гости. Алиша отметна единия край на одеялото и се обърна към Мики.

— Трябва ли ти помощ, за да станеш?

— Не. — Но още докато го казваше, той се сви болезнено от усилието.

— Спри. — Тя пристъпи и му свали обувките, повдигна му краката и избута кушетката изпод тях. После взе одеялото и го метна върху леглото.

Той сложи крака на пода, хвана ръката й със своята, здравата, и се изправи до седнало положение, а тя приклекна на коляно пред него.

— Така — каза Алиша. — Сега сложи здравата ръка на врата ми. Леко, леко.

Потискайки желанието си да изпъшка, той стана, все още облегнат на нея.

Тя го води няколко стъпки и му помогна да седне на леглото. Накрая сложи възглавницата там, където трябваше да е главата му, повдигна му краката и го обърна така, че лесно да легне. Зави го с чаршафа и двете одеяла и ги притисна около тялото му. След това сама приседна на ръба на леглото.

— Така как е?

Очевидно движенията му бяха стрували много. Приливът на сили, който бе почувствал, когато пристигнаха тук, бе изчезнал, заедно с адреналина и бирата. Сега челото му бе покрито с лека пот, той бавно и дълбоко си поемаше дъх през разтворени устни, чувствайки болка в ребрата.

— Добре е.

— Щеше ли да ми кажеш, ако не беше?

— Може би. — Устните му се извиха в измъчена усмивка. — Но вероятно не.

— Ох, мачовски работи. — Тя нежно попи челото му с ъгълчето на чаршафа и отново го зави. След минута раменете и се смъкнаха и тя отрони дълга въздишка.

— Толкова съжалявам, Мики.

— За какво?

— Че те въвличам в това.

— Не си ме въвлякла. Сам се въвлякох.

Тя се замисли над това за един дълъг момент.

— Не съвсем. Ако аз… — И отново тежко въздъхна. — Както и да е, не зная как бих могла да ти се отблагодаря. Не зная какво щях да правя в настоящия момент, ако не беше ти.

— Всичко щеше да е наред.

— Не. Мисля, че щях да бягам. Макар, че сега виждам колко тъпо би било това.

Той поклати съвсем лекичко глава.

— Няма нужда да бягаш. Още не. Може и никога да не се наложи.

— Аз обаче нямаше да го зная, ако не беше ти. Просто още повече щях да се прецакам.

Мики леко постави длан на бедрото й.

— Не си се прецакала. Нищо лошо не си направила. Погледни ме. Алиша, погледни ме. Не си направила нищо лошо.

Тя се обърна да го погледне, но не издържа на погледа му. Устните й затрепераха и затвори очи. Сложи дланта си върху неговата, сякаш го хващаше за опора. За една дълга минута никой от тях не помръдна. Мики изучаваше лицето й, което бе на ръба на сълзите. После едновременно от двете й очи се търкулнаха едри сълзи.

— Хей. — Мики стисна крака й. — Хайде сега, всичко ще се оправи.

Но тя клатеше глава наляво-надясно.

— Не. Прецаках се. Всъщност направих нещо лошо.

— Не. Не си. Ти просто…

— Направих, Мики, направих. Аз… аз излъгах онези инспектори. Излъгах дори теб. — Сега тя го погледна право в очите. — Онази последна сутрин, когато дойдох на работа, сещаш ли се? Последният ден на Доминик?

— Какво за тогава?

— Той ме уволни. Каза, че не можело повече да работя за „Сънсет“. И той повече не можел да ме вижда. Каза, че ние двамата не бивало никога повече да се виждаме. — Раменете й започнаха да се тресат и от гърлото й се изтръгна дълбок болезнен хлип.

Тамара се приготви за спане, после включи телевизора да види късните новини.

Обикновено тя предпочиташе да чете, а в старите дни, когато водеше социален живот, — да излиза с приятели и почти не гледаше телевизия. Но тази нощ това бе единственото, за което се сети, за да не се отдаде на раздразнението, притесненията и гнева. Най-вече на гнева. Джим Пар все още не се бе прибрал. Къде, по дяволите, бе отишъл и защо не се бе обадил, ако е знаел, че ще закъснее толкова? Но, естествено, той нямаше мобилен телефон, никога не си даде труд да научи как се използва. Като че ли се изискваше кой знае какво умение или ум. Вече бе решила двамата с Мики да му купят скоро, ако не и незабавно. Разбира се, тогава пък той нямаше да го вдига, когато проклетото нещо звънне на колана му. И бездруго непрекъснато им се подиграваше, на нея и на Мики, че били „роби на техниката“.

Освен това, проклета да бъде, ако се опита отново да премине през Гестаповския телефонен номератор на Общинската болница, за да пробва да говори с Мики. Помисли, дали да не се помъчи да иде до там с фолксвагена си, но накрая реши, че понеже часът за свиждане беше минал, имаше още по-малко шансове да го види, отколкото да говори с него по телефона. А не беше ли върхът това, че мобилният телефон на Мики се бе счупил при катастрофата, така че не можеше и да му се обади директно?

Последното бе наистина още едно и то специално доказателство, че Господ я мрази.

Когато пък Уайът Хънт я бе оставил пред дома й по-рано, той бе споменал, че има среща с Джина Роейк и сега вече бе твърде късно, за да ги безпокои, въпреки че й се струваше, че той би могъл да помогне по някакъв начин. А тя не би могла.

И последно, знаеше, че може да се обади в полицията и да съобщи за изчезването на дядо си, само че това определено би било прибързано. От работата си тя бе научила, че властите нищо не правят за някой изчезнал, докато не минат поне три дни. Освен това, Джим си бе стоял у дома в повечето нощи през изминалите шест месеца, откакто Тамара живееше там, но поне три пъти бе излизал мистериозно, без да чувства нужда да обяснява къде, нито да се обажда на внуците си. Тогава си мислеше, че става въпрос просто за пиене или може би отбиване в апартамента на един от приятелите му, с които играеше на боча бол. После обаче, докато чистеше един ден, намери пластмасовата кутийка с виагра (със сигурност не беше на Мики), а по-късно го чу да се хвали на Мик, че му бил „излязъл късметът“.

Измъчена от всичко тази вечер, тя реши, че бе най-добре да чуе късните новини, за да види, дали няма да кажат нещо за тялото на възрастен мъж, намерено в канавка или другаде. Нямаше обаче нищо нито за убийство, нито за раняване в цялата област, не споменаха за никого, който да прилича на дядо й.

В края на предаването, усмихнатият метеоролог й съобщи, че бурята от север, чиято периферия бе достигнала града сутринта, щеше всъщност да ги връхлети утре. Щяло да бъде студено и влажно, страхотна новина за щат, измъчен от сушата. И още добри новини — в Сиера се очаквало да натрупа снежна покривка до метър и двайсет.

Потисната от ужасното време и другите новини, Тамара натисна дистанционното, зави се през глава на сгъваемото си легло, обърна се на една страна и заспа.

28.

Повечето дни Хънт обичаше да тича сутрин, но не беше маниак. Когато времето ставаше толкова лошо, той пропускаше, без това да му липсва особено. Щеше да се упражнява малко с тежестите вкъщи или пък да потренира спринтове на игрището си и пак щеше да успее да се изкъпе, обръсне, облече и да е готов за работа до осем.

Изключи чистачките на колата и в шест без няколко минути натисна бутона за отваряне вратата на гаража, разположен върху сенника на колата. Почна да завива, но рязко натисна спирачките. Точно от дясната му страна покрай стената бе паркирана една хонда елемент. Смръщил чело, той се замисли дали да не даде на заден, да се махне и да се обади на полицията, да им каже, че някой е нахлул в дома му.

Вместо това обаче огледа празното пространство пред себе си. Фаровете на купъра все още бяха включени и Хънт веднага видя, че никой не го причаква вътре, въпреки че някой като нищо би могъл да се крие зад хондата.

С разтуптяно сърце той натисна бутона отново и чу вратата на гаража да се затваря зад гърба му.

Вкара купъра, изключи двигателя, извади си ключовете и слезе от колата. Сега фаровете не светеха, затова силно приведен, се метна към ключа на осветлението до металната врата и светна лампите.

Нищо. И като че ли нищо не беше пипано. Поне от тази страна на склада.

Хънт имаше няколко пистолета. Обикновено не ги носеше със себе си и сега беше без тях. Бяха заключени в таен сейф под капак на пода в спалнята му.

Да си взема поука, помисли си сега. Ако работиш по какъвто и да е аспект на убийство, носи си пищова. Човек никога не знае.

Ако обаче този бе днешният урок, вече бе твърде късно да се възползва от него. Отново се замисли дали да не излезе на дъжда, и да повика по телефона полицейско или друго подкрепление. Нещо обаче пак го спря.

Прекалено тихо бе. Алармата би трябвало да се е задействала.

С изопнати нерви се приближи до хондата и хвърли бърз поглед вътре. През леко затъмнените прозорци успя да види, че задните седалки са сгънати, а по пода бе струпана купчина дрехи. После Хънт прекоси на пръсти баскетболното игрище, стигна до вътрешната врата, която бе отключена и безшумно я отвори. Стаите от тази страна на склада слабо се осветяваха от високите прозорци на отсрещната стена и съвсем малко от тази светлина проникваше в коридора, който бе почти непрогледен.

Не се поколеба изобщо и колкото се може по-тихо стигна до спалнята си. Приглушената светлина от прозорците тук смени чернотата на коридора, но не кой знае колко. Той отиде в ъгъла и надигна единия край на килима.

Вече дишаше тежко, по челото му почнаха да избиват капчици пот. Някой е бил или все още беше в дома му. И ако трябваше да се срещне с него, дори да бе някой, когото познаваше (щом знаеше за алармата и кода й), това щеше да стане по неговия начин.

Надигна капака в пода и тихо го отмести. Последният път, когато бе затворил сейфа си, го бе нагласил по навик така, че комбинацията му да е почти набрана и да трябва само половин завъртане надясно. И сега сработи както трябва, Хънт се пресегна и извади своя 380 АСР Зиг Зауер Р232. Пистолетът имаше пълнител, той дръпна предпазителя и вкара патрон в цевта.

След това излезе отново в коридора и светна лампите.

Извън себе си от приток на адреналин и гняв, Хънт говореше шепнешком, от което звучеше още по-страшно.

— Знаете ли колко лесно можеше да се окажете мъртви? И двамата. Не мога да повярвам колко глупаво сте постъпили.

Всички седяха около масата в кухнята. Пистолетът, вече със спуснат предпазител, бе поставен на плота зад тях. Мики все още беше бос, по дънки, със суичъра на Хънт и наметнат с одеяло през раменете. Алиша, също боса, беше с дънките си от предишната нощ, но бе навлякла едно кафяво поло от складираните в колата и дрехи.

Тя вдигна очи и срещна погледа на Хънт.

— Ще си тръгна, ако искате.

— Не! — При това възклицание Мики се хвана за ребрата.

С мрачно изражение Хънт се обърна към подчинения си.

— Това не е най-лошата идея, която съм чувал, Мик.

— И къде да отиде?

— Какво ще кажеш да се върне вкъщи? В нормалния си живот?

Много бавно Мики поклати глава.

— Тя не може да има нормален живот, докато това не свърши, Уайът. Джул и Русо мислят, че е тя. Ти сам ми го каза.

— Казах ти също, че все още са далеч от арест.

— Това може да се промени за секунди. Пък и, не става дума само за тях.

— Така ли?

Алиша се възползва от възможността да се намеси.

— Мики смята, че онзи, които го е направил, може… може да поиска и мен да убие.

Хънт изви устни подигравателно.

— И защо ще искат такова нещо?

— Ако тя е главната заподозряна — обясни Мики, — и се самоубие, или поне изглежда така, разследването се прекратява.

Хънт тутакси отбеляза.

— Винаги съм казвал, че имаш развинтено въображение, Мик.

— Този човек вече е убил двама души. Защо да не убие още някого, ако така ще се сложи край? Не мислиш ли, че това би могло да се случи?

— Много неща могат да се случат, Мик. Дали мисля, че е доста вероятно? — Той обходи с поглед и двамата. — Не.

— Нима? Е, не ми се ще да залагам на вероятности. И най-малката вероятност е прекалено много. Можеш ли да заложиш живота на Алиша, че нещо подобно няма да се случи? Просто не можем да го направим.

Хънт тежко въздъхна.

— Виж — продължи Мики. — Причината, поради която се захванахме с тази работа, освен всичко останало, бе, за да разследваме убийството, сега вече убийства и да се опитаме колкото можем, по дяволите, да предпазим Алиша от затвора…

— Не затова се захванахме с тази работа.

— Напротив, Уайът. Точно затова. Точно това й обещах, преди изобщо да дойда при теб и да ти говоря за наградата.

Неочакваната информация не накара Хънт да се почувства по-щастлив.

— Нямаше да е лошо да ме информираш за този аспект малко по-рано.

Мики понечи да свие рамене, но болката го спря.

— Така постъпих, Уайът. Изглеждаше ми правилното нещо. Алиша не го е направила. Нито едното от двете.

Погледът, който Хънт хвърли на Алиша, показваше, че е далеч от това да се хване на тази история. Отново се обърна към Мики.

— И какво предлагаш да направим, различно от онова, което вече правим, за да разследваме убийствата?

— Ами, първо — без колебание започна Мики, — заради собствената й безопасност, тя остава тук. — Той протегна здравата си ръка. — Виж, няма издадена заповед за задържането й. Девин и Русо дори не са й казали да им се обажда. Значи просто ще е трудно да бъде намерена, отишла е при приятел, както искаш го извърти, ако изобщо стане на въпрос.

— Ами ако извадят заповед? Или съдът издаде обвинителен акт?

— Ти сам каза, че това няма да стане, поне докато не получат резултатите от другата ДНК. Но дори и тогава, къде е делото срещу Алиша? — Мики погледна към нея и като че ли доби сили от благодарното й изражение. — А ако дойдат със заповед за арест или обвинителен акт, тогава ще помолим Джина да се присъедини като неин адвокат.

За пръв път Хънт отпусна страховитата си физиономия.

— И познай на Девин колко ще му хареса.

— Дали? — Само че, Мики вече беше изчерпан. — Това обаче няма да се случи, Уайът. Девин и Русо дори не са се захванали още с Нешек. На местопрестъплението там трябва да има някакви улики, разследването ще потръгне. Нещо ще се пречупи. Или пък някой от нашите хора ще се обади за наградата. Нещичко ще обърне нещата в правилната посока и Алиша ще може да се върне към живота си.

— А междувременно ще остане тук?

— Никой няма да я търси тук, Уайът. Тя може да спи в колата си. Дори няма да забележиш.

Хънт погледна от единия към другия.

— Мразя това — отбеляза той.

Тогава обаче, неочаквано и неохотно си припомни разговора с Джина предната вечер. Отново изникнаха всичките въпроси без отговори — за парите, за Лен Търнър, за връзките, ако имаше такива, с Батальона. Мики беше прав — дори ако забравеха за убийството на Нанси Нешек, всички тези проблеми тепърва предстоеше да се разгледат от Девин и Сара.

И все пак, Мики без разрешение беше довел в дома му заподозряна в убийство. Фактически караше фирмата да гледа на нея като на клиент и то без адвокат. От друга страна обаче оставаше предположението му, че ако проклетата жена наистина бе невинна, тя може би се намираше в опасност. И сега това вече бе станало проблем на Хънт.

— Знаеш ли какво казват за рибите и гостите? — попита той. — След три дни и двете почват да миришат. — Физиономията на Хънт отново придоби изражението, което носеше цяла сутрин. — И така, три дни. Това е най-доброто ми предложение. След това ще измислим друга квартира.

Той дръпна стола си назад, стана, взе пистолета и се отправи по коридора към спалнята си.

Чистачките се движеха ритмично. Хънт намръщено изчакваше червената светлина на светофара на „Маркет“. Накрая се обърна към Мики.

— Сигурен ли си, че си добре да ходиш насам-натам?

Мики кимна едва.

— Снощи ходих повече.

— Не попитах това.

— Ще се оправя. Имаме само три дни.

— Може да отнеме повече време. Не е зле да се подготвиш за подобен вариант. Може и така да стане, затова не се обнадеждавай прекалено. И къде ще отиде тя тогава?

— Както сам каза, ще измислим нещо друго. Познавам някои хора от готварските курсове, които може да и позволят да им се натресе.

— Да — каза Хънт. — Тъкмо ще завържи нови приятелства.

Пред тях светофарът светна в зелено. Колоната от коли не помръдна. Шофьорът зад Хънт наду клаксона и Хънт отбеляза:

— Чудя се, дали би го направил, ако знаеше, че съм въоръжен.

Мики прие забележката мълчаливо, но хвърли бърз поглед към шефа си. Независимо от възраженията на Хънт, решението му да вземе със себе си пистолет бележеше рязка ескалация в оценката за опасността в това дело.

— И така — започна отново Хънт, — когато пристигнах тази сутрин, и двамата бяхте на разтегателния диван. Искаш ли да обясниш това? И в случай, че се чудиш, не ти задавам въпрос, нито питам дали искаш да ми кажеш. Трябва да зная какви са отношенията ви.

— Приятелски. Но да, намирам я за привлекателна. Аз съм привлечен от нея.

— Каза ли й го?

— Предполагам, че се е досетила. Но нищо не се е случило. Нищо. Беше й много нервно сама в колата си.

Най-накрая се придвижиха напред на разстояние от две коли. През шест или осем коли пред тях светофарът отново светна червено.

— А откъде знаеш, че е невинна? И надявам се разбираш, че залагаш живота си, а може би и моя.

— Мисля, че се познава, когато някои е добър човек. Някои хора. И зная всичко, което ще ми кажеш за теб, Тамара и Крейг, но Алиша е различна. Тя е истинска и последователна. Още снощи ми каза кое е единственото нещо, което не е направила както трябва в това разследване. А никой не я караше да ми казва. Просто искаше да е напълно честна.

— И какво е то?

Вратата на офиса се отвори, Тамара вдигна глава и се обърна с широко отворени от изненада очи.

— Мики! Какво…? Щях да дойда и да те взема от болницата след няколко часа. Как така…?

Но при натегнатото мълчание и тя млъкна.

На няколко крачки зад Мики, Хънт го отмести леко от пътя си, кимна кратко, без да поздрави, заобиколи бюрото на Тамара и отиде до своята врата. Отвори я, после се обърна.

— Не искам да ме безпокоят. Половин час — каза и добави: — Без изключения.

Тихо затвори след себе си.

Мики бавно и внимателно приседна на единствения стол за посетители. В продължение на дълъг момент братът и сестрата само се взираха един в друг. Накрая Тамара си пое дълбоко дъх.

— Ще ти прозвучи като нелеп въпрос, след като си бил в болницата, но дали случайно не си чувал Джим?

— Да съм чувал Джим ли?

Тя кимна.

— Вчера трябваше да отиде на погребението, но не зная, дали наистина е отишъл. Във всеки случай, снощи не се прибра вкъщи. Ужасно се безпокоя за него.

29.

Ал Картър не искаше да променя прекалено много навиците си, за да не привлича ненужно внимание върху себе си. Затова в четвъртък сутринта той се появи в кампуса „Ортега“ в 8:20 — откакто Доминик изчезна, бе почнал да идва в този час. Разбира се, лимузината още я нямаше, но той се надяваше някой ден нещата отново да се нормализират и не му се щеше, когато това стане, да е изгубил мястото си в йерархията.

Изглежда, че тази сутрин денят отново започваше бавно, след като предишният ден администрацията бе затворена до късния следобяд заради погребението на Комо. След срещата с брат си и снаха си в „Мъдхаус“, Ал се бе отбил само, колкото да се весне и да вземе едно тесте с дарителски картички — прясно отпечатани, със скорошна снимка на усмихнатия и лъчезарен Доминик Комо, — които трябваше да помогнат за набирането на средства за наградата. Всички сътрудници на „Сънсет“ бяха помолени да ги раздават на свои познати, приятели, на хора от бизнеса, затова бе похвално да грабне една връзка и да изчезне с тях, макар в неговия случай, да стана така, че с прибирането си вкъщи, той ги изхвърли в кошчето.

Сега Картър затвори чадъра си и тръгна през празното, кънтящо фоайе. Изглежда всички, които бяха дошли на работа до момента, се бяха събрали в учителската стая, в дъното зад просторната площ на общите офиси и там бръмчеше от тихи разговори. Отправи се между бюрата и етажерките отвън. Щом стигна до вратата на стаята, изобрази уверена и сериозна физиономия и се смеси с тълпата.

По-младите членове на Батальона демократично се бяха смесили с чиновническия и управленски персонал. Някой бе донесъл понички, имаше разбира се обикновено и безкофеиново кафе, както и гореща вода за онези, които предпочитаха чай или горещ сайдер. Но въпреки сладкишите и напитките, в резултат от смъртта на Комо и Нешек, на вчерашната колона „Градска мълва“ и на лошото време, настроението в помещението определено бе мрачно.

Ал потупа няколко човека по гърба и размени тук-там по две-три думи, докато си проправяше път към масата със закуските — всичките години, отдадени на работа за такъв изпечен политик като Доминик Комо, не бяха отишли напразно. Най-сетне се озова с желирана поничка и чаша кафе в ръце в края на малка групичка от жени, сред които и формално новата му шефка, Лорейн Хес.

Един бърз преценяващ поглед му показа, че събитията от последните две седмици са имали опустошителен ефект върху външния й вид. Когато Ал бе дошъл за първи път в „Сънсет“, тя бе в края на трийсетте: много привлекателна, жизнена и бодра, с тяло, на което малко не му достигаше да се нарече поразително. През годините видът и тонусът й значително се бяха изменили и сега вече тя съответстваше на представата на Ал за застаряваща бюрократка — едра и посивяла. В някои моменти обаче, особено, когато се засмееше, а това доскоро се случваше доста често, лицето й неизменно възвръщаше нещичко от младежкия си блясък и дори красота.

Не и днес обаче.

Днес умората като че ли я обвиваше отвсякъде като саван. Очите й, с тъмни торбички отдолу, бяха хлътнали в едрите страни. Дебелият слой немарливо положен грим не прикриваше петната по челото и по провисналата гуша. Разговорът и с другите жени наоколо засягаше нарушенията, свързани с Америкорпс и какво щяха да означават те с оглед на текущото финансиране, дали ще има съкращения, какъв щеше да е ефектът върху способността на „Сънсет“ да развива бизнеса си с града. Хес бе опитна в подобни административни и бюрократични детайли, затова омаловажаваше опасността и устояваше своето мнение срещу външните атаки, но Ал ясно виждаше, че като капак на всичко преживяно, както темите, така и хората й, я изтощават.

Реши да я спаси.

— Извинете, че се намесвам — каза той, — но Лорейн ви казва истината. Нищо няма да се промени. Доминик също знаеше за това отдавна. Мъчеше се да оправи нещата дискретно, преди да станат публично достояние, но… е, знаем какво се случи, преди да успее да направи това. Простата истина обаче е — при това всички сме го чували да я повтаря стотици пъти, — че когато става въпрос за държавно финансиране и има различни мнения, едната страна винаги ще хвърля вина върху другата. Жалко е, особено, при положение, че задачата ни е да помагаме на другите. Но онова, което всички ние трябва да направим сега, е да забравим за лошите новини, да си гледаме собствената работа и да не се занимаваме с неща, над които нямаме власт. Първо на първо, Лен Търнър и Доминик вече бяха говорили за обжалване на запора върху финансирането, и второ, щом Лорейн поеме изцяло работата тук, ще убеди одиторите, че това са незначителни проблеми, които в голямата си част са решени. Не е ли така, Лорейн?

Тя измъчено се усмихна.

— Точно така е. Това се опитвах да кажа. Не е време да се паникьосваме, а да се стегнем и да си вършим работата. А, и Ал, — сега усмивката и малко разцъфтя, — за миг ми се стори, че слушам Доминик.

— Струва ми се, че за осем години трябва да съм поприхванал нещо.

— Е, задръж го, ако можеш.

Ал също се усмихна широко.

— Така и възнамерявам.

Чу се звънецът, отбелязваш края на първия учебен час и Ал небрежно пое заедно с Хес към кабинета й. Щом излязоха от учителската стая, тя го хвана за ръката и се облегна на него.

— Благодаря ти за това, което направи.

Той сви рамене.

— Те просто се притесняват. Трудно време настана.

— На мен ли го казваш? Но все пак съм ти много благодарна за помощта. Човек се уморява все да повтаря едно и също.

После тя отвори вратата на кабинета си и двамата влязоха вътре. Хес заобиколи бюрото си и въздишайки седна на стола.

— Исках да те питам — започна Ал, — дали си чула кога ще ни върнат лимузината?

Тя поклати глава.

— Не трябва да я бавят много. Защо питаш?

— Ами, май никой още не обръща внимание, но аз като че ли останах без работа. Запълвах си времето с раздаване на дарителски картички, но… — той замлъкна с плаха усмивка.

— Но това едва ли е най-полезният начин да си прекарваш времето.

— Ами, да, така е. Обаче има и друго, чудех се за… после.

— В какъв смисъл?

— Искам да кажа, щом нещата приключат, какво ще правим с лимузината. Дали ти ще вършиш твоята работа като Доминик? По неговия начин?

От реакцията й пролича, че за пръв път се замисля над този въпрос. Тя наклони глава на една страна и за момент на устните й заигра лека замислена усмивка.

— Ако ме питаш, дали ще ми трябва шофьор — отговори тя, — не мога да си представя как ще си гледам работата иначе. А също и не си представям с кой друг, освен теб, Ал. Това отговаря ли на въпроса ти?

Не му се щеше да изглежда нито прекалено благодарен, нито крайно нуждаеш се, затова просто кимна.

— Да, госпожо, напълно. Благодаря ви.

Хънт беше толкова ядосан, че не знаеше какво ще направи, ако се изправи лице в лице с Мики отново и затова не смееше да излезе. Увери се, че той разполага със собствен транспорт — фолксвагена на сестра му, — и нареди по интеркома на Тамара да му каже да установи самоличността на всеки, присъствал на срещата на „Обществото на възможностите“ в Градската зала, както и алибитата им: какво са правили след напускането на срещата. Това би трябвало да му отнеме остатъка от деня, а може би и повече и в такъв случай бе възможно, макар и не напълно сигурно, на Хънт да му поразмине и да не убие или осакати своя млад, наивен и дяволски тъп служител.

Когато се увери, че Мики е излязъл, той стана, отвори вратата, излезе във външния офис и подпря бедро на бюрото на Тамара.

— Каза ли ти?

— А-ха. В общи линии. Тя е у вас.

— Освен, ако не ми е обрала скъпоценностите и не се е отправила към границата вече. Каза ли ти обаче, че е излъгала и полицията?

Челото й се помрачи.

— Май пропусна тази част.

Хънт й разказа.

— Знаеш какво означава това, нали?

— Не съвсем.

— Ами, встрани от факта, че е възпрепятствала правосъдието, дори тази кратка информация е достатъчна да я пъхне в затвора.

— Защо?

— Защото има значение, дали си уволнен в последния ден от живота на Доминик, повярвай ми. Ако го знаехме само от Елън Комо, щеше да става въпрос за това, какво тя си мисли, че е имал намерение да направи Доминик. Ако го узнаем от Картър, ще означава, какво той си мисли, че е чул. Но щом е признание директно от Алиша, познай какво? Тогава е факт. — И удари с длан по бюрото й. — Мамка му. Извини ме за израза.

— Няма нищо — каза тя. — Трябваше да ме чуеш какви ги говорих аз снощи.

— Ти какво ругаеше?

— Идиотите в болницата. Не ти трябва да знаеш. А, и Джим също. Той така и не се прибра.

Хънт млъкна за един дълъг момент.

— Джим не се е прибрал вкъщи? До колко часа?

— Понастоящем, до последния път, когато се опитах да се свържа с него, което бе преди около десет минути. — Тя сподели с Хънт собствените си правдоподобни обяснения, намислени предишната нощ. Имал намерение да отиде на погребението на Комо. След това може… или пък може… най-накрая ентусиазмът й се изчерпа. — Можеше да избере и по-подходяща нощ — заключи Тамара. — Това е всичко.

— Да се надяваме, че е така.

Веднага, щом изрече думите, Хънт съжали за тях. И Тамара не закъсня:

— Какво искаш да кажеш с това „да се надяваме“?

Той се поколеба, не му се искаше да го назовава направо. Но не виждаше никакъв друг начин.

— Искам да кажа, че ако е отишъл на погребението, Там, може да е срещнал някой от възможните заподозрени. Което не ми се ще да е станало. Но нали знаеш, че и аз бях там, а изобщо не го срещнах.

— Може изобщо да не е стигнал до там.

— Или пък да не е могъл да влезе. Беше претъпкано.

— Добре. — Тя успя да изобрази невесела усмивка. — Значи можем да кажем, „да се надяваме, че е така“. Бих искала просто да се появи.

Хънт се оттласна от бюрото.

— Аз също, скъпа. Аз също.

Върна се в кабинета си, но не можеше да се съсредоточи. Докато все още не бе ясно, дали наистина Алиша е била уволнена в онзи вторник сутринта, той успяваше да поддържа презумпцията за нейната невинност. Обаче узнаването на факта, че Доминик действително го е направил и тя е излъгала, премахна голяма част от личните му съмнения.

А сега тази жена се намираше в дома му.

Освен всичко останало, трябваше да се обади на Джул, но как да разговаря с него, след като вече знаеше всичко това? Темата неминуемо щеше да изплува и тогава Хънт щеше да се окаже в положение да укрива улики в разследването на убийство. Няма спор за отнемането на лиценза му. Но отделно от другото, как щеше да се оправдае? Как щеше да се помири със самия себе си?

Откакто бе напуснал дома си, мисълта му неизменно се връщаше към Алиша. Колкото и да се мъчеше, не можеше да си спомни, дали бе заключил тайния сейф, след като бе взел пистолета със себе си. Ами ако тя почнеше да претърсва наоколо? Дали бе метнал отново килима върху капака? Дали изобщо го бе затворил добре? Каза си, че при всички случаи, трябва да се върне и да провери.

Накара Тамара да се обади и да види, дали Алиша е все още там. Да.

Внезапно обаче телефонът на бюрото му иззвъня. Вдигна го предпазливо.

— Какво? — попита той Тамара.

— Тук има двама господа, които искат да ви видят, сър. Господин Лен Търнър и сътрудник. Господин Търнър няма уговорен час, но твърди, че ще искате да говорите с него.

— Прав е — каза Хънт. И без дори да се замисли, с един бърз жест, той се пресегна към гърба си и провери пистолета, затъкнат в кобура на колана му. — Покани ги вътре.

Афро-американският сътрудник на Търнър, когото той незабавно представи като полковник от Батальона Кейдриън Мугиса, изглеждаше около двайсет и петгодишен. Висок около метър и деветдесет, той със сигурност не тежеше повече от осемдесет килограма. Липсата на тегло обаче не го правеше по-малко страшен. Ръкостискането му бе хладно и макар да беше кратко, видимо небрежно и съпроводено с учтиво кимване, то бе смразяващо. Под класическия си шлифер бе изтупан в светлозелен панталон, светлокафява риза, тънка тъмнокафява вратовръзка и кафеникаво спортно сако. Косата му бе подстригана в Обама-стил. Кожата на лицето му беше изключително черна и гладка; очите — тъмнокафяви, празни и безизразни. Поддържано катинарче обграждаше плътно затворени тънки устни.

На свой ред Търнър, в раиран бизнес костюм за хиляда долара, пое ръката на Хънт с двете си длани, сякаш бяха стари приятели. Един от недостатъците на кабинета на Хънт, бяха малкото места за посетители, но Тамара внесе стол отвън и веднага излезе, затваряйки вратата след себе си.

— И така — започна Хънт, когато всички се настаниха. — С какво мога да ви помогна?

— Всъщност — отговори Търнър, — мислех си, че аз мога да ви помогна.

— Това би било чудесно. Всяка помощ ми е добре дошла.

— Май това се отнася за всички ни. Но от нашия разговор онзи ден наистина останах с впечатлението, че вие разширявате сферата на ангажимента си до степен, която всъщност никой не е искал, когато взехме решение да ви включим. Когато говорихме за първи път, сигурен съм, че си спомняте, идеята беше вашата функция да се свежда до подпомагане на полицията в анализа на качеството на информацията, постъпваща по горещата линия за наградата и последващо препращане на истинните и обещаващи улики към тях. Това звучи ли ви познато?

Хънт съзаклятнически се усмихна.

— Доста вярно го казахте.

Търнър му върна усмивката.

— Аз също така разбрах. И фактически това бе причината да се съглася от името на учредителите на наградата да ви наемем. Стори ми се ценна услуга, заслужаваща си хонорара, който сам си определихте.

— Благодаря. Мисля, че вече спестихме на полицията доста ненужна странична работа и, честно казано, междувременно доставихме някои ценни улики. Вероятното оръжие на престъплението, например. Благодарение на един от обадилите се. Струва ми се, че полицаите са доволни от онова, което правим до момента — във всеки случай, няма оплаквания.

— Да, но, вижте… — Търнър кръстоса крака. Нямаше и следа от враждебния му тон от предния ден макар че според Хънт, присъствието на Мугиса внасяше нотка на неизречена заплаха на срещата. — Вчера останах с впечатлението, че сте разширили първоначалните си правомощия до степен да храните подозрения към някои от нас в благотворителната общност.

Хънт не каза нищо. Седеше изправен с хванати една за друга длани върху бюрото пред себе си. Загледа Търнър недоумяващо.

— Мисълта ми е — каза накрая Търнър, — че таксата ви за подпомагане на работата с наградата е адекватна и приемлива за нас, но ако хвърляте усилията си за наша сметка в едно независимо разследване, ще се наложи да преразгледаме споразумението си. Имаме нужда от човек, чиято лоялност не подлежи на раздвояване, господин Хънт и който да се съсредоточи изцяло върху работата, за която ви плащаме. Ако не сте в състояние да покажете такава лоялност и насока, ще трябва да си намерим друг, който ще може. — Той вдигна ръка. — Аз отговарям за изразходването на фонда за наградата. Затова моя е отговорността да съблюдавам процесът да не се компрометира.

След тази кратка реч Хънт кимна замислено.

— Обаждането на Нанси Нешек беше едно от първите на телефонната линия за наградата, господин Търнър. Тя беше убита в същата нощ, точно след среща на вашето „Общество на възможностите“. Аз и моите служители просто проследяваме случилото се след нейното обаждане, което може би пряко или косвено е довело до убийството й. Полицията смята, че това е разумно предположение, а също и че навярно нейната смърт по някакъв начин е свързана със смъртта на господин Комо. Мисля, господин Търнър, че в интерес на тези, които обявиха наградата, е не само добросъвестно да предаваме информацията на полицията, но също така и да са сигурни, че не са подложени лично на риск, заради нежеланата връзка с тези ужасни събития. Разбира се обаче, ако вие се разпоредите да не разглеждаме подобни възможности, ние естествено ще постъпим, както желаете. Предпочитате ли аз да обясня лично ситуацията на хората, които дават най-голям дял в наградата?

Преди да отговори, Търнър помисли за минута.

— Не, не мисля. Сам мога да се погрижа за това. Ако се натъкнете на нещо, което ви безпокои в това отношение, първо се свържете с мен и аз ще реша с кого, ако изобщо се налага, трябва да се свържем. Така как ви звучи?

Звучи ми като патова ситуация, помисли си Хънт. Не можеше да прави нищо, което Търнър не му позволяваше. Същевременно, Търнър не можеше просто да му заповяда да пренебрегне евентуална заплаха срещу някой от учредителите на наградата. С други думи, той можеше да продължи да работи както досега и оставаше да се води на ведомост.

— Звучи ми като че ли ще свърши работа — отговори той. И, загубил нерви в тези увъртания, се върна право на въпроса си: — И така, имало ли е някаква лична връзка между Комо и Нешек, за която да не зная?

— Не и такава, за която аз да зная. Бяха колеги в работата, нищо повече.

— Значи, това, че са убити през една седмица, като тя — в деня, когато се обади по повод на наградата и във връзка с убийството — всичко това е съвпадение?

— Възможно е, макар да сте прав и не изглежда твърде вероятно. Обаче ако търсите отговора сред професионалната общност, в която работя, до никъде няма да стигнете, гарантирам ви.

— Това, което правя, е да търся отговора където и да е и навсякъде. И в тази връзка има нещо, което искам да знам, ако можете да ми кажете: вие какво правихте в понеделник през нощта, след срещата на ОВ?

Очите на Търнър леко трепнаха. Той хвърли поглед към Мугиса, който по време на цялата дискусия приличаше на каменен блок. Накрая Търнър отново се обърна към Хънт и поклати глава с очевидно разочарование.

— Струва ми се, че не сте чули и дума от това, което казах, господин Хънт, но за протокола: останах в Градската зала с още някои членове на моя състав, в това число и Кейдриън тук. — Обърна се към младия мъж. — По кое време си тръгнахме, Кей, към девет ли?

— Девет.

— Значи в девет. Живея с жена си и двете си деца на Седемнайсето авеню, близо до „Калифорния“. Прибрах се вкъщи към девет и петнайсет най-късно. По-големият ми син Бен имаше гости — петима приятели, с които правеха декори за годишното си представление във всекидневната ми. Всички те ме посрещнаха, когато се прибрах. Това как ви се вижда?

— Добре — отговори Хънт. Тогава се обърна към спътника на Търнър. — Ами ти, Кеидриън? Направо вкъщи ли си отиде, щом го остави у тях?

Търнър отново поклати глава с видимо отвращение.

— Да си вървим, Кей — каза той.

След като си тръгнаха, Хънт изнесе стола за посетители от кабинета си. Сложи го на мястото му до прозореца срещу Тамара.

— Чу ли се нещо за Джим? — попита той.

Тя безмълвно поклати глава.

— Ще се появи.

— Не е нормално, толкова време.

Хънт въздъхна и се почеса по страната.

— Какво искаш да направиш? Искаш ли да се прибереш и да го чакаш?

— Не. Каква полза?

— Сигурно никаква. Но ако искаш, може.

— Не, просто ще чакам. Може, ако Мики се появи, да го пратя да провери на обичайните му места. След като свърши със задачите си, искам да кажа.

— Няма нищо, Там. Можеш и сега да му се обадиш, ако много се притесняваш.

— Не, не мога. Той няма телефон. Трябва той да се обади.

— Е, добре, ако го направи. — Хънт я погледна. — Нали знаеш, изпратих го най-вече, за да ми се махне от очите.

— Наистина ли си му толкова сърдит?

— Доста, да.

— Опитва се да прави онова, което смята за най-правилно.

— Ако не го мислех и аз, вече щеше да е уволнен. Обаче ме въвлече в потенциално ужасно положение спрямо Девин и Сара и то, тъкмо когато почнахме да ги омилостивяваме. При това, в собствения ми дом. Наистина, не ми харесва усещането, че мога да отворя вратата на дома си и да се окажа срещу дулото на един от собствените ми пистолети.

— Уайът. Стига. Тя няма да направи такова нещо.

— Е, както казах и на Мики, когато заяви същото, надявам се да си права. Но така и няма да зная със сигурност, докато се случи или не се случи, нали?

— Няма да се случи.

Хънт сви рамене. Или щеше да се случи, или не, без значение колко говореха за това.

— И така, слушай — започна той. — Преди двайсет минути трябваше да се обадя на Глория Уайт, но се появи Търнър. Затова трябва да се свържа с нея, колкото се може по-скоро. А може ли междувременно да те помоля да се обадиш на Девин и да ми уговориш среща с него? Мисля, че те още не знаят за срещата в понеделник вечер, преди да бъде убита Нешек, а няма да навреди също да се позанимаят с това.

— Плюс което, то малко ще ги откъсне от Алиша.

— Като страничен ефект. Знаех си, че ще се досетиш.

— Душичка — усмихна му се доволно тя.

— Не храни големи надежди — предупреди я той. — Навярно ще е само за кратко. Както и да е — Девин. Виж също, дали той не може да направи справка за Кейдриън Мугиса — каза й името му буква по буква. — Хлапето произнесе точно една дума за цялото време, представяш ли си? Което ме кара да си мисля, че присъствието му тук нямаше за цел да допринесе с нещо за разговора.

— Защо тогава?

— За да ме накара да си дам сметка, че Търнър може да отиде и по-далеч от това да ме уволни, ако се отклоня от предначертания път.

30.

Като че ли не му стигаха физическите болки, които никак не бяха малко, но на Мики му прилошаваше и от реакцията на Хънт към неговата постъпка. Докато караше в дъжда, отново към „Ортега“ кампус, и полагаше неимоверни усилия да насочва фолксвагена с гипсираната си ръка, той отново и отново си припомняше решенията, които беше взел, откакто Алиша се бе появила до леглото му. Каза си, че може и викодинът да е изиграл някаква роля в това отношение. Между другото, съжаляваше, че не е взел малко от него със себе си на тръгване от болницата. Главата му болезнено пулсираше при всеки удар на сърцето и при всяка дупка на пътя.

Появи се и психическа болка. Мики знаеше, че Хънт — човек с опит, интелигентен, който не се поддаваше лесно на емоции и фантазии, — не повярва на Алиша. Явно той гледаше на признанието й, че е излъгала полицията, по съвършено различен начин от Мики. За Мики то представляваше разголването на една измъчена душа, на която изцяло можеше да се вярва. За Хънт, от друга страна, въпросното признание в голяма степен подпечатваше извода, че тя е главната заподозряна в убийството на Комо. Както и в това на Нешек.

И въпреки, че въставаше срещу тази мисъл с всяка фибра на тялото си, Мики не можеше да я прогони от ума си. Ами ако тя си играеше с него, понеже виждаше, че е влюбен в нея?

Припомни си как сам обясняваше на Хънт, че винаги може да познае, дали някой е добър човек. Мики знаеше как щеше да отговори шефът му, ако друг му кажеше същото — боже, какъв глупак!

Разбира се, че никога не знаеш, дали някой е добър човек. Нито дали е лош. Или какъвто и да е. Просто с течение на времето виждаш достатъчно от човека и решаваш дали да се довериш на онова, което според теб представлява.

А дори и Мики не би спорил, че след като уж си преценил нечий характер, пак могат да възникнат аномалии. Добрите хора вършат лоши неща през цялото време, понякога по погрешка, понякога защото са изгубили себе си поради химическо или алкохолно влияние, а най-вече защото точно интелигентните добри хора вършат глупави и лоши неща. Да заявиш просто така, че можеш да познаеш, дали някой е добър човек или не, беше не само вроден идиотизъм, но и с нищо не помагаше. Със сигурност така не можеше нито да се обясни, нито да се предвиди нечия вина или невинност.

Въпреки тези свои мисли обаче с целия си разум той бе склонен да застане зад едно малко по-различно и все пак уместно твърдение: Алиша Торп можеше да е както добър, така и лош човек (бе изказала поне една опашата лъжа в решаваща ситуация), но нямаше никакъв начин да си я представи брутално да убие не един, а двама души.

Стигнал дотук, Мики отново се върна на фундаменталния въпрос: защо й е трябвало да се връща при него, вместо просто да се омете? Какво, питаше се той, я задържаше тук? Ангажиментът на Мики към нея нямаше да спре ченгетата да я арестуват, ако се стигнеше дотам. Всъщност, разсъди той, дори самият факт, че се върна при него, доказваше, че тя отчаяно желае истинският убиец да бъде заловен. Защо иначе не избяга веднага, след последния разпит на Джул и Русо? Вместо това, бе разбрала, че той е в болницата и бе хукнала към него.

Защо би го направила, ако не вярваше, че Мики е в състояние да я спаси? Тя действително бе невинна и се доверяваше на единствения човек, който безрезервно й вярваше, ето защо.

За съжаление, имаше и други, по-обезпокоителни възможни отговори. Но нека Уайът Хънт се мъчи с тях, Мики нямаше да го направи.

Дори ако това означаваше да вбеси шефа си, както и стана.

Дори, ако щеше да му струва работата, а като нищо би могло.

Поуката от цялата история бе, че става въпрос за доверие. А за добро или зло, Мики й вярваше. Имаше й доверие. Ако тя лъжеше и го предадеше…

Той обаче поклати глава. Това нямаше да се случи. Нямаше и да си го мисли.

Русо и Джул отново бяха паркирали пред дома на Алиша.

— Имам удивително усещане за дежа ву — каза Джул. — Нали вчера по същото време пак я нямаше вкъщи?

— По-късно си беше, но си прав.

— Къде ли ходи?

— Най-вероятно да си убива жертвите. Само дето тия дни кара сърф.

— Убива хора, преди да отиде на работа?

— Точно така. Обикновено. Ако не е прекалено заета със сърфирането или пък вълните не струват. И не забравяй, че после трябва да се изкъпе, както от убийствата, така и от сърфирането, или пък и от двете, да се облече и да е готова да посреща клиенти.

Джул кимна мъдро и си погледна часовника.

— Колко време и даваш?

Стояха тук вече около половин час. Първоначално бяха тръгнали към дома на Нанси Нешек, за да се огледат из квартала, но мисълта да се бъхтят в дъжда до предимно празни къщи и да се мъчат да говорят с богаташи, които не си даваха труда дори да погледнат през прозорците, убеди и двамата да направят още един опит да разпитат Алиша Торп. След идентифицирането на шала предишния ден и двамата мислеха, че тя е на път да се пречупи, а Русо вече бе на мнение, че макар да не знаеха със сигурност чия е спермата, можеха да й сервират новината, която бяха скрили предния път, за наличието на сперма върху шала, и да видят дали това най-накрая няма да я накара да се огъне.

Вчера тя твърдо отстояваше твърдението си, че си е изгубила шала преди няколко седмици, което бе записано на лента и ако сега изпаднеше в противоречие, това би им дало неимоверно предимство. Никой от тях не се съмняваше особено във фактическата й вина и чувстваха, че им трябва само едно леко подхлъзване от нейна страна, за да имат оправдание да й сложат белезници и да я откарат при тях, а когато това станеше, самопризнанието щеше малко или много да е въпрос на време.

— Още десет минути — отговори Русо. — После ще си вземем нещо за ядене и ще се върнем пак на път за „Сийклиф“.

— Не иде решението нивга по принуждение[6] — каза Джул.

— Какво? — попита Русо.

В този момент телефонът на Джул, закачен на колана му, звънна. Бе настроен така, че да звъни като архаичен телефон и звукът беше толкова силен, че и двамата подскочиха.

— Трябва да смениш звука — отбеляза Русо.

Джул обаче вече бе вдигнал и дори не я чу.

— Да — каза той няколко пъти. — Да, но ние ще сме навън през по-голямата част от деня. Засега нищо, но ако иска, той може да ни намери в управлението, когато се върнем. Ще съм на този телефон. Точно така. — Слуша още няколко секунди, после каза: — Кажи му, че може би трябва сам да ги провери, но на негово място не бих си изгубил много време за това. — Превъртя очи към Русо. — Понеже вече имаме човек с мотив и без алиби за онази нощ, както му е известно… не… не… не, по-добре подробно, така е добре. Хубаво. Само секунда, трябва да намеря нещо за писане. — Той закрепи телефона на ухото си и извади малко тефтерче и химикалка от джоба си. — Добре, давай. Кажи ми го буква по буква. Записах. Ще го вкарам и ще видя какво ще излезе. Добре. Чудесно. Хайде.

Той затвори и каза на Русо:

— Беше момичето на Хънт и…

— Имаш предвид секретарката му ли?

— Да, разбира се. Какво ми стана, че казах „момичето“? След всичките онези седмици на обучение в деликатност… Исках да кажа, че беше изпълнителният секретар на Хънт. Той искал да ни предаде, че „Обществото на възможностите“ на Търнър, в това число и Нанси Нешек, са имали среща в Градската зала в понеделник вечер, точно преди тя да бъде убита.

— Добре.

— И искал да проверим алибитата на всички. Казах й да му предаде, че вече си имаме Алиша с липса на такова, което много ни харесва, но ако той попадне на по-добър кандидат, трябва да ни каже.

— Чух те. А какво те накара да пишеш?

Джул погледна надолу към тефтерчето си.

— Кейдриън Мугиса. Един от хората на Лен Търнър. Допускам, че не е ирландец.

— Какво за него?

— Не зная. Точно това иска Хънт да разбера.

— Ще го направим ли?

— Защо не? Не виждам с какво ще навреди.

Ал Картър седеше във фоайето до една сгъваема маса сред голяма група хора, познати вече на Мики като членове на Батальона — предимно млади мъже, но също и няколко жени, доста добре облечени и поддържани. Из цялото фоайе, чак до вратата, през която влезе Мики, се носеше тихото бръмчене на непринудени закачки.

Той бе дошъл най-вече, за да се види с Лорейн Хес и да я пита къде е била в понеделник през нощта, но щом видя Картър, Мики се сети, че искаше да му зададе един въпрос и затова се насочи най-напред към него. Всички работеха с някакви кутии, пълни с перфорирани формуляри — благотворителни картички — подреждаха ги по три, пакетираха ги и после изпращаха продълговатите пратки по автоматична пощенска машина. Щом ги привършеха, други няколко хлапета от Батальона им доставяха нова купчина отворени картонени кутии, за които Мики предполагаше, че скоро ще са на път за най-близката пощенска станция, а може и до главната поща на „Ринкън анекс“, ако пратката е достатъчно голяма.

Мики бе изминал около две трети от разстоянието, когато Картър го забеляза. За един много кратък миг той доби объркано или може би ядосано изражение, но след това възрастният човек отново надяна обичайния си неутрален вид и стана от сгъваемия стол. Премина разстоянието помежду им и протегна ръка.

— Ал Картър — представи се той.

— Да, господине. Помня ви. Мики Дейд.

— Е, Мики Дейд, какво се е случило с теб?

— Блъсна ме кола. По-точно, колата ми беше блъсната от кола. Обаче не е толкова зле, колкото изглежда.

— Радвам се да чуя това. ’Щото, ако е толкова зле, колкото изглежда, вече трябваше поне два пъти да си мъртъв. Искаш ли да поседнеш за минутка?

— Няма да е лошо.

Те се отправиха към стената до административните офиси и седнаха на два от допълнителните сгъваеми столове, поставени там.

— Вчера се видях с шефа ти на погребението на господин Комо — започна Картър. — Хънт. Е, какво те води отново насам?

— Имам още няколко въпроса към госпожа Хес, но ви видях и реших да ви питам…

Картър го прекъсна.

— Вече казах на твоя господин Хънт, че господин Комо уволни Алиша същата сутрин. Не зная какво мога да добавя.

— Не е там въпросът — поясни Мики. — Или поне не това исках да питам.

— Добре. — Той въпросително наклони глава на една страна.

— Последният път, когато бях тук, вие ми казахте, че познавате дядо ми Джим Пар.

— Да, доста добре.

— Ами, зная, че на погребението е имало много хора, но дали случайно не сте го видели там?

— Всъщност, да, видях го. Защо?

Мики си пое дълбоко дъх и издиша.

— Не се прибра вкъщи. Снощи не се прибра.

Картър се поизправи, лицето му беше замислено и подчертано намръщено.

— Какво? — попита Мики.

— Ами, аз не просто срещнах дядо ти вчера. Не зная, дали си разбрал какво направи госпожа Комо, когато видя Алиша…

— Изритала я е.

— Да, така направи. Или по-скоро, поиска да я изгонят. Не съм сигурен, дали си чул, че аз изпълних тази задача.

— Не знаех.

— Отидох при нея, обгърнах раменете й с ръка, изведох я и двамата се натъкнахме на дядо ти. Останах изненадан, че се познават.

— Да. Тя и брат й ни бяха на гости предишната вечер.

— Така си и помислих. — Той помълча и погледна настрани над главата на Мики. Явно се чудеше дали да продължи. — Знаеш ли — започна накрая. — Когато за пръв път говорихме с теб за наградата, аз не исках никаква част от нея. Не исках да извличам никаква печалба от смъртта на Доминик. Но оттогава… е, това са дяволски много пари. Пари, които могат да променят живота на човек.

— Така е. Но не разбирам накъде биеш.

— Към онова, което казах на шефа ти вчера — за Алиша. Че е била уволнена. Ако се окаже, че тази информация е била нужна на полицията, искам да кажа, за да я арестуват, искам просто ти и господин Хънт да си спомните откъде сте я получили.

— Няма начин да забравим, господине. Но не виждам какво общо има уволнението на Алиша с дядо ми.

— Аз също. Не съвсем. Но просто имам същото чувство като вчера, когато я посочих с пръст. Не ми се иска да го правя. Много харесвам тази млада жена.

— Но…?

— Но зная, каквото зная. — Погледът му прониза Мики. — Тя каза на Джим, че ще го откара вкъщи.

— Алиша го е казала?

Той кимна.

— За нея говорим, нали? Джим беше дошъл с автобуса и щеше да се връща с него, но тя каза, че й било на път и ще го закара. Не искаше и да чуе за друго. — Той поклати глава неразбиращо. — А сега ти ми казваш, че той така и не се е прибрал. Чуваш ли какво ти говоря?

Сърцето внезапно така се разтупка в изпочупените му ребра, че Мики едва не се преви от болка, още повече, че в главата му сякаш нещо експлодира. Той вдигна здравата си дясна ръка към челото и притисна слепоочията си.

— Дай ми минутка. — Едва проговори с пресъхнало гърло: — Трябва ми само още минутка.

Отне му по-скоро петнайсет минути, а когато най-сетне дишането му се нормализира и болката бе овладяна, все още тънеше в абсолютно недоумение какво трябва да предприеме. След като се увери, че Мики в общи линии е добре, и понеже нямаше какво повече да добави, Ал Картър се върна към обработването на пратката с картички.

Щом главата му се проясни достатъчно, първото инстинктивно желание на Мики бе да се обади на Алиша и просто да я попита.

Откри обаче, че не може да го направи. Беше се появила някаква психическа бариера. Все още не знаеше какво означава, но за първи път тежестта на всички доказателства срещу тази жена, на която бе повярвал и на която държеше, наклони везните не в нейна полза. Той не скочи слепешката към извода, че нещо лошо или не дай Боже, трагично, се бе случило с Джим, нито пък че ако е така, Алиша е изиграла някаква роля в него. Обаче възможността за подобно нещо изведнъж стана толкова голяма, че стомахът му се сви. Допринасяше и голата реалност на факта, че както току-що бе разбрал, Алиша е била последният човек, който е видял Джим и е знаела къде е той. При всички тези обстоятелства внезапно — много внезапно — Мики установи, че вече няма желание да й прави услугата да не се съмнява в нея. И това, повече от всичко друго, го разтърси из основи. С нежелание си даде сметка, че се е върнал в лагера на Хънт и наново претегля не само признанието на Алиша, а и почти всичко, което му бе казала за себе си и за връзката си с Доминик Комо.

Съмнения.

Наистина ли беше като онези хора, за които Мики бе чувал, но никога не бе срещал — истински психопати, лишени от човешки чувства, консуматори, напълно способни на хладнокръвно убийство, просто по прищявка?

Съмнения, съмнения.

Сред урагана от мисли, които го връхлетяха, следващата му идея бе да се обади на Тамара и Хънт и да им каже основните факти, дори да ги предупреди за подозренията си, такива, каквито бяха в момента. Само че знаеше, Хънт няма нужда от предупреждения. Той вече беше нащрек. И все пак, тази нова информация бе твърде важна, за да се пренебрегне.

Как е възможно Алиша да прекара толкова време с него предната нощ и изобщо да не спомене, че е върнала Джим обратно от погребението? Вярно е, че бяха погълнати от обсъждането на стратегията му за нейната безопасност. И на Мики през цялото време му беше лошо. Наистина, не си бъбреха безгрижно за живота и неочакваните обрати в него, но Мики все пак си мислеше, че самият факт с возенето на Джим би трябвало да изскочи поне случайно, от типа: „О, между другото, днес видях дядо ти и…“ Но нищо такова не се бе случило.

Болката постепенно утихна и главата му се проясни. Каза си — тихичък шепот в бушуващата буря от мисли, — че не е задължително тази последна информация за Алиша да носи зловещ характер. Изцяло в кръга на възможностите бе Алиша да хвърли Джим до апартамента им или дори — още по-вероятно, — до „Шемрок“ или друг квартален бар. А веднъж попаднал там, както се бе случвало напоследък, може да се е напил и барманът или някоя самотна женица да са го съжалили. И в същия момент, докато Мики се терзаеше, той може би блажено спеше.

А междувременно Мики бе тук да върши работа. Докато поговори с Лорейн Хес за заниманията й в понеделник вечер, Джим можеше да се прибере и тогава фактът, че Алиша го е возила вчера, щеше да се окаже просто услуга от нейна страна. Новата информация го бе заварила неподготвен, това бе всичко. Трябваше да си поеме дълбоко дъх — фигуративно казано, — и да не се оставя паниката да го ръководи.

Затова стана, пресече фоайето и почука на вратата на Хес. Женски глас му извика да влезе.

Лорейн явно не го позна веднага и той отново си каза името. Тогава й просветна. Тя самата имаше уморен и измъчен вид, но все пак не остана безучастна към вида на Мики — гипса, насиненото око. Хес стана и с майчинска загриженост почна да ахка и да разпитва за раните му. Заобиколи бюрото си, за да го настани удобно, попита го дали желае нещо за ядене или пиене, сигурно имали останали понички във фоайето.

За своя собствена изненада, Мики, който иначе не хапваше повече от две понички на година, заяви, че би пил кафе, черно, и може би една поничка. Тя предаде поръчката на някого по интеркома.

Само след миг на вратата се почука и бе отворена от една тийнейджърка — членка на Батальона. Тя донесе кафе в картонена чашка и две кръгли захаросани понички в хартиена чинийка. Погледна към Хес за позволение и след кимването с глава, положи нещата на предната част на бюрото. Последва нещо като реверанс и момичето излезе, затваряйки вратата след себе си. Мики придърпа стола си по-близо и отхапа от сладкишите.

— О, Боже мой — възкликна той, — с карамелов пълнеж. Аз съм на седмото небе.

Въодушевлението му накара Хес леко да се усмихне.

— И на мен са ми любими.

Мики поля божествената хапка с глътка кафе и протегна към нея хартиената паничка.

— Вземете си другата.

Тя поклати отрицателно глава.

— Не мога. Сутринта вече изядох две, което е с една над лимита ми. — Кратко мълчание. — Значи, би трябвало да сте в болницата, но имате прекалено много работа. И ето ви тук. Следователно, работата ви има нещо общо с мен?

— Всъщност, с всички, присъствали на срещата на „Обществото на възможностите“ в Градската зала преди две нощи. Просто рутинна работа по отсяване на хора. Колко човека бяхте там, впрочем?

Тя доби умислен вид.

— Да видим, някъде около двайсет. Само ръководителите ли искате или всички. Някои от нас си водеха служители.

— Мисля, че само ръководителите, освен, ако не мислите, че някой от служителите може да е имал проблеми с Нанси Нешек.

— О, разбира се — каза тя. Неочаквано седна по-изправено и като че ли бе завладяна от вълна емоции. — Всичко това е за нея, нали? В онази нощ ли беше убита?

— Да.

— Значи, след срещата?

— Точно така. Приемаме това допускане, въпреки че може да се е случило и на следващата сутрин. Когато откриха тялото й, то имаше стайна температура, което показва, че са минали петнайсет, дори двайсет часа от…

Хес обаче бе вдигнала едната си ръка, а с другата бе закрила уста.

— Моля ви — каза тя. — Не съм сълзлива, но… — Тежко въздъхна, затвори очи, после отново го погледна. — Тези подробности. Малко ми се завива свят, като си го представя. И Нанси. Искам да кажа, като се сетя какъв човек беше. И да си я представя как лежи там със стайна температура… — Тя поклати тъжно глава. — Извинете.

Мики махна с ръка.

— Няма нищо. Не трябваше да съм толкова подробен. Но идеята е, че искаме да елиминираме лицата, които полицията няма нужда изобщо да разследва, а най-добрият начин да го направим, е като проверим кой има алиби и кой няма.

— Алиби за кога? За нощта, в която Нанси е била убита ли?

— Именно. Както казах, в повечето случаи това е само формалност.

Объркването на лицето на Хес отстъпи място на гримаса.

— Но на службата вчера вашият господин Хънт каза, че Доминик и Нанси са били убити от един и същи човек.

— Точно така.

— Това обаче означава… смятате ли, че… искам да кажа, допускате ли, че аз бих могла да извърша тези неща? Че съществува и най-малката възможност?

— Не, мадам. Означава само, че ако можете да дадете отчет за времето на извършване на което и да е от убийствата, автоматично и напълно ще бъдете елиминирана, навярно и от двете. Полицаите питаха ли ви вече за нощта на убийството на Доминик?

Подпряла главата си с ръка, тя продължаваше да я клати бавно напред-назад. Сякаш всеки миг щеше да избухне в сълзи.

— Не мога да повярвам. — Пое си дъх, посъвзе се и най-накрая погледна през бюрото си към Мики. — Не съм сигурна за всеки ден поотделно. Но имам дванайсетгодишно момче — Гари. Той е дете със специални нужди. Тъкмо почва седми клас и никак не му е лесно. С неговите медицински сметки и при тази икономика, се наложи да освободя един от неговите учители и затова заедно подготвяме домашните му всяка делнична вечер поне през последните три седмици. Много домашни. През всяка делнична вечер, от неделя до четвъртък, а понякога и през уикенда. Наложи се също да намаля работното време на обслужващата сестра на половин ден. Но, извинете. Не става дума за мен. Ако искате, можете да питате Гари. Той ще си спомни. Сигурна съм, че ще си спомни. Беше много изтощително. Няма да има нужда да му се припомня.

— Значи сте отишли на тази среща в понеделник вечер?

— Да. Но тя приключи към осем и до осем и половина си бях вкъщи. Не по-късно, сигурна съм. Къде живее Нанси? Знаете ли?

— Не съвсем — отговори Мики. — Някъде на „Сийклиф“.

Хес протегна ръце с дланите нагоре.

— Аз живея в долната част на „Телеграф хил“. Щеше да се наложи доста бързо да карам.

— Ами, това е всичко. Не беше много трудно, нали?

За момент тя постави и двете си ръце на устата, после ги свали и каза:

— Просто, не мога да се съвзема от това. От всичко, което се случи. Продължава да ми се струва невъзможно.

— Зная — каза Мики. — Трудно е. — Той остави чашата с кафето си обратно на бюрото. — Докато съм тук, мога ли да ви помоля да ми напишете на един списък имената на всички, които си спомняте от срещата в понеделник? Изглежда, че ми се очертава дълъг ден.

Тя въздъхна.

— Добре. Ще се опитам. Но действително не мога да си представя да е някой от присъствалите. Искам да кажа, всички обичаха Нанси.

— Сигурен съм, че е така — потвърди Мики. — Убеден съм.

Въоръжен със списъка с имената на присъствалите, много от които и с телефонни номера, с разрешението на Хес, Мики се настани в една от свободните кабинки в просторната стая за персонала на кампуса „Ортега“. Докато тя правеше списъка и водеха лек разговор, той спомена, че няма телефон и Хес му предложи да използва техните. За да му спести дълго шофиране. Освен петимата, за които знаеше — Търнър, Хес, Нешек и двамата Санчес, — имаше още седем изпълнителни директори на благотворителни организации.

Но първото му обаждане все пак не беше до някой от тях, а отново до собствения му апартамент, където пак бе свързан с телефонния секретар. После се обади в офиса и сестра му вдигна на първото позвъняване.

— Нещо ново за Джим? — попита той.

— Все още нищо.

— Може би трябва да се отбия в апартамента.

— Мисля, че той щеше да вдигне телефона, ако беше там. А и аз вече се обадих около десетина пъти.

— Да. Аз също, току-що.

— Наистина съм много притеснена, Мик.

— Зная. Аз също. — Той помълча за кратко. — Уайът там ли е още? Мислиш ли, че би говорил с мен, ако ти кажа, че може би е важно?

— Не зная. Може би. За какво става въпрос?

И той й разказа.

31.

Хънт изслуша Мики, който най-подробно му разказа дума по дума и жест по жест разговора си с Лорейн Хес. Каза дори за симпатичната членка на Батальона, която бе донесла понички с карамелов пълнеж, за — по същество, — желязното алиби на Хес и за сина й Гари с огромните домашни. Докато стигне до описанието на това, колко се е разстроила Хес от мисълта, че може да е по някакъв начин заподозряна, до въпроса й къде е живеела Нешек и шеговития коментар колко бързо е трябвало да кара от там до „Телеграф хил“ след срещата в понеделник вечер, Хънт вече бе проумял, че Мики нарочно шикалкави и го прекъсна.

— Не, че всичко това не е впечатляващо, Мик, но Там каза, че си имал нещо важно.

Вече беше упражнил небрежния си тон, когато бе съобщил на Тамара, затова и сега каза по същия начин:

— Е, не съм сигурен всъщност колко е важно, но там се натъкнах на Ал Картър и го попитах дали не е видял Джим на погребението вчера. Той ми каза, че го е видял. Когато извел Алиша, след като госпожа Комо…

— Зная всичко за това — прекъсна го отново Хънт.

— Ами, може би не е така. — Кратко колебание. — Картър ми каза, че Алиша предложила да закара Джим вкъщи.

След няколко секунди на мълчание, Мики попита:

— Уайът? Тук ли си все още?

— Казваш ми, че твоята Алиша е откарала Джим вкъщи?

— Във всеки случаи, предложила му е. Не зная, дали наистина го е направила.

— Попита ли я?

— Тогава щях да зная със сигурност, нали?

— Не ми се прави на умник. Говорил ли си с нея или не?

— Не.

Хънт бавно издиша.

— Сигурен ли си?

Мики не отговори.

Ново мълчание.

— Уайът?

— Мисля. За нищо не си говорил с нея, откакто я оставихме тази сутрин, включително и за това, така ли?

— Току-що ти казах, че не съм.

— Зная. Просто не искам отново да имаме недоразумения.

— Отново?

— Сещаш се. Като последния път, когато ти казах, че не искам много да се мотаеш с нея, за да си в безопасност, тъй като тя е потенциално заподозряна, а следващото нещо, което правиш, е да я доведеш в дома ми. Такова недоразумение.

— Не съм говорил с нея. Обадих се на теб.

— Да, така е. Добър ход. Мислиш ли, че ще можеш да се въздържиш и да не говориш с нея, преди аз да имам тази възможност?

— Ако така искаш.

— Така искам.

— А кога ще го направиш?

— Дяволски скоро. Може по обедно време да отида. Вкъщи, имам предвид.

— Добре.

— Мик?

— Да?

— Кажи ми истината. Зная, че искаш да й вярваш. И лоялността е чудесно нещо, впрочем. Но това не променя ли донякъде отношението ти към нея?

На Мики му трябваше малко време, за да отговори.

— Опитва се.

Хънт също помълча, после въздъхна.

— Ако е така, остави го да се случи. Не му се противопоставяй, както сестра ти направи с Крейг. Заключи го някъде засега, а после, когато можеш да се справиш, го извади на бял свят и го проумей. Става ли? Това е моят съвет. Може да се наложи да предприемем нещо във връзка с нея по-скоро от три дни. И за тази цел може да ми потрябваш. Ако се стигне дотам. Чуваш ли какво ти говоря?

— Така мисля.

— Искам повече, отколкото само да мислиш така. Не си го измислям аз. Не става въпрос, дали някой иска да вярва в нещо, което не се е случило. Тя каза ли ти за шала, намерен от Джул? Нейния шал?

— Да. В лимузината. Точно тогава решила да се махне от дома си. Помислила си, че ще се върнат за нея. Но го била изгубила още преди няколко седмици.

— И на Девин така е казала.

— Ти и на това ли не вярваш?

— На някои неща е по-трудно да се повярва, отколкото на други.

— И кое му е трудното на това?

— Ами, най-вече фактът, че тя пропуска една мъничка подробност. Нали знаеш, винаги е твърдяла, че не са имали нищо интимно с Комо?

— Убеден съм в това. Не е имала. Сигурен съм.

— И тя така казва. Точно, както ни уверяваше и че той не я е уволнил онази сутрин, а? Не е била интимна и с никой друг там, в „Сънсет“, нали?

— Няма данни за обратното, Уайът. С кого, например?

— С когото и да е. Но аз фактически подозирам Комо, както мисли и Девин.

— И какво общо има това с нейния шал?

— Това е още едно нещо, което не бива да й казваш и още една причина изобщо да не разговаряш с нея. Наясно сме по този въпрос, нали?

— Да. Вече се разбрахме. Няма да говоря с нея, поне докато ти не си говорил. Обещавам. Но какво?

— Такова, че някои си е оставил семето на този шап, Мики. Ето какво.

Хънт затвори телефона и вдигна поглед.

Тамара стоеше на прага на кабинета му.

— Само от това, че е закарала Джим, не следва, че… — започна тя.

— Не почвай отново. Не зная какво следва или не следва. Но ако освен всичко друго, ще се налага да издирваме и Джим, ще я разпитам какво знае, дори и само, за да проследим действията му по време. Всъщност — той си погледна часовника и почна да се изправя, — стига с това. Отивам там още сега. Поне да установя на какво положение сме.

— Постой малко. Преди да тръгнеш.

Той отново се отпусна.

Кимайки замислено зад бюрото си, Хънт най-накрая отново стана.

— Не зная кога пак ще имам възможност. Трябва да ида и да говоря с нашата заложничка.

— И аз ще дойда с теб.

Хънт поклати отрицателно глава.

— Няма да ти позволя, Там.

— Ако действително имаш такива притеснения за нея, Уайът, трябва просто да й се обадиш.

— Ако го направя и я уплаша, а това може да стане с всеки от въпросите ми, тя пак ще избяга и тогава сме наникъде, нали?

— Аз продължавам да не вярвам, че ще го направи. Не мисля, че ще се случи което и да е от тези неща.

— Браво на теб. Но това си е моя идея, нали? Не искам да допусна и най-малката възможност нещо да ти се случи, не и сега, когато едва те върнах обратно. — Той я потупа по ръката и леко я целуна по страната. — Ти само пази форта, става ли? Предвиждам, че цялата банда на Уилард-Уайт ще звъни през целия ден и ще им трябва твоето ръководство. А аз междувременно ще ти се обадя на мига, в който науча нещо.

Макар тя да въздъхна, той беше сигурен, че ще изпълни желанието му.

— Добре. О, Уайът? — добави Тамара. — Също и Джим. Не забравяй за него.

— Няма начин, Там. — Вече си обличаше палтото. — Той е най-отгоре в списъка ми.

— Беше онзи детектив от клуба „Хънт“ — каза Лола Санчес на съпруга си, след като затвори зад себе си вратата на личния му кабинет в Коалиция „Мишън стрийт“. — Искаше да знае какво сме правили след срещата на ОВ. После пита за последния вторник, преди една седмица, нощта, в която бе убит Доминик. Не каза, но съм сигурна, че ще ти се обади, може би си следващият.

Лола, силно напрегната, дори когато бе най-отпусната, в настоящия момент далеч не бе спокойна. Тенът на силното й, привлекателно ацтекско лице беше подчертан, черната й коса, обикновено хваната назад и нагоре, се бе измъкнала там, където я бе подръпвала по време на разговора си с Мики.

Джейми бе станал и заобиколил бюрото си, още преди тя да свърши. Той я настани на кушетката до страничната стена и седна до нея, обхванал двете й длани със своите.

— Няма защо да се безпокоиш, любов моя. Лен няма да позволи да ни се случи нищо. Имаме споразумение.

— Да, но и преди сме имали споразумения с него. Лен наистина не го е грижа за никой друг освен за самия себе си. Знаеш това. И двамата го знаем. Виждали сме го.

С безизразно лице Джейми стисна ръцете на жена си. Без съмнение, Лола беше права, характерът на Лен Търнър и него силно го тревожеше, но гадната истина бе, че ако искаш да си в играта в Сан Франциско, Търнър бе твоят човек. Той контролираше голяма част от парите и направляваше тяхното разпределяне.

Много по-неотложна грижа обаче представляваше склонността на жена му да изпада в паника. Самият Джейми не бе убеден, че само защото някакъв частен детектив искал да знае какво са правили в нощите на двете убийства, това непременно означаваше, че действително има заподозрени. Пък и частният детектив нямаше нито местна, нито федерална власт. Никой нямаше реална причина да разследва какво са правили той или жена му, обаче характерът на Лола винаги бе проблематичен.

Според плана, тя трябваше да поеме ръководството тук, в „Мишън“, до няколко седмици или месец, а докато това стане — ако станеше изобщо, — щеше да се наложи да се научи да носи тежестта на тази отговорност, без да й позволява да я смаже. Джейми бе наясно, че понякога в техния бизнес, човек трябва да действа бързо и да тълкува правилата малко по-свободно. Трябваше да се работи с Лен Търнъровците и дори с Доминик Комовците, колкото и да бе трудно. Така ставаше в големите лиги и хладнокръвието пред предизвикателствата и бедите бе един от белезите на лидерството. Както и успехът.

Той се приведе и леко я целуна.

— Просто забрави за Лен Търнър — посъветва я. — Главното е ти и аз да не си противоречим в нищо, което казваме. Имаме си добре подредена история и на никого няма дори да му хрумне да се съмнява в нея. И така, какво точно каза на този човек, че си правила в понеделник след срещата? За да кажа и аз същото. Надявам се и вярвам, че каквото и да е било, си твърдяла, че през цялото време си била с мен. Si?

32.

Дъждът бе престанал.

Докато караше към дома си, Хънт зърна ивица синьо в небето на запад. Обикновено задаващото се подобрение на времето би приповдигнало духа му. Но днес, дори и да бе станало меко, слънчево и топло, той не би забелязал изобщо. Напротив, както си караше със здраво стиснати челюсти, изпитваше неприятното усещане за изпотени длани, суха уста, убиването на пистолета, затъкнат на колана му отзад на гърба.

По едно време се пресегна, измъкна го и го сложи на седалката до себе си.

Когато най-сетне натисна бутона за отваряне на гаражната врата, Хънт вече дишаше тежко с нос, всичките му сетива бяха нащрек, а светът се бе свел до непосредствеността на тук и сега, което би го изненадало и навярно засрамило, ако си даваше сметка. Но той дори не забелязваше.

Още преди да влезе, докато завиваше от „Бренън“, забеляза колата на Алиша вътре, паркирана до дясната стена, както я бе намерил сутринта. Пое си дълбоко дъх и го издиша с облекчение.

Погледът му още веднъж обходи пространството отпред. Като не забеляза никакво движение или подозрителна сянка, Хънт изключи двигателя и едновременно натисна бутона да спусне обратно вратата на гаража. Отвори вратата на купъра и се заслуша за момент. Нищо. Скрийнсейвърите на трите му компютъра, изобразяващи все плажни и океански пейзажи, светеха от другата страна на баскетболното игрище. Грабна пистолета, излезе от колата и затвори зад себе си. Пренебрегвайки безопасността, се отправи към къщата, а ръката му с пистолета бе в джоба на сакото.

Хрумна му, но прекалено късно, че може би е трябвало да се обади и да провери, дали Девин и Сара не са наблизо в Съдебната палата и дали не могат да наминат — домът му бе само на няколко пресечки оттам, — за да го придружават, когато влиза. От ума му напълно се бе изпарила мисълта да продължава да предоставя на Алиша убежище от полицията.

С отварянето на гаража обаче той вече бе обявил присъствието си. Не му оставаше нищо друго, освен да влезе. Щом стигна до вратата, водеща към жилищната част на склада, Хънт почука и почти в същия миг вратата се отвори.

— О, Господи! — възкликна Алиша с ръка на устата и широко разтворени очи. — Слава Богу, че си ти — каза тя. — Чух гаража и само стоях тук, без да смея да мръдна. Уплаших се до смърт, честно.

Хънт отпусна ръката си с пистолета в джоба.

— Добре дошла в клуба — отговори той.

— Разбирам аз да съм уплашена — каза тя. — Но ти от какво се страхуваш?

— От много неща. Но точно сега върха на всичко е, че се прибирам в дома си и зная, че не е празен.

— Да. Малко е зловещо. Разбирам.

— Сигурен съм, че разбираш. Само че, в този случай не е хипотетично.

Когато смисълът на думите му проникна в мозъка й, лицето и помръкна.

— Не искаш да кажеш, че наистина се страхуваш от мен, нали?

— Не съм сигурен, дали „страхувам“ е точната дума. Засега нека използваме „предпазлив“.

— Но в това няма смисъл.

— По същата причина не можеш и да ме разубедиш.

— Не може да си мислиш, че съм убила Доминик.

— Не мога ли? Защо?

— Просто, защото… защото не можеш. Не съм.

— И Мики така казва.

— Е, Мики е прав. Поне на него би трябвало да вярваш, ако не на мен.

— Не е въпрос на вяра.

— Така е. На какво тогава?

— Става въпрос за възможност, мотив, достъп до оръжието или оръжията на убийството.

Къс и крехък смях озвучи пространството помежду им.

— О, значи сега пък съм заподозряна в две убийства? Доминик и Нанси, предполагам.

— И като стана въпрос — вметна Хънт, — може да са и три.

— Разбира се, защо не? — сопна се тя, после поклати глава с демонстративно отвращение. — Моля те.

Хънт обаче изобщо не бе в сговорчиво настроение.

— Искаш ли да се отдръпнеш и да ме пуснеш да вляза? Тогава можем да продължим дискусията си.

Тя отстъпи назад и разтвори вратата. Хънт пристъпи през прага и хвърли бърз поглед над рамото й първо към коридора вдясно, после вляво.

— Добре — каза той, хвана бравата и затвори.

— Коя е третата жертва на убийство? — попита Алиша.

— Ще стигнем и дотам — каза Хънт. — Преди това обаче искам да слезеш в стаята с телевизора, да седнеш за минутка и да ме почакаш. Идвам веднага.

— Убит ли е още някой? — попита отново тя. — Ако някой е бил убит снощи, през цялото време бях с Мики. Не бих могла да убия когото и да било.

— Може би не — каза Хънт. И натърти: — Стаята с телевизора. Моля те.

Тя кръстоса ръце и няколко секунди се взира в лицето му със зле прикрита враждебност, после издаде нервен и гневен гърлен звук, обърна се към коридора и изчезна в желаната от Хънт посока.

Веднага след това Хънт отиде в спалнята си, където със смесица от разочарование и облекчение установи, че килимът очевидно не беше пипан. Въпреки това се приближи, повдигна го и отвори капака над сейфа. Завъртя ръчката с кода, тя лесно се превъртя, показвайки, че е заключено. Но за да е напълно сигурен, той набра комбинацията, отвори, видя втория пистолет там, където го бе оставил по-рано, пак затвори и два пъти провери, дали е заключено, преди да се изправи и да повтори в обратен ред действията си с капака и килима.

Още щом се показа на прага на стаята с телевизора, тя вдигна очи. Сгърчена така, сякаш я болеше коремът, подпряла лакти на коленете и с вкопчени пред себе си длани, Алиша неочаквано изглеждаше много дребна, като бездомно дете. И толкова по-красива, заради очевидната си уязвимост — очите й, като на кошута, сякаш всеки миг щяха да се налеят със сълзи, скулите й бяха поруменели.

За момент, дори в скептичното си и враждебно настроение, Хънт изпита нещо подобно на страхопочитание пред властта, която имаше над мъжете, само ако си даваше сметка.

Разбира се, че си дава, помисли си той. Как би могла да не знае?

— Умрял ли е още някои? — попита тя отново. — Моля те, кажи ми, че никой друг не е умрял.

Хънт я оценяваше много трезво и не желаеше чисто физическата й близост да й позволи да го подведе, затова седна възможно най-далеч от нея в другия край на стаята.

— Ал Картър твърди, че ти си предложила да закараш Джим Пар у тях от погребението вчера — заяви той. — Вярно ли е?

Главата и увисна така, сякаш някой бе прерязал жилите на врата й. Когато отново погледна нагоре, от очите й се стичаха сълзи.

— Джим добре ли е?

— Никой не знае — отговори Хънт. — Така и не се е прибрал.

Тя затвори очи и няколко пъти поклати глава напред-назад.

— Не го откарах у тях — каза. — Той не искаше да се прибира. Искаше да отиде в „Ортега“. Там го и оставих.

Това сведение, независимо истина или не, изпрати приток на електричество по гърба на Хънт.

— По кое време стана това? — попита той.

— Не съм съвсем сигурна. Един, един и петнайсет, нещо такова.

— Какво каза, че искал да прави там? В „Ортега“?

— Не уточни. Искаше просто да се поразходи и да поговори с хората. Все още познавал мнозина. Някой можело да е чул или видял нещо, или пък да знае нещо, което да е от полза за Мики. И за теб. Наистина искаше да помогне да бъде заловен убиецът на Доминик и си мислеше, че там има известен шанс. Но когато пристигнахме, мястото беше затворено — схванахме, че заради погребението, разбира се. Всички деца и персоналът бяха в града.

— И ти какво направи? С Джим, искам да кажа.

— Казах му, че ще го закарам вкъщи. Той обаче искаше да остане там.

— В дъжда?

— Има една пицария по-долу на „Ървинг“, близо до „Деветнайсета“. Оставих го там. Каза, че щял да почака и да се върне в „Ортега“, когато отворят отново. Опитах се да го разубедя, казах му, че е по-добре да се прибира, но безуспешно.

— Значи си го оставила в тази пицария? Искаш да кажеш, че е възможно някой да си спомни, че го е видял там?

— Не зная колко дълго е останал, но е възможно някой да си спомни. Някой от персонала. Може да им се обадиш и да ги питаш, дали един възрастен човек не се е отбивал сам малко след обедно време. Да разбереш колко време е останал. — Тя твърдо посрещна втренчения му поглед. — Зная, ще възразиш, че съм се навъртала там и съм го взела, след като е излязъл, но не съм направила това, господин Хънт. Отидох си вкъщи, хвърлих си дрехите в колата, обадих се в работата, че съм болна, излязох и отидох да потърся Мики. Така постъпих. Оставих Джим в пицарията.

Хънт не можеше да не изпита възхищение от ловкостта и твърдостта й. Това бе още един перфектно напаснат сценарий — макар и много труден за категорично доказване, — който тя бе стъкмила на мига, като същевременно успяваше гладко да играе ролята си на несправедливо обвинена жертва. От друга страна, в края на краищата, може и да беше вярно. Хънт неохотно установи, че се бори с изкушението да й повярва.

— Помниш ли името на тази пицария? — попита той.

— Струва ми се, „Ървинг пица“.

— Творчески намислено — отбеляза Хънт.

Извади си мобилния телефон, набра 411 и го свързаха след миг. Макар да беше обедно време и да имаше много страничен шум, управителят намери време да дойде на телефона, изслуша въпроса на Хънт, с преамбюла и всичко.

— Да — отговори той. — Старецът беше тук наистина. Влезе малко след обедната навалица, изяде една малка пеперони и изпи почти цяла халба с бира. Приятен човек. Джим някой си, струва ми се. Будалкахме се с него около час. Тръгна си на собствен ход. Добре ли е?

— Опитваме се да го открием — обясни Хънт. — Благодаря ви за помощта.

Затвори и погледна към Алиша Торп.

— Не лъжа — заяви тя. — За нищо.

Хънт каза:

— Излъга, че Доминик не те бил уволнил. Забрави ли?

Тя поклати глава.

— Бях уплашена. Но вече обясних на Мики. Казах му защо съм го направила. Никога преди не са ме притискали полицаи. Помислих, че ще ме арестуват, защото това може да ми даде мотив за убийството на Доминик.

— Не просто „може“.

— Но не беше така. Аз дори не се нуждаех от работата.

И без това си имам работа, знаеш. Искам да кажа, истинска, платена работа, не че ще забогатея от нея. Но засега ме устройва. Освен това, Доминик не ме уволни просто така. Той ми обясни всичко за Елън. Много съжаляваше, но просто повече не можел да се справя с живота си вкъщи, при положение, че връзката ни подлудявала Елън, въпреки, че между нас нямаше нищо сексуално.

— Нищо сексуално?

— Точно така. Ян може да ти каже, че аз…

— Кой е Ян?

— Брат ми. Той може да ти каже, че вече не се забърквам в сексуални истории с по-възрастни мъже, особено с женени. Всъщност, изобщо вече нямам общо с нищо сексуално, точка. Иначе прецаквам всички. Да не говорим, че и аз се прецаквам. Смея да се надявам, че един ден ще си намеря истински приятел и тогава може отново да правя нещо такова. Но май на никого не му се иска да си прахосва времето и да види, дали първо ще си допаднем. Не мислиш ли?

— Чувал съм такива неща — заяви Хънт. Той обаче си беше наложил ограничение, нарочно се възпираше от импулса си да я възприеме, да й повярва. И затова щеше да направи още един опит да разбие теорията й. — Нека те попитам нещо друго: ако между вас с Доминик не е имало нищо сексуално, как ще обясниш, че върху шала ти има сперма?

И още веднъж, ако това бе актьорска игра, тя беше брилянтна. Алиша се стегна, лицето й се превърна в маска на объркването.

— Наистина ли?

— Да.

— Полицаите не ми казаха нищо такова.

— Да, но те понякога не ти казват веднага всичко, което знаят. Надяват се, ако може ти първа да се издадеш и да им кажеш, преди да се очаква да го знаеш.

— Ами — тя не се поколеба, дори не изглеждаше прекалено притеснена. — Нямам никаква представа за това. Откъде да зная какво се е случило с шала ми, откакто го изгубих? Не намираш ли смисъл в това?

Хънт почувства, че неотстъпчивото й лукавство почва да го изтощава. Тя или бе премислила всичко предварително до степен, каквато не бе срещал в живота си, или действително казваше истината. Мики й вярваше, Джим Пар й вярваше и Тамара не можеше да се принуди да мисли лошо за нея.

— Знаеш ли какво бих искала? — попита тя.

— Какво?

— Никога да не бях срещала Елън. Сигурна съм, че тогава на никого от нас нямаше да се наложи да преживее това. Във всеки случай, не и на мен.

Неочаквано Хънт изпита тръпка на интерес към тези думи. Те го накараха да си припомни първата среща с Елън Комо, когато тя го бе навела — а по този начин, също и Джул и Русо, понеже Хънт им го бе разказал, — на идеята, че Доминик е бил влюбен в Алиша, един доста правдоподобен сценарий, като се има предвид неговата репутация и нейната атрактивност. Но онова, за което Хънт не си бе дал ясна сметка, бе, че прие този факт за неоспорим — за любовта на Доминик към Алиша, — защото повярва на Елън.

Имаше обаче още един неоспорим факт — по личните впечатления на Хънт, — и той бе враждебността на Елън към съпруга й, яростта и ревността към Алиша, затова, че е млада и красива.

— Как изобщо се запознахте? — попита Хънт. — Чух, че тя не се вълнувала особено от работата на Доминик.

— Така е. Но една от каузите, в които вярваше, беше „Убежището“ — малтретираните жени и техните деца. А точно, когато бях започнала в началото, Нанси Нешек провеждаше годишното им тържество в дома си, аз имах свободна вечер и си помислих — а и Доминик така си помисли, понеже тъкмо започвах да си създавам връзки, — че трябва да отида. Освен това, всички останали от професионалния екип на „Сънсет“ щяха да присъстват, значи нямаше да съм съвсем сама сред непознати хора. Щеше да е забавно, храната страхотна — това никога не пречи. После обаче Доминик, какъвто си беше чаровник, знаеш, някак си ме дръпна встрани от Лорейн и другите жени от „Сънсет“ и ме заведе специално да ме представи на Елън като една от новите му шофьорки. Опитваше се да ме накара да се почувствам като у дома си, но още на секундата, в която срещнах погледа й, разбрах, че ако може, тя ще създава проблеми. Искам да кажа, бях облечена в онази хубава семпла черна коктейлна рокля — съвсем подходяща, защото това си беше коктейл — Елън ме оглежда отгоре додолу и казва нещо като: „О, здравей, скъпа. Това новата униформа на шофьорките ли е?“ или някаква подобна глупост. Сигурна бях, че иска да ми издере очите и то, далеч, преди между мен и Доминик да е имало каквато и да било връзка. А по-късно, когато с него се сприятелихме, предполагам, че ме е споменал няколко пъти и тя не ме е забравила. Нямаше да се откаже, докато не ме довърши.

Докато слушаше това, погледът на Хънт стана отнесен, умът му сякаш бе далеч. Едно нещо бе сигурно, почти против волята си, той бе прекрачил бариерата по отношение на Алиша. Тя седеше срещу него и очевидно без никакъв умисъл и без излишен драматизъм му разказваше неукрасената истина, такава, каквато й бе известна.

Но имаше и още нещо.

— Господин Хънт?

— Тук съм.

— Всичко наред ли е?

— Не — каза той. — Не всичко. Мислиш ли, че Джим е отишъл в „Сънсет“, след като си е тръгнал от „Ървинг пица“?

— Абсолютно. Ако е успял. Но то е само на няколко пресечки, така че трябва да е успял.

Хънт бързо пресметна наум. Улиците на Сан Франциско, ориентирани от изток на запад, минаваха южно от авенютата в азбучен ред; „Ървинг“, номер 19, следователно, се намираше само на шест пресечки от „Ортега“, номер 19. Лесна работа, дори за възрастен мъж, пийнал бира и под лекия дъжд.

— Сега Мики е там — отбеляза Хънт. — В „Сънсет“ е и използва техните телефони, за да провери няколко алибита. Трябва да се обадя на още едно място.

33.

— Тук съм с нея — каза Хънт. — Тя е добре.

— Тя ли е откарала вчера Джим вкъщи?

— Не. — Хънт направи пауза. — Закарала го е там.

— Къде?

— Където си ти сега. В „Сънсет“.

— Но той ми обеща… — Мики спря по средата на изречението. Обещанието може и да си беше обещание, ала друго клише казваше, че обещанията се дават, за да бъдат нарушавани. А Мики знаеше кое точно бе нарушил Джим вчера. — Това копеле! И къде е сега?

— Точно затова ти се обаждам. Все още не знаем. Допреди половин час не се беше прибрал вкъщи. Кампусът е бил затворен, когато са отишли двамата с Алиша. Затова тя го оставила в едно заведение, наречено „Ървинг пица“… — Хънт му разказа останалото.

— И ти вярваш ли на това?

— Така е било — заяви Хънт. — Обадих се в пицарията. Управителят потвърди. Запомнил го е.

Мики се поколеба.

— Значи… ти й вярваш?

— Започвам. Може би.

— Уау! Обуздай си ентусиазма, Уайът.

— Под контрол е. Но от полза ще е най-вече, ако говоря с Ал Картър, ако можеш да го намериш колкото е възможно по-скоро. Той там ли е днес?

— Беше. Може още да е.

— Добре. Първо го намери, после виж, дали някои там не е виждал Джим.

— Не. — Лорейн Хес бе преполовила обяда си от целина и моркови, поставен на бюрото й. — Не съм го виждала. А много би ми се искало, тъй като и на мен той ми липсваше на погребението. Чудесен човек. Сигурен ли сте, че е бил тук?

Мики поклати глава.

— Не. Зная къде е бил към два часа или два и половина, но не и дали действително е дошъл дотук. Възразявате ли да поразпитам наоколо?

— Ни най-малко. Направете, каквото смятате за необходимо. — Тя набързо отхапа от един морков. — Но, за всеки случай, да знаете, че по-голямата част от персонала се върна тук чак към три. Отворихме към три и петнайсет. Затова може и да е дошъл дотук, но да не му се е искало да чака. Особено, ако е стоял навън във вчерашното време.

— Разбирам — каза Мики. — Пък и всичко това може да се окаже фалшива тревога. Джим и преди е прекарвал нощи навън. Обеща ми също да не идва тук да задава въпроси и да безпокои хората, така че може би на път за насам съвестта му да е проговорила. Макар че, като го познавам, едва ли.

— Винаги е бил своенравен. — Хес разпери длани и му отправи съчувствена усмивка. — Е, ако има нещо, което мога да направя, ако имате нужда от нещо… сигурен ли сте, че сте в състояние да обикаляте толкова?

Без особен успех, Мики се помъчи да изобрази убедителна усмивка.

— Главата ми е била и по-добре, но съм сигурен, че ще се оправя.

— Някой отвън в кабинките може да има болкоуспокояващо.

— Благодаря. Може би просто ще ида и ще видя какво мога да науча.

Излезе във фоайето и забеляза, че импровизираната маса, на която преди подготвяха пощата с благотворителните картички, сега бе приспособена за нещо като учебно бюро и около нея бяха насядали шест двойки учители и техните ученици. С болезнено пулсираща отново глава, той закуцука нататък и почука в единия край на масата.

— Извинете — започна и дванайсет чифта очи се обърнаха към него. — Някой от вас да е виждал един възрастен мъж да се мотае наоколо вчера следобяд, вътре или вън от сградата? Висок около метър и осемдесет, слаб, към седемдесетгодишен?

Гледаше го море от безизразни лица. Не беше голяма изненада.

По телефона Хънт бе инструктирал Мики да открие Ал Картър, ако може и да го помоли да му се обади. След този разговор Мики бе склонен да зареже проучването на алибитата и обажданията до членовете на ОВ и да посвети времето си на опитите да установи какво се бе случило с Джим. Хънт бе дал ясно да се разбере, че изчезването му все повече изглеждаше по някакъв начин свързано с разследването, а това не бе никак добра новина. Всъщност, новото развитие се видя на Мики толкова внезапно и важно, че той съвсем забрави какво му бе наредил шефът му — първо, да намери Картър и да му предаде да се обади на Хънт. Чак тогава трябваше да почне да търси Джим и да проследи, ако е възможно, къде е отишъл след „Ървинг пица“.

Внезапно Мики се сети, че е пропуснал първата част от задачата си. Върна се в административните кабинки, откъдето бе звънял по телефона, намери аспирин и узна, че Картър е на паркинга — върнали им лимузината и той отишъл да провери, дали не са и направили нещо.

Намери го да седи сам зад волана, явно спеше под приятното, току-що показало се слънце. Предните стъкла бяха спуснати. Мики се поколеба, после закуцука към страната на шофьора. Щом стигна на около метър и половина, Картър проговори със затворени очи.

— Шумът от походката ти те издава. Кажи ми, че съм спечелил наградата.

— Съжалявам. Не още. Но шефът ми би желал да му се обадите. Може и да сте близо до наградата.

Мики набра номера на Хънт по телефона на Картър и му го връчи обратно. После се дръпна, така че да не подслушва и седна на асфалта, подпрян с гръб на сградата, потънал в сънливо полу-вцепенение под греещото слънце. Задряма, против волята си. Няколко секунди или минути по-късно се събуди. Картър все още говореше, но неговите реплики се състояха предимно от „да“ и „не“. С изключение на финалната фраза, когато каза:

— Това никога не ми е минавало през ум.

После Картър се приближи до Мики и свивайки рамене, му подаде телефона.

Гласът на Хънт потреперваше от напрежение, докато даваше на Мики новите разпоредби и дали заради тях, дали от кратката дрямка, или пък аспиринът бе подействал, но Мики внезапно почувства прилив на яснота и надежда.

Хънт знаеше, че Джим вече е пил, когато е напуснал „Ървинг пица“. После е заваляло горе-долу по времето, когато се предполага, че е тръгнал към „Ортега“. Не беше нелогично да се предположи, че това го е принудило да влезе в някой друг бар по пътя. Хънт бе проверил в интернет баровете в района и бе набелязал седемнайсет в близост с „Ортега“ кампус. Сега той продиктува на Мики имената и адресите им.

Тези места трябваше поне да бъдат проверени.

Щом затвори, Мики вдигна очи към Картър и каза:

— Е, какво ви каза той?

И Картър отговори:

— Каза ми да не ти казвам.

Девин Джул, Сара Русо и Уайът Хънт се срещнаха в „При Лу Гърка“ и заеха едно празно сепаре в дъното. Докато обядваха в колата, Сара бе решила да се обадят в „Мортънс“. От там разбраха, че Алиша Торп се е обадила и е казала, че е болна от грип. Щяла да отсъства поне през уикенда, което, заедно с почивните й дни, означаваше, че няма да я има най-малко до следващата сряда. И за двамата, Джул и Русо, това бе ясен знак, че тя се е скрила или е избягала, затова инспекторите отмениха проучването си в квартала на Нешек и си насрочиха среща с Хънт. Сега от първостепенно значение бе да попаднат на следите на Торп и ако я намерят, да я доведат за разпит.

— Хей — възрази Хънт, — случва се хората да се разболеят.

Русо намръщено отпи голяма глътка от лимонадата си.

— Вярно е — каза, — но тя не си лежи вкъщи да се лекува. Не е и при брат си. Не е в болница. Допускаме, че не е и с твоето момче Мики.

Хънт остана с наведена глава и се въздържа от коментар.

— Какво остава тогава? — попита Джул. — Избягала е.

— Може вчера да сте я изплашили — допусна Хънт. — Тя знае, че сте намерили шала. Било е само въпрос на време.

Джул късаше салфетката си на малки парченца.

— Мамка му.

Русо кимна.

— Точно така, мамка му. В ръцете ни беше.

— Ще се появи — заяви Джул.

— Да се надяваме, че ще го направи, докато сме още живи — язвително подметна Русо.

Хънт забеляза очевидното напрежение между двамата инспектори, дължащо се вероятно на нежеланието на Джул — резултат от опита му напоследък, най-вече във връзка с Джина Роейк, — да задържат Алиша и да говорят с нея в една от стаите за разпити на отдела по убийства, където, благодарение на страховитата обстановка, много по-лесно се постигаха резултати.

— Затова искахме да включим теб и Мики, а дори и сестра му — добави Русо. — Те се познават с много от онези хора, нали така? Искаме да пуснеш слуха.

— Абсолютно — съгласи се Хънт, — веднага се залавяме. — После смени темата. — Междувременно, докато така се забавляваме тук, дали не изкопахте нещичко за Кейдриън?

— А, Кейдриън — каза Джул. — Как се натъкна на него?

Хънт сви рамене.

— Той е полковник или нещо такова в Батальона в „Сънсет“, но се мотае с Лен Търнър и се чудех каква му е ролята. Имате ли нещо за него?

— Чист е — отговори Джул. — Поне, откакто е пораснал. Разбира се, само от седем месеца е напуснал младежката ферма, така че не е имал много време да се върне към старите навици. Но като дете е бил доста голям задник. Прибрали са го за непредумишлено убийство, когато е бил на шестнайсет, въпреки че е имало съмнения, дали не става въпрос за умишлено. Окръжният прокурор едва не го е обвинил като възрастен, но чух, че твоят приятел господин Търнър е оказал известно влияние и изведнъж се оказало, че Кейдриън се нуждае от рехабилитация и утеха.

— Мислиш, че Кейдриън по някакъв начин е свързан с всичко това ли? — попита Русо.

— Не е невъзможно — отговори Хънт. — Но трябва да разбера със сигурност.

— И аз трябва да разбера много неща — обади се Джул.

Хънт тутакси добави:

— Антъни — каза той.

— Какво е Антъни?

— Моето второ име. Ето, него го разбра.

Джул само поклати глава, а Русо погледна Хънт смразяващо.

— Оценявам притесненията ти за него, Уайът, но за нас Кейдриън не е важен — каза тя. — Ние търсим Торп и ако искаш да си ни от полза, и ти трябва да я търсиш.

— Ще издадете ли бюлетин? — попита Хънт.

Русо бавно поклати глава.

— Не можем. Не още. Не и официално. Официално, само искаме да поговорим с нея отново.

Джул каза:

— Но първо трябва да я намерим.

Хънт кимна.

— Добре. С вас съм, момчета. Ще видим какво може да се направи.

Хънт седеше в кабинета си, а стомахът му бе свит на топка. След последния половин час, ако Джул и Русо някога разберяха, дори и Алиша вече да не се намираше в дома му, той щеше да е мъртвец. Не беше невъзможно и да му повдигнат обвинения за препятстване на правосъдието или каквото там искаха да хвърлят върху него и да си заслужи известно време в затвора. И то, в случаи че беше прав.

Ако пък грешеше — т.е. инспекторите бяха прави и Алиша действително се окажеше сериен убиец, както и той беше убеден само допреди няколко часа, — можеше да стане и много по-зле.

Хънт обаче не бе в състояние да се изясни с тях. Дори не можеше да ги въведе в бавно оформящия се в главата му план, понеже този план зависеше от онова, което Мики щеше да установи, а Хънт още не се бе чул с него. От наученото досега, от онова, което му бяха казали Алиша и Ал Картър, той бе останал само със силно предчувствие за истината, но не и с логически стройна теория, която да издържи на критики.

Трябваше да чака. Можеше само да чака.

А чакането бе двойно по-мъчително, понеже ако Мики дадеше отговора, на който Хънт се надяваше, и с резултата, който очакваше, това щеше да е последното нещо, което би желал, тъй като то почти със сигурност щеше да означава, че Джим Пар е мъртъв.

— Хайде, Мики — изрече на глас. — Хайде, де.

„Салон Нориега“ бе още едно хитроумно наречено заведение на Нориега авеню — най-близо разположеният бар, северно от кампуса „Ортега“, само на една пресечка от там. За жалост, не се водеше на Деветнайсето Авеню, поради което не се виждаше от главния път, но Мики реши да си остане педантичен, както обикновено и да претърси всичко по пътя южно от Университета на Сан Франциско на север до парка „Голдън Гейт“.

Вече бе спрял на осем места, когато в четири часа стигна до „Нориега“. Помисли си, че дори и да не бе широко рекламирано, напълно възможно бе заведението да е спечелило приза за „Най-гратисния гратис час на Сан Франциско“, който официално почваше след половин час — две питиета за едно, нищо по-скъпо от два долара и безплатни ордьоври. Една доста впечатляваща разнолика тълпа вътре бе в настроение да си докара още настроение, огромни тонколони с усилени басове излъчваха дискомузика, а два безмълвни телевизора — единият показващ Опра, а другият спортна програма, — се бореха за място и внимание над бара.

Всеки стол бе зает.

Мики си намери удобно местенце да застане прав между два стола и го зае. Без да иска удари с гипса си съседа отляво, брадясал мотоциклетист с провиснали от гайките на колана му вериги.

Той се извъртя на стола си и почна нещо като:

— Хей, гледай къде… — но после забеляза окото и гипса на Мики. — ’Звинявай — каза, премести се с няколко сантиметра и му направи повече място. — Добре ли си, приятел?

— Вися си тук — каза Мики. — Катастрофа.

— Шибаните шофьори — изруга мотоциклетистът. — Никога не гледат другия. Хей, Клаудио! — провикна се към бара. — Я обслужи приятеля ми тук. — Той протегна ръка. — Аз съм Айвън. Какво пиеш?

— Мики. „Кола“ е добре. На работа съм.

Айвън се разсмя от сърце.

— На работа си тук? Искам твоята работа. Аз направо живея тука, човече, а никой не ми предлага да ми плати. — Барманът се появи иззад гладкия черешов тезгях. — Клаудио — каза Айвън, — това е Мики. Той е на работа. Дай му една „Кола“. — После пак към Мики: — И над какво работиш?

— Опитвам се да намеря някого — отговори той. Извади си портфейла и го разтвори на единствената снимка на Джим, която по случайност притежаваше и пазеше. Беше отпреди пет-шест години, направена при дипломирането на Тамара и на снимката бяха и тримата.

— За мен е бебчето отдясно — каза Айвън.

— Не тя е изчезнала — каза Мики. — Това е сестра ми.

— Толкова по-добре. Честно ти казвам — настоя Айвън. — Ще се срещна с нея, когато кажеш.

— Ще й предам — увери го Мики. — Обаче сега търся стареца, дето е в средата. Може да се е отбил тук за едно питие вчера около това време или малко по-рано. Може да е бил сам. А може и с някого.

Айвън завъртя стола си и взе снимката от Мики. Вдигна я така, че да попадне на светлината от прозореца зад тях.

— Не съм съвсем сигурен. Изглежда ми малко познат. Обаче, виж, половината, дето сега сме тук, бяхме и вчера.

— И той отново се провикна към бара: — Хей, Клаудио! Докарай си задника тук. Виж тая снимка, човека по средата. Не е ли оня приятел, дето се размаза тук вчера?

34.

— Госпожа Комо? Здравейте. Аз съм Уайът Хънт.

— Случило ли се е нещо? Кажете ми, че са я арестували.

— Ако имате предвид Алиша, не, мадам. Не още.

Хънт я чу да въздиша.

— Не мога да разбера защо се бавят толкова, когато за мен е така ясно.

— Ами, точно затова се обаждам. Инспекторите споделят вашето раздразнение. Особено при положение, че според тях, притежават всичко необходимо, за да навържат нещата.

— Какво тогава ги задържа?

— Там е въпросът. Видях се с тях днес следобед и те мислят, че може би ще успеят да придвижат нещата малко по-бързо, ако вие и някои от другите свидетели се съгласите да се срещнете с тях отново, заедно, на едно място и всички прегледате дадената от вас информация в малко повече подробности.

— Не мога да си представя как ще стане. Вече ви казах всичко, което зная.

— Това ми е ясно. Но както сама се изразихте, вие сте го казали на мен. Което означава, че полицията го е научила от втора ръка. Може да не съм ви задал правилните въпроси. Или пък да не съм сглобил както трябва информацията от всички останали източници. — Той помълча. — Става дума за не повече от час-два.

— А кои са другите свидетели?

— Ал Картър. Лорейн Хес. Джими и Лола Санчес.

— Какво за тях?

— Ами всички те в някаква степен са подпомогнали полицията.

— С информация срещу онова момиче Торп, искате да кажете?

— Не мога напълно да потвърдя това, докато арестът не стане факт, госпожа Комо. Инспекторите не желаят информацията да излиза, докато заподозряната не бъде задържана, което — смятам, ще се съгласите, — е разбираемо.

— Ами, да. Предполагам, че е така.

Хънт още не бе сигурен, дали я е спечелил, затова реши да опита друг начин да смекчи детайлите.

— Остава и въпросът за наградата — каза той.

По линията натежа тишина.

— Какво за наградата? — попита тя.

— Нали си спомняте, че по време на нашия разговор, вие казахте, че ако предоставената от вас информация се окаже полезна за разследването, искате уверения, че ще сте предвидена за наградата? Е, изглежда, ще има множество претенденти. Знаете ли, че Лен Търнър отговаря за разпределението й?

— Разбира се. Аз също му дадох парите си, ако не си спомняте.

— Точно така. Вижте, господин Търнър смята, и аз съм съгласен с него, че си струва основните претенденти да дадат показания за протокола в присъствието на инспекторите, за да няма по-късно спорове относно степента на приноса на всеки за решаването на случая. Но има нещо, в което не съм съгласен с господин Търнър, а именно, той изглежда не мисли, че вашата информация за връзката на госпожица Торп със съпруга ви и последвалото уволнение в последния ден представлява реално доказателство.

— Това е смешно — каза тя. — Че кое е по-реално?

— Разбира се — съгласи се Хънт. — И аз го чувствам така. Ето защо реших, че ще проявите желание да присъствате и да защитите позицията си. Може би не би трябвало да ви казвам, но смятам, че е необходимо да бъдете уведомена, че господин Картър потвърди факта, че съпругът ви е уволнил госпожица Торп в онзи ден, затова и той ще претендира за наградата на основание на същата информация, която вие първа ни съобщихте.

— Това просто не е редно.

— Вярно е, мадам, не е.

— Е, къде ще е тази среща? И по кое време?

Той и съобщи, после затвори и огледа събраната от него група — Алиша, Мики, Ал Картър и Джина Роейк, в качеството си на адвокат на Алиша, ако стане нужда. — Е — каза им, — това беше номер три. Остават още двама. И Девин.

— Понякога, Уайът, ме притеснява това — заяви Роейк, — колко лесно манипулираш, мамиш и лъжеш.

Коментарът имаше за цел просто да стопи напрежението и донякъде подейства. Поне доведе до началото на усмивка на лицето на Хънт.

— Това може и да е проблем — каза той, — но ще се постарая да не ме провали.

Хънт каза:

— Вдигни, Девин. Важно е.

След няколко секунди се чу гласът на инспектора:

— Насред вечерята си съм, Уайът, затова най-добре да си струва.

— И още как — увери го Хънт. — Какво, ако ти кажа, че съм намерил Алиша?

— Наистина ли?

— Аз попитах пръв. Какво?

— Щях да ти кажа да я държиш под око, докато пристигна там, където е, и й сложа белезниците. Къде е тя?

— Ще я арестуваш ли? Дори и без да притежаваш ДНК от шала?

— Получихме резултатите, точно преди да се прибера вкъщи. На Комо е. Така, че я пипнахме.

— Само дето, както се оказва, все още не знаете къде е.

— Но ти знаеш.

— Никога не съм го твърдял.

— Не ми се прави на умник, Уайът. Къде е тя?

— Мога да я накарам да дойде тук.

— Последен път. Къде е?

— Тук. В къщи. На склада.

— Добре. Направи, каквото ти казах.

— Ще се опитам. — Хънт направи пауза. — При условие, че няма да я арестуваш.

Смехът на Джул експлодира в слушалката.

— И защо, за Бога, да се съглася с това?

— Защото също така ще ти доставя и убиеца.

— О, нима? И кой е той?

— Мога да ти кажа, но няма да е в услуга нито на мен, нито на Алиша.

— Значи вече е Алиша, така ли?

— А също и моя клиентка.

— Каква?

— Чу ме.

— И кога се случи това?

— Няма никакво значение. Не и за теб. Има значение да обещаеш, че няма да я арестуваш.

— Докога?

— Докато не ти доставя убиеца.

Още един изблик на смях.

— А кога ще стане това?

— Може би тази нощ.

— Тази нощ. Добро предложение. Но аз имам по-добро — заяви Джул. — Какво ще кажеш първо да арестувам Торп?

— Не. Тогава всички обещания отпадат.

— Твърдиш, че знаеш кой е убиецът?

— Твърдя, че ако ти искаш да разбереш, трябва да обещаеш да не я арестуваш. Край на историята.

— Ами ако грешиш?

— Не греша.

— Значи отвеждаме Алиша и ако ти докажеш, че грешим, я пускаме.

— Добър опит, Дев. Но в действителност ще стане така, че ако веднъж я задържиш, ще е невъзможно да арестуваш другиго. Защо ли? Защото направо ще изградиш защитата на следващия си заподозрян: „О, Ваша чест, миналата седмица беше Алиша Торп, но тази седмица вече е клиентът ми Х, той го е направил“. Да не говорим, че втори арест за едно и също престъпление ще изкара и двама ви със Сара глупаци.

— Не, това не би…

— Глупости. Чуй ме. Ако сега я арестуваш, ще й повдигнат цял куп обвинения в серийно убийство и няма да й се полага гаранция. Окръжният прокурор ще каже, че тя може да отхвърля обвиненията чак на процеса, но процесът ще се върти около физическите доказателства, а те сочат нея. Междувременно, докато Алиша е в затвора, истинският убиец ще има достъп до всички доказателства и ще си затвърди версията, ако преди това не напусне града. Така ще стане в действителност, Дев и ти дяволски добре го знаеш. Затова не мога да ти кажа кой е убиецът. Защото ти ще кажеш само „Благодаря за участието“ и ще арестуваш моята клиентка. Налага се да те убедя. А аз мога да го направя. Но първо ми трябва думата ти. Никакъв арест. Не подлежи на обсъждане.

Дълго мълчание. После:

— Къде е тя сега?

— Няма значение — отговори Хънт. — На тайно място. Мики я намери. Но важното е, че го накарах да я доведе тук.

— А тя защо ще го прави? Да идва там?

— Защото Мики я е убедил, че това е най-безопасното място за нея. А тя вярва на Мики.

— Мамка му.

— Все това повтаряш.

— А знаеш ли защо? Защото все е подходящо. Мамка му, мамка му, мамка му. И какво трябва да направя със Сара?

— Не съм сигурен, дали тя ще се съгласи с условията.

— Значи трябва да отрежа и партньорката си. Зная, че не си ченге, Уайът, но на подобно поведение не гледат никак с добро око там, в управлението.

— Ами, виж, давам си сметка. Но важните неща стават сега. Това е всичко, което мога да ти кажа.

Уайът чу тиха въздишка на примирение и взето решение.

— Добре — каза Джул. — Между двайсет минути и половин час.

— Трябва да свършат работа — съгласи се Хънт.

До осем и половина мястото беше подредено така, както Хънт го искаше: хубав демократичен кръг от единайсет сгъваеми стола, разположени на баскетболното му игрище. В крайна сметка бе успял да придума, прилъже или по друг начин да убеди всички главни герои да се съберат в неговия склад в девет часа, така че, в зависимост от това, какво им бе казал Хънт, да могат да дадат по-подробна информация, да се борят за своя дял от наградата, да си потвърдят алибитата или просто да се осведомят за напредъка на разследването. Или в крайна сметка, в случая с Джул — да арестува истинския убиец.

Сега Хънт се върна в жилищната част, в кухнята, където още седяха около масата Роейк, Картър, Алиша и Мики и около тях витаеше осезаемо напрежение.

— Почти е време — небрежно отбеляза Хънт. Собствените му нерви бяха опънати до краен предел, но не можеше да си позволи да го покаже, не и в момента. — Продължавате ли всички да искате да се позабавляваме?

Всъщност, никой нямаше такъв вид. Напротив, изглеждаха, сякаш си бяха говорили за смъртоносно важни неща, докато той си подреждаше столовете. Роейк, мълчаливо признатата говорителка на групата, огледа масата и вдигна очи към него.

— Помислихме си, че в крайна сметка може би е по-добре, ако Алиша не присъства, Уайът.

Хънт бързо си пое дъх.

— Ако не присъства — произнесе с колкото се може по-разумен тон, — ще я арестуват, където и да я намерят навън. А за тук имам думата на Девин, че няма да я закачат.

— И вие вярвате на това? — попита Картър.

— Абсолютно.

Картър поклати глава с изразителна гримаса.

— Представи си обаче, Уайът — каза Роейк. — Ами ако той се е обадил на Русо и й е казал? Тя нищо не ти е обещавала. Влиза тук с него, а той само свива рамене и казва, че не е в неговата власт.

— Няма да стане така.

— Ами ако стане, Уайът? И отведат Алиша? Като неин адвокат, не съм сигурна, че с чиста съвест мога да й позволя да остане.

— Като неин адвокат — възрази Хънт, — трябва да настояваш да остане. Това е единственият й шанс да не попадне в затвора.

— Но, Уайът — намеси се Мики, — ако й намерим друго скривалище, пак няма да я арестуват.

— Приятели, разберете. В мига, в който тя не е тук, отново става първостепенен заподозрян и тогава ще е само въпрос на време. — Хънт се изопна в целия си ръст. — Това вече го преговорихме. Оценявам всичките ви съображения, но Алиша трябва да е тук, за да постигнем ефект. Ако Джул дойде и нея я няма, той ще си излезе и цялото това упражнение отива по дяволите. Единствената причина, поради която той ще дойде, е, че ако идеята ми не свърши работа, тогава и само тогава, той ще може да й сложи белезниците.

— По дяволите — каза Мики.

— Това обаче няма да стане — заяви Хънт. — Ако всички дойдат, нещата си идват на мястото.

— А ако не дойдат? — Намери гласа си най-накрая Алиша. — Тогава какво?

— Достатъчно ги мотивирах всичките — обясни Хънт. — Не може да не дойдат.

— Има още нещо — намеси се Джина. — Ако си прав, един от тези хора, които си поканил тук тази нощ, вече е убил двама. Не мислиш ли, че съществува известен риск?

— Има елемент на риск, дори когато пресичаш улицата. Склонен съм да вярвам, че ще имаме числено превъзходство, ако някой излезе извън релси. А и не забравяйте, че Джул ще е въоръжен. Както и аз.

Роейк превъртя очи.

— Значи и ти смяташ, че може нещо да се случи?

— Сигурен съм, че нещо може да се случи, Джина. Винаги може да се случи нещо неочаквано. Но тази нощ и тук се съмнявам, че ще е проява на насилие. Нося си пистолета само, защото искам да се уверя, че е напълно безопасно. Просто спазвам основните правила, предвиждам непредвидените обстоятелства.

— Да обмислиш добре един план, не означава непременно, че той няма да се провали.

— Така е — каза Хънт, — зная. Разбира се, че не. Но това е най-добрия ни шанс да измъкнем Алиша от този товар на подозрения и да й върнем собствения живот. Преди няколко часа всички се съгласихме, че е така. Трябва да стане по този начин. И трябва да стане сега. Алиша — обърна се към нея той. — Оставаш ли с нас?

Тя се насили да изобрази слаба усмивка.

— След всичко, което каза, не виждам какъв друг избор имам.

— Това е правилният отговор — потвърди Хънт.

Чу се звънецът на задната врата. В затвореното пространство на кухнята той прозвуча силно като клаксон. Всички, събрали се около масата реагираха — дори Хънт подскочи инстинктивно и после се засмя на реакцията си.

— Ето, почна се — каза той, отиде до вратата, погледна през шпионката и отвори на Девин Джул в цялото му великолепие.

Джул мразеше това.

Вече си представяше, че се намира пред Полицейската комисия и обяснява как се е озовал въвлечен в тази недоправена операция. И то, без партньорката си или друго подкрепление. Не се правеше така, да се подлагат на риск и несигурност всички участници. Чудеше се и искрено се съмняваше, че познава друго ченге, което да даде на Хънт подобно на неговото обещание; надали имаше друг инспектор в отдела, който със сигурна заповед за арест на главния си заподозрян в джоба, щеше да отложи момента и да се навие на този аматьорски цирк. Единствената му утеха бе, че когато сценарият на Хънт се провалеше, а това неминуемо щеше да се случи, той щеше да пипне онази жена Торп. Естествено, фактът, че Хънт бе поканил Роейк, щеше да усложни ареста, но не до невъзможност. И все пак, Джул се дразнеше, че Хънт изобщо не спомена за присъствието на Роейк, в качеството й на адвокат на Торп, когато говориха по телефона. Всъщност, всичко в тази ситуация му се струваше погрешно. Но така е, помисли си той, като се доверяваш на приятелите си.

И после хората се чудят защо след време ченгетата стават толкова апатични. Защото или си в братството, или не си. Или играеш по правилата, или не.

Хънт някакси бе успял да го накара да премине границата. И това, повече от всичко друго, засилваше гнева и смущението му.

Почти веднага с идването на Джул, Хънт бе предложил всички да излязат на баскетболното игрище. Сега Роейк, Торп, Мики Дейд и Картър седяха на столове един до друг, а Джул застана зад тях с кръстосани ръце и разкопчан кобур под рамото, за да може да ги държи под око, както и да вижда кой влиза през вратата от улица „Бренън“. Лампите бяха светнати; температурата доста ниска, около петнайсет градуса, както Хънт обичаше да я поддържа.

Не бяха почакали и три-четири минути, когато на вратата към тази част от склада се позвъни, Хънт се отправи натам, отвори и поздрави Лен Търнър и един висок, слаб, добре облечен чернокож младеж, за който Джул се досети, че трябва да е Кейдриън Мугиса.

Джул попипа с ръка дръжката на служебния си револвер в якето.

Хънт не беше канил Кейдриън на тази среща, затова се наложи да прибавят още един стол към кръга. Търнър, след като кимна не съвсем топло на Хънт, изпадна в обичайната си роля на словоохотлив приятел, особено след като разпозна Картър и Джул. Лорейн Хес се беше срещнала с Джейми и Лола Санчес отвън на улицата и тримата влязоха заедно няколко минути след Търнър. Последната пристигнала и единствена, която можеше да направи някакви сцени — когато види, че Алиша Торп присъства, бе Елън Комо. Хънт обаче я успокои и я настани до себе си, от дясната си страна. Джул седна от лявата. И така, в кръга се бяха подредили последователно Джул, Роейк, Алиша, Мики, Ал Картър, Лорейн Хес, Джейми и Лола Санчес, Търнър, Кейдриън, Елън Комо и Уайът Хънт. Всички новопристигнали си стояха с палтата, тъй като бе сравнително студено.

Тихото бръмчене на разговорите постепенно се стопи в тишина и всички очи се вдигнаха към Уайът.

— Бих искал да благодаря на всички ви, че дойдохте тук тази нощ — започна той, — но истината е, че никой от вас всъщност не го направи, понеже аз съм ви помолил. Фактически всеки един от вас е тук по собствени солидни причини, свързани изцяло с личния ви интерес. Някои от вас — господин Картър, госпожа Комо, госпожа Хес, — претендират за цялата или част от наградата. Други — господин Търнър, господин Мугиса, господин и госпожа Санчес, както и отново господин Картър, — искат да се уверят, че полицията разбира и вярва на алибитата им за нощите на двете убийства, тъй като не бива да се заблуждаваме — един и същи човек е убил Доминик Комо и Нанси Нешек.

— Точно така. И тя е тук в момента — изтърси Елън Комо. — Всички го знаем. — Погледна към Джул и посочи Алиша. — Не разбирам защо не я арестувате, инспекторе, защо вече не сте го направили. Има ли някакво съмнение още? Всички сме наясно какво е направила и защо…

Хънт протегна ръка към нея.

— Госпожа Комо, моля ви.

— Не, тя е права, Хънт — каза Джейми Санчес. — Защо, по дяволите?

Хънт огледа втренчено кръга.

— Добре, инспектор Джул е тук, за да извърши арест тази нощ, но той обеща това да не е Алиша Торп, освен ако не докажем, че е някой друг.

— Какви ги говорите? — възмути се Търнър. — Че някой от нас…?

— Мисля, че и сам можете да се досетите, сър — отговори Хънт.

Елън Комо се изправи от дясната му страна.

— Не съм дошла тук да ме обиждат по този начин. Аз съм жертвата в този случай. Убитият бе мой съпруг. На никой ли не му пука за това? Нямам намерение да участвам в тази работа. — Избута стола си и се обърна към вратата.

— Госпожа Комо! — Спря я Хънт. — Никой не ви обвинява в нищо. Седнете обратно. Моля ви, нуждаем се от всички тук, ако искаме да стигнем до истината.

Точно отсреща на Хънт Лорейн Хес каза:

— Наистина ли твърдите, че някой от нас е убил Доминик? А също и Нанси?

— Да, госпожо — потвърди Хънт. — Един от вас.

— Но аз бях… бях със сина ми…

— Не съм казал, че сте вие, госпожо Хес — Хънт огледа групата, — нито пък всички вие. Казах един от вас.

— И имате намерение да докажете това — каза Търнър, — така че да убедите Джул? Тук и сега? И как смятате да го направите?

— Като сравним историите, които разказахте и видим къде са противоречията. Но също така — отговори Хънт, — малко и чрез процеса на елиминиране. Например вие, господин Търнър. Господин Мугиса ви е откарал вкъщи веднага, след срещата на ОВ в нощта, когато бе убита Нанси Нешек. Синът ви, жена ви и другите деца, които са били у вас да подготвят декорите за представлението си, ще се закълнат, че сте били там с тях до лягането си. Никой не допуска, че сте направили нещо различно и вие можете да го докажете. Значи, не сте убили госпожа Нешек, а следователно и Доминик.

Търнър се облегна назад, поклащайки глава подигравателно.

— Ами, естествено, че не съм. Нелепа идея.

— Цялата концепция е нелепа — намеси се Джейми Санчес. — Лола и аз отидохме на вечеря след срещата и после се прибрахме заедно.

— Къде отидохте на вечеря? — попита Хънт.

— В „Хейс вали грил“. От Градската зала отидохме право там. В заведението ни познават. Сигурен съм дори, че си пазя касовата бележка от кредитната карта.

— А след това?

— Исусе! — Търнър вдигна ръце като за призив. — Инспектор Джул, с подобни разпити ли смята господин Хънт да стигнем до някъде? Имате ли причина да смятате, че Джими и Лола Санчес са дори и потенциални заподозрени за което и да е от тези убийства?

Джул отвърна:

— Не, сър. Нямам. — Той се обърна към Хънт. — Ако това е идеята ти за разрешаване на случая, Уайът, може би е по-добре да пратиш тези добри хора да си идат у дома и да ме оставиш да си свърша работата като арестувам заподозряната.

Хънт запази самообладание.

— Господин Санчес — продължи той, — поднасям извиненията си на вас и съпругата ви. Използвах ви като пример към въпроса на господин Търнър относно процеса на елиминиране, който, всички сме съгласни, не е съвсем удовлетворителен. Много по-добре стои въпросът за информацията, която вече сме получили и противоречията между казаното от един човек и от друг. — Сега Хънт се извъртя на стола си. — Например, вие, госпожа Комо. Вие ми казахте, че съпругът ви е бил влюбен в госпожица Торп и че…

Елън го прекъсна, като се сопна:

— Така беше. Сам ми призна. Няма никакво съмнение в това.

— Не, не за голия факт. Да, съпругът ви е бил влюбен в нея. Но Алиша се кълне, че не са имали физическа връзка.

— Ами, тя лъже. Вие какво очаквахте?

— Не лъжа — възрази Алиша, но Роейк я възпря с ръка.

— Откъде знаете, че лъже? — продължи Хънт.

— Защото са ги хванали в офиса.

— Да правят любов, имате предвид?

— Да се чукат, имам предвид. Чукали са се, не са правили любов. Не се опитвайте да го разкрасявате.

— И къде са го правили?

— Какво? Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, в чисто физически смисъл, къде са правили секс в офиса, когато са ги хванали?

— Не зная. Откъде бих могла да зная?

— А как изобщо узнахте за това?

— Ами — челото й се смръщи, после се проясни. — Лорейн ми каза. Мисля, че дори ви го казах, не е ли така, господин Хънт?

— Да, така е. И така, госпожо Хес. — Той се обърна към нея. — Позволете да ви попитам. Къде в офиса видяхте господин Комо и Алиша да правят секс?

Хес бе изпънала гръб и седеше с ръце в скута.

— Не зная — поклати глава тя. — Всъщност, не ги видях лично. Някой от хората ми беше, една от младите жени.

— А помните ли коя по-точно?

— Не. Като че ли по едно време вече всички знаеха. Сещате се как става в офисите.

— Значи, вие, госпожо Хес, не сте знаели със сигурност от първа ръка за тази физическа страна от връзката между Алиша и Доминик?

— Не. Не от първа ръка, не.

— Но все пак сте предали тази информация на госпожа Комо?

— Мислех, че трябва да знае.

Елън Комо отново се намеси.

— Трябваше да зная, по дяволите.

— Да, а госпожа Хес се е погрижила това да стане, нали така?

— Тя ми е приятелка. Разбира се, че ще се погрижи.

— Разбира се. — Хънт си пое дъх и отново се размърда на стола си. — Господин Картър, като шофьор на Доминик, вие сте били наясно с много от личните му неща, дори с тайните, така ли е?

— Лаская се от мисълта, че е така.

— Имало ли е случай, да сте го чували да говори за госпожица Торп?

— Да, често, откакто тя почна да го вози сутрин.

— Той беше ли влюбен в нея?

— Да. Поне сам така ми каза.

— А разказваше ли ви също някакви подробности от любовния си живот с нея, ако е имало такъв?

Картър сухо се засмя.

— Само факта, че не е имал никакъв любовен живот с нея.

— Това не е вярно! — възкликна госпожа Комо. — Зная, че той…

— Не, мадам. Истина е и аз го зная. — Картър се оживи и продължи да информира останалите. — Той се шегуваше как изпитва такава чиста любов, а никой от двамата няма да направи нищо за нея. Говорили са за това. Как да я вижда всеки ден, но да не може да я докосне и да знае, че никога няма да може, това късало сърцето му.

Елън отново не повярва.

— Глупости, Ал! — викна му тя. — Това са чисти глупости.

— Не, мадам. Той ми го каза.

— Добре, Ал — каза Хънт. — Нека те попитам. През осемте години, в които си возил Доминик, известно ли ти е било той да се е виждал с други жени?

Тук Картър се поколеба, погледна първо към Елън Комо, после към Лорейн Хес.

— Да — отговори той. — Много пъти.

— Мамка му! Това копеле. Това шибано копеле!

Хънт настоя.

— С някоя друга от „Сънсет“?

Нова пауза, този път по-дълга. Накрая пак погледна наляво и сви рамене.

— Когато постъпих, двамата с Лорейн имаха нещо.

Елън Комо изкрещя:

— Какво? Лорейн! — и скочи на крака.

Хес също се изстреля от мястото си и протегна ръка, сякаш да възпре Елън.

— Това е лъжа, Елън! Това е мръсна лъжа, Ал!

Джул също бе на крака, с протегнати към двете жени ръце, сякаш бе рефер в боксов мач. Той посочи към Хес.

— Седнете! — А после и към Комо. — Вие също, ако обичате, мадам, веднага.

Но никоя от жените не седна. Продължаваха да се взират една в друга през кръга.

— Лорейн — почти шепнешком попита Елън Комо. — Вярно ли е? — Обърна се. — Ал?

Шофьорът мрачно кимна.

— Лорейн? — За последен път я попита Елън. — Ти си била. Възможно ли е да си била ти?

Сега вече и Хънт стоеше до Джул. Пристъпи към Хес.

— Искате ли да ни разкажете и за вашия дял от федералните пари, Лорейн? За личния сейф на Доминик? Той не само е скъсал с вас, открил е, че взимате и от парите, нали? Щял е също да ви уволни от „Сънсет“.

Лорейн Хес пъхна ръце в джобовете на скиорското си яке, с което беше облечена, после извади дясната. В нея държеше револвер. Заварен напълно неподготвен, Джул посегна към кобура под рамото си, но преди да успее да извади оръжието, Лорейн Хес пусна пистолета на пода на баскетболното игрище в краката си.

Тя се взираше в Джул с жално, покрито с петна лице, увеси глава и печално я завъртя. После отново погледна към него.

— Слава Богу — промълви накрая. — Слава Богу. Най-сетне всичко свърши. — Срещна погледа на Джул. — Никога не съм искала… но вече няма значение какво съм искала, нали?

Хънт бе пресякъл през средата на кръга и бе взел оръжието. След като опасността вече бе премахната, той погледна нагоре към нея.

— Лорейн — заговори. — Джим Пар. Къде е Джим Пар?

Вместо да отговори, Хес се обърна някак отнесено към Джул и го загледа почти с копнеж.

— Чудя се, дали не можете да изпратите някого да провери, дали синът ми Гари е добре? Все се притеснявам от тези хапчета, които му давам, когато искам да заспи, да не съм му дала прекалено много.

35.

Джул мразеше това.

Вече си представяше, че се намира пред Полицейската комисия и обяснява как се е озовал въвлечен в тази недоправена операция. И то, без партньорката си или друго подкрепление. Не се правеше така, да се подлагат на риск и несигурност всички участници. Чудеше се и искрено се съмняваше, че познава друго ченге, което да даде на Хънт подобно на неговото обещание; надали имаше друг инспектор в отдела, който със сигурна заповед за арест на главния си заподозрян в джоба, щеше да отложи момента и да се навие на този аматьорски цирк. Единствената му утеха бе, че когато сценарият на Хънт се провалеше, — а това неминуемо щеше да се случи, — той щеше да пипне онази жена Торп. Естествено, фактът, че Хънт бе поканил Роейк, щеше да усложни ареста, но не до невъзможност. И все пак, Джул се дразнеше, че Хънт изобщо не спомена за присъствието на Роейк, в качеството й на адвокат на Торп, когато говориха по телефона. Всъщност, всичко в тази ситуация му се струваше погрешно. Но така е, помисли си той, като се доверяваш на приятелите си.

И после хората се чудят защо след време ченгетата стават толкова апатични. Защото или си в братството, или не си. Или играеш по правилата, или не.

Хънт някакси бе успял да го накара да премине границата. И това, повече от всичко друго, засилваше гнева и смущението му.

Почти веднага с идването на Джул, Хънт бе предложил всички да излязат на баскетболното игрище. Роейк, Торп и Дейд седяха на столове един до друг, а Джул застана зад тях с кръстосани ръце и разкопчан кобур под рамото, за да може да ги държи под око, както и да вижда кой влиза през вратата от улица „Бренън“. Лампите бяха светнати; температурата доста ниска, около петнайсет градуса, както Хънт обичаше да я поддържа.

Не бяха почакали и три-четири минути, когато на вратата към тази част от склада се позвъни и Ал Картър, когото по някаква причина Хънт бе назначил да посреща гостите, се отправи към вратата до входа на гаража, отвори я и поздрави Лен Търнър и един висок, слаб, добре облечен чернокож младеж, за който Джул се досети, че трябва да е Кейдриън Мугиса.

Джул попипа с ръка дръжката на служебния си револвер в якето.

На Вратата отново се позвъни. Както му бе поръчано, Картър отново отвори.

Джул съвсем ясно го чу да казва:

— Здравей, Лорейн.

Тя отговори:

— Здрасти, Ал, ти, гадно лайно.

И тогава се разнесе оглушителният гръм от изстрела.

Хънт, който тъкмо влизаше откъм жилищната част на склада, се втурна към вратата, прескачайки проснатото тяло на Ал. Изскочи навън и я видя да тича към колата си, която бе оставена с включен двигател до бордюра на около сто и петдесет метра нагоре по улицата. Бяха изминали само няколко секунди от изстрела.

— Спри — извика той. — Стой!

Тя спря и се обърна, но без колебание вдигна ръка и стреля отново. Щом видя това, Хънт отскочи встрани от сградата и чу куршумът да рикошира в нещо зад ъгъла.

Той се просна на паважа, прицели се пред себе си, но си даде сметка, че не може да стреля. Тя вече не стреляше по него, а си беше и лош късмет да застреляш човек в гърба, бил той и бягаш убиец. Да не говорим, че при създалите се обстоятелства, бе почти невъзможно да се позовава на самозащита.

Дори ако беше такава. Дори ако тя просто го бе застреляла.

Лорейн Хес стигна до колата си и той отново я видя да вдига ръка. Пак се претърколи, а куршумът отскочи от паважа зад него.

Все още легнал на земята, той изстреля един пълнител към гумите на колата й. От лявата му страна на вратата се показа Джул, също с извадено оръжие, стиснал пистолета в двете си, протегнати напред, ръце. Произведе два бързи изстрела и счупи предното стъкло, преди Хес да успее да потегли. После се наложи да отскочи назад към склада, тъй като тя рязко подкара и се опита да го премаже, смачквайки предната броня на колата в стената на сградата. После отклони и подкара по-бързо, встрани от тротоара.

Сега и Хънт се оказа на пътя й, претърколи се няколко пъти по улицата и колата профуча само на сантиметри от него. Той се обърна и я видя да изчезва зад ъгъла със свистене на гуми, долови заглъхващия рев на мотора, докато се отдалечаваше. Все още легнал на земята, той чу Джул с професионален тон да говори напрегнато по мобилния си телефон.

— Докладвам за простреляна жертва на ъгъла между „Шеста“ и „Бренън“. Спешна нужда от линейка. Спешно, повтарям, спешно. — Затвори телефона и добави: — копеле!

Беше изминала точно една седмица от ареста на Лорейн Хес.

Уайът Хънт остави страниците и погледна към тясната всекидневна на Джина, където тя седеше с чаша уиски в ръка и подгънати под себе си крака.

— Но не стана така — отбеляза той.

— Разбирам. Обаче е дяволски сигурно, че като нищо можеше да се случи, а и целта ми в това упражнение беше да те накарам сериозно да огледаш и другите възможности. Защото всъщност, лесно можеше да се окаже и много по-лошо дори от това. В първата ми чернова тя те прегазва и ти също умираш. Така обаче щеше да се отървеш от мъките, а аз не исках да ти позволя.

— Искаш да страдам ли?

— Само още малко. Исках да видиш докъде можеше да се стигне. — Усмихваше се леко и загадъчно. — Само за майтап, позволи ми да преброя вариантите. — Вдигна един пръст. — Първо, Лорейн не си признава, отива си вкъщи, там осъзнава, че с нея е свършено, застрелва сина си в съня му, после се самоубива. А междувременно, разбира се, Джул арестува Алиша.

— Не бъди толкова мекушава — каза Хънт. — Измисли нещо лошо.

— Лошото ей сега се задава — увери го тя. — Защото, може и да си забравил, но сещаш ли се за първия изстрел, когато Ал Картър отваря вратата? В малката ми версия на историята този изстрел го убива и той лежи мъртъв на пода в твоята къща. И познай, меко казано ядосаният инспектор Джул кого ще обвини за това убийство — подсказвам ти, не само Лорейн, а най-вече човека, устроил цялата среща. Добрата новина е, че на никой не му пука какво си мисли той, понеже бездруго ще си загуби работата, задето се е забъркал във всичко това. Лошата новина е, че и ти не можеш да му предложиш работа, защото най-малкото ще си изгубиш разрешителното, фирмата ти ще бъде закрита, а ти може и да идеш в затвора. После пък, в нестихващата си ярост и старомоден срам, че някой е бил застрелян в присъствието на партньора й и той, въпреки че е бил там, не е успял да го предотврати, а самата нея я е нямало, заради теб, Сара Русо ще погне мен за заговор или препятстване на правосъдието или по някакво друго обвинение и аз също ще си загубя разрешителното.

— И тогава — добави Хънт, — ще се превърнем в още една видна бездомна двойка в Сан Франциско, хранеща се от кофите.

— Смей се, колкото си искаш, Уайът, но бяхме на косъм всичко това да се случи, а не виждам ти да го проумяваш.

— Понеже не се случи…

— О, и още едно последно нещо… тъй като Лорейн се самоубива, след като се прибира вкъщи, така и не успява да ни каже къде в езерото „Мърсед“ е потопила Джим Пар, след като го е застреляла и той без съмнение също щеше да умре.

— И още може.

— Точно така. Но вероятно мъртъв, или както би го казал Били Кристъл, предимно мъртъв, е далеч за предпочитане пред напълно и официално мъртъв. Направени са проучвания по този въпрос.

— Добре. — Хънт кръстоса крака и се облегна назад. — Да, всички тези неща щяха да са лоши, съгласен съм. Но какво друго ще ме посъветваш да правя в бъдеще, за да приложа ценните уроци, на които ме учиш в резултат на този случай?

— Какво ще кажеш просто да се обадиш на Джул — или който полицай се случи в бъдеще, — и да му разкажеш до какви изводи си стигнал?

— И тогава какво? Първо, той не ми вярва. Мисли си, че го баламосвам, за да предпазя Алиша. Второ, дори и да повярва, все още няма да разполага с доказателства. Затова ще го направи като по учебник. Ще се появи с двайсет и четири ченгета, екип криминалисти, танк и хеликоптер и така ще уплаши Лорейн, че тя ще избяга. Или по-лошо, просто ще иде и ще поговори с нея, а тя ще отрече и не само ще е по-предпазлива като знае, че навярно е заподозряна, но и Джул ще се озове обратно на първо квадратче…

— Не съвсем. Той може да намери свидетели в онзи бар „Нориега“. Или пък, след като намерят Джим, вече мъртъв, може да получи съдебна заповед да търси оръжието.

— Тя обаче вече ще е наясно, че я разследват и ще се отърве от него.

— В крайна сметка щяха да стигнат до нея, Уайът.

— Не съм толкова сигурен. А и във всеки случай, нямаше да е достатъчно скоро. И той, и Русо се бяха съсредоточили изцяло върху Алиша, спомни си. Най-малкото, щяха да я задържат — дори с твоето присъствие като неин адвокат — и щяха да я изтормозят. А тя беше наш клиент. За мен представляваше главната отговорност.

— Това е друго нещо, Уайът: как така стана твоя клиентка?

— Мики я доведе. Той се ангажира от наше име.

— Срещу какъв хонорар?

— Зная — съгласи се Хънт.

— И следователно, колко слаб е този аргумент?

— Много. Признавам. Но аз на него разчитах. Което проработи добре, бих казал в своя защита.

— Предполагам. Обаче се опитвам да ти обясня, че не беше нужно да поемаш толкова рискове, да ни събираш всичките по този начин.

— Налагаше се. Алиша трябваше да е там заради Девин, Картър, заради Хес, ти, заради Алиша, Елън, заради лъжата на Хес, че е видяла Алиша и Доминик да го правят. Търнър и двойката Санчес за повече достоверност и за да убедя Хес, че става въпрос за благотворителна вечеринка, аз и Мики, заради самото парти. Вероятно пак ще постъпя по същия начин при подобни обстоятелства.

— Които, за щастие, едва ли ще настъпят. — Тя отпи от уискито си, остави чашата на края на масичката, стана и прекоси стаята. Наведе се и го целуна. — Иска ми се просто да си помислиш. Толкова ли много искам?

С открито лице той вдигна дясната си ръка.

— С това обещавам да си помисля. — Хънт потупа тефтера, който все още лежеше в скута му. — Тези страници не са отишли напразно.

Все още приведена над него, с ръце върху дръжките на стола, тя го погледна право в очите.

— Мисля, че вече споменах — каза, — колко ме безпокои това, че лъжеш с такава лекота.

— Ходя на терапия по този въпрос. — Хънт се намръщи. — Честна дума.

Джим Пар, застанал твърде пиян до обраслия с тръстика ръб на езерото „Мърсед“, си мислеше, че са дошли на това уединено място, за да му бъде направено фелацио от все още горещата по неговите стандарти Лорейн Хес, така че пое 22-калибровия месингов куршум право с гърдите си. Пробивайки тежкото му палто, куршумът се забави значително, одраска гръдната му кост, отклони се надолу и леко вдясно, размина се с белия дроб и заседна зад едно ребро. Не засегна никой от жизненоважните органи, нито — което бе по-важно, — някоя артерия.

Въпреки това, вследствие на пиянството и куршума, Джим се просна като умрял — достатъчно, че да заблуди Хес, във всеки случай, — падна по гръб в калната тръстика и остана да лежи там неподвижно във все по-дълбоко коматозно състояние в продължение на следващите двайсет и осем часа, когато един полицейски патрул го намери точно, където Хес каза на Джул да го потърсят. Пулсът му едва се усещаше, телесната му температура беше 33 градуса и лекарите трябваше на два пъти да го съживяват в линейката, когато кардиограмата ставаше водоравна, на път за спешното отделение на болницата „Кайзер“ на „Масоник“ и „Гиъри“. Докторът му каза, че оживяването му било истинско чудо, но имаше теория, че престоят навън и ниската телесна температура навярно са го спасили. За това, как бе оцелял от куршума обаче, изобщо нямаше теория.

През първите няколко дни Тамара и Мики идваха на посещения всеки ден и нощ, но той остана в интензивното, в общи линии неконтактен и Мики престана да се отбива толкова често, тъй като наистина мразеше болниците, пък и Джим така или иначе нямаше как да разбере, че той е там. Тамара обаче искаше да е наблизо, когато дядо й се събуди, както вярваше, че ще стане, и го посещаваше при всяка възможност.

Сега, шест дни, след като го бяха намерили, по време на вечерните часове за посещения, Тамара седеше до леглото му, на няколко пресечки от апартамента им и държеше студената му ръка в двете си длани, когато той отвори за първи път очи, видя я, стисна ръката й и се усмихна едва-едва.

Започна да казва нещо, но издаде само гърлен звук.

— Всичко е наред, Джим — прошепна ентусиазирано Тамара. — Аз съм Там. Ще се оправиш. — Той отново затвори очи за миг и през това време Тамара натисна звънеца до главата му.

Почти незабавно до нея се озова една сестра и гледайки съсредоточено в монитора, провери показателите му.

— Той е буден — каза Тамара. — Току-що се опита да говори с мен. — Тогава Джим отново отвори очи. — Може би трябва да му дадем малко вода?

— Водата винаги е полезна — потвърди сестрата. Тя наля една чаша от машината до леглото, сложи сламка в нея и я поднесе до устата на Джим. Той преглътна два-три пъти, леко отдръпна глава и изплю сламката.

— Къде сме? — попита.

— В „Каизер“ — отговори Тамара. — Бил си прострелян. Помниш ли?

Клатейки отрицателно глава, Джим отново затвори очи. Гръдният му кош се повдигаше и спускаше под завивките. Когато пак отвори очи, на Тамара се стори, че забелязва следи от предишните искрици.

— Мислех, че тя удря хората по главата — каза той.

— Значи помниш.

Едва забележимо кимване.

— Лорейн.

— Точно така.

Той въздъхна.

— Комо и тя.

— Да.

— Бях си го спомнил. Но не исках да казвам, докато не съм сигурен.

— Правилно си си спомнил.

— Мики ми каза да не ходя. Но трябваше да разбера.

— Няма нищо. Не се тревожи за това сега.

— Той ще ми нарита задника.

— Навярно.

Джим помълча, колкото едва да си поеме дъх.

— Обаче с пистолет?

— На бившия й съпруг. След първите двама решила, че трябва да е по-чисто.

Лицето му леко се сбръчка като от смях или иронична усмивка.

— Виж ме сега. Харесвам ли ти?

— Много, Джим. Много ми харесваш.

Той затвори очи, сякаш да съхрани момента.

— И къде е тя сега?

— В затвора.

Той кимна. И затвори очи.

— Уморен е — каза сестрата. — Може би това е достатъчно за днес.

— Добре. — Тамара не искаше да го насилва. Стисна още веднъж ръката му и почувства слабата, но осезателна реакция. Устните му леко се извиха нагоре. Тя стана и се приведе да го целуне по страната. — Утре ще доведа Мики — прошепна. — Ти се оправяй през това време.

Почна да издърпва ръката си изпод неговата, но внезапно той я стисна достатъчно, че да я задържи и пак отвори очи.

— Там?

— Да?

— Храниш ли се все още?

— Всеки ден, Джим. Всеки ден.

— Добре. Не спирай.

— Няма.

Той потупа ръката й.

— Това е любимото ми пораснало момиче. — И като кимна за последен път, отново затвори очи и натискът на ръката му върху нейната отслабна.

Тя постоя още край него, гледа как гърдите му се повдигат и спускат, после издърпа ръката си и тръгна към вратата.

36.

Обвинението срещу Лорейн Хес бе повдигнато с многобройни юридически формалности във вечно претъпкания съд на Сан Франциско. Хънт седеше в зала 11 в тази петъчна сутрин и слушаше как тя пледира невиновност на основание невменяемост по две обвинения в убийство първа степен, едно обвинение в опит за убийство и за заплаха със смъртоносно оръжие.

Едва след като я отведоха обратно в килията, той пресече фоайето на Съдебната палата. Застана отвън на стъпалата, на вятъра и греещата светлина и поведе спор със себе си, дали да се върне и да се опита да говори с Джул. Не му се искаше обаче да се постави в позиция, че се извинява за необичайните си методи.

В крайна сметка, въпреки критиките на Джина, че е действал безразсъдно, той бе успял да предаде в ръцете на Джул убиеца на Доминик Комо и Нанси Нешек, без ни най-малка съпротива. През това време бе спасил приятеля си, както и Русо, от още един неправилен или в голяма степен погрешен, арест.

Ако на Джул не му харесваше начина, по който Хънт си бе свършил работата, толкова по-зле. Когато си на масата и ти дойде ръка, трябва да залагаш и да я изиграеш на момента и Хънт бе направил тъкмо това.

Естествено, можеше да стане и по-различно. И разбира се, съществуваха повече рискове, отколкото им се искаше на Джул и Джина, но Хънт всъщност не беше ченге. Той бе частен детектив и не се налагаше да се съобразява с писаните и неписани правила на полицията. Ако на Джул това не му харесваше, щеше да се наложи да го преглътне.

Погледна си часовника, огледа и трафика, който се носеше покрай него по „Брайънт“, после слезе по стъпалата и пресече неправилно улицата по посока на „Лу Гърка“, където може би тъкмо почваха да изпълняват първите поръчки с днешния специалитет, какъвто и да се окажеше той.

Ако веднага отидеше там, Хънт щеше да си намери маса, без да се налага да чака.

Тъкмо преполовяваше ярешкото си гювече, седнал на маса за двама, далеч от входа и бара, когато над масата се надвеси сянка и в следващия миг Джул се настани на стола срещу него.

— Видях те там — заяви без предисловие той. — Възхитен съм, че тя пледира невиновна.

Хънт сви рамене.

— Как може, след като направи самопризнания?

— Случва се през цялото време — каза Джул. — Ще се изненадаш. — Посочи към яденето на Хънт. — Ярешко гювече?

Хънт кимна.

— Като ярето днес е особено прясно и вкусно.

— Има ли време и аз да хапна едно и да поговоря с теб или бързаш да разрешаваш друг случай?

— Нямам други случаи в графика си. Пак съм в помощния бизнес. Не че се оплаквам. Изведнъж се оказа, че има тонове работа там.

— Никога не вреди да попаднеш във вестниците.

— Да, и това е вярно. — Хънт отново сви рамене и завъртя една вилица във фидето. — За какво друго искаш да поговорим?

— От една седмица си мисля за това. Подлудява ме. Не мога да се сетя как си разбрал.

Хънт дъвчеше.

— Не съм. Не и до последната минута. Преди това грешах с всяко предположение. Търнър, Елън, Алиша. Бях обсебен от мотива с парите. Дори и не помислих за Хес.

— И какво се промени?

— Тя сама се издаде. Видях я на погребението на Комо и съобщих на нея, на Търнър и на цялата им банда за смъртта на Нешек. Още не бяха чули нищо за това, извън слуховете и, както можеше да се очаква, имаха въпроси. Но Хес ме попита, дали ченгетата са открили нещо в къщата й.

Джул се обади:

— А не би трябвало още да знае, че Нешек е била убита в дома си.

— Виждаш ли? И ти го проумяваш в крайна сметка. Но аз нищо не проумях. Не и тогава. Помислих си, че слухът, достигнал до тях, може да е включвал и тази подробност. Нали се сещаш: „Чухте ли, че Нанси е била убита в дома си снощи?“, нещо такова. Така че, не му отдадох голямо значение. Възможно е да е знаела. Така си помислих.

— Добре.

— На следващия ден Мики отива в „Сънсет“ и я разпитва за алибито й в понеделник вечер, а тя му казва, че цялата нощ е помагала на сина си с домашните, обаче изтърсва, че дори не знае къде живее Нешек. Тогава почвам да чувам едно тихичко „зън, зън, зън“ и се чудя каква е вероятността да е така. Искам да кажа, работила е с Доминик цяло десетилетие и всички тези ръководители непрекъснато се събират. — Той вдигна ръка и спря една от сервитьорките, която минаваше наблизо. — Ще поръчваш ли?

Джул кимна и каза на момичето, че смята да бъде оригинален и ще си поръча специалитета и диетична „Кола“. После отново се обърна към Хънт.

— Значи е казала, че не знае къде живее Нешек?

— Точно така. В същото време споделя с Мики колко и трябват пари. Големи сметки, лекарства. Но някакси по-рано е имала достатъчно, за да плаща на медицинска сестра на цял работен ден и на учител. Както и да е, това почна малко да ме гложди. Но пак продължавам да си мисля, че е възможно. Пък и тя все още имаше детето си за алиби. Плюс което, никакъв намек за мотив, така че отново пасувам. Втори път.

— Ясно, втори коз.

— Говоря с Алиша Торп, мъча се да разпердушиня нейната история и тогава тя ми казва, че се е запознала с Елън Комо на тържество на „Сънсет“ в къщата на Нешек.

— Елън? Пропускам ли нещо?

— Не, почакай. И така, Алиша разказва за тази първа среща с Елън и изпуска — казвам ти, чиста случайност, между другото, — че Доминик я е дръпнал от колегите от „Сънсет“, за да я запознае с Елън. И специално споменава Хес, която е била в къщата на Нешек.

— Още по-добре.

— Именно. Тогава ми хрумва, че истинската причина Елън да е сигурна, че Доминик е чукал Алиша е, понеже Хес й е казала. Твърдяла, че ги е хванала в действие няколко пъти. Виж, няма съмнение, че Доминик е кръшкал доста. Каква е вероятността тогава да се остави да го хванат в собствения му кабинет и то не веднъж, а няколко пъти? И почвам да се чудя: ако Хес не казва на Елън истината, какво има против Алиша? Което ме довежда естествено до най-древния мотив на света.

— Пипнал си я.

— Не още. Мисля си някакви неща и виждам конкретни проблеми, но нямам нищо солидно за Комо и абсолютно никаква причина за Нешек. Затова съм с вързани ръце.

— Докато?

— Докато не си спомням за Ал Картър, който работи там от осем години и се предполага, че знае всичко. И е особено напрегнат, понеже е черен, има досие и смята, че вие, момчета, ще му се нахвърлите.

— Това са глупости. Не правим така. Дори не сме му хвърлили нещо повече от страничен поглед.

— Не мен трябва да убеждаваш, Дев. Както и да е, Ал иска да ни помогне да намерим убиеца на Комо, ако може и то не само, заради наградата. Затова карам Мики да го открие, говоря с него и го питам: първо, дали преди време Лорейн и Комо не са имали нещо помежду си? И познай какво? Не само преди време, но явно и няколко месеца, след постъпването на Алиша. С други думи, до преди няколко седмици.

— И той не е и помислял да каже това на някого?

— Смятал, че за Лорейн раздялата не е била проблем. Държала се готино. Вече не ставало въпрос за някаква страст според него. Тя била остаряла.

Диетичната „Кола“ на Джул пристигна и той отпи голяма глътка.

— Общо взето и тя така ни каза, за да ни подведе за мотива. И може би ще ти е интересно да научиш, че онази вечер, в понеделник, Нешек е отишла при Хес след срещата на ОВ и фактически я попитала, дали не трябва да поговори с теб, Уайът.

— Каза ли защо?

— Веднъж Нешек била в кабинета на Комо и видяла таен сейф, пълен с пари. Нямало ли да е по-добре за ОВ, попитала тя Хес, ако предадат парите, за които федералните твърдели, че са изчезнали? Или това само ще опетни репутацията на Комо и общата им работа. Хес си помислила, че Нешек всъщност й казва, че знае, дето тя е взела парите. Затова я убила.

— Значи, това би трябвало да са парите, които намерихте в къщата на Хес?

— Петстотин осемдесет и седем хиляди шестстотин и осемдесет долара, но кой ти ги брои? Между другото, не в дребни банкноти. — Джул отново отпи. — Но все още не сме стигнали до обаждането ти до Хес, въпреки, че разполагаш с всичко това — противоречието за къщата на Нешек, мотива.

— Правилно. Все още не беше достатъчно. Но имах предчувствие. Знаех, че Джим Пар се е упътил към „Сънсет“, но или не е стигнал до там, или е стигнал, но се е натъкнал на някой познат, който го е отвел другаде.

— Хес.

Хънт кимна.

— Хес. Затова попитах Картър, дали след погребението Хес се е върнала в „Сънсет“. Той определено е бил там и със сигурност щеше да знае. Каза ми, че не е. Тя обаче казала на Мики, че се е върнала.

— Ето ти тебе.

— Е, пак имаше елемент на късмет. Мики намери бара, в който го е завела, на около една пресечка зад ъгъла на „Сънсет“.

— Добре де, но защо ще убива Пар? — недоумяваше Джул.

— В общи линии, по същата причина като Нешек. От старото време Джим е знаел, че тя има нещо общо с Комо. Знаел е и за парите в брой, както и за сейфа, още като е бил шофьор.

— Обаче Ал Картър също знаеше всичко за това и тя е била наясно и за него.

— Защо, тогава, не го е убила ли? Не зная. Липса на възможност? А може и да си е мислила, че го е убедила — всъщност, сигурен съм, че е така, — че между нея и Комо вече няма нищо. Ако това те утешава, Джина смята, че следващият все пак е щял да бъде Ал. По това време вече е била готова да пречука всекиго, който се приближи прекалено много.

— Реално погледнато, Уайът, като разбереш какво е направила и защо е убила всички тези хора, може би пледирането на невиновност не е толкова нелепа идея, в крайна сметка.

— Защо казваш това?

— Ами, убийствата с тъп предмет показват, че е луда. Искам да кажа, жените обикновено не убиват с тъп предмет. Те са твърде непредвидими. Пък и трябва да се замахне наистина силно.

Няколко секунди Хънт само дъвчеше.

— Всъщност, мислил съм за това, Дев, но повече ми прилича на преднамереност, отколкото на невменяемост.

— Как така?

— Ами, не можех да разбера защо, ако разполага с пистолет, Хес ще използва манивела. В смисъл, на пръв поглед, както казваш, това не е нормално. Обаче не е ненормално, ако искаш да убиеш Доминик, но в същото време да изглежда, сякаш Алиша го е направила, тъй като я мразиш, задето ти го е отнела.

— Манивелата, лимузината, шалът.

— Бинго. Алиша има достъп до всички тях. И между другото, това почти успя.

— Но не съвсем — отбеляза Джул.

Хънт остави Джул да се порадва на самодоволството си.

— И все пак, знаеш ли — добави той, — нещата се сведоха дотам, как да я накарам да дойде у нас. Тя можеше просто да ме разкара, да откаже, да те остави да арестуваш Алиша и навярно да изчезне с момчето си. Моментът беше критичен. Трябваше да действам, Дев. Трябваше.

— Да не си посмял и дума да обелиш за това пред партньорката ми, Уайът, а и аз ще го отричам до последния си ден, но тайно се радвам, че го направи.

Уайът Хънт дочу нещо като безгрижен разговор още, докато се качваше по стълбите към офиса си, веднага след първата си среща за деня, която се случи във фирмата на Джина Роейк.

Наближаваше 10:00 и той не се сещаше за никакви срещи, уговорени при него. Отвори входната врата и завари Тамара да се смее на нещо. Тясното пространство на рецепцията срещу нея бе заето от двама Афро-американци в черни костюми, бели ризи и черни вратовръзки. Щом той влезе, двамата се изправиха и Уайът се здрависа с тях.

— Как сте, господин Картър? Радвам се да ви видя отново. Господин Ранд. Добре дошли в така наречения клуб „Хънт“. Какво мога да направя за вас, господа?

Посещението на двамата мъже беше изненада и то далеч не неприятна. За последно Хънт ги бе видял заедно по време на кратката, но твърде добре огласена церемония в Градската зала, където кметът им бе връчил наградата — 200000 долара за Ал Картър и по 50000 на Сесил Ранд и Линда Колорес.

Изглежда, че говорител на двамата беше Ал Картър и след още няколко любезности относно как върви животът, те отново седнаха на местата си, а Хънт се възкачи на ръба на бюрото на Тамара. Тутакси обаче Ал Картър отново се понадигна, за да си извади портмонето, от което измъкна две визитни картички и ги подаде на Хънт.

Той погледна красивия им дизайн — светлосиньо с ярко цветно лого на птица Тукан и думите: „Лимузини под наем Тукан“.

— Даваме си сметка, че ви го казваме в последния момент, но се надяваме, Сесил и аз, че понеже това официално е първият работен ден на нашия нов бизнес — не зная, дали сте чули, но се обзаведохме с два чисто нови таун кара, — може би ще се съгласите да заведем вас и прекрасната ви сътрудничка на място, избрано от вас, където да обядваме.

— Ще пътуваме в конвой — додаде Ранд. — Докъдето кажете по пътя за „Клиф хаус“.

Хънт се поизвърна към Тамара.

— Доста неприятно, но мисля, че се налага да затворим този следобед, Там. Това как ти звучи?

Тя престорено се намуси.

— Ти си шефът. Щом се налага.

Хънт скочи от бюрото.

— С тежка задача се залавяте, но вече сключихме сделка, господа. Кога тръгваме?

— На мига — заяви Картър. — Веднага, щом всички са готови.

Тамара беше вече на крака.

— Връщам се веднага. Само да се поосвежа.

Щом тя изчезна през вътрешния кабинет на Хънт, Картър каза:

— Има още нещо, господин Хънт. Обсъдихме го, Сесил и аз, и бихме искали да ви предложим безплатно возене в града, ако имате нужда, когато не возим плащащите клиенти.

Хънт седна отново на бюрото. Първата му мисъл беше, че това прилича на старото му споразумение с Мики, когато той ги возеше, само че по-добро. Втората, че не би могъл да приеме.

— Момчета — започна той, — това е изключително щедро, но вие имате нужда от клиенти.

— И ще си ги набавим — увери го Картър. — Но междувременно сме на ваше разположение.

— Ще ми позволите ли поне да си плащам бензина?

Двамата мъже си размениха бързи погледи и кимване.

— Бензинът няма да компрометира прекалено позицията ни — съгласи се Картър. — Можете да си плащате бензина.

— Благодаря. — Хънт отново стисна ръце с тях. — И така, защо точно това име?

Двамата се засмяха и Ранд каза:

— Тукан.

— Именно — Хънт все още недоумяваше.

— Господин Хънт. — После Картър произнесе бавно: — Two con[7].

Заради счупената си ръка, Мики беше пропуснал две седмици от своя готварски курс. Няколко дни по-рано му махнаха последния гипс и въпреки, че продължаваше да е схванат, поне можеше да си вдига ръката и да мести неща из кухнята. И тази сутрин дотолкова нямаше търпение да започне, че се събуди само няколко минути след 6:00, изпи си кафето и почна да реже — лук, целина, копър (защо пък не? — каза си), — зелен боб, брюкселско зеле, картофи, същински рог на изобилието от току-що закупени пресни зеленчуци, преливащи през плота от двете страни на мивката.

Миналата седмица беше слязъл до фериботния комплекс и бе поръчал шесткилограмова пуйка от безценната порода „Диестел“, вчера я взе и я накисна в прочутата марина на „Кроникъл“ — „Най-добрата пуйка“. В интерес на истината, не беше кой знае какво да се наготви пуйка, трябва само да се гледа да не прегори, но дори и това беше преодолимо със съвременните термометри. По негово мнение, разковничето за великолепен обяд в чест на Деня на благодарността, беше в плънката, но понеже хората имат различен вкус, той приготвяше няколко вида — сушени сливи, кестени, стриди, хляб и кренвирши, както и онова, което двамата с Тамара винаги бяха наричали „добрата стара“ подправка — с целина, лук и пилешки бульон.

Тъкмо режеше лука, когато дочу някакво драскане. Спря и се ослуша. Подраскване и леко почукване.

Излезе във всекидневната, после отиде до входната врата и я отвори.

— Зная, че е твърде рано — каза Алиша и припряно добави: — а последното нещо, което искам, е да се натрапвам на теб и на кухнята ти, но зная колко много работа имаше днес и си помислих, че след като ще ядем тук, имам предвид обединените ни семейства, колкото там сме, най-малкото, което мога да направя, е да ти помогна мъничко, дори ако е прекалено рано, въпреки, че всъщност не съм кой знае колко опитна, особено с онова, което се прави в Деня на благодарността, искам да кажа, тези дни бяха много по-различни, когато изобщо ги имахме и понеже Ян и аз всъщност не сме го празнували никога заедно, поне този ден може да бъде такъв, че да го запомним, дори и да е последният, който ще имаме…

Тя спря да говори и просто стоеше пред него, с ръце, отпуснати от двете й страни. Пое си дълбоко дъх, после го издиша, а очите й почнаха да придобиват стъклен блясък.

— И още нещо. — Тя протегна ръка и обхвана врата му.

— Изчаквах подходящия момент — каза, — и никак не искам да сбъркам, а така и не съм сигурна, дали е този. — Отново си пое дъх. — Обаче, ако не ми кажеш да не го правя, смятам да те целуна.

Той не я спря.

1

Mount Tamalpais — връх в Марин Каунти, Северна Калифорния, 785 м. — Б.пр.

2

„Шемет“ — филм на режисьора Алфред Хичкок (1958 г.) — Б.пр.

3

„Скалата“ — филм на режисьора Майкъл Бей (1996 г.) с участието на Шон Конъри, Никълъс Кейдж и Ед Харис, продуценти Дон Симпсън и Джери Брукхаймър. — Б. пр.

4

Cassoulet — Богато и гъсто френско задушено приготвено много бавно. Съдържа месо (свинска наденичка, агнешко, патица), свинска кожа и бял боб. Готви се в специален глинен съд. — Б.пр.

5

Лузърс аутс — след отбелязване на кош от един отбор, топката става притежание на другия. — Б.пр.

6

Алюзия със стиха: „Не иде милосърдието нивга по принуждение“ — У. Шекспир, „Венецианският търговец“, думи на Порша към Шайлок в Действие 4-то, Сцена І. — Б.пр.

7

Two con — двама затворници — англ. — Б.пр.

Content

Джон Лескроарт
Наградата
Уайът Хънт #2

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

1