Стивън Фрай

Играчът

Крисчън Джилет #1

На моите дъщери – Кристина и Ашли.

Обичам ви повече от всичко на света.

1.

Председател – Председателят на голям акционерен фонд е човекът, който взима най-важните решения. Кои компании да купи фондът. Колко милиарда да плати за тях. Кого да избере за изпълнителен директор. Колко милиона да му плати.

Ако направи грешен избор, председателят губи всичко. Може би дори и свободата си. Но ако успешно се справя и лавира между лъжите, съдебните дела и вендетите, изпълнили неговия свят, той се превръща в един от най-богатите и влиятелни мъже на земята.

Крисчън Джилет, застанал пред амвона, отмести очи от събралото се множество опечалени с мрачни лица и погледна към отворения ковчег – и към лицето на Бил Донован. Само допреди два дена Донован беше председателят.

Джилет беше едва на трийсет и шест години, но огромната отговорност се стовари върху плещите му изневиделица. С много малък превес на гласовете акционерите в „Еверест Кепитъл“ решиха да го назначат за председател. Късно вчера, в разгара на страстите, се проведе среща в конферентната зала с изглед към Уолстрийт. Противоречивото гласуване бе извършено в рамките на три дни след смъртта на Донован, съгласно устава на дружеството.

– Светът загуби един велик човек – оповести Джилет в края на траурното си слово. Донован едва ли би искал на погребението му да се произнасят дълги и отвлечени речи. Той беше вманиачен на тема ефикасност и пестеливост. И Джилет си беше научил добре урока.

Когато слезе от амвона, членовете на опечаленото семейство ридаеха, а враговете бяха запазили каменно мълчание. Приживе Донован беше повлиял на живота на мнозина, за добро или за лошо. Това беше неизбежно предвид председателския му пост.

– Моите съболезнования, Ан – промълви Джилет и коленичи пред забулената в черен воал вдовица на предната скамейка. – Всички ние много се възхищавахме на Бил.

– Благодаря – прошепна тя.

Джилет се изправи и нарочно премина по централната пътечка на катедралата, спирайки от време на време за кратък мълчалив поздрав с високопоставените гости: Джордж Стокман, сенатор от Ню Йорк, Ричард Харис, изпълнителен директор на „Ю Ес Петролиъм“, Джеръми Коул, състезател от футболния отбор на нюйоркските „Гиганти“, Майлс Уитман, главен директор по инвестиционната политика на „Норт Америка Гарънти Енд Лайф“, Томас Уорфийлд, президент на „Джей Пи Морган Чейс“. Всеки от тях се изправи преди Джилет. Засвидетелстваха своята лоялност и желание да помогнат, след като се ръкуваха с него. Всеки гонеше различни цели, но всички се бяха фокусирали върху един и същи факт: изведнъж Джилет беше поел контрол върху милиарди долари.

В отговор Джилет само любезно кимаше и ги изучаваше с проницателните си сиви очи. Искаше да разбере дали са честни и откровени с него. За първи път изпитваше какво е да притежаваш огромна власт. Тримата мъже, които до вчера бяха равни с него – Трой Мейсън, Бен Коен и Найджъл Фарадей – сега го следваха отзад на уважителна дистанция, докато той вървеше по червения килим. Събралите се го изчакаха да стигне до изхода на църквата и чак тогава тръгнаха да излизат.

Над Ню Йорк бяха надвиснали тъмни облаци. Суров ноемврийски вятър подхвърляше във въздуха боклуци и вестникарски страници по Парк Авеню. Топлата есен продължи точно до деня на смъртта на Донован.

Джилет се спря в горния край на мраморните стълби, водещи към тротоара, и вдиша – миришеше на дим и на карамел от количката на уличния продавач. Наслаждаваше се на мига. Беше посветил десет години от живота си на „Еверест“ – могъщия манхатънски акционерен фонд, който Донован бе основал преди две десетилетия само с двайсет и пет милиона долара капитал на акционерите. Обикновено Джилет работеше по осемдесет часа седмично за фирмата. Рядко си взимаше отпуск. И ето че направената жертва изведнъж му се отплащаше.

Покрай църквата мина красива руса дама и му се усмихна стеснително. Той я проследи с поглед, но само до момента, когато тя се обърна през рамо и отново го погледна. През последните десет години беше имал сериозни връзки само с две жени, но и двете го зарязаха само след няколко месеца, след като разбраха, че те за него винаги ще са на второ място след „Еверест“. Липсата на интимна връзка засилваше желанието му за плътски ласки.

Когато дамата подмина лимузината, която чакаше да го откара до гробището, Джилет си позволи да я погледне за последно.

– Хайде, Крис – подкани го Коен, хвана го за рамото и го задърпа по стълбите. – Точно сега нямаш време да си плакнеш очите. Трябва да стигнем на гробището.

До вчера Коен и Джилет бяха равни. Заедно с Мейсън и Фарадей те образуваха мениджърския екип на акционерите, който подпомагаше Донован в управлението на фонда. Но сега той се беше издигнал над тях. Сега той притежаваше абсолютната власт. Те щяха да му завиждат, а може би и по-лошо.

– Свали си ръката от мен – нареди му Джилет. – И, Бен, отсега нататък за теб съм Крисчън. – Коен се вцепени от изненада, но на него не му пукаше. Бързо щеше да покаже на всички кой е шефът. – Ясен ли съм?

– Това сине куа нон ли е? – попита със сериозен тон Коен.

Джилет сви ръката си в юмрук. Навикът на Коен да използва латински изрази и сентенции го вбесяваше.

– Мъртвите езици не ме впечатляват. – Отдавна чакаше момента да му го каже.

Долната устна на Коен леко трепна.

– Значи вече влизаш в новата си роля?

– Ясен ли съм?

– Да… – Коен се поколеба. – Крисчън.

Щом слязоха от последното стъпало, едрият шофьор излезе от лимузината и тръгна към задната врата. В мига, в който шофьорът натисна дръжката на вратата, лимузината избухна в кълбо от яркожълта светлина. Шофьорът и минаващата покрай колата блондинка умряха моментално. Силният взрив разпръсна изкривени парчета и отломъци метал в радиус от десетки метри.

Джилет вдигна ръце пред лицето си, за да се предпази, но закъсня с част от секундата.

2.

Акционерен капитал от закрит тип – Долари за силно рискови инвестиции, предоставяни от големи компании и заможни семейства на неколцина финансови „гангстери“ – агресивни портфолио мениджъри, които извършват рискови инвестиции, и действат, забулени в тайна.

Задачата на „гангстера“ е да донесе на инвеститора огромни печалби. Петдесет, седемдесет и пет, сто процента годишно – постоянно. Много повече, отколкото инвеститорите могат да спечелят от публично търгуваните на борсата акции, облигации и други ценни книжа. Желязното правило на „гангстера“ е на никого и в никакъв случай да не казва как го постига. Конфиденциалност на всяка цена.

Ако подходят правилно, „гангстерите“ правят невероятни количества пари – за инвеститорите и за себе си. Милиарди долари. Ако се провалят и степента на поетия от тях риск излезе наяве, те обикновено се шмугват в някое далечно кътче на земята, където рядко се говори английски език.

Джилет огледа лицето си в огледалото за задно виждане на набързо поръчаната лимузина „Линкълн Таункар“. Раната на челото му беше спряла да кърви, но по бялата му колосана риза имаше няколко червени петна. С кръв беше изцапана и кърпичката му. На слепоочието се мъдреше тъмночервена драскотина. Пресни спомени от случилото се. Беше на косъм да последва съдбата на Бил Донован и да се пренесе в отвъдното.

– Добре ли си, Крисчън? – Коен седеше на задната седалка до него – крехко човече с оредяваща черна къдрава коса, което имаше феноменална памет за числата и сметките. Той свали очилата си и протърка стъклата с кърпичка. Беше само на трийсет и седем, но вече се нуждаеше от бифокални очила – цената за непрекъснатото вторачване в екрана на компютъра. – Сигурно си притеснен за случилото се.

– Добре съм – отсече Джилет.

Не той, а Коен гледаше така, сякаш беше видял призрак. А нямаше и драскотина по себе си.

– Може би е по-добре да пропуснеш траурния прием – предложи Коен.

– Не.

– Сигурно трябва да ти сложат няколко шева на челото.

– Нищо ми няма.

– Не е необходимо винаги да си толкова корав.

– Стига, Бен.

– Ще разберем кой стои зад взрива – закани се гневно Коен. – Ще поръчаме на братята Макгуайър. Утре ще се обадя на Том.

„Макгуайър и компания“ се занимаваха с охранителна дейност и услуги в сферата на сигурността – проследяване и подслушване, проверка на миналото, разследвания, охрана на високопоставени мениджъри. Компанията развиваше дейността си по целия свят и имаше офиси навсякъде – като се започне от Ню Йорк и се свърши с Лондон и Хонконг. Том и Винс Макгуайър, братя и бивши агенти от ФБР, фактически бяха подчинени на „Еверест Кепитъл“, който владееше компанията чрез своя шести акционерен фонд.

– Няма да им отнеме много време да спипат виновника, който и да е той – добави Коен.

Джилет погледна през задното стъкло, Фарадей и Мейсън пътуваха в лимузината зад тях. Придружаваха вдовицата от гробището до имението на Донован в Кънектикът, разположено на площ от четири хиляди декара, където щеше да се проведе траурния прием.

– Няма защо да си губим времето и парите, Бен.

– Моля?

– Чу ме добре.

– Трябва да има квид про кво – настоя Коен. – Хората трябва да разберат, че няма да им се размине, ако извършат нещо подобно спрямо нас.

– Никога няма да разберем кой точно е взривил лимузината – отвърна Джилет. – Никой няма да разбере. Нито дори Том Макгуайър. Както никой няма да разбере какво се е случило в действителност с Бил Донован при онази река.

Трупът на Донован беше открит в сряда сутринта, проснат по лице в един речен поток, който минаваше през покрайнините на неговото гъсто залесено имение.

Коен присви очи. Винаги правеше така, когато беше изненадан или объркан.

– Какво искаш да кажеш? Какво се е случило в действителност с Бил?

– Не бъди наивен, Бен.

– Бил се удави.

– Дали?

– Крисчън, от полицията са убедени, че…

– Заедно с Бил съм се разхождал до този поток преди няколко години. Той не е много широк и е дълбок най-много метър. Трудно ми е да повярвам, че човек може да се удави толкова нелепо. Убили са го.

– Господи… – възкликна Коен. – Дори не ми беше минало през ума.

– Ами взривената лимузина? Не те ли навежда на някои мисли?

– Имаш право. Предполагам…

– Направи ми една услуга – прекъсна го Джилет.

– Каква?

– Проучи жената.

– Коя жена?

– Проучи жената, която загина до лимузината. Ако има деца, искам „Еверест“ да се погрижи за тях. И го направи анонимно, никой да не разбере откъде са дошли парите. Разбра ли? Не искам после пред вратата ми да се нареди армия от просяци.

– Ще се погрижа.

Коен постави отново на носа си очилата в черна рамка.

Двамата се умълчаха за няколко минути. В това време лимузината навлизаше все по-дълбоко в горите на Кънектикът.

– Мейсън е бесен – проговори Джилет отново, когато шофьорът забави скорост преди един остър завой.

– Защо мислиш така?

– Мислеше, че той ще стане председател.

– Щеше, ако Бил не беше умрял толкова неочаквано. Трой беше любимецът на Бил и всички го знаеха. Но не мисля, че е много ядосан. Според мен по-скоро е натъжен.

Трой копнееше за този пост повече от всичко друго на света, Фарадей също. – Джилет погледна Коен в очите. – Ти също, Бен.

Бледите бузи на Коен се изчервиха веднага.

– Трябва да разбереш нещо, Крисчън. Жена ми и дъщерите ми са много по-важни за мен отколкото кариерата.

– Знам колко си привързан към семейството си. – Джилет работеше с Коен от десет години и непрекъснато слушаше от него за момичетата. – Знам и колко много искаше да станеш председател. Не ме лъжи.

Коен стисна устни, тъй като не можеше да скрие раздразнението си от нахалството на Джилет.

– Щях да съм доста добър на този пост – промълви той.

– Според теб Трой ще си подаде ли оставката? – попита го Джилет.

– Как би могъл? По-голямата част от нетния му капитал е свързана с длъжността му в „Еверест“. Ако си подаде оставката, е длъжен да се откаже от дяла си във фирмата. Така е записано в устава, под който всички сме се подписали.

– И на колко оценяваш неговия дял?

– Шейсет милиона. Колкото нашите и този на Фарадей.

Донован хитро беше направил всеки от мениджърите-съдружници собственици на миноритарни дялове от „Еверест Кепитъл“.

– А какво ще стане, ако уволня Трой? – попита Джилет. Даваше си сметка, че Коен познава правните документи и трикове на „Еверест“ по-добре от всеки друг.

Коен винаги се взираше в детайлите и затова не беше избран за председател вчера. Дори не обсъдиха кандидатурата му. Председателят на голям акционерен фонд от закрит тип трябва да мисли стратегически, а Коен непрекъснато се ровеше в дреболиите. Беше получил само един глас – своя собствен.

Джилет разбра колко гласа е получил всеки от тях, след като прочете протокола на събранието, малко преди погребението. Като председател на „Еверест“ той беше единственият в компанията, освен вдовицата на Донован, който имаше достъп до тези протоколи.

– Е, какво ще стане? – настоя Джилет, след като Коен не му отговори. – Какво ако уволня Трой?

– Ще поръчаме на инвестиционна банка да извърши официална оценка на неговия дял – отвърна Коен. – За да потвърди, че наистина са шейсет милиона. – После ще изплатим парите на Трой на равни месечни суми за период от пет години. Но той няма да получи нищо от горницата, ако дялът му е над шейсет милиона. Ти, Фарадей и аз си запазваме тази възможност.

– Ами ако бъде уволнен дисциплинарно?

– Имаш предвид… ако бъде обвинен в углавно престъпление?

– Именно.

– Автоматично губи правото си на дял и пак ние тримата си го поделяме. – Коен поклати глава. – Само че това няма да стане никога, Крисчън. Трой може да е всякакъв, но не е престъпник.

– В устава на дружеството не са ли описани по-свободно причините за уволнение?

Коен видимо се заинтригува. Изненадата му, изглежда, дойде от факта, че някой друг освен него познава съкровените тайни на устава.

– Нещо по-безобидно от престъпление ли?

– Да. Нещо, което ще навреди на репутацията на „Еверест“ или ще застраши развитието на компанията и нейните перспективи. Нашите перспективи.

– Ако уволниш Трой по тази клауза, той ще ни съди и вероятно ще спечели. Както казват нашите адвокати, много е трудно да уволниш изпълнителен директор, ако се позовеш на клауза от устава. Трябва да разполагаш с нещо повече.

– Но го има записано, нали?

– Да. – Коен се поколеба. – Наистина ли мислиш да уволниш Трой?

Джилет погледна към железопътната линия, която минаваше успоредно на шосето. Възхищаваше на влаковете от доста време.

От онова лято преди много години, когато се оказа зависим от тях.

– Ами дяла на Донован в „Еверест“? – попита той и избегна въпроса на Коен. – Какво става с неговия дял след смъртта му?

– В устава на дружеството е предвидено специално изключение за Бил. Тъй като той беше основател на „Еверест“, жена му наследява неговия дял заедно с правото на допълнителна печалба от горницата, след като разпродадем компаниите. Не е необходимо парите да ѝ се изплащат наведнъж, както на Мейсън, ако той си подаде оставката. И слава Богу – добави веднага Коен. – Дялът на жена му възлиза на над четири милиарда долара.

– Но тя не участва в управлението на дружеството. Не може да ми казва как да ръководя „Еверест“.

– Така е. Като председател ти сега притежаваш пълния контрол. – Коен направи пауза. – Освен ако не се събере мнозинството от акционерите и не гласува за свалянето ти от поста.

– Обясни ми по-подробно.

Коен сви рамене:

– Много е просто. За да те свалят, против теб трябва да гласуват шейсет процента от акционерите. Някой трябва да свика събрание и да се проведе гласуване. Но гласуването може да се проведе само веднъж на календарна година. Единственият друг начин да се простиш с поста е да те осъдят за углавно престъпление. Тогава изхвърчаш автоматично.

– Струва ми се, че в анексите към устава има клаузи относно правото на гласуване на жената на Бил. Тя разполага ли с някакви по-специални права?

– Определено, и то големи.

– Нима?

– О, да. Независимо колко са акционерите във фонда, тя има право на златна акция с двайсет и пет процента от всички гласове. Донован изрично настояваше на тази уговорка. Доколкото разбирам, в началото му е било много трудно да убеди акционерите да я приемат. Но след като фондовете започнали да дават добри печалби и да носят големи приходи на акционерите, на тях вече им било все тая.

Донован не беше упоменавал на никого за това.

– Ами какво ще стане, ако основем нов фонд? – попита Джилет, загледан в релсите, които се отдалечаваха от пътя и се скриваха в гората. – Тогава ще има ли право на печалба от горницата?

– Не. Тя запазва дяла на Бил във всичките съществуващи фондове, но това не се отнася за фондовете, които ще създадем в бъдеще. В тях може да инвестира, ако я помолим, но в този случай няма да участва в подялбата на печалбата от горницата на фонда. Ще бъде редови ограничено отговорен акционер като всички останали.

Акционерите в инвестиционните фондове от закрит тип на „Еверест Кепитъл“ бяха известни на юридически език като съдружници с ограничена отговорност. „Ограничена“, защото нямаха никакви правомощия в управлението на фонда. Мениджъри бяха Джилет, Коен, Мейсън и Фарадей. Те определяха кои компании да купят, наемаха директори да ги управляват, решаваха кога да ги разпродадат. А в момента Джилет имаше последна дума по всички най-важни решения.

Финансовата отговорност на инвеститорите акционери също беше ограничена. Те не можеха да изгубят повече, отколкото бяха вложили. А в седемте фонда на „Еверест“ никой не говореше за загуби. От двайсет години насам всеки от фондовете беше донесъл на инвеститорите тройна печалба на всеки един вложен долар.

„Еверест Кепитъл“ събираше от акционерите годишна такса за административни разходи – за заплати на трийсет и тримата служители, наема на офисите на Парк Авеню и други подобни. Сборната такса – процентът от всички пари, които „Еверест“ управляваше – се равняваше на сто милиона долара. Доста голяма сума. Но черешката на тортата за Джилет, Коен, Фарадей и Мейсън беше участието им в разпределянето на печалбите или „горницата“ от парите, събрани след като фондовете разпродадяха компаниите от инвестиционните си портфейли.

Обикновено всеки от фондовете на „Еверест“ придобиваше от десет до двайсет компании, управляваше ги за период от три до пет години, а те увеличаваха драстично своята доходност. После или предлагаха акциите им за изкупуване на фондовата борса, или ги продаваха на по-голяма компания. В повечето случаи „Еверест“ получаваше много повече, отколкото беше платил първоначално за тази компания. След трансакцията парите от продажбата се разпределяха между акционерите. И тук идваше най-интересното за Джилет и останалите мениджъри. След като акционерите си възвърнеха първоначалната инвестиция, „Еверест“ запазваше двайсет процента от приходите за себе си. Значи, ако първоначалната инвестиция беше десет долара и до края на съществуването си фондът ги умножеше на трийсет, „Еверест“ запазваше шест (двайсет процента) от трийсетдоларовата печалба. Разбира се, ако капиталът на фонда беше десет милиарда и тези десет милиарда се умножаха до четирийсет милиарда, „горницата“ възлизаше на шест милиарда. Шест милиарда, разделени на четири – сега, след като Донован беше мъртъв.

Капиталът на последния фонд – „Еверест Кепитъл Партнърс VII“ – беше шест и половина милиарда долара. Той беше седмият, основан от „Еверест“, и един от най-големите от рода си. Донован и Найджъл Фарадей бяха набрали капитала преди осемнайсет месеца. Малко над половината от шестте милиарда и половина бяха инвестирани в седем компании.

Но Джилет вече планираше създаването на нов фонд – „Еверест Кепитъл Партнърс VIII“ – с капитал десет милиарда долара. Заедно с петте милиарда от шестте фонда от I до VI и шестте и половина милиарда в седмия – фирмата щеше да контролира над двайсет милиарда долара акционерен капитал. Щом възникнеше и VIII, „Еверест“ щеше да се превърне в най-могъщото акционерно дружество от закрит тип в света.

– Ние четиримата запазваме цялата печалба от горницата в следващия фонд – продължи Коен. – А ти, като председател, решаваш как да разпределиш парите.

Джилет се замисли. Двайсет милиарда долара. Колосална сума пари. Достатъчно, за да накарат онзи, който стоеше зад атентата с лимузината, да се опита отново да го убие.

– Значи жената на Бил няма да участва в разпределянето на горницата от следващия фонд.

– Точно така – потвърди Коен.

– Предполагам, че няма да има и златна акция за двайсет и пет процента.

– Не, няма да има.

– В какви случаи тя може да изгуби това си право?

– Веднага щом основем нов фонд, който по капитал е със същия или с по-голям размер от предния. Тогава тя се превръща в обикновен акционер. Гласът ѝ е пропорционален на вложените от нея във фонда пари.

Това си имаше и добри, и лоши последици. Джилет трябваше добре да обмисли всичко. Но за основаването на осми фонд щеше да е необходима поне една година – дотогава имаше предостатъчно време, за да реши проблемите си.

– Бен, от другата седмица започваме работата по създаването на осми фонд – обяви той. – Капиталът, който ще съберем, трябва да бъде десет милиарда долара.

Коен присви очи и бавно отвори уста.

– Десет милиарда?!

– Да.

– Но ние сме стигнали едва наполовина със седмия фонд.

– Уставът на дружеството ми разрешава да започна набирането на акционерен капитал за следващия, при положение че сме инвестирали петдесет процента от капитала на предния фонд. – Сутринта беше проверил и тази клауза.

– Да, така е, но Бил винаги изчакваше да инвестира седемдесет и пет процента – опонира му Коен. – Смяташе, че е така е по-добре. По този начин акционерите ще останат с впечатлението, че целта ни е да генерираме възвръщаемост и печалби, а не просто да трупаме огромни маси пари и да ги дерем с големи такси за административни разходи. Започнахме със седмия фонд едва когато бяхме инвестирали осемдесет процента от капитала на шестия.

– Десет милиарда са много пари и ще ни трябва повече време.

– Ще се съгласят ли да дадат толкова застрахователните компании и пенсионните фондове? – попита скептично Коен. – Има ли изобщо такова количество свободни пари на пазара?

– На пазара винаги има достатъчно пари.

– Ами… не знам.

– Не се притеснявай.

– Именно това правя най-добре. – Коен въздъхна и поправи очилата си. – Крисчън, трябва да ти кажа нещо.

Джилет се обърна към него.

– Какво?

– Конкурентни акционерни дружества се опитват да вербуват Кайл и Марси. Вече са им предложили много атрактивно възнаграждение. Големи заплати, гарантирани премии и големи дялове от печалбите.

Кайл Лефорс и Марси Рийд бяха управителните директори на „Еверест Кепитъл“. Едно стъпало под Коен, Фарадей и Мейсън в йерархичната стълбица на „Еверест“. Във фирмата имаше още няколко директори, но Лефорс и Рийд бяха най-добрите и най-талантливите.

– За Лефорс знаех – отговори Джилет.

– Откъде разбра?

– От Том Макгуайър.

– А, разбира се.

– Но за Марси не знаех. – Джилет си пое дълбоко въздух. – Не искам да губя нито един от двамата.

– Какво ще правим?

Джилет долови загрижеността в тона на Коен. Имаше защо да се притеснява. Решението на проблема беше едно-единствено. Да повиши Лефорс и Рийд и да ги направи съдружници, да им даде парче от печалбите в осмия фонд. Разбира се, Коен, Фарадей и Мейсън нямаше да се съгласят, защото това означаваше, че щяха да делят лъвския пай с други и да получат по-малко от него. Коен и Мейсън сигурно щяха да реагират спокойно и хладнокръвно да се противопоставят, но Фарадей щеше направо да побеснее. Имаше ужасен нрав.

– Не знам още. Трябва да помисля.

– Само не…

– Фейт Касиди беше ли на погребението? – Джилет нарочно смени рязко темата и извади своя „Блекбъри“ – безжично устройство за проверяване на електронната поща, което се монтираше на мобилния телефон. Зае се да си проверява съобщенията.

Фейт Касиди беше изгряла на музикалната поп сцена миналата година с милиони продадени копия от дебютния си албум. Вторият ѝ албум беше излязъл скоро. Музикалната компания, която владееше авторските права на музиката на Фейт, беше собственост на шестия фонд – същия, който притежаваше и компанията на Макгуайър – значи се контролираше от „Еверест“.

– Да, беше в църквата – потвърди Коен.

– Тя е доста привлекателна.

– Общо взето – смотолеви Коен, загледан в дърветата.

– Кой я покани?

Коен премълча.

– Бен?

– Добре, де, аз я поканих. Бил много я харесваше приживе. Сметнах, че ще бъде мил жест. Проблем ли има?

Когато лимузината се изкачи по дългия и стръмен път и спря пред имението на Донован, Джилет слезе от колата и изчака да се приближат Трой Мейсън и вдовицата.

– Благодаря ти отново за траурното слово – измърмори тя иззад черния волан. Продължаваше да стиска Мейсън за ръката. – Бил щеше да оцени по достойнство трогателните ти думи.

Джилет забеляза киселата физиономия на Мейсън. Трой беше висок, рус и красив. Навярно сега щеше да играе в професионален футболен отбор, а не да изкупува компании, но беше получил травма на лявото коляно по време на мач, през последната си година като студент в Станфорд. Дори днес продължаваше леко да накуцва.

Джилет и Мейсън не си бяха говорили, откакто акционерите обявиха решението си вчера следобед. Обикновено разговаряха по пет-десет минути на ден.

– За мен беше чест, Ан – увери я Джилет и се втренчи в нея. Искаше да види какво изражение се крие под воала.

– Скоро ще дойдат хората – прошепна тя.

Джилет кимна.

– Да влезем вътре. – Навън беше ветровито и воалът ѝ леко потрепваше. За миг той зърна бледото ѝ лице и стиснатите устни. – Може ли да използвам за малко кабинета на съпруга ви?

Вдовицата пусна ръката на Мейсън и застана до Джилет.

– Знаеш, че хората ще искат да им отделиш внимание, нали?

– Несъмнено.

– Дори ако отделиш на всеки по няколко секунди – промърмори тя. – Всичко е заради парите.

Сега, след като се приближи до него, той разгледа добре лицето ѝ.

– Да, така е.

– Онзи ден взехме мъдро решение – прошепна тя, обърнала гръб на Мейсън. – Бил щеше да гласува за Трой. Обичаше го като роден син. – Тя се поколеба и погледът ѝ се зарея в далечината.

„Като син, който ти не можа да му дадеш“ – помисли си Джилет.

– Дай да те хвана за ръката, Крисчън.

Джилет погледна в горящите от гняв очи на Мейсън и предложи ръката си на вдовицата, за да я придружи по каменната пътека.

– Благодаря ви, че гласувахте за мен – отвърна той. – Без вашия глас нямаше да стана председател.

– Трябва да благодариш на Майлс Уитман. Аз също мислех да гласувам за Трой, но Майлс ми се обади и ме убеди, че ти си най-подходящият човек за тази работа. И се радвам, че стана така.

Майлс Уитман беше най-крупният акционер и инвеститор в „Еверест“.

– Аз също се радвам – отвърна Джилет.

Вдовицата го стисна здраво за рамото.

– Грижи се добре за парите ми, млади човече.

– Ще ги пазя като зениците на очите си.

Пътя до къщата извървяха в пълно мълчание.

– Винаги карай хората да идват при теб, Крисчън – посъветва го тя, когато стигнаха каменната тераса пред главния вход. – Винаги им давай ясно да разберат какви са твоите условия и ги отстоявай твърдо. Но само когато си готов, не и преди това. – Тя го погледна в лицето. – През последните двайсет години научих много. Та макар и само като съпруга на Бил.

3.

Преговори – придобиване на компания – цена, в брой или с ценни книжа, представителство, гаранции, финансовото възнаграждение на високопоставения ръководител – заплата, премии, акции, привилегии. Условия на финансиране – лихвен процент, график на изплащането, споразумения. Все въпроси, с които специалистите от акционерните фондове се сблъскват непрекъснато. Директорът на компания, притежавана от акционерен фонд от закрит тип, не може да направи и крачка без разрешението на председателя.

В свят, доминиран от постоянни преговори, съществува едно основно и просто правило: никога не сваляй всичките си козове на масата, не давай възможност на съперника да узнае с какви възможности разполагаш.

Всичко в кабинета на Донован изглеждаше внушително. Огромната каменна камина. Голямото бюро. Стените, облицовани с черно дърво. Скъпите мебели. Маслените картини. Неговите фотографии в компанията на известни хора – политици, спортисти, артисти. Бюфетът и високата до тавана библиотека с книги. Всички тези атрибути имаха за цел да всяват страхопочитание у гостите.

Джилет вдиша от аромата на кожа и опушено дърво. Атмосферата му напомни на тази в кабинета на баща му.

Дървеният стол зад широкото бюро изскърца, когато Джилет се настани в него. Той се огледа в стенното огледало в златна рамка, макар светлината да беше слаба. Черна коса, сресана настрани и назад зад ушите. Остри черти на лицето – тънък нос, масивна челюст, издадена брадичка, високи и добре очертани скули. Проницателни и хипнотизиращи сиви очи. Висок метър и осемдесет и шест, с тегло деветдесет и пет килограма, новият председател имаше внушителна фигура и това винаги му помагаше на масата за преговори.

Образът в огледалото мина на заден план, след като в съзнанието му отново изплува сцената с избухващата лимузина. Двама убити. Още няколко крачки и той щеше да е сред тях.

Някой почука и наруши покоя в стаята.

– Крисчън?

Веднага позна тежкия британски акцент.

– Влез.

Найджъл Фарадей отвори вратата. Беше блед, с кръгло лице и рядко без чаша в ръката. Днешният ден не беше изключение.

– Мама му стара.

– Какво има, Найджъл?

Фарадей разбърка с пръст леда в чашата си. Британецът беше пълна противоположност на Бен Коен. Мразеше подробностите и нямаше желание да се обвързва със семейство. Вместо това живееше с нощния живот на Манхатън. Забавляваше акционерите на „Еверест“ три или четири вечери в седмицата, като често мероприятията продължаваха до два-три през нощта. Експерт по набирането на капитал, той имаше таланта винаги да уцелва най-подходящия момент, в който да иска пари. И да му ги дават.

– Планът ни завърши с провал – измърмори Фарадей и отпи солидна глътка от уискито си. – Скапаният Коен…

– И дори няма да се опиташ да отречеш участието си в заговора? – попита Джилет и опипа челото си, за да провери дали раната още кърви.

С Фарадей не бяха много близки, но той го харесваше. Сарказмът му беше много забавен, а акцентът му притежаваше хипнотична сила.

– Коен трябваше да те придружи още няколко стъпала по-надолу, после да се извини, че е забравил нещо в църквата и да се отдалечи от лимузината. Но малкият смотльо може само да смята числа. И да бръщолеви на латински – добави Фарадей и се усмихна. – Аз и Мейсън трябваше да го имаме предвид.

Джилет едва не се засмя на хумора на британеца – преди три дни би го сторил, но сега вече трябваше да контролира поведението си. Нещата бяха различни. Като председател трябваше да поддържа дистанция между себе си и останалите.

– Следващия път се подгответе по-хубаво.

– Дяволски си прав. Така и ще направим. – Джилет поклати глава и Фарадей веднага спря с циничния си език. – Крис, аз…

– Крисчън – прекъсна го Джилет.

Фарадей се изкиска, изкашля се и избърса усмивката с длан, когато разбра, че събеседникът му е напълно сериозен.

– Ами, виж, исках да се уверя, че си добре. Разтревожих се за теб, когато те видях изцапан с кръв. Няма да отричам, че бях разочарован, защото събранието на акционерите не ме одобри вчера. Мислех си, че повечето от тях са ми в кърпа вързани. В края на краищата, доста пари съм спечелил за тях. – Фарадей замълча. – Но се радвам, че си невредим.

От деветдесет и тримата инвеститори акционери във фондовете на „Еверест“ Фарадей беше спечелил гласовете само на трима. С други думи, акционерите обичаха да ги забавлява и влагаха парите си в „Еверест“, когато Фарадей ги помолеше, но те не вярваха в неговата способност да ръководи тези пари, да купува перспективни компании и да взима мъдри решения за тяхното развитие.

– Благодаря ти – тихо отвърна Джилет.

– Дойдох също да ти кажа, че сенатор Стокман много иска да те види.

Джилет отмести поглед от папката на бюрото на Донован.

– Да не би вече да търси спонсори? Доста бързо се започна.

– Сигурен съм, че ще ти говори за „финансова подкрепа“.

– Откъде си толкова сигурен? – Джилет забеляза на бузата на Фарадей белег от порязване със самобръсначка.

На кръглото лице на Фарадей отново се изписа широка усмивка.

– Просто така, сигурен съм.

Джилет кимна.

– Добре, ще го приема, но след няколко минути.

– Да го доведа ли?

– Не, изпрати Коен. – Усмивката на Фарадей се изпари и по лицето му премина гняв, но Джилет му посочи вратата, преди да е реагирал. – Хайде, върви.

Когато Фарадей си тръгна, Джилет отново се погледна в огледалото. Експедитивност и премереност на действията. Използвай максимално всяка секунда. Принципите на Донован. След десет години работа в „Еверест“ Джилет се оказа много добър ученик и последовател.

Фарадей си проправи път сред присъстващите и отиде при Коен. За траурния прием бяха поканени хиляда души и, изглежда, всички бяха дошли.

Той потупа Коен по рамото.

– Здрасти, Мойсей. – Такъв беше прякорът на дребничкия Коен.

Коен се извини на Фейт Касиди, с която разговаряше.

– Какво има, Найджъл? – сепна се той, раздразнен, че са го прекъснали.

Британецът се ухили самодоволно.

– Къде е жена ти?

– Защо питаш?

– Обикновено те държи изкъсо, за да не си развяваш оная работа.

Коен се намуси:

– Защо ти прави такова удоволствие да се заяждаш с мен?

– Защото е адски лесно. Нашият нов шеф те вика в кабинета. Между другото, викай му вече Крисчън.

– Да, знам.

– Седни, Бен. – Джилет посочи към двата стола пред бюрото. – Коен седна на единия. – Имам нужда от помощта ти.

– Готов съм да ти помогна с каквото мога, Крисчън. Особено в труден за теб момент като този, сега, когато поемаш целия бизнес.

Джилет огледа изпитателно Коен. Опитваше се да определи за себе си дали демонстрираните подчинение и лоялност са искрени.

– Сенатор Стокман иска среща с мен. Трябва ми някой да присъства, докато разговаряме. – Коен видимо се отпусна. Разбираше, че в момента се установява нов ред и е бил избран за заместник на Главния. – За да не стане някакво недоразумение после.

– Благодаря ти – отвърна Коен и забоде нос в земята. – Оценявам, че си се спрял върху мен.

Джилет изчака събеседникът му отново да вдигне очи към него.

– Говори ли с Мейсън?

– Да.

– И?

– Прав беше, Крисчън. Достатъчно му беше да изпие една чаша и после не можах да му затворя устата. Определено е разочарован от развоя на събитията. Изглежда Донован е възнамерявал да се оттегли в края на годината и да предаде поста на Трой.

Джилет кимна. Точно така си и мислеше.

– А как я кара госпожица Касиди? Говори ли с нея?

Преди Коен да отговори, вратата на кабинета се отвори и влезе сенатор Стокман. Беше висок и внушителен, със сребриста коса и безупречен тен. Устремено се насочи към бюрото и протегна ръка към Джилет, сякаш Коен изобщо го нямаше в стаята.

– Я се вижте само, господин Джилет – каза сенаторът, докато се здрависваха. – Изведнъж се превърнахте в силния на деня!

Джилет го покани да седне до Коен. Беше се срещал със сенатора няколко пъти през последните години, но винаги в присъствието на Донован. До днешния ден Стокман вечно забравяше името му, а сега изведнъж го беше научил.

– Много жалко за Бил – продължи Стокман и кръстоса краката си. – Но в живота е така – един губи, друг печели. Прав ли съм, господин Джилет?

– Така е – съгласи се Джилет и се обърна към Коен. – Сенаторе, запознайте се с Бен Коен.

Стокман само частично се извъртя към Коен, но отказа да го погледне в очите.

– Според вас какво точно се е случило с шефа ви, господин Джилет? Дали наистина е било нещастен случай, както твърдят от полицията? Или някой е помогнал на Бил да се нагълта с вода?

– Защо трябва да смятам, че Бил е убит?

– Защото ако бяхте излезли от църквата трийсет секунди по-рано, сега нямаше да водим с вас разговор.

В кабинета се възцари тишина за няколко секунди.

– За какво искахте да говорим? – накрая попита Джилет.

– Мислех си, че ще е хубаво и за двама ни да се сближим.

– Колкото по-скоро, толкова по-добре. – Сенаторът се усмихна. – Затова поисках и срещата.

Стокман и Донован не се разбираха много. Те винаги си разменяха любезности на публични събития, но що се отнася до политиката, двамата бяха с коренно различни убеждения. Това в крайна сметка беше довело до силно взаимно недолюбване. Изключено беше сенаторът и Крисчън да си бъдат взаимно полезни. Но може пък и да се криеше някаква възможност.

– Слушам ви – каза Джилет.

– Първо имам няколко въпроса за „Еверест“.

– Давайте.

– Колко компании общо контролирате?

– Двайсет и седем.

– И какъв е общият им оборот?

– Чакайте малко – намеси се Коен. – Тази информация е строго поверителна.

– Няма нищо, Бен – успокои го Джилет. – Сенатор Стокман няма да разкрие нищо поверително на друг. Нали така, сенаторе?

Стокман се усмихна едва доловимо.

– Разбира се.

– Отговори на въпроса, Бен.

Коен въздъхна раздразнено.

– Общият оборот на двайсет и седемте компании е над осемдесет милиарда долара.

– И колко служители работят в тях?

Коен отново се спогледа с Джилет.

– Кажи му.

– Почти един милион.

– Един милион души – повтори сенаторът и подсвирна. – Това са много гласоподаватели. На колко от тези компании сте председател, Крисчън?

– На седем – отговори вместо него Коен. – Но след смъртта на Бил Крисчън ще поеме председателството и върху неговите. Това прави още тринайсет компании.

– Мили Боже, президент на двайсет компании. И председател на „Еверест“. Трябва да намерите начин да ви клонират, Крисчън. Иначе няма да имате време за нищо.

– Какво искате, сенаторе?

Стокман сплете длани в скута си.

– След няколко дни ще обявя кандидатурата си за президент – обясни той тихо. – Искам подкрепата на „Еверест Кепитъл“ и особено неговите един милион гласове. Работниците се вслушват в своя началник.

През последните няколко седмици Джилет беше чувал слухове за кампанията на Стокман за Белия дом.

– Както знаете – продължи сенаторът – аз съм от Демократическата партия. Също така ви е известно, че Бил Донован беше републиканец, високопоставен член на Националния комитет на Републиканската партия. Затова беше безсмислено да го моля за помощ. По-голям успех щях да имам, ако помолех тухлена стена. Но чух, че вие сте различен. Чух, че макар да сте израснал в Бевърли Хилс, сте с обикновен произход. От прослойката на сините якички, и то от малцинствата. Тези хора също съставляват доста солиден дял от моя електорат. Поради тази причина се нуждая от подкрепата ви, Крисчън. Искам да кажете на всичките служители на „Еверест“ да гласуват за мен и да играете активна роля зад кулисите. Да се обадите на някои значими личности и да ги убедите да ме подкрепят. – Стокман за първи път се обърна към Коен. – Процесът ще е двустранен. – Той прокара пръсти по ревера на сакото си. – Предполагам, много добре знаете, че имам доста влиятелни приятели. През годините „Еверест Кепитъл“ е спечелила милиарди от продажбата на акции на контролираните от нея компании. Вярно ли е, господин Коен?

– Вярно е.

– Всъщност, един от моите помощници ми каза, че още притежавате солидни дялове от няколко от тези компании. Тук трябва да добавим и двайсет и седемте компании, които са напълно ваша собственост. Точна ли е информацията ми? – Коен кимна. – Като имаме предвид колко строги са днес правилата при корпоративното счетоводство и контрол, публичното предлагане на акции може лесно да бъде затруднено от Комисията за ценни книжа и борси. А понякога дори да се отмени.

Коен хвърли на Джилет ядосан поглед, тъй като беше ясно какво ще последва.

– Сигурен съм, че вие не искате подобни проблеми – отбеляза Стокман, след като проследи реакцията на Коен. – И аз мога да ви помогна да ги избегнете. – Той вдигна вежди. – Но мога и да не ви помогна.

– Почакайте! – прекъсна го Коен. – През последните десет години сме пуснали за продажба акции на петнайсет компании. Познаваме се с много хора, които биха могли…

– Обадете се на секретарката ми – прекъсна разговора Джилет. Нямаше смисъл напрежението да ескалира. Не и точно сега. – Тя се казва Деби. – Той стана и излезе иззад бюрото. – Ще си насрочим делови обяд за другата седмица и ще обсъдим всичко. – Джилет съпроводи Стокман от стола до вратата. – Ще отидем в клуб „Ракет“. Харесва ли ви там?

– Мястото е добро, Крисчън. Не съм бил там от доста време. Да, харесва ми.

Джилет отвори вратата.

– Ще се радвам да поговорим за вашата кампания, сенаторе.

– Благодаря.

– Какъв досадник – измърмори Коен, когато Стокман си отиде. – Да ни изнудва по такъв елементарен начин с връзките си в Комисията. Като че ние пасем трева, когато става дума за продажбата на акции. И ни излиза с номера, че бил чувствителен към малцинствата. Проверих го, Крисчън. Голяма клечка е. Има зад себе си много мощна пропагандна машина.

– Накарай Том Макгуайър да изготви доклад за него. – Джилет седна отново зад бюрото. – Да ми изрови всичко за него. Искам да е готов до утре следобед.

– Ще го имаш – обеща Коен.

– И, Бен, не искам аз да упътвам хората към вратата. Отсега нататък това е твое задължение, ясно?

– Ъхъ – отговори колебливо Коен. Сякаш не беше съвсем сигурен дали иска да играе ролята на иконом.

На вратата се почука леко и Джилет многозначително погледна към Коен.

Заместникът му отиде до вратата.

– Ричард Харис иска да те види – провикна се оттам.

– Добре.

Коен даде утвърдителен отговор на пратеника на Харис.

– Мислиш ли, че Мейсън преспива с жените от неговите компании? – попита Джилет. Мейсън беше председател на останалите седем, контролирани от „Еверест“, компании и непрекъснато се носеха слухове, че се възползва от служебното си положение, за да вкарва жените в леглото. Но доказателства нямаше.

– Ами… не знам.

– Не те попитах дали знаеш, Бен, а какво мислиш!

– Не искам да спекулирам. Трой е мой бизнес съдружник. И приятел.

– По дяволите, Бен, кажи ми какво мислиш.

Коен примижа и намести очилата си.

– Може и така да е.

– Ти май си доста страхлив.

– Моля?

– Нищо.

„Още една причина, поради която инвеститорите не са се спрели върху кандидатурата му за председател“ – каза си Джилет.

Крис разбра и защо Донован не беше направил Коен председател на нито една от компаниите на „Еверест“. Коен можеше да прави изчисления и сметки по-добре от всеки математик на Уолстрийт, но нямаше куража да се държи твърдо. А за един мениджър на акционерно дружество беше абсолютно необходимо да се държи твърдо. Понякога дори и с приятелите си.

– Този човек си проси да го осъдят за сексуален тормоз – подхвърли Джилет.

– Ами… не знам. Според мен голяма част от слуховете са преувеличени.

– Едно със сигурност е вярно – че чука жените, които работят в неговите компании. – Коен премълча. – Едно шумно и скандално дело за сексуален тормоз ще се отрази негативно на нашата репутация и на перспективите ни за успешен бизнес. Не е ли така, Бен?

– Може би.

Джилет го изгледа на кръв, ядосан от неговото безразличие.

– Когато говориш с Том Макгуайър за сенатор Стокман, поръчай му да разбере дали Трой не се занимава с глупавите си забежки, когато отива на събрание на борда на директорите.

– Не ми е удобно. Смятам, че не е редно.

– Не ми пука дали ти е удобно или не, Бен. Изпълнявай!

На вратата отново се почука.

Този път Коен стана веднага. Миг по-късно доведе Ричард Харис.

След като си стиснаха ръцете с Джилет, Харис седна на същия стол, на който беше седял преди него Стокман.

– Моите поздравления, младежо – обърна се топло той към него. Като изпълнителен директор на „Ю Ес Петролиъм“, най-голямата промишлена компания в страната, той беше една от най-влиятелните личности в корпоративна Америка. – Напълно си заслужихте повишението, Крисчън.

– Благодаря. – Джилет кимна одобрително на Коен. Харис винаги го беше наричал Крис. Очевидно Коен го беше предупредил на вратата. – Какво искате?

Харис премигна няколко пъти.

– Е, сега виждам защо акционерите са избрали вас да поемете дружеството. Все едно, че говоря с Бил. Никога не си губеше времето с празни приказки.

Джилет погледна часовника си.

– „Еверест“ е собственик на канадска производствена компания, която притежава доста солидни петролни и газови залежи – продължи Харис веднага щом видя, че Джилет няма търпение. – „Лоръл Енерджи“.

Значи това беше причината за срещата. Харис искаше „Лоръл“. Изключителна възможност да закрепи авторитета си сред акционерите. Страхотно щеше да стане, ако сключеше сделка за една от компаниите от инвестиционния портфейл на „Еверест“. При това за добра цена, и то веднага след избора му за председател. В момента победите за него бяха много важни.

– Искам тази компания – продължи Харис.

– Много хора я искат.

– Готов съм да дам за нея толкова пари, колкото е половината от целия годишен оборот на „Еверест Кепитъл“. Това е доста щедро предложение. Вашите акционери ще останат доволни. Доста ще е добре и за вас, ако обявите сделката толкова скоро, след като поехте контрола.

– Колко платихме за „Лоръл Енерджи“, Бен? – попита Джилет, раздразнен от нагласата на Харис, че той ще се съгласи на условията, за да натрупа точки пред акционерите. Това нямаше да помогне много на директора на „Ю Ес Петролиъм“ в преговорите.

– Два милиарда – отвърна Коен. – Използвахме триста милиона от шестия фонд и взехме кредит от „Ситибанк“ за милиард и седемстотин милиона.

– Кога я купихме?

– Преди близо три години.

– Колко ни остава да изплащаме от кредита?

– Около милиард и двеста милиона, но…

– Значи ще ви платя един милиард – предложи Харис. – Това е със седемстотин милиона повече от парите, които сте инвестирали. И „Ю Ес Петролиъм“ ще поеме изплащането на кредита към „Ситибанк“.

Джилет погледна към Коен. Стори му се изнервен. Сякаш в момента смяташе какъв ще е неговият дял от седемстотинте милиона печалба и се тревожеше, че сделката може да не мине.

– Какво мислиш, Бен?

Заместникът му сви рамене.

– Не е достатъчно – каза Джилет, отново ядосан на Коен.

– Повече от достатъчно е – контрира го Харис.

– Имам едно предложение за теб. Начин да запълним празнината.

– Сериозно?

Харис предпазливо зачака продължението.

– „Ю Ес Петролиъм“ притежава компания за преработка на петрол в Ню Орлиънс. Прибрахте я в джоба си преди няколко години, когато купихте онази геоложка компания в Аляска. За вас тя не е нещо особено.

– Не, не е. – Харис поглади вратовръзката си.

– Разбрах, че компанията докарва един милиард оборот годишно и сто милиона нетни приходи.

– Точно така. И какво?

– Ще ви дам четиристотин милиона за нея.

Харис се изчерви.

– Четиристотин милиона? Само четири пъти колкото нетните приходи? Това намирисва на грабеж, Крисчън. Та още на следващия ден ще можеш да я продадеш поне за милиард и половина. Моите акционери ще ме разпънат на кръст.

– Ами не им казвайте – предложи Джилет. – Няма да съобщим на никого за сделката. Ще свършим бързо и чисто. Без никаква гласност и публичност.

Харис поклати глава.

– Няма да стане. Счетоводителите ще ме накарат да вкарам сделката в годишния финансов баланс. Оттам ще научат и акционерите.

– Едва ли. „Ю Ес Петролиъм“ е огромна фирма. Двеста милиарда годишен оборот. Счетоводителите изобщо няма да забележат. Промяната ще е незначителна за развитието ви. Но ако започнат да мрънкат, просто им кажете, че може да си смените счетоводната фирма, която ви обслужва. Колко печелят вашите счетоводители годишно от „Ю Ес Петролиъм“? Двайсет, трийсет милиона?

– Към четирийсет – измърмори Харис.

– Значи ще вземат лесно решението и ще млъкнат. Все едно, че сделката изобщо не се е състояла.

– Не знам.

– Е, такова е моето предложение, Ричард. Вие ми продавате преработвателната петролна компания за четиристотин милиона долара, а аз ви давам „Лоръл Енерджи“ с всичките нейни привлекателни петролни и газови залежи за един милиард долара плюс кредита към „Ситибанк“. – Джилет се поколеба. – Вижте, знам защо ви е „Лоръл“. Компанията притежава опции за геоложки проучвания на няколко големи терена в Канада. Това може да се окаже огромно ново петролно поле. Още не сме провели сеизмичните тестове, а ще мине и известно време, докато получим резултатите. Но ако земните недра там наистина съдържат толкова петрол и газ, милиард долара плюс дълг към банката изглеждат като джобни пари. Тогава моите акционери ще ме разпънат на кръст. Съгласен ли сте на тези условия?

Харис изпуфтя и кимна.

– Да, съгласен съм.

– Добре. Нека адвокатите ви започнат да подготвят документите. Искам да приключим с двете сделки най-късно до десети януари.

– Ще ви изпратя до вратата, господин Харис – каза Коен, след като улови тънкия намек на Джилет, че срещата е приключила.

– Какво мислиш? – попита Джилет, след като Харис си тръгна.

– Според мен един милиард долара плюс кредита са много пари за „Лоръл Енерджи“. Особено ако инженерите не открият никакви големи запаси на въпросните терени.

– Съгласен съм, но Харис вероятно е накарал хората си да проведат предварителни проучвания в района. Пресметнал си е риска. Ако загуби, значи ще плати повече пари, но не чак толкова много. Ако спечели, ще се превърне в суперзвезда. Това, което не знае обаче, е, че ние ще сме провели сеизмичните тестове до десети януари и ще знаем истинската стойност на сделката, преди да подпишем. Ако се натъкнем на „черното злато“, ще променим условията на продажбата, нали?

Коен сви рамене.

– Кавеат емптор.

Джилет преброи до пет и отвърна:

– Следващия път когато искаш да кажеш: „Купувачът да внимава“, не го казвай на латински, окей?

– Хайде – прошепна Мейсън и прокара пръст по ръката на жената. Намираха се в ъгъла на големия салон в имението, далеч от тълпата. Бяха почти незабележими. – Ела с мен.

– Ужасен си, Трой – отвърна тя и се усмихна притеснено. – Не, няма да дойда.

– Това не е молба, скъпа, а заповед. Също както ако ти наредя да ми направиш кафе. – Той плъзна ръката си надолу по гърба на роклята ѝ и леко я стисна за дупето. – Хайде към мазето.

– Трой! – изсъска тя и отблъсна ръката му.

– Шегувам се – прошепна той, наведе се и я целуна по бузата, но първо се увери, че никой не ги гледа. – Знаеш колко много държа на теб.

– Къде е жена ти?

– В къщи в Манхатън.

– И как успя да се отървеш от нея?

– Детето е болно. Освен това жена ми не си пада много по погребенията.

– Аха.

– Ще те чакам на долния етаж след пет минути. По коридора, след масите за билярд, има стая за гости. – Беше отсядал в имението и го познаваше добре. – До стълбите се стига по коридора за кухнята.

– Забрави. Няма да…

– И си свали бельото, преди да съм влязъл – прекъсна я той.

– Трой, ужасен си. Няма да…

Мейсън вече беше тръгнал към изхода.

– Благодаря, че се отби. – Джилет се здрависа с Майк Уитман, застанал до вратата на кабинета. Уитман беше главен директор по инвестициите на „Норт Америка Гарънти Енд Лайф“.

– Радвам се, че ти спечели. – Уитман хвърли поглед към Коен и отново се обърна към Джилет. – Няма да ти отнема много време, Крисчън. Сигурен съм, че много хора искат да те видят тези дни. – Той се обърна, за да си върви, но в последния момент се спря. – Във вторник, в девет часа сутринта. Уговорката ни остава, нали?

Джилет беше поискал среща с Уитман, за да обсъдят създаването на новия фонд.

– Добре, в девет сутринта.

Когато си тръгна и Уитман, Джилет се върна при бюрото на Донован. Тъкмо се канеше да седне и Коен отново се провикна от вратата:

– Том Уорфийлд иска да те види.

Уорфийлд беше президент на „Джей Пи Морган Чейс Енд Ко“, една от най-големите банки в света.

Джилет поклати глава.

– Уорфийлд ще иска от мен да прехвърля заема от „Ситибанк“ към „Джей Пи Морган“. Докато беше жив Донован, непрекъснато му досаждаше с тази идея. Сега няма да се занимавам с него. Кажи му да се обади на Деби да насрочи среща. Но не обяд. – Джилет разтърка очите си. Контактните лещи започваха да му парят. – Той дрънка прекалено много и е адски досаден.

Коен предаде съобщението на вицепрезидента на Морган и отново се обърна към Джилет:

– А Джеръми Коул? Имаш ли време за него?

Крис се беше срещал със защитника на „Гигантите“ няколко пъти. Първият път беше през септември, в съблекалнята на отбора, след откриването на футболния сезон.

– Да, ще му отделя пет минути.

Коен се обърна, за да доведе новия посетител.

– Бен – спря го Джилет.

– Да?

– Намери Роджър Ноланд. – Ноланд беше изпълнителен директор на „Блалок Индъстрис“, производител на електрически инструменти, също собственост на „Еверест“. – Той е тук, в къщата, нали?

– Да, за какво ти е?

– Иди и му кажи да ме чака отвън, докато свърша с Джереми.

Коен се обърна и тръгна към вратата.

Няколко минути по-късно в кабинета докуца Джеръми Коул.

– Какво е станало с крака ти? – попита го Джилет.

– А, ударих се по време на тренировка вчера – отвърна Коул с южняшкия си акцент и намигна, докато сядаше.

Коул беше едър като Трой Мейсън. Когато започна да играе в отбора на „Гигантите“ на плейофите, никой не го познаваше, но бързо се превърна в звездата на Манхатън.

– Играхме на Медоуландс и не си давахме много зор. Един от ветераните защитници се вряза в мен с всичка сила веднага след като съдията даде сигнал за началото. – Коул се изсмя гърлено. – Тази сутрин ще му правят операция.

– А ще бъдеш ли във форма за мача с „Пекърс“ следващата седмица?

– Ще се оправя. Ако не, някой от лекарите ще ми бие инжекция и няма да ме боли.

– Някой от лекарите?

– Да, те са навсякъде. Понякога си мисля, че имаме повече медицински персонал, отколкото играчи.

– Е, като горд собственик на билет за всички мачове през сезона се радвам да чуя, че „Гигантите“ полагат усилия за поддръжката. Винаги поддържай оръжието добре смазано.

Двамата се посмяха върху шегата за кратко.

– За нещо конкретно ли искаше да ме видиш? – попита Джилет.

Коул си пое дъх:

– Не ми е приятно да те притеснявам за такива неща, но всички ми казват, че ти си единствената ми надежда.

Джилет очакваше тази молба и вече обмисляше какво ще поиска в замяна.

– Сигурно искаш да убедя „Гигантите“ да променят условията на договора ти, макар че го сключи за срок от пет години едва през юли.

Младият защитник се вторачи изумен в Джилет.

– Как разбра?

– Подочувам разни неща, Джеръми. – Джилет беше приятел с най-големия син от мажоритарните собственици на „Гигантите“. Учили бяха заедно в колеж в Принстън и през годините след това бяха запазили приятелството си.

– Кажи ми повече за договора.

– Постъпих като пълен идиот. Съгласих се на петстотин хиляди годишно. – Коул удари с юмрук по стола. – А догодина вече ще печеля по пет милиона. По онова време обаче не бях известен и не можех да поискам повече пари, Крис. Трябваше да се задоволя и с това.

Джилет се поколеба дали да направи забележка на Коул, че се обръща към него с „Крис“, но размисли. Коен щеше да се погрижи по-късно.

– И въпреки че си отбелязал страхотни резултати тази година, те не искат да ти дадат повече пари.

– Казаха на агента ми да не си губи времето и че не възнамеряват да преговарят за нови условия поне за две години напред. Не е честно. Професионалният футбол е брутален спорт. Кариерата ми може да приключи във всеки един момент. Заслужавам повече от…

– Разбирам – каза Джилет и вдигна ръка. Коул замълча. – Готов съм да ти помогна, Джеръми. Но ако успея, ще те помоля за услуга в замяна.

Мейсън сграбчи китката на младата жена и я издърпа в стаята за гости, след което затвори вратата. Притисна подчинената си към стената, до леглото. Бръкна под роклята ѝ и вмъкна двата си пръстта в нея. Тя, както я беше инструктирал, беше свалила бельото си, преди да слезе от горния етаж.

– Това е лудост – изстена тя, докато пръстите ѝ чевръсто работеха върху колана и ципа на панталона. – Не бива да го правим тук.

– Защо не?

– Някой може да ни види. – Тя отвори уста и се притисна към стената, докато устните му целуваха врата ѝ, а пръстите му се движеха напред-назад. – Господи, та аз работя за теб, Трой.

– Не се тревожи. Никой няма да ни намери тук.

– Дано да си прав.

– Успокой се, знам какво правя.

Марси Рийд отвори вратата и влезе в офиса. Беше стройна, с руса коса и дълги крака, които непрекъснато подчертаваше с късите си рокли – дори и по време на погребения. Роджър Ноланд влезе след нея.

– Здравей, Крисчън – поздрави го тя.

Джилет вдигна очи от документите, които четеше.

– Здрасти.

– Бен каза, че си искал да видиш Роджър. – Марси беше в борда на директорите на „Блалок“ и отговаряше за работата в компанията, като докладваше по по-важните въпроси на Донован. – Предполагам, че след като поемеш нещата от Бил, ще искаш да присъствам и аз.

– Вероятно.

– Ето защо реших, че е добре да дойда.

Джилет поклати глава.

– Срещата ще бъде на четири очи.

– О… – Тя тъкмо се канеше да седне.

– Благодаря все пак, че доведе Роджър.

– Ами… няма защо – сопна се тя, видимо раздразнена от реакцията на новия председател.

Джилет кимна на Ноланд и му посочи столовете пред бюрото. В това време Марси напусна стаята демонстративно.

– Здравей, Крисчън. – Той седна, без да се здрависа. Беше плешив и много пълен, с дебели черни вежди, които винаги му придаваха сериозен вид. – Защо поиска да ме видиш? – Той нетърпеливо забарабани с пръсти по бедрото си.

– Какво има, да не си паркирал на забранено място?

– Какво? – Ноланд не схвана намека и го погледна объркано.

Джилет посочи пръстите му, които продължаваха да барабанят.

– А, това ли… не. – Той скръсти ръце пред гърдите си. – Имам цялото време на света, за да те изслушам, Крисчън – измърмори той.

– Добре ли прекара днес? – попита го любезно Джилет.

– Доколкото може да е добре при създалите се обстоятелства.

– Добре. – Ноланд и Донован бяха близки. По мнението на Джилет – дори доста близки. „Еверест“ притежаваше „Блалок Индъстрис“ от три години и като неин изпълнителен директор Ноланд никога не си изпълняваше бюджета по план. Това беше едно от онези редки изключения, при които Донован се оставяше личните му чувства да влияят върху преценката му за бизнеса. Джилет се наведе към събеседника си.

– Би ли ми напомнил, Роджър, каква ти беше годишната заплата?

– Какво?

– Каква заплата получаваш?

– На подобни въпроси отговарям само на председателя.

Ноланд явно не беше чул думите на Марси.

– Аз съм председателят, Роджър. И като такъв, автоматично поемам всичките позиции на Бил в компаниите от инвестиционния ни портфейл.

Надменността на Ноланд се изпари на мига.

– А… така ли било.

– Каква е заплатата ти? – за трети път попита Джилет.

– Два милиона.

– И колко ти даде Бил миналата година като премия?

– Пет.

– Боже! – възкликна Джилет. – А какъв оборот отбеляза „Блалок“ миналата година?

– Три милиарда.

– Колко бяха нетните приходи?

Ноланд се поколеба.

– Отговори ми, Роджър.

– Двайсет и един милиона.

– По дяволите! – Джилет удари с длан по бюрото. – Твоята годишна заплата заедно с премиите е възлязла на почти двайсет и пет процента от печалбата на компанията. Това е смешно.

– Имай предвид, че се справихме доста добре.

– Доста добре? Направил си двайсет милиона печалба от оборот три милиарда и твърдиш, че си се справил доста добре? Ако съюзниците разсъждаваха така по време на Втората световна война, сега всички щяхме да говорим немски и да се подчиняваме на фюрера. Ти никога не си изпълняваш бюджета. А след като прочетох вчера предварителните доклади, съм уверен, че и тази година няма да го изпълниш.

Ноланд сви рамене.

– Чуждата конкуренция е много силна. Приеми го.

– Няма да приемам нищо. Моите инвеститори няма да приемат. Те искат резултати, аз също. Каквото и да ми струва, аз ще постигна резултати. – Джилет посочи с пръст към по-възрастния от него мъж. – Роджър, ти си уволнен.

Ноланд се отдръпна рязко назад и сграбчи облегалките на стола толкова силно, че кокалчетата на пръстите му побеляха.

– Смотаняк такъв! – процеди през зъби той. – Не можеш да постъпваш така.

– Току-що го направих.

– И кой ще управлява компанията? Ти ли?

– Едва ли бих могъл да се справя по-лошо от теб. – Джилет поклати глава от възмущение. – Докато с теб в момента говорим, багажът ти се събира и опакова в офиса във Филаделфия. Личните вещи ще ти бъдат докарани вкъщи утре. Изобщо не се връщай в офиса.

Ноланд си пое въздух.

– Пак ще ми плащаш по два милиона годишно за следващите три години – напомни му той. – Така е записано в договора ми – да ми плащаш каквото и да стане. – Той се усмихна. – Ще ми е приятно да играя голф с мисълта, че ми плащаш по пет хиляди и петстотин на ден.

– Пет хиляди и петстотин на ден… – повтори Джилет. – Два милиона, разделени на триста шейсет и пет дни, така ли?

– Да – отвърна колебливо Ноланд.

Сякаш оставил събеседника си да осмисли тази калкулация, Крис се облегна назад и изчака няколко секунди, преди да хвърли бомбата:

– Разбрах, че синът ти е имал пререкания със закона.

Гостът му отново се ококори.

– Какво, по…

– Кокаин, нали? Сериозен проблем за един колежанин.

– Ти, кучи…

– Ченгетата са намерили у него чанта с наркотици, когато са го спрели за превишена скорост – продължи Джилет. – Предвид твоите лични доходи и финансово състояние, както и възможността да намериш реномиран адвокат, сигурно ще успееш да го измъкнеш без много разходи. Впечатлен съм и от способността ти да накараш вестниците да мълчат по случая. На някой редактор ли плащаш? – Ноланд зяпна изумен, докато Джилет продължаваше да говори. – Но ето каква е работата, Роджър. Синът ти е наркопласьор. – Да имаш на твоя страна „Макгуайър и Компания“ беше като да притежаваш най-добрата ловна хрътка по време на лов. Том Макгуайър изглежда беше в състояние да открие всичко и всекиго. – Разполагаме с видеозапис. Знаем кои са редовните му клиенти. Повярвай ми, ченгетата много ще се зарадват, ако ги осветлим по въпроса. Той е доста едър доставчик на територията на колежа.

– Господи… – прошепна Ноланд.

Нещата бяха загрубели, но бившият директор на „Блалок“ си го беше изпросил сам. Той играеше голф поне три пъти седмично. Предимно в Пайн Вали, където според правилата на клуба не се говореше за бизнес. Ноланд пренебрегваше напълно компанията и сега щеше да си плати. И нямаше да получи шест милиона долара през следващите три години само защото щеше да играе голф.

– Не е необходимо да усложняваме ситуацията, Роджър. Може да съм изключително коректен с теб.

– Какво означава това? – промълви Ноланд.

– Предлагам ти по сто хиляди долара за следващите три години, ще запазиш и медицинската си застраховка. Ако се съгласиш на моето условие, синът ти излиза свободен и чист. Дори няма да ти се наложи да наемаш адвокат.

– Как ще го направиш?

– Имам приятели в Портланд, които ще помогнат. Вече съм говорил с тях.

Ноланд изведнъж беше започнал да диша тежко.

– Какво ще кажеш за двеста и петдесет хиляди?

Джилет поклати глава.

– Не. Моите условия са такива или…

– Добре, добре. – Ноланд вдигна ръце. – Приемам.

На вратата се почука.

– Кой е? – попита на висок глас Джилет, ядосан, че Коен не се е върнал, за да поеме отново портиерските си задължения.

– Кайл е – провикна се Лефорс. – Важно е.

– Влизай. – Джилет се обърна към Ноланд: – С теб свършихме.

Лефорс се приближи до бюрото и изчака Ноланд да си тръгне. Беше висок и мургав, донякъде приличаше на Джилет.

– Нося ти новина, която много ще ти хареса – каза Лефорс и се ухили.

Мейсън я целуна страстно и дълго. Вдигна роклята ѝ нагоре, свали я и я хвърли на пода. Когато тя сама, без да ѝ казва, коленичи и пое члена му в устата си, Мейсън се усмихна самодоволно. След три месеца съвместна работа тя вече го познаваше доста добре.

Докато езикът ѝ галеше мъжкото му достойнство, Мейсън разкопча сутиена ѝ и отново остана доволен, когато тя помогна на презрамките на сутиена да се изхлузят от рамената и дантеленият аксесоар падна на пода. Сега тя остана само с черните си обувки с токчета. Голите жени с обувки с високи токчета го влудяваха. От петте жени, с които имаше връзка, тази го възбуждаше най-много. Беше великолепна и без задръжки. Готова беше да правят всичко.

Мейсън свали ризата си, докато тя му помогна да събуе панталона. Тогава ѝ помогна да се изправи на крака и я занесе на леглото, където я свали нежно. Коленичи между краката ѝ и я целуна отново.

– Обичам те – прошепна тя, широко разтвори краката си и се пресегна към него.

– Аз също – изстена той и проникна в нея. Първоначално тласъците бяха бавни и нежни, но после преминаха в по-резки.

– О, да, скъпи – прикани го тя, а гласът ѝ стана дрезгав. – Точно това харесвам, Трой. Силно, много силно.

– Знам, знам – изстена Мейсън, вдигна краката ѝ на раменете си. След миг обаче спря, защото забеляза странни проблясъци в очите ѝ. Обърна се по посока на погледа ѝ, а тя изпищя и набързо се отскубна от него.

– О, господи – измърмори той.

До леглото стоеше Джилет и поглеждаше ту към жената, ту към някакъв лист хартия. После прикова Мейсън с поглед.

До вратата, със скръстени ръце, забол нос в пода, стоеше Коен. Подритваше нещо на килима с върха на черната си обувка.

Мейсън отново погледна леденостуденото изражение на лицето на Крисчън. Накрая се изчерви и отвърна глава, прекалено объркан и засрамен, за да издържи повече на погледа на новия председател.

– Крис, аз…

– Облечи се, Трой – нареди му Джилет и подаде листа на Коен, след като се насочи към вратата. – Ще те чакам отвън.

Джилет пое дланта на Фейт Касиди и се усмихна. Само преди минути беше уволнил Трой Мейсън, най-опасния си съперник в състезанието за председателския пост на „Еверест Кепитъл“. Даде му един милион долара като неустойка за прекратяването на договора. И му каза никога да не припарва повече в „Еверест“. Предупреди го, че дялът, оценен от Коен на шейсет милиона долара, остава за фирмата. Сексът с негова подчинена му беше коствал петдесет и девет милиона долара. Доста висока цена да оправиш една мадама.

– Винаги съм искал да се запозная с вас, госпожице Касиди – започна разговора Джилет и махна на Коен да се оттегли. – Вие сте много талантлива.

– Благодаря за комплимента – отвърна тя, приближи се крачка към него и леко хвана ръката му. – Да преминем на „ти“. Викай ми Фейт.

Джилет кимна и разбра по погледа ѝ, че тя си дава сметка кой е той. Беше инструктирал Коен да ѝ го разясни преди разговора, докато той приключваше с Мейсън на долния етаж.

Фейт му се усмихна и той си позволи да се наслади на мига на своя триумф и величие.

– Крисчън.

Джилет се обърна наляво и се взря в тъмнината. Беше късно и светлината от имението не достигаше дотук. Тъкмо се канеше да се качи в лимузината.

– Кой е там?

От мрака се появи Мейсън.

– Може ли да поговоря за една минута, Крисчън? Моля те.

Джилет въздъхна. Сега трябваше да внимава. Огледа района, когато очите му привикнаха с мрака. Всъщност, добре би било да си вземе личен бодигард. Още утре сутринта щеше да каже на Том Макгуайър.

– Давай.

– Благодаря. Виж, съжалявам за случилото се. – Мейсън прокара ръка по разрошената си коса. – Беше само мимолетна забежка. Никога няма да се повтори, кълна се.

– Наистина ли очакваш от мен да ти повярвам, че е било само веднъж?

– Моля?

Джилет се приближи до Мейсън и застана на сантиметри от него.

– Правил ли си секс с други служителки от наши компании, на които си председател?

– Не.

– Изобщо не те бива да лъжеш, Трой. – Джилет не знаеше дали Мейсън наистина лъже, но това в случая нямаше значение. Достатъчно беше, че се е компрометирал веднъж. Някоя отмъстителна жена лесно можеше да заведе срещу „Еверест“ иск за стотици хиляди долари.

Лефорс беше подшушнал на Джилет, че Мейсън се намира на долния етаж с младата дама, но Джилет много предпазливо използва информацията. Провери в интернет, на сайта на компанията, че жена със същото име наистина работа в отдела по маркетинг. После принтира фотографията ѝ. Докато стоеше до леглото в гостната, сравни лицето от фотографията е това на жената под Мейсън, преди и двамата да са разбрали за присъствието му. И когато изненаданата жена се изскубна от обятията на Трой, окончателно установи, че е същата служителка.

– Ти си лъжец, Трой – отсече Джилет. – Не мога да се доверявам на съдружник, който ме лъже.

– Не съм лъжец. Истината ти казвам.

Джилет поклати глава отвратено, обърна се и тръгна към чакащата го кола.

– Крисчън! – Мейсън дотича до колата, когато Джилет се качи вътре. – Не постъпвай така с мен! – примоли се той. – Скъсах си задника от работа, за да стигна дотук. С теб сме партньори-съдружници от десет години. Не ме оставяй на улицата само заради една глупава грешка.

– Казах ти, Трой. Ще получиш един милион като неустойка. Коен ще подготви документите другата седмица.

– Когато жена ми разбере, че съм загубил дяла си във фирмата, тя ще поиска развод и ще ми вземе всичко, до което не успеят да се докопат данъчните.

– Значи и тя няма да ти повярва, че тазвечерният случай е единствен.

– Умолявам те. – Мейсън отчаяно падна на колене до колата. – Не ми причинявай това.

– Трябваше да помислиш, преди да вършиш такива работи.

– Не знам дали ще имам късмет да си намеря работа и като мияч на коли.

– В Ню Йорк може да ти се отвори късмета.

– Крисчън. – Мейсън започна да диша ускорено. – Хайде, кажи какво искаш да направя.

– Нищо не можеш да направиш вече.

Джилет затръшна вратата и лимузината се стрелна напред. Мейсън се строполи на асфалта.

– Заповядайте, госпожо Хейс, двеста и петдесет хиляди долара. – Мъжът постави пред нея коженото куфарче с парите. – Месечните траншове от двайсет и пет хиляди долара ще започнат веднага щом стигнете на местоназначението. Няма да отнеме дълго. Ние ще ви наблюдаваме. Ще получавате парите в брой, както се уговорихме.

Кати Хейс погледна куфарчето. Двеста и петдесет хиляди еднократно плюс двайсет и пет хиляди всеки месец. И обещаха да не казват на семейството ѝ какво се е случило преди пет години. Ужасна страница от живота ѝ, която тя си мислеше, че е затворила завинаги. И че е останала скрита за останалите.

Но те бяха разбрали за това… и за много други неща.

За щастие обещаха, че няма да разкрият на никого какво са научили – при условие, че тя няма да каже на никого за сцената, която спретнаха на Трой Мейсън.

4.

Конфликт – Нация срещу нация. Съсед срещу съседа. И най-разрушителният от всички конфликти – вътрешното противоречие със собственото си Аз. Източникът на всички злини.

Мария беше най-малката в семейството, но едва петгодишна тя вече имаше по-изявен характер, отколкото много възрастни. Джилет се усмихна на малкото момиче, седнало в скута му. Любуваше се на нейната гарвановочерна коса и огънчета в махагоновите ѝ очи, докато тя го изучаваше, сбърчила дълбокомислено малките си вежди. Мария щеше да израсне като силен човек и без неговата помощ. Тези пламъчета в очите ѝ бяха характерни за всички преуспели личности.

Тя се изкиска и обгърна врата му с малките си ръце, след което го целуна силно по бузата.

– Те амо, Крис.

– И аз те обичам, Мария.

Джилет обичаше да идва тук, защото можеше напълно да се отпусне.

– Ще си намисля едно число от едно до десет – високо каза той, за да го чуе и Селма, майката на Мария. Тя се суетеше пред печката и разбъркваше супата в тенджерата. – Опитай първо ти, Селма.

Селма спря да бърка и се замисли.

– Три.

Джилет погледна момиченцето и вдигна едната си вежда.

– Четири – като картечница изстреля Мария.

– Много добре – похвали я той. Предния път я беше научил как се играе играта и тя схвана доста бързо. Винаги пресмятай шансовете си. Много по-вероятно беше числото да е по-голямо от три.

– Числото е седем.

Селма измънка.

– Винаги губя на тази игра.

– Този път ти си първа, Мария – каза ѝ Джилет.

– Шест – отвърна бързо момиченцето.

– Аз казвам четири – предположи Селма и отново продължи да разбърква супата.

– Пак е седем – обяви Джилет.

– Не ми се играе вече. – Селма се засмя. – Много тежко преживявам загубите.

– Защо каза шест – попита Джилет Мария, тъй като долови наченки на някаква стратегия.

– Щом съм първа, трябва да кажа пет или шест. – Тя погледна към тавана и допря показалеца до устните си, опитваше се да си спомни какво я беше учил Джилет. – Това ми дава най-добри шансове. Първият път ти си намисли голямо число и си казах, че и втория път ще е голямо.

Джилет се разтопи от удоволствие.

– Много, много добре.

– Ще ти я взема. – Селма вдигна детето от скута на Крис и го постави да седне на широкото ѝ бедро. На младини Селма беше стройна, но след като роди седем деца, природата си каза своето. – Как си ти, Крис?

Джилет обичаше Селма. Знаеше, че тя наистина се интересува, а не подхвърля типичния въпрос между познати.

– Добре съм, Селма.

Тя се закани с пръст към него.

– Винаги така казваш. Толкова много си направил за мен и семейството ми. Искам да знам повече за теб. Искам да знам как минава животът ти.

– Много е дълго за разказване. Освен това животът ми е доста скучен.

– Сигурно, обзалагам се.

– Може ли да си взема малко вода? – помоли той и понечи да стане.

– Стой си, сега ще ти донеса. – Тя бързо взе чаша от шкафа и отиде до мивката.

Когато даде водата на Джилет, осемгодишният Хосе младши влетя в кухнята, стиснал играчка камион. След него изтича по-малкият му брат, Рубен. Двамата обиколиха няколко пъти масата с викове на испански, след което побягнаха към хола.

– Идея си нямам как се оправяш с всички тях – измърмори Джилет и отпи от водата.

– Дори не ми правят впечатление вече. – Селма го погледна лукаво. – Някой ден и ти ще свикнеш.

– О, не, аз никога няма да свикна.

– Напротив, напротив. Някое любвеобилно същество ще разтопи сърцето ти и ще се предадеш без бой.

– Селма, възнамерявам да си остана ерген, докато…

– Буенас ночес, сеньор Джилет.

Някой постави дланта си на рамото на Крис и той вдигна поглед.

Беше Хосе Медиля, който стоеше до стола и се усмихваше изпод буйните си черни мустаци. Хосе беше нисък и слаб, с груба кафеникава кожа и широко лице. Беше пуерторикански американец от първо поколение. Прародителите му още живееха в колиба в покрайнините на Сан Хуан.

– Буенас ночес, сеньор Медиля.

– Ще останеш ли за вечеря.

– Да, с удоволствие.

Разнообразието от ястия по време на траурния прием беше изключително – дълги редици от сребърни подноси, претъпкани с всичко, което човек би могъл да си представи, приготвено в няколко петзвездни манхатънски ресторанта. Но Джилет нямаше време да опита от вкусотиите.

Том Уорфийлд се беше намесил в разговора му с Фейт, а изведнъж се появиха още четирима души, ето защо Джилет трябваше да се върне в кабинета на Донован и да поеме отново контрола върху положението.

– Никога не пропускам супите на Селма. – Джилет си даваше сметка, че за Хосе е важно да остане с впечатлението, че му се отплаща по някакъв начин. Дори и да ставаше дума само за ядене. – Не може да се сравни и с пържола в „Спаркс“.

– Селма готви по-хубаво отколкото в който и да е манхатънски ресторант – отвърна гордо Хосе и посочи към френските врати, водещи към задната част на къщата. – Искаш ли да разгледаш дома ни?

– Добре.

Излязоха на терасата в студената нощ на Ню Джърси. Принстънският университет, който Джилет беше завършил, се намираше само на няколко километра западно оттук.

– Ето я. – Хосе посочи към ярко осветената къща, която граничеше с неговия двор. – Мъжът е университетски преподавател.

– Кога я обявиха за продажба?

– Вчера.

– Колко ѝ искат?

– Четиристотин и седемдесет хиляди.

– Предложи им петстотин хиляди в понеделник сутринта – инструктира го Джилет. – Виж каква цена ще получат до утре и тогава се намеси. Ясно?

– Си.

– Брат ти в Бронкс ли живее?

– Си.

– Колко деца има?

– Три.

– Тази къща достатъчно голяма ли ще е за него?

– Ще бъде като царски дворец за него, Крисчън. Алекс живее в тристаен апартамент на тавана и в жилището му има много кукарачи – хлебарки.

– Обади му се довечера и му кажи за уговорката ни. Кажи му също да остави всичките си вещи в апартамента. Ще го снабдим с всичко необходимо в новата къща. Мебели и дрехи. Също както снабдихме теб.

– Добре. Кукарачите имат навика да се местят заедно с вещите.

– А съседите? – попита Джилет и огледа покривите на околните къщи. – Как се отнасят с теб?

– Ами… търпят ни.

– Нещастници – изръмжа Джилет.

– Не можем да очакваме хората тук да ни приемат с отворени обятия, Крисчън. Всичките са професионалисти, гринго. Когато са си купували къщи в този квартал, едва ли са предполагали, че съсед ще им бъде работник пуерториканец със седем деца. – Хосе посочи към другия край на двора. – Ще ми е интересно да видя как ще реагират, когато се нанесе и брат ми.

– Ако има нещо, само ми кажи.

– Мога да се грижа и сам за себе си.

– Да, със сигурност е така.

– Точно затова досега нищо не се е случило. Хората ги е страх, че мога доста добре да се грижа за себе си. И осъзнават докъде мога да стигна. – Хосе допря показалец над ухото си и го завъртя. – Локо, разбираш ли? Луд.

Джилет се облегна на перилата.

– Наистина ли си убил човек?

– Си.

– Как?

– Прерязах му гърлото.

– Защо?

– Той искаше да пререже моето. И да стане баща на децата на Селма.

– На колко години беше тогава?

– На седемнайсет.

– Боже! – възкликна Джилет. На седемнайсет години той кръстосваше със сърфа вълните край Санта Моника и се моташе с колата по Родео Драйв.

– Крисчън?

– Да?

– Защо правиш всичко това за мен и семейството ми?

Джилет си пое дълбоко въздух и погледна към къщата, която щеше да купи за брата на Хосе. Конфликт. Винаги конфликт.

Мейсън хвана с ръце главата си. Преди една седмица беше уверен, че ще бъде следващият председател. Донован му беше обещал. Сега го отстраняваха от „Еверест“ за цял живот и го правеха с петдесет и девет милиона по-беден.

– Свършен съм – измърмори той, докато седеше в тъмнината на своя манхатънски апартамент. Очите му бяха пълни със сълзи.

Преглътна тежко и посегна към трийсет и осемкалибровия пистолет на масичката за кафе. Кариерата, парите, бъдещето – Джилет му беше отнел всичко.

Мейсън зареди пистолета, допря дулото до слепоочието си и сложи пръста си на спусъка.

Джилет влезе обратно в кухнята тъкмо в мига, в който Хосе младши и Рубен направиха поредния кръг около масата. Той се усмихна широко и ги проследи с поглед, докато те се скриха в хола. После усмивката изчезна от лицето му и за миг остана загледан в младата жена. Беше ослепително красива. Едно от най-красивите създания, които беше виждал.

Селма прехапа устни, за да прикрие усмивката си.

Джилет долови усмивката на Селма и осъзна, че тя е репетирана многократно. Но за него това нямаше значение. Предпочете просто да се наслаждава на красотата на младата жена.

– Крис, това е Изабела, по-малката ми сестра. Дошла ни е на гости от Сан Хуан.

Мъжът потрепери от студ, макар да носеше дебело трипластово яке с гъши пух. Той внимателно вървеше по замръзналата земя към призрачните очертания на неговия специално изработен по поръчка форд „Експлорър“. Тук трябваше много да внимава, докато върви, независимо колко много искаше да влезе в затопления пикап. Ако паднеше и си счупеше нещо в този кучешки студ, с него беше свършено. По тия места времето за оцеляване се измерваше не в дни, а в минути.

Той вдигна ръце към скиорската си маска, а силният вятър пръсна сняг в лицето му. Хората си мислеха, че разбират добре значението на думата „отдалечен“. Гледаха документални филми за подобни местности по телевизионния канал „Дискавъри“ и си въобразяваха, че знаят всичко. В действителност си нямаха и най-малка представа. Образите на телевизионния екран не можеха да предадат и една хилядна от тоталната изолация, която властваше над тази безлюдна местност на Канада, намираща се на хиляда и триста километра северно от Монтана.

Дъхът му образува скреж върху стъклото на пикапа, но причудливите геометрични фигури предизвикаха у него интерес и възхищение. Отвори вратата и скочи вътре. Беше един от малкото хора в света, които разбираха това място. Които разбираха как седмиците наред, прекарани без контакти с други хора и в почти пълен мрак, може да се отразят на разсъдъка ти. Как всеки път от гледането на северното сияние по обсипаното със звезди небе те полазват тръпки, колкото и пъти да си го виждал преди. Как по десет пъти на ден си казваш, че трябва да си луд, за да се съгласиш да дойдеш тук.

Щом влезе в пикапа, той свали дебелите ръкавици, взе тефтера от таблото и си отбеляза някои неща. Утре щяха да заложат последното количество динамит на това място и да се преместят на по-топло.

Джилет се спря пред сградата на басейна и проследи как задните светлини на лимузината потъват в бруклинския мрак. Каза на шофьора, че ще си хване такси до Манхатън. Човекът не се поколеба и отпраши веднага щом Крис затвори вратата на лимузината. Разбираемо беше – бързаше да се изнесе възможно по-скоро от опасния нюйоркски квартал.

Беше късно през нощта, наближаваше един часа, но Джилет не беше уморен. Обикновено не се нуждаеше от много сън, защото открай време се задоволяваше само с няколко часа спане – напълно достатъчни да отпочине.

Още носеше колосания черен костюм от погребението, напъхал в джоба на панталона вратовръзка, разкопчал яката на бялата риза. Бръкна в джоба на сакото и напипа портфейла си. Преди да тръгне сутринта за погребението, беше извадил всичко от него с изключение на парите и шофьорската си книжка. Сега се свободи и от тях – пъхна двестате долара в джоба на скитника, легнал на земята пред сградата с бутилка вино в ръце. Онзи изобщо не помръдна, дори не благодари. Жестът на Крис не беше продиктуван от благородство и желание за благотворителност, а защото искаше да се освободи от излишния багаж.

В бара беше шумно, задимено и доста оживено. Вътре гърмеше рап музика и непрекъснато отекваха ударите на стиковете по билярдните топки. До всяка билярдна маса имаше по неколцина зяпачи. Хората чакаха да дойде техният ред за игра. Имаше и такива, които подкрепяха играчите – техни приятели и приятелки. Трети просто обичаха да гледат как другите играят билярд. Пак тук се подвизаваха и акулите – майстори-играчи, които дебнеха някой да ги предизвика на игра, за да му вземат парите. Те се преструваха на аматьори и сякаш без особен ентусиазъм се съгласяваха да играят.

Джилет си даваше сметка, че в заведението всички го гледат враждебно. Беше очевидно. Той беше единственият бял човек тук и единственият в костюм.

Никога преди не беше идвал в клуба. Чул бе за това място от едни типове от Куинс. Тук идваха най-добрите играчи и печелеха доста пари. Джилет искаше да играе точно с такива хора и да изпита удоволствие от напрежението и адреналина, които неминуемо щяха да съпътстват двубоите на билярдната маса. Искаше и да изпробва себе си. Можеше да победи всеки от тях на неутрална и тиха маса. Но пред местните бабаити, без нито цент в джоба си, щеше да е много по-различно преживяване.

Известно време гледа игрите и си изясни разположението на териториите. Четирите маси в дъното бяха запазени за най-добрите играчи. Никакви усмивки, разговори или алкохол. Само сурови погледи, резки, премерени удари със стика, сблъсъкът на топките и движенията на двамата играчи около зелената маса.

Виждаше се и трети човек, който определяше залозите за всяка маса и държеше парите.

– Има ли много хора на опашката? – високо попита Джилет.

Човекът със залозите се обърна към него и го изгледа. Преметна неколкократно клечката за зъби наляво-надясно в устата си, прецени за последно новодошлия в скъпия костюм и отговори:

– Само още един.

– Какъв е залогът.

– Пет бона.

– Пиши ме и мен в списъка.

– Първо да видя парите.

– Доста съм добър. Сигурен съм, че ти е ясно защо не искам да си давам парите в началото.

Отговорникът по залозите поклати глава.

– Боя се, че няма да стане. Трябва да ми ги дадеш още сега.

Джилет се усмихна самоуверено.

– Мислиш ли, че щях да вляза тук, ако нямах пари?

Онзи отново го изгледа от главата до петите.

– Дано си прав, защото ако изгубиш и нямаш пари, няма да излезеш жив оттук.

Час по-късно Джилет се наведе над зеленото сукно, сви средния пръст на лявата си длан около върха на стика и се прицели. Освен бялата топка черната „осмица“ беше единствената останала на масата. Ударът щеше да е лесен, но ако не уцелеше по някаква случайност, съперникът му със сигурност щеше да вкара „осмицата“ в джоба и да спечели. Вече му дължеше пет хиляди. А бицепсите на другия играч бяха дебели като собствените му бедра. И нямаше с какво да му плати. Дори да напишеше на здравеняка разписка за дължимите пари, едва ли щеше да го успокои с това.

Джилет затвори очи за миг и се абстрахира от тълпата. Около масата се бяха струпали още повече хора, за да гледат най-добрия двубой в залата. В момента го наблюдаваха приблизително петдесет души. Някои му подвикваха обидни реплики. Не искаха да победи кварталния първенец.

Бялата топка леко се търколи към осмицата и удари точно там, където искаше Джилет. Без съмнение черната топка щеше да падне в джоба. Но проблемът беше в бялата. Ако и тя паднеше, щеше да загуби играта. Планината от мускули срещу него щеше да спечели пет хиляди почти без усилия.

С периферното си зрение Крис видя как осмицата падна в ъгловия джоб в другия край на масата. Но очите му бяха приковани към бялата, която се върна към него по диагонал. Както изглежда, щеше да влезе право в ъгловия джоб. Тълпата нададе неистови крясъци, докато топката бавно се търкаляше към ъгъла. Противникът му също беше ококорил очи в очакване на триумфа си. Накрая топката обаче надвисна на четвърт над отвора на джоба и спря. Тълпата недоволно изръмжа. Мъжът-скала от яд счупи на две стика в коляното си.

Джилет подаде на един от публиката стика си и отиде при събирача на залози. Онзи му даде пачка банкноти и Крис ги пъхна в джоба на панталона, при вратовръзката.

– Хей, момче – обърна се към него букмейкърът тъкмо когато Джилет се накани да си върви.

– Да?

– Наистина ли ги имаше?

– Какво да съм имал?

– Знаеш какво.

Джилет се върна при него, извади от джоба си портфейла и го отвори така, че само човекът до него да види, че вътре няма нищо.

Букмейкърът се усмихна широко.

– Жестоко, човече. Но ще го запомня следващия път.

– Няма да има следващ път.

– Какво? Да не мислиш, че вече си прекалено добър за нас?

– Самата истина. Мястото ми харесва, но току-що бих най-добрите и вече никой няма да се съгласи да играе на пари с мен тук. А аз никога не играя за удоволствие.

5.

Мъжката природа – Непрекъснатата потребност да ловуваш. Безмилостният инстинкт да побеждаваш и покоряваш. Неутолимата жажда да трупаш.

Фейт Касиди даде поредния си автограф, този път на етиката на бутилка шампанско. След като върна химикалката на развълнувания младеж, който ѝ беше поискал автографа, тя му се усмихна – с онази усмивка, продала милиони дискове с нейните песни. В рамките на десет минути това беше третият път, в който я молеха да се подпише върху нещо.

– Никога ли не се уморяваш? – попита я Джилет, когато почитателят си тръгна.

Фейт взе чашата с шардоне.

– От какво да се уморявам?

– Хората непрекъснато искат от нещо от теб.

– Не, от феновете не се уморявам изобщо – отвърна тя и отпи. – Ти уморяваш ли се от управлението на всичките тези пари на компанията?

Джилет допря пръст до долната си устна, сякаш се замисли.

– Не.

– Мисля, че не ми казваш истината.

Погледна я с повишен интерес.

– Защо смяташ така?

– Поколеба се, преди да отговориш.

Той поклати глава:

– Не бива да го приемаш прекалено буквално. Аз подлагам на размисъл всеки въпрос.

– Подлагаш на размисъл? Наистина ли си толкова скучен, Крисчън? Ако е така, аз си отивам. Искам да говоря с истински човек, а не с такъв, който използва думи и изрази като адвокатите ми.

– Аз съм на трийсет и шест. Не мога да се променям тепърва.

– Не можеш или не искаш?

Джилет я погледна над пламъка на запалената в средата на масата свещ. Фейт беше русокоса, с големи зелени очи и изкусително тяло, подобрено с пластични операции. Нейната красота не беше класическа – не и като тази на Изабела. Фейт омайваше с пищната си фигура и искрен невинен поглед. И все пак на Джилет му беше интересен нейният характер. Тя беше самоуверена, но не до степен на арогантност. Нейните чар и страст бяха заразителни. Сякаш казваше всичко, което ѝ беше на ума – лукс, който той не можеше да си позволи. Крис също умееше да говори увлекателно, но често премълчаваше доста неща, защото не можеше да ги каже.

– Ами когато лимузината избухна? Тогава не се ли умори от милиардите?

Крис се усмихна за пръв път тази вечер.

– Не. Обадих се във фирмата за коли и поръчах нова лимузина.

Тя се разсмя.

– Имаш чудесна усмивка, но не я показвате често.

– Винаги запазвам за хората по някоя изненада. Би трябвало да го знаеш, нали си в шоу бизнеса.

– Наистина ли си толкова пресметлив?

Той се заигра с лъжицата, за да избегне погледа ѝ.

– Наистина ли си толкова директна?

– Разбрах, че и ти си доста прям. Мислех, че ще ти допадне.

– И откъде точно разбра?

– Общи познати.

– Едва ли имаме общи…

– Добре, де, предположих. Стори ми се логично. Един от моите помощници ти проучи чрез интернет. Председател на толкова много компании и на компанията, която притежава моите права за записи, трябва да е директен мъж, логично е. – Тя замълча за малко. – Но може би този мъж не обича хората да са прями с него.

– Може би – отвърна студено Джилет.

– А може би аз рискувам да загубя следващия си договор.

– Не и докато албумите ти се продават като топъл хляб.

– Аха. Сега разбирам как стоят нещата.

– Бизнесът си е бизнес. – Джилет скръсти ръце. – Фейт, припомни ми, колко албума си записала досега?

– Два.

– Кога излезе на пазара първият?

– Преди малко повече от година.

– Колко копия продаде?

– Над пет милиона?

Нищо чудно, че толкова много хора искаха автограф от нея.

– А вторият? Той кога излезе?

– Преди няколко седмици.

– И как вървят продажбите?

Тя сведе глава:

– Чудесно.

– По-добре от първия ли?

– Още е рано да се каже – измърмори тя. – Твърде е рано. Определено имаше проблем.

– Той също толкова добър ли е като първия?

– По-добър е – отсече Фейт, а лицето ѝ сякаш стана от стомана. – Много по-добър.

– Тогава какъв е проблемът? Фейт сви рамене.

– Не знам.

– Музикалната компания не ти ли оказва необходимата финансова подкрепа? – Джилет се опита да си спомни дали е засичал нейни песни и клипове по радиото и телевизията. – Не съм експерт, но не съм виждал или чувал твои песни по музикалните канали. А вече трябваше да ги въртят нонстоп.

– Аз не се занимавам с комерсиалната част – тихо отговори тя. – Просто обичам да пея.

– Аха. – Тук очевидно нещо не беше наред. – Ще се обадя на две-три места и ще разбера какво става.

– Благодаря.

Очите им отново се срещнаха и той долови благодарността в погледа ѝ. После му се стори, че лицето ѝ се изпълни с тъга.

– Та как се почувства, когато избухна лимузината? – попита го Фейт.

– По същия начин както вие, когато получихте онова писмо преди няколко седмици.

„Макгуайър и Компания“ отговаряха за личната сигурност и охрана на Фейт. Вчера сутринта, след като направи резюме на досието за сенатор Стокман, Том Макгуайър му даде и един доклад, описващ накратко и в увлекателна форма биографията на Фейт Касиди. В доклада беше споменато включително, че след пластичната операция певицата е минала на два номера по-големи сутиени.

– Какво писмо?

– От онзи ненормалник, който те преследва непрекъснато след концерта в Чикаго.

– Откъде разбра?

– Имам си начини, Фейт. – Тя нямаше никаква представа, че „Еверест Кепитъл“ е собственик на „Макгуайър и Компания“. Това беше единствената компания от инвестиционния портфейл, която не беше упомената в сайта на „Еверест“ в интернет. И имаше защо. Нямаше смисъл да тръбят наляво и надясно, че „Еверест“ се занимава с шпиониране на хора. – Имам достъп до всякаква информация.

– Очевидно. – Тя кимна към пълната му чаша с вино. – Затова ли не близваш алкохол? Непрекъснато ли държиш всичко под контрол? Включително себе си?

– Не. – Поредната лъжа.

– Тогава какво има?

Инстинктивно поиска веднага да ѝ отговори нещо, но тогава му хрумна, че може да обърне ситуацията в свой интерес. И да отметне завесата, забулила живота му. В такива случаи хората си мислеха, че са те хванали неподготвен и че си отстъпил. И макар да беше само за няколко минути, те гледаха да се възползват максимално. До такава степен, че чак им ставаше неудобно заради твоята „внезапно излязла на показ“ уязвимост.

Погледът му се премести върху гърдите ѝ – оскъдно покрити от прозрачно горнище – и оттам надолу към диамантеното златно украшение на пъпа ѝ.

– Майка ми беше алкохоличка – изрече накрая той и погледна встрани. – Веднъж изпи прекалено много мартини и потъна в басейна. Вечерта баща ми я намери безжизнена на дъното, когато се върна от работа.

Фейт закри с длани устата си.

– Ударила си е главата, когато се е гмурнала, така ли?

– Тя изобщо не можеше да плува. Мразеше водата. Преди това не искаше и да се топне в басейна. – Джилет отпи от чашата с вода. – Съдебният лекар определи часът на смъртта приблизително в три следобед. Но тя беше включила осветлението на басейна.

– Защо?

– За да я забележи баща ми веднага щом се прибере вкъщи. Беше самоубийство.

Фейт поклати глава.

– Извини ме, не биваше да съм толкова припряна.

– Ето защо, Фейт, мисля, че преценката ми не бива да се влияе от странични фактори. – Джилет се поколеба. – Права си. Трябва да контролирам дори самия себе си. През цялото време ми се налага да взимам много решения. Понякога ми се струва, че трябва да взимам решения всяка минута.

– Напрежението отразява ли ти се?

– Не. Не мога да го позволя.

– С какво точно се занимаваш? Твоят човек се опита да ми обясни на рецепцията, но аз разбрах само, че контролира много пари и че си председател на доста компании. Включително и на „Еверест“ отскоро.

– Не беше ли очевидно, след като изпратих Бен Коен?

– Да, но той не беше първият. Преди него сенатор Стокман изпрати свой човек, а после и онзи футболист. Как се казваше? Джеръми някой си.

– Джеръми Коул?

– Да, същият. Имам среща с него в края на седмицата.

Пулсът на Джилет се учести. Дълбок мъжкарски инстинкт заговори у него.

– Това притеснява ли те? – Фейт се усмихна широко.

– Кое да ме притеснява?

– Че ще се видя с Джеръми Коул.

– Естествено, че не.

– Ами, добре – реагира саркастично тя и се облегна назад. – Е, разкажи ми с какво точно се занимаваш.

– Купуваме компании – обясни той и отново впери очи в диамантения пръстен на пъпа ѝ, който проблесна на светлината от свещта. – След като ги купим, увеличаваме размера им. И след няколко години ги продаваме. Обикновено ги продаваме за повече пари, отколкото сме ги купили.

– Сигурно си много богат.

– Нямам грижата да си внасям месечните вноски за ипотеката.

– Навярно изобщо нямаш ипотечен заем. – Тя се поколеба. – Винаги ли си бил богат?

– Тоест?

– Баща ти богат ли е?

– Баща ми умря, когато бях на двайсет и две. Година след като завърших колежа.

Онова лято Джилет кръстосваше страната с мотора си, когато му съобщиха печалната вест за смъртта на баща му. Загинал в частен самолет, който катастрофирал на летището в Ориндж Каунти. При излитане. Денят беше ясен, нямаше никакъв вятър. Четиринайсет години по-късно Крис продължаваше да се съмнява в официалното обяснение за „пилотска грешка“. Носеха се слухове какво в действителност се е случило, но всичките му опити да установи истината го пращаха в задънена улица. Дори усилията на Том Макгуайър се оказаха безплодни.

Фейт въздъхна.

– Май непрекъснато задавам неудобни въпроси, а?

– Вината не е твоя.

– И все пак, извини ме отново.

– Моля. – Джилет се изкашля. – Много се гордеех с баща си. Той беше страхотен човек. На трийсет и пет години създал инвестиционна банка в Лос Анджелис и десет години по-късно я продал на една от най-големите нюйоркски фирми за сто милиона долара. После се зае с политика. Беше сенатор, когато загина в самолетна катастрофа.

– Виж ти. Сигурно е бил известен, но аз не се интересувам много от политика.

– А и вие сте от Изтока. Освен това сте била на дванайсет години, когато стана катастрофата.

Фейт се усмихна.

– Определено знаеш доста за мен.

– Информацията е ключът към успеха в моя бизнес. Всъщност тя е ключът към успеха във всеки бизнес. Без информация ще се превърна в наивник, който се моли да има късмет. – За миг се сети за Том Макгуайър. Именно той му даваше всичките тези предимства. – За щастие моите хора са добри в намирането на ценна информация.

– Трудно ли е да имаш преуспял и известен баща?

– Какво имаш предвид?

– Не ти ли се струва, че е вдигнал летвата пред теб и трябва да го настигнеш?

Крис се замисли. Баща му винаги го подкрепяше. Той никога не беше завиждал на баща си и върху него никога не беше оказван натиск.

– Не. – Би задал същия въпрос и на нея, но благодарение на Макгуайър вече знаеше, че е израснала в бедно семейство в Кентъки. Постигнала беше всичко в живота си сама.

– Значи цял живот си имал пари. Сигурно е много хубаво.

Той я изгледа сурово. Достатъчно дълго остави завесата вдигната. Време беше да я спусне.

– И какво правиш с толкова пари? – попита Фейт.

Крис се изненада. Хората или предполагаха какво прави с парите, или просто се бояха да му зададат подобен въпрос.

– Инвестирам ги.

– Щом като вече имаш толкова много, защо ти е да се трепеш да трупаш още повече? Защо ти е да си председател на всичките тези компании и да се подлагаш на огромния стрес?

Тя не можеше да разбере, че всичко, което Джилет имаше – състоянието му се оценяваше на над седемдесет милиона долара – си го беше спечелил сам. Постоянно се стремеше към по-големи печалби, защото човек никога не знаеше какво може да се случи. Никога не знаеше кой може да му скрои номер и да му вземе всичко. Но той нямаше намерение да ѝ го казва, защото тогава щеше да се наложи да ѝ обяснява и защо е толкова твърд по характер.

– Това ми е професията – тихо отговори Джилет.

– Но за какво? С каква цел?

– С каква цел?

– Какъв е смисълът? Защо се трепеш от работа и купуваш къщи, самолети, коли и яхти, на които нямаш време да се порадваш? Или има друга причина? Някаква по-дълбока причина.

– Давам много за благотворителност. Ако биеш натам.

– Даваш за пред обществото или наистина вярваш, че трябва да постъпиш така?

– Не те разбирам.

– Даваш парите, защото мислиш, че „Ню Йорк Таймс“ може да те разкритикува, ако не го направиш – това ли е? Защото имиджът на „Еверест Кепитъл“ би пострадал, ако председателят ѝ не е достатъчно съпричастен към проблемите на обществото? Защото, вашите акционери и конкуренти може да преценят, че положението на „Еверест“ не е много добро, щом председателят не отделя пари за благотворителност. Или защото сърцето ти диктува да помагаш на нуждаещите се? Безкористно ли постъпваш, без да очакваш някаква изгода в замяна, без да си правиш поредната сметка, в което несъмнено си доста добър?

– Няма такова нещо като безкористна постъпка.

– Боже мой – въздъхна тя.

– Винаги има някаква изгода. Нищо не е чисто и безкористно. Постъпката кара човека, който я е извършил, да се чувства по-добре – това пак е изгода. Замисли се.

– Замисляла съм се.

– И?

– Убедена съм, че все още има хора, които дават, без да искат нищо в замяна.

Джилет поклати глава.

– Все едно да спорим какъв е полът на ангелите.

– Какво имаш предвид?

– Че няма еднозначен отговор.

Тя се засмя.

– Може да са от двата пола. Ангелите де.

– Цялата работа е, че си имаш убеждения, аз – също, и никой от нас не е в състояние да промени убежденията на другия.

– Ако ми го беше казал друг, щях да се съглася с него. Но с теб ще направя изключение. Поне временно.

– Защо?

– Защото си много привлекателен. Не само външно. Някак си… мъдър и зрял. Харесвам тези качества у мъжете.

– Доста силни думи.

– Аз може и да не си пиша текстовете, но не пея с думи, чието значение не знам.

Сега беше ред на Джилет да се усмихне.

– Знам едно – продължи тя. – Ти би могъл да си ангел.

– Да, как не.

– Сериозно говоря. Привидно си твърд и суров, но под тази маска се крие чувствителна и благородна натура.

– Блъфираш.

– Напротив. – Тя се наведе над масата и преплете пръстите си с неговите. – Интуицията никога не ме лъже.

Джилет погледна дланта ѝ, възбуден от мекотата на кожата ѝ.

– Не се ограничавай само с даването на пари, Крисчън. Заеми се сериозно, слез до обикновените хора. Ти си харизматична личност. Можеш да постигнеш много.

Джилет замислено се взря в нея над пламъка на свещта, изкушен да ѝ разкаже за Хосе и Алекс. После забеляза поредния младеж, който се насочи към масата с химикалка и салфетка. Даде знак на бодигарда до стената и той бързо спря фена. Когато почитателят беше изпроводен обратно, Крис се обърна отново към нея:

– Разкажи ми за теб, Фейт. Къде си израснала?

– Щом знаеш за онова писмо, сигурна съм, че знаеш и откъде съм – отвърна тя и отдръпна ръката си.

Значи беше и умна. Още по-добре. Той предпочиташе интелектуалното предизвикателство.

– Вярно е. Тогава ми разкажи нещо, което не знам.

Тя допи питието си.

– Аз съм на двайсет и шест години и съм попзвезда.

– Това го знам от…

– И още от тийнейджърка отделям твърде много внимание и време на кариерата си за сметка на личния живот. – Фейт го погледна за миг в очите. – Но си мисля, че вече съм готова за промяна. – На лицето ѝ се изписа решителност. – Сега е твой ред. Разкажи ми нещо за теб.

– Например?

– Например какво обичаш да правиш в свободното си време.

Обикновено щеше да отговори уклончиво на този въпрос, но сега у него се роди желание да бъде искрен със събеседничката си. Може би защото тя беше от онези творчески натури, в чиято компания се чувстваше много приятно, но рядко му се удаваше тази възможност. Или просто защото искаше да разпали нейния интерес към себе си. Поне тази вечер.

– Снощи спечелих пет хилядарки от игра на билярд.

Фейт се усмихна и недоверчиво махна с ръка.

– Да бе, сигурно.

– Говоря сериозно. Доста съм добър.

– Интересно. И къде играеш?

– В Бронкс и Бруклин, където има много добри играчи.

– С охрана ли ходиш?

– Не, сам.

Фейт поклати глава.

– И очакваш да ти повярвам?

– Както искаш.

– Чакай малко, Крисчън. Независимо дали печелиш, или губиш, ти не би могъл да се върнеш жив оттам. Хайде, опитай с друга история. Нещо, в което да ти повярвам.

– Нещо друго. Като например?

– Като например… имаш ли братя или сестри?

Той се поколеба и погледна встрани за секунда.

– Крисчън?

– Не, едно дете съм.

– Разкажи ми сега нещо, в което вярваш ти.

– В което вярвам?

– Да. Нещо, което те води в живота. Някакъв принцип.

Джилет се замисли.

– Добре. Не се доверявам на никого.

Усмивката ѝ изчезна.

– Защо?

– Защото рано или късно всички те предават.

Хосе и Алекс стояха на терасата и гледаха в мрака към къщата, която щеше да стане собственост на Алекс.

Както го бяха инструктирали, точно в девет часа сутринта Хосе прекоси поляната, разделяща двата имота, и предложи на продавачите петстотин хиляди долара – с трийсет хиляди повече от обявената цена. Професорът му се изсмя студено, тъй като не очакваше от Хосе да купи още една къща в престижния квартал. Затова Хосе мълчаливо се обърна и си тръгна.

Десет минути по-късно професорът позвъни на вратата на Хосе, задъхан от тичане. Извини му се най-любезно за поведението си. Каза му, че се е обадил на банковия служител, който Хосе му е посочил като гарант. Човекът потвърдил платежоспособността на Хосе.

Алекс бавно отвори уста и разтърка очите си, за да изтрие напиращите сълзи.

– Ще осигуря на децата си добър дом, хермано – прошепна той. – Ще им дам истински шанс в живота.

Хосе го прегърна през рамо.

– Знам, Ал. Аз самият си повтарям същите думи всеки ден.

– Много е красиво, Крисчън. – Фейт стоеше заедно с Джилет на балкона на мезонета му с изглед към Сентръл Парк. В далечината ярко блестяха светлините на Уестсайд.

– Да, наистина.

Тя се обърна с лице към него.

– Тази вечер прекарах чудесно с теб.

– Радвам се.

– Искам да те опозная по-добре – тихо добави тя и го целуна страстно. После смъкна горнището си и го метна през парапета. Даде му няколко секунди да зърне на лунната светлина гърдите ѝ. Зърната ѝ се бяха втвърдили в студената ноемврийска нощ. После обгърна врата му и отново го целуна.

– Не искам да се прибирам още у дома.

– А аз не искам да се виждаш с Джеръми Коул.

Тя отново се отдръпна за секунда, свали джинсите и остана пред него напълно гола.

– Добре.

– Готов ли си, Алфа? – разнесе се гласът по радиостанцията.

Човекът се поколеба, провери сензорите и лаптопите няколко пъти, за да се увери, че предават данните безупречно. Не му се искаше да повтаря всичко отново. Поради някаква необяснима причина имаше лошо предчувствие.

– Разбрано. Взривявайте.

Няколко мига по-късно фордът се разтресе от ударната вълна на експлодиралия динамит.

6.

Съюзници – еднакво важни са и в бизнеса, и във войната. Защото бизнесът е война.

– Добро утро, Крисчън.

Джилет стана от стола, начело на дългата конферентна маса. Чакаше вече десет минути. Обикновено би си тръгнал след петата. Но не и този път.

– Здравей, Майлс – поздрави той и кимна вежливо.

Майлс Уитман беше главният директор по инвестициите на „Норт Америка Гарънти Енд Лайф“. С капитал от над три трилиона долара това беше най-голямата американска застрахователна компания. Уитман притежаваше едноличната власт да се разпорежда с над трилион, което го правеше един от най-влиятелните личности в света на финансите. Той беше в състояние с решенията си да съсипе десетки кариери на Уолстрийт, защото инвестиционните банкери не представляваха нищо без свежи притоци от пари. А Уитман контролираше най-големият финансов поток.

Уитман инвестираше предимно в ликвидни ценни книжа: банкови депозити, федерални и щатски дългови облигации, акции на реномирани корпорации. Но като повечето застрахователни компании и другите едри инвеститори, „Норт Америка Гарънти Енд Лайф“ – известна във финансовите кръгове със съкращението „НАГ“ – отделяше известен процент от инвестиционния си портфейл и за участие в акционерни дружества от закрит тип като „Еверест Кепитъл“. За „гангстери“ като Крисчън Джилет, които генерираха огромни печалби. Уитман и екипът му не притежаваха необходимите познания и умения сами да купуват и управляват компании, но като всички останали и те жадуваха за тлъсти приходи.

– Виждам, че бързо си се адаптирал към новия пост – сухо подхвърли Уитман и седна.

– Какво имаш предвид?

– Седнал си начело на масата.

– Така ме учеше Донован – обясни Джилет. – Винаги сядай начело на масата. Особено когато не е твоя. Веднага ти дава предимство. Хората си мислят, че аз командвам парада, дори да не е така.

Уитман се засмя и прокара пръсти през снежнобялата си коса. Ноктите му бяха с поддържан маникюр.

– Затова те избрахме за председател миналата седмица, Крисчън. И то точно в тази зала. Защото умееш да държиш ситуацията йод контрол. – Той оправи марковата си папийонка. – Ако трябва да бъда по-конкретен, онези от нас, които разбират от този бизнес – те те избраха.

– Благодаря ти, че си ме подкрепил, Майлс.

– За мен беше удоволствие. Речта, която произнесох точно преди гласуването, наклони везните в твоя полза. Акционерите, които се колебаеха, в крайна сметка гласуваха за теб, а не за Трой.

– Изглежда си наклонил везните достатъчно.

– Провери ли резултатите?

Уитман юнашки се протегна. Инвестиционният директор беше на шейсет и две години, но въпреки това кипеше от енергия. Играеше скуош три пъти седмично в Харвард Клъб. Играеше срещу свои връстници и винаги побеждаваше. Освен това караше планинско колело всеки уикенд и изминаваше най-малко трийсет километра по пресечения горски терен на Кънектикът, в съседство с имението му в Гринуич.

– Разбира се – отвърна накрая Крис.

– Добре си направил. Винаги се интересувай кой е на твоя страна. – Уитман приключи с разтягането. – И което е по-важното – винаги разбирай кой е против теб.

– Признателен съм ти, задето си убедил и Ан Донован. Без нейния блокиращ вот от двайсет и пет процента щях да загубя.

– Как разбра? – заинтригува се Уитман.

– Ан ми каза по време на траурната церемония. Сподели, че мислела да гласува за Трой, но ти си я разубедил.

– Радвам се, че ме е послушала. Твърдо се бях спрял на теб. – Уитман се усмихна широко. – Добре ли си? Изглеждаш ми малко уморен.

– Напротив, чувствам се чудесно.

– Как се справяш с управлението на втория по големина акционерен фонд в света? Почувства ли вече стреса?

След като се беше съблякла на балкона в полунощ, Фейт беше отвела Джилет в спалнята, където се любиха почти цялата нощ. В шест сутринта той я изпрати до фоайето и оттам я качи в таксито. Беше ѝ дал една от своите ризи, защото тя беше изхвърлила връхната си дреха през балкона. Слава Богу, долу не ги посрещна армия от папараци. Фейт беше популярна и търсещите сензация фотографи често я дебнеха в засада.

– Изобщо не усещам никакъв стрес, Майлс. Натъжен съм от смъртта на Бил, но съм готов да поема наследството на „Еверест Кепитъл“.

– Много добре. Премерена доза уважение към отишлия си водач, съчетана с енергия за бъдещо развитие. Консултира ли се с психолог, или просто имаш усет за тези неща?

– Баща ми беше сенатор – Джилет напомни на Уитман. – Знам какво и кога да кажа.

– Вярно, забравих. – Лицето на Уитман придоби по-сериозно изражение. – Как се държат войските в „Еверест“?

– Какво имаш предвид?

– Ами, генералът умря тези дни. Трябва да внимаваш да не изгубиш подкрепата на офицерите си. Особено на по-добрите. Марси, Кайл. Може да си помислят, че перспективите им за бъдеще в компанията са приключили, и да си потърсят друга работа. Трябва да ги убедиш, че нищо не се е променило.

– Ще се погрижа за това тия дни. – Джилет погледна часовника си. – Денят му беше много натоварен, но не искаше да дава зор на събеседника си. – Трябва да говоря с теб за Трой.

Уитман го погледна изненадано:

– Какво има?

– Той си тръгна.

– Тръгна си?

– Уволних го по време на траурната церемония.

– Шегуваш се. Защо?

– Хванах го да прави секс със служителка от маркетинговия отдел на една от нашите компании. Трой беше председател на тази компания.

– Господи, значи е имало риск от мащабен съдебен иск за сексуален тормоз.

– Точно така.

– Как разбра?

– Не ти трябва да знаеш.

– Като най-големият инвеститор-акционер в „Еверест“ трябва да знам. Ако това излезе наяве, трябва да мога да обясня на хората. Ще ме питат какво си направил с него.

Джилет се върна мислено към образа на Мейсън, легнал върху младата жена в гостната на имението.

– Той я е поканил на траурния прием, Майлс. Докато ти разговаряше със сенатор Стокман на първия етаж, те се забавляваха в спалнята в подземието.

– Боже! – Уитман удари по масата. – Идиот!

– Да. Както каза, глупакът можеше да ни струва десетки милиони долари след съдебния процес.

– И дори повече, защото пресата щеше да ни разнищи. Но как разбра, че е правил секс с нея?

– Заварих го.

Уитман зяпна:

– Как разбра, че е бил долу?

– Един от моите хора ми подшушна.

– Кой?

– Кайл.

Уитман се усъмни за миг:

– Наистина ли?

– Да.

– Не ти ли мина през ума, че Кайл е видял възможност да отстрани един от съперниците си в кариерата?

– Вероятно.

– Каква неустойка плати на Мейсън?

– Един милион.

– А делът и печалбите му? Тях запази ли ги?

Джилет поклати глава.

– Не искам да има нищо общо с „Еверест“ вече.

– Доста сурово си се отнесъл.

– Той си го просеше.

– Постарай се да не си спечелваш врагове още от началото, Крисчън – посъветва го Уитман. – Ще имаш достатъчно и без да го искаш.

– Вече имам, но това не ме притеснява.

– Лимузината ти експлодира на метри от теб и това не те притеснява?

– Ще се оправя.

– Бъди по-предпазлив. – Уитман направи гримаса.

– Аз съм предпазлив. – По физиономията на Уитман Джилет видя, че не го е убедил в думите си. – Виж, Том Макгуайър ми е осигурил постоянна охрана. – Като най-голям инвеститор в „Еверест“ Уитман беше запознат с всичките компании от инвестиционния портфейл и знаеше за Том Макгуайър. – Сменят лимузините на всеки няколко часа и непрекъснато въртят колите. Проверяват къщите ми и яхтите. Всичко. Проверяват биографиите на всички служители в „Еверест“. Том е взел всички предпазни мерки и аз съм доволен от него.

– Имаш ли му доверие?

– Все на някой трябва да имам доверие. – Но може би Уитман имаше известно право. Навярно си струваше да наеме и някой извън кръга на Еверест, за да е по-сигурен.

– Как мислиш, какво ще предприеме Мейсън сега? – попита го Уитман.

– Не знам. Не съм говорил с него по този въпрос.

– Трябва да му помогнеш да си стъпи отново на краката. Той разполага с доста информация за „Еверест“. За теб е по-добре тази информация да не става достояние на външни лица. Не е в твой интерес Мейсън да отиде при конкуренцията и да им изпее всичко, което знае. Помни: ти трябва да дърпаш конците, всичките. Това е ключът към успеха в твоя бизнес. – Уитман отново поправи папийонката си. – Да минем по същество. Защо всъщност поиска срещата?

Джилет кимна.

– Добре. „НАГ“ винаги са били едни от най-големите ни поддръжници. Вие сте основни инвеститори във всеки от седемте ни фонда.

– Да. Вложихме три милиарда в първия фонд още преди двайсет години. И сега си спомням доклада ми пред комисията по инвестициите. Сякаш беше вчера.

– А сега ти си комисията и ти решаваш колко и в какво да инвестираш.

– Не ми напомняй, че само при мисълта ми става тежко. Защо според теб косата ми е побеляла? Колко вложихме в последния ви фонд? В „Еверест VII“.

– Четиристотин милиона.

Уитман подсвирна и се ухили.

– Четиристотин милиона са доста пари, Крисчън. Човек би си помислил, че съм се предоверил на твоите хора.

– Но аз искам да те помоля за още.

– Каква изненада.

– До този момент сме инвестирали повече от половината от шестте милиарда и половина капитал на седмия фонд и аз вече планирам да основем следващия, осми фонд.

– Бил не чакаше ли да се инвестират поне седемдесет и пет процента от капитала, преди да премине към следващия фонд?

– Така е, но капиталът, който искам да наберем за този фонд, ще достигне десет милиарда.

– Десет милиарда?

– Да. Ще ми трябва повече време, за да събера толкова много пари.

Уитман се замисли.

– Странно – промърмори.

– Кое е странно?

– Пол Стрази идва тук вчера. Той също иска да стартира следващия си фонд. Целевият му капитал е същият като твоя. Десет милиарда.

Пол Стрази ръководеше „Ейпекс Кепитъл“, най-голямото акционерно дружество от закрит тип в света. Седалището на „Ейпекс“ също беше в Манхатън. „Ейпекс“ и „Еверест“ си съперничеха открай време.

Преди трийсет години Бил Донован и Пол Стрази работеха заедно в „Морган Стенли“ – авторитетна нюйоркска инвестиционна банка. Бяха започнали от едно и също стъпало в йерархията и между тях се беше породило приятелство. Отношенията им обаче постепенно се бяха обтегнали заради постоянното съперничество на двамата за повишения, по-висока заплата и премии. В крайна сметка в края на осемдесетте години всеки от тях пое по собствен път и основа акционерно инвестиционно дружество. Техните фирми стигнаха до върха на финансовата пирамида, борейки се постоянно за нови инвеститори и по-добри показатели – така енергично, както навремето шефовете им се бяха борили за напредък в кариерата в „Морган Стенли“. Сега „Ейпекс“ и „Еверест“ бяха акционерни фондове номер едно и номер две в света.

– Стрази е идвал тук вчера?

– Да. Обади ми се рано сутринта и поиска да се видим веднага. Заведе ме на обяд и ми излезе със същата идея. Десет милиарда долара за нов фонд. Капиталът на последния фонд на „Ейпекс“ беше седем милиарда. Ние инвестирахме там също четиристотин милиона долара.

– На Донован това никак не му хареса.

Уитман сви рамене.

– Резултатите на Стрази бяха отлични през годините. Също като вашите. Нямам забрана да инвестирам и при двама ви.

Джилет се замисли.

– Доста интересно съвпадение. Стрази да дойде тук вчера.

– Може би не е съвпадение.

– Може би не е, Майлс, но в момента искам да знам до каква степен можеш да подкрепиш моя нов фонд.

Уитман се поколеба.

– Нямам идея.

– Моля?

– Увеличи целевия капитал на петнайсет милиарда.

– Петнайсет?

– Да.

Джилет плесна с ръце.

– Майлс, та това ще е най-големият инвестиционен фонд, създаван някога в света.

– Знам.

– Мислиш ли, че на пазара има достатъчно капацитет да се влее във фонд от петнайсет милиарда и в същото време във втори фонд с десет милиарда долара?

Уитман поклати глава:

– Изключено. В цялата страна има няколкостотин милиарда долара, вкарани в стотици акционерни фондове, но в куфарчетата няма да се съберат толкова много пари за два фонда с такъв размер едновременно. Нашият пълен портфейл в „НАГ“ е три трилиона, но ние отделяме само два процента от тях за покупка на акции от фондове. Което прави шейсет милиарда и това е максимумът, който влагаме в целия сектор. А този сектор в момента се състои от около сто фонда.

– Тогава защо ми предлагаш да увелича капитала на „Еверест Кепитъл VIII“ от десет на петнайсет милиарда долара?

– Защото мисля, че няма да се намерят пари и за два фонда от десет милиарда долара. Не и по едно и също време. Но за един фонд от петнайсет милиарда ще има. По-важното е, че е време една от двете фирми окончателно да установи господство на пазара. Когато и двете дружества сте с такива огромни размери, това само увеличава ставките за компаниите, които искате да купите. Изиграй си добре картите, Крисчън. Влез в двубой с Пол Стрази. Или „Еверест“ ще основе най-големия акционерен фонд в историята. – Уитман направи пауза. – Или „Ейпекс“ ще го основе.

– Ще обмисля предложението ти, Майлс, но въпросът остава да виси. До каква степен ще ме подкрепиш?

– С един милиард долара. – Уитман въздъхна тежко. – Заедно с останалите ни вложения във фондовете на „Еверест“ сумата ще възлезе на два милиарда само при вашите хора. – Той го погледна в очите, а върху лицето му сякаш падна сянка. – Това са много инвестиции само в една фирма. Прекалено много. Изпълнителният директор ще ме подложи на разпит, но аз имам вяра в способностите ти, млади човече. – Той посочи с пръст към Джилет. – Само не ме разочаровай.

– Не се тревожи – увери го Крис.

– Компаниите от вашия инвестиционен портфейл трябва да са в цветущо състояние, докато набирате парите, Крисчън. Никакви фалити, банкрути или скандали.

– Разбира се.

– Дори не мога да изразя с думи колко е важно това.

– Разбрах те.

– Какви са показателите на инвестиционния ви портфейл? – поинтересува се Уитман.

– Като цяло са добре. В линия с традиционните ни постижения. На път сме да отбележим петдесет процента печалба със седмия ни фонд. Една-две от инвестициите ни не ни удовлетворяват напълно – призна Джилет. – Например компанията за производство на електрически инструменти. Но това е в реда на нещата. Не можеш да имаш успеваемост сто процента, когато контролираш двайсет и седем компании.

– „Блалок Индъстрис“ – за нея говориш, нали?

– Да.

– Неин директор е Роджър Ноланд.

– Вече не е.

Уитман за пореден път погледна изненадано събеседника си.

– Уволних го – добави Джилет.

– Явно веднага си се разшетал. И докога ще размахваш секирата?

– Той никога не си изпълняваше бюджета, Майлс. Непрекъснато хленчеше и се оправдаваше с чуждестранната конкуренция. Вчера назначих Фред Кантуел за директор. Досега отговаряше за оперативната дейност.

– Роджър и Бил Донован бяха добре приятели.

– Не ми пука. Не мога да позволя на личните отношения да влияят на решенията ми в бизнеса.

Уитман кимна одобрително.

– Много добре, синко. Мисля, че от теб ще излезе отличен председател.

– Благодаря.

– Но каквото и да правиш, дръж под око компаниите, докато набираш капитал за новия фонд. Ако трябва, дори им прелей средства. Напомпай ги с долари, дори да е ясно, че ще загубиш парите. Само гледай нито една компания да не се издъни. Това ще подплаши инвеститорите.

– Не вярвам в наливането на пари на всяка цена – опонира му Джилет. – В „Еверест“ винаги сме внимавали да не го допускаме. За двайсет години компаниите, които са фалирали, се броят на пръсти. Работата е там обаче, че ако си от дълго време в този бизнес, рано или късно компаниите ти ще започнат да се пукат като балони. И ти го знаеш, Майлс. За щастие, показателите ни като цяло са много добри. И като резултат твоите показатели и тези на другите ни инвеститори също са много добри.

– Доста добри – съгласи се Уитман. – Но с теб говорим за петнайсет милиарда долара, Крисчън. Два пъти повече от капитала, който е набиран някога за подобни цели. Послушай съвета ми. Никакви банкрути и скандали. Веднъж щом събереш парите, можеш да се върнеш към финансовия си дарвинизъм. Но не и преди договорите за покупка на акции за петнайсет милиарда долара да легнат на бюрата на юристите ти. Разбра ли ме, амиго?

– Разбрах.

– Колко време ще ти трябва да подготвиш „Еверест VIII“? – попита го Уитман.

– Една година.

– Да, и аз мисля че оптималният период е толкова. Макар че може и малко по-бързо.

Джилет погледна твърдо Уитман.

– Очаквам от теб, след като подкрепиш мен, да не инвестираш в новия фонд на Пол Стрази.

– Напразни очаквания имаш – отвърна остро Уитман. – Първоначално ще вложа и във фонда на Стрази един милиард. Който първи мине летвата от петнайсет милиарда, при него ще отида.

Крис очакваше подобен отговор, но си струваше да опита. Ако привлечеше крупните капитали на „Норт Америка Гарънти“ само в неговите фондове, щеше да нанесе съкрушителен удар на Стрази.

Уитман се усмихна.

– Нека играта започне сега.

– Аз първи ще стигна до петнайсет – отсече Джилет.

– Не се съмнявам, Крисчън. Когато си поставиш за цел нещо, ти винаги го постигаш. Дори и целта ти да е прекомерно амбициозна като тази. – Уитман поклати глава. – Но Пол Стрази е стар уличен боец. Израснал е в бедняшката част на Бруклин, а не в Бевърли Хилс. Сега той също се радва на охолен живот и има яхти, коли и самолети. Но никога не забравя откъде е дошъл. Ще приложи всичките си сили, за да те прецака. Сам ще се заеме със случая, за да изнесе урок на новобранец като теб. Борбата ще се води без правила, гарантирам ти. На това се дължи успехът на Стрази. Той ще стори всичко, за да победи.

– Аз също – отвърна спокойно Джилет.

Уитман се подсмихна.

– Виж се само. Току-що ти обещах един милиард долара, сякаш става дума за някаква дреболия. А ти като че си разочарован.

– Аз щях да ти поискам два милиарда.

Уитман се разсмя.

– Възхищавам ти се, Крисчън. Ако можех да повторя отново живота си, щях да се насоча към акционерните фондове. – Той си пое дълбоко въздух. – Фонд с петнайсет милиарда долара – наистина изумително.

– Ти управляваш трилиони, какво толкова?

– Да, но повечето от тези трилиони са в банкови депозити и американски държавни ценни книжа. Какво вълнуващо има в това? Къде е рискът? Ти си този, който купува и продава цели компании.

Джилет стана. Имаше да върши и друга работа.

– Признателен съм ти за подкрепата, Майлс – благодари той и стисна ръката на по-възрастния от него мъж.

– Има защо.

– Ще държим връзка.

– Крисчън – повика го Уитман, преди той да излезе от конферентната зала.

– Да?

– Аз съм страстен почитател на футбола.

– Знам.

– Супер купата наближава. Много бих искал да се сдобия с четири билета за мачовете. Добри билети. Ти не се ли познаваш със семейството, което е собственик на „Гигантите“?

– Познавам се. Ще ти уредя четири места в ложата, на удобно място за гледане. Но в замяна, ако пръв набера четиринайсет милиарда и половина, ще искам още половин милиард от теб. Общо искам милиард и половина. Съгласен ли си?

Уитман помисли за секунда.

– Съгласен.

– Добре.

– Още нещо.

– Кажи.

– Каква застраховка „живот“ плаща за теб Бен Коен?

– Пет милиона.

– Кажи му да я утрои.

7.

Врагове – те са навсякъде.

– Господин Стрази ще дойде всеки момент.

Тоалетът на младата секретарка подчертаваше прелестите ѝ, а плисираната и пола стигаше до над коленете на загорелите ѝ стройни крака. Мейсън се насили да не гледа, но очите му непрекъснато шареха към красивите ѝ бедра.

– Искате ли нещо за пиене, докато го чакате?

Мейсън мигом прогони изкусителната мисъл от главата си и си спомни колко студена беше цевта на пистолета, опряна в слепоочието му. Вечерта след траурния прием той тъкмо щеше да си тегли куршума, когато му се обади по телефона Стрази.

– Една чаша вода, моля.

– Добре. – Тя се спря за секунда и се усмихна с пълните си устни.

Намек за по-интимно опознаване – той беше сигурен в това. Помъчи се да не се поддава, но не можа да устои и също ѝ отвърна с усмивка. Беше инстинктивно.

– Ей сега ще се върна.

Мейсън се наруга заради слабохарактерното си поведение. Не можеше вечно да кара така. Рано или късно порокът му щеше да го погуби.

– Ето, заповядайте – каза секретарката, след като се върна с бутилка вода и чаша с лед. Тя сложи чашата на масата до кожения фотьойл и му наля в нея водата.

– Благодаря.

– О, няма защо – отвърна тя, блажено загледана в него.

– Какво има? – Беше виждал и други жени да го гледат така.

– Казвали ли са ви, че приличате малко на Брад Пит?

– Ами не.

– О, съмнявам се. – Тя постави бутилката на масата, до чашата. – Защо не се отбиете при мен, след като приключите със срещата? – предложи му секретарката. – Аз ще съм в съседната врата по коридора. Казвам се Вики.

Жената протегна ръка към него – с тънки пръсти и дълъг френски маникюр.

– Приятно ми е, Вики. Аз съм Трой.

– Трой Мейсън ли?

– Да.

– Пол ви очаква.

– Така ли?

– О, да. – Тя отново му се усмихна, след което се завъртя и тръгна към вратата на офиса. – До скоро – добави тя, вече с гръб към него.

Мейсън я проследи с поглед, докато не се скри в коридора, и си позволи за няколко секунди да си пофантазира. Майната им на всички. Вълците бяха родени да ловуват.

– Харесва ли ти? – избумтя внезапно мъжки нисък тембър.

Мейсън инстинктивно се обърна по посока на гласа. Пол Стрази беше застанал на прага на другата врата.

– Освен красива тя е и умна – продължи Стрази и седна зад бюрото си, без да се здрависа с посетителя. – Не е само някакво симпатично лице.

Мейсън премълча, ужасен от мисълта, че е направил много лошо първоначално впечатление на домакина си.

– Радвам се, че успя да дойдеш тази сутрин, Трой. – Стрази приличаше по-скоро на мечок, отколкото на човек. – Висок метър и деветдесет и пет, с тегло сто и двайсет килограма, той имаше широк гръден кош, масивен череп и късо подстригана сива коса. Все още беше в добра форма въпреки своите петдесет и седем години. – Нямаше нужда да се обличаш толкова официално – добави Стрази и посочи към вратовръзката на Мейсън. – Тук в „Ейпекс“ се отнасяме към бизнеса спокойно. Една от многото разлики между нас и „Еверест“.

– Различни от „Еверест“? Радвам се да го чуя.

– Сигурен съм. Свали я.

– Какво?

– Вратовръзката – свали я.

Мейсън бавно разхлаби възела, свали вратовръзката и я остави на облегалката на фотьойла.

– Разкопчай си горното копче на ризата.

Мейсън се подчини.

– Така е по-добре. Сега вече можеш да се отпуснеш.

Мейсън не се познаваше със Стрази, но беше чувал, че е доста ексцентричен. Ръководеше „Ейпекс Кепитъл“ с желязна ръка и нито едно решение не се вземаше без неговото съгласие – като се започне с имената на компаниите за придобиване и се свърши с марката на кламерите за канцеларски нужди.

– Значи партньорът ти, Крис Джилет, те уволни на следващия ден след като пое контрола върху „Еверест“. – Стрази се подхили подигравателно. – Страшна работа.

В съзнанието на Мейсън отново изплува споменът за онази сцена – как светлините на фаровете се отдалечават от имението на Донован и постепенно потъват в мрака. Изчезват, докато той се надигна от асфалта.

– Да, така е.

– Трябваше да го предвидиш.

Мейсън леко се развълнува.

– Защо? Той ми беше приятел. Поне го смятах за такъв.

– Постъпил е точно като водач на глутницата – елиминирал е най-силния след него съперник, веднага щом е овладял контрола. Та бил той приятел или не. – Стрази кимна към вратата, която Вики беше оставила отворена. – Затвори я.

Мейсън стана и демонстрира раздразнение. Много добре съзнаваше, че да му нареждат какво да прави е част от психологическата игра. За съжаление той нямаше друг избор освен да се подчини на Стрази. Тази работа му трябваше.

– Как го направи? – попита Стрази, след като Мейсън се върна на мястото си.

– Тоест?

– Как Джилет те изхвърли толкова бързо без бой от „Еверест“?

Мейсън очакваше този въпрос, но не толкова скоро.

– Хвана ме да правя секс със служителка от една от портфейлните ни компании.

Навярно можеше да се премести във Върмонт и да отвори магазин за сладолед на главната улица на някое малко градче. Може би още да не беше късно той и жена му да започнат живота наново.

Стрази потърка римския си нос.

– Добре, Трой. Мислех, че ще изприказваме куп глупости, докато стигнем до съществената част, но очевидно не познах. Явно си доста отчаян.

– Явно сте прав. – Мейсън грабна вратовръзката от фотьойла и понечи да си върви. Остана с впечатлението, че срещата е приключила.

– Джилет ти е дал един милион долара, но те е лишил от дяловата печалба, така ли е?

Мейсън се поколеба и погледна учудено към президента на „Ейпекс“.

Стрази кимна.

– Да, знам за сделката ви. – Той посочи вратовръзката в ръката на Мейсън. – Остави я. Още не сме свършили.

– Как разбрахте за сделката?

– Имам източник вътре в „Еверест“.

Мейсън присви очи.

– Кой е?

Стрази поклати глава.

– Няма да ти кажа. Още не. – Той извади пура от чекмеджето на бюрото и я запали. – Какво предпочиташ, Трой – да бъдеш обичан или уважаван? – Стрази изгаси клечката кибрит и я хвърли в кошчето за боклук.

– Какво искате…

– Без увъртания, синко. Просто ми отговори на въпроса. Обичан или уважаван?

Мейсън замълча. Не беше много ясно какъв точно отговор иска да получи Стрази. Инстинктивно му хрумна му да отговори „уважаван“. Стрази беше прочут с избухливия си нрав. Той уволняваше хора на поразия и оставяше адвокатите да се занимават с подробностите. Но той също така беше страстен мъж. Мъж, привързан към семейството, с десет внуци.

– Обичан.

– Защо? – попита Стрази и издиша дима от пурата във формата на кръг.

Мейсън сви рамене и вътрешно си пожела също да е толкова верен на съпругата си и да не се изкушава толкова лесно от другите жени.

– Не го ли искаме всички? – попита той, изненадан от посоката, в която беше тръгнал разговорът им. Очакваше да обсъждат неговата биография, професионален опит и как би могъл да бъде полезен на „Ейпекс“.

Стрази остави пурата в голям кръгъл пепелник.

– Правилен отговор, грешна обосновка. Уважаваният човек получава поздравителни картички за рождения си ден и златен часовник за шейсет и петата си годишнина. Но обичаният човек може да вдъхнови другите да направят невероятни неща. А тези от нас, които вдъхновяват, могат да се възползват от тези невероятни неща. – Лицето на Стрази придоби сериозно изражение. – Разбира се, същото можем да кажем и за омразата. Омразата също може да вдъхнови хората за невероятни постъпки. – Домакинът му отново взе пурата. – А понякога омразата се превръща в любов. Понякога омразата в действителност е любов.

Мейсън го разбра. Той беше изпитвал омраза към треньора на футболния отбор в Станфорд в продължение на три дълги сезона, ненавиждаше неговия брутален подход и непрекъснато заяждане и критики за най-малкото провинение пред целия отбор. Но през последната година на следването му, треньорът го направи капитан на отбора, те спечелиха „Розовата купа“ и стигнаха до пето място в националната ранк листа. Бяха постигнали невероятното. Въпреки бинтованото му коляно, когато играта свърши, Мейсън докуца до треньора, прегърна го и му каза, че го обича.

– Когато веднага след „Сити Колидж“ започнах работа в „Морган Стенли“, намразих всички там – продължи Стрази. – Те бяха все надути пуяци, завършили Принстън, Харвард и Станфорд. За тях бях изключение, част от социален проект. Фамилията ми не беше американска, а и колежът, който бях завършил, не беше от престижните. Казвах си, че са ме взели само за да си напомнят постоянно чрез мен колко са добри и печени. Но един човек ме взе под крилото си. – Стрази дръпна отново от пурата и издиша дима. – Убеди ме, че мога да мина през всички тях като танк. Убеди ме, че аз имам нещо, което у тях липсва – амбицията да направя всичко, за да постигна целта си. Докато съм жив, никога няма да забравя този човек. Той е единственият, на когото никога няма да обърна гръб.

На Мейсън му мина през ума да попита кой е този човек. Но предположи, че няма да получи отговор, както и когато попита за източника в „Еверест“.

Стрази качи краката си на бюрото.

– Ти къде си учил, Трой?

За втори път Мейсън си помисли, че с отговора му ще приключи разговорът им.

– Завършил съм колежа в Станфорд и Училището по бизнес в Харвард.

– Най-добрите. – Стрази се подсмихна.

– Ами, в общи линии…

– И това нямаше да ми кажеш, ако не те бях попитал, нали?

– Да.

– Мразиш ли Крис Джилет? – попита Стрази и внезапно рязко скочи, свали краката си и се наведе над бюрото, след което посочи с пурата към Мейсън. – Или просто не го долюбваш?

Мейсън посрещна пламтящия поглед на Стрази. Този въпрос поне беше лесен.

– Мразя го.

– Добре. Аз също. И искам да го премахна. Искам да премахна цялата му проклета фирма. Искам да унищожа наследството на Бил Донован. – Стрази издиша дима. – Ще ми помогнеш ли?

Мейсън почувства как у него напират емоциите.

– О, да.

– Готов ли си да направиш всичко необходимо?

– Да.

– Каквото и да е? Всичко?

Мейсън напрегнато се вторачи в Стрази, опитваше се да проумее какво точно има предвид събеседникът му. Но може би нямаше нищо за анализиране. Може би вече нямаше граници за прекрачване. Беше толкова просто.

– Да.

– Тогава добре дошъл на борда. Да поговорим за компенсацията.

– Първо имам един въпрос.

– Какъв?

– Как се сетихте да ми звъннете толкова бързо след уволнението ми?

– Тоест?

– Обадихте ми се вкъщи веднага след погребението на Донован, няколко часа след като Джилет ме изхвърли. Как разбрахте?

Стрази се усмихна.

– Вече ти казах. Крис Джилет има врагове в редиците си, за който не знае. Мисли ги за свои съюзници.

Бодигардът бавно и тежко прекоси тротоара и отвори вратата на лимузината. Когато се наведе, за да се качи в колата, Джилет забеляза дръжката на пистолета му, стърчаща от раменния кобур.

– Благодаря – каза Крис.

– Няма защо, сър.

Вътре вече го чакаше Коен и си записваше нещо в тефтера.

– Как мина? – попита го той и вдигна поглед от записките.

Джилет се отпусна на седалката.

– Майлс се съгласи да даде милиард и половина. – Крис премълча, че тази сума щеше да бъде отпусната от „НАГ“ при условие, че парите щяха да отидат във фирмата, която успееше да набере първа капитал от тринайсет милиарда и половина.

– Милиард и половина? Та това е невероятно, Крисчън. Поздравявам те.

– Благодаря. – Бодигардът седна на седалката до шофьора. – Останалата част от капитала няма да е лесна за събиране.

Мобилният телефон на Джилет завибрира. Използваше „Блекбъри“ само за служебни разговори, а мобилният му беше за всички останали.

Крис извади телефона от сакото си, изключително доволен, че апаратът лесно се побира в дланта му. През последните няколко години се беше превърнал в маниак и непрекъснато се интересуваше от новостите в електрониката и мобилните технологии.

Телефонният номер, който се изписа на дисплея, не му беше познат.

– Ало?

– Здрасти. – Беше Фейт, позна гласа ѝ веднага.

– Как се чувстваш тази сутрин? – Джилет си даде сметка, че Коен е до него и го слуша.

– Страхотно. Още ме държи. Снощи прекарах чудесно с теб.

– Аз също.

– Виж, днес трябва да пътувам до Лос Анджелис по повод рекламната ми кампания. Нали знаеш – да се отбия в няколко магазина и да дам няколко автографа върху обложката на новия ми албум. Защо не дойдеш с мен? Ще се позабавляваме заедно.

Джилет се поколеба и за секунда си припомни колко добре се чувства в нейната компания.

– Не се съмнявам, че ще е забавно, но съм затрупан с работа за няколко дни напред.

– Вече ме разочароваш – отвърна тя тъжно.

– Хей, виж, аз…

– Шегувам се – прекъсна го Фейт. – Знам, че сега, след като си председател, ще си много по-зает. Просто ми хрумна, че може и да имам късмет.

– Кога се връщаш?

– Няма да се бавя много. Утре или вдругиден.

– Обади ми се довечера. Ще се видим, като се върнеш.

– Добре… Кажи ми нещо хубаво, Крисчън. Моля те.

– Желая ти приятно и леко пътуване.

– Не това имах предвид.

– Звънни ми довечера. Чао. – Той затвори, преди да е чул в слушалката недоволната ѝ реакция.

– Фейт ли беше? – поинтересува се Коен.

Джилет прибра телефона си обратно в джоба на сакото, без да отговори.

– Спал ли с нея? – настоя Коен.

– Не е твоя работа.

– Но нали уволни Трой за същото?

Джилет се завъртя бавно към него.

– Не е същото, Бен. И не си мисли да ме предаваш…

– Абсолютно същото е. В края на краищата Фейт Касиди също работи за теб. Нямам намерение да те предавам. Просто се опитвам да те защитя. Кой според теб тази сутрин отвлече вниманието на папараците и те си тръгнаха от предния вход на жилището ти?

Джилет се вгледа в ниския човечец.

– Оценявам жеста ти – отвърна тихо. Реши, че не бива да се отнася пренебрежително към Коен, явно неговият верен подчинен не беше само машина за смятане. – Научи ли дали загиналата при експлозията жена е имала деца?

– Три.

– Колко големи са?

– На девет, седем и четири години. Две момичета и едно момче. Била е разведена и децата са се преместили да живеят при сестра ѝ в Лонг Айлънд. Бившият ѝ съпруг плаща издръжка, но тя не е кой знае колко. А сестра ѝ си има достатъчно грижи с нейните четири деца.

Джилет хвърли поглед през стъклото, към Бруклинския мост, докато лимузината се носеше на север, по шосето към центъра. – Дай на всяко от децата по четвърт милион.

– Това са много пари. Вината не е наша, че…

– Те са деца, Бен. Малки деца. Няма значение чия е била вината.

Внезапно в съзнанието му изплува образът на Изабела – дълга черна коса, изваяни изящни скули, гладка светлокафява кожа и черни очи. В нея имаше нещо специално, но какво – не можеше да разбере. Когато мислеше за нея, се разсейваше, а той мразеше да се разсейва.

Беше разговарял само няколко минути с нея в кухнята на Хосе и Селма. Това не беше достатъчно да си изгради дори и първо впечатление за нея… Но ето, че отново и отново се сещаше за нея.

– Вземи ги от моите премии – нареди му Джилет.

– Добре, де, добре. Трябва да постъпим справедливо. Ще се погрижа да разделим сумата между всички ни.

Петнайсет минути по-късно лимузината спря пред сградата на „Еверест“.

– Имам още няколко служебни въпроса към теб – каза Коен. – Но мисля, че ще почакат, докато се качим горе.

– Идвам тук само заради теб – отвърна Джилет. – После трябва да се видя с Том Макгуайър, след което съм на обяд със сенатор Стокман. Какви въпроси имаш?

Коен провери списъка си в тефтера.

– Трябва да говорим за всичките компании, на които си председател сега. Всичките ни двайсет и седем контролни инвестиции, които оглавяваш след смъртта на Бил и уволнението на Трой. Съмнявам се, че ще можеш да поемеш толкова много постове и в същото време да работиш по набирането на десетте милиарда.

– Съгласен съм. Но целевият капитал няма да е десет, а петнайсет милиарда.

– Петнайсет? – Коен невярващо присви късогледите си очи.

– Майлс ме убеди да вдигна мизата. Искаше да ми даде милиард и половина. – Крис преувеличи сумата и не спомена истинската причина, поради която Уитман поиска от него да вдигне размера на капитала. Не биваше подкопава увереността на Коен точно сега. – Но той не може да инвестира в един фонд повече от десет процента от отредените му средства. Такова е вътрешното правило на „НАГ“.

– Господи – измърмори под носа си Коен. – Дано успеем да съберем толкова пари.

– Не се съмнявам, че ще успеем. Добре, да говорим тогава за председателските постове. Ти какво ще ме посъветваш?

Коен беше сварен неподготвен за такъв въпрос.

– Ами аз… Мисля, че на твое място бих…

– Отсега нататък – прекъсна го Джилет, – щом повдигаш даден въпрос, бъди готов и с твоята препоръка. Може и да не се съглася с теб, но искам да чуя твоята препоръка.

– Добре. – Коен направи пауза. – Ами, ъ-ъ, какво ще кажеш да запазиш петнайсет председателски поста и да разделиш останалите между мен и Фарадей? Така всеки от двама ни ще има по шест.

Джилет поклати глава.

– Найджъл ще се концентрира върху събирането на средства за новия фонд. Сам разбираш, че проектът е доста мащабен. А ти си ми нужен за оперативните въпроси.

– Значи няма да ми дадеш нито една компания от портфейла?

Мобилният телефон завибрира отново. Джилет го извади и отвори капака. Беше Джеръми Коул.

– Здрасти Джеръми – поздрави го Крис и даде знак на Коен да изчака.

– Получих съобщение, че си ме търсил. Какво има?

– Вчера говорих с „Гигантите“. Ще се свържат с агента ти през следващите няколко часа, ако вече не са го сторили. Ще ти предложат шест милиона долара годишно за срок от пет години. С първоначална премия от десет милиона при подписването на договора. Съветвам те да приемеш. Не позволявай агента ти да става твърде алчен – предупреди го Джилет. – Постигнах максимума, разбра ли?

– Аз, аз… разбрах те. Мили Боже, Крисчън, как успя?

– Не се тревожи за това. Сега аз се нуждая от твоите услуги.

– За теб всичко. Само кажи.

Трябват ми билети за Супер купата. Без значение е дали ти и „Гигантите“ ще се класирате за нея. – Джилет можеше да се обади на сина на собственика на отбора, но искаше да изпита лоялността на Коул. – Тази година мачовете ще се играят в Ню Орлиънс, нали?

– Да.

– Добре, трябват ми четири места, и то добри. За мой много добър и важен приятел са.

– Дадено. Още сега ще го уредя. С всички останали екстри: покани за коктейлите и най-луксозните апартаменти в най-добрите хотели във френския квартал. Ще се погрижа за всичко.

– Добре, разчитам на теб. Между другото, какво прави Фейт Касиди? Не трябваше ли да се видите с нея тази седмица?

– Как разбра?

– Мълвата бързо се разпространява.

– Аха. Е, ами тя ми отказа. Оправда се, че трябвало да пътува до Лос Анджелис и че не можела да промени програмата си. Скоро не ми се беше случвало такова нещо. – Той се засмя. – Сигурно можеш да ми помогнеш и за това.

Фейт беше изпълнила точно инструкциите му. Да имаш подобна власт беше прекрасно.

– Може би – отвърна Джилет. – Е, аз ще затварям вече. И предупреди агента си да не става много алчен. В противен случай няма да мога да ти помогна.

– Ей сега ще му се обадя.

Джилет прекъсна връзката.

– Билетите за Супер купата за Майлс ли са? – попита го Коен.

Джилет кимна.

– Да се върнем на въпроса за председателските постове. Ето какво ще направя. Ще повиша Марси и Кайл в мениджъри-съдружници. И двамата вече са членове на борда на директорите в няколко от компаниите ни. Ще ме сменят като председател в тези компании, освен това ще ги назнача за председатели в още няколко. Както предложи, ще запазя петнайсет за себе си и ще разделя останалите дванайсет между Марси и Кайл. Разбира се, ти, Найджъл и аз ще обсъдим каква част от печалбата от горницата ще дадем на двамата нови съдружници. Аз лично съм на мнение да разделим между тях десет от двайсет и петте процента на Мейсън – пет за Марси и пет за Кайл. Останалите петнайсет ще си поделим ние тримата. Поне засега.

– И няма да ми дадеш нито едно председателско място? – Коен видимо доста се раздразни.

– Казах ти вече. Трябваш ми за оперативната дейност вътре във фирмата.

– Само един ми дай, Крисчън. Ти винаги си приемал за даденост председателските постове в компаниите, защото винаги си имал много възможности. Аз също искам да се похваля на дъщерите си, че съм председател на една от твоите компании. Моля те.

– Не, Бен. Не ме моли, защото изглеждаш жалък.

– Здрасти, Вики. – Мейсън надникна в малкия кабинет на служителката.

Вики вдигна поглед към него.

– Свършихте ли с Пол?

– Да?

Тя се усмихна самоуверено и понечи да каже нещо, но се спря в последния миг.

– Какво има? – попита я той.

– Нищо.

– Хайде де, кажи.

– Обикновено не правя такива неща.

– Какви?

– Щях да те поканя на обяд, но ти вероятно вече си доста зает.

Мейсън жадно огледа красивия ѝ бюст.

– Не, свободен съм. Да вървим.

Когато излизаха, мобилният му телефон звънна. Беше жена му. Отхвърли обаждането и дори не си направи труда да ѝ вдигне.

Пол Стрази гледаше как Мейсън и Вики се насочват към асансьорите. Страшно много харесваше тази предсказуемост у хора като Мейсън. Именно благодарение на такива като него Стрази постигаше главната си цел – трупането на пари – толкова лесно.

8.

Безусловно доверие – в свят, в който жестокият стремеж към по-големи финансови печалби стои над всичко останало, безусловно доверие не съществува. В края на краищата, специалистът по капиталови инвестиции трябва да е наясно, че тези около него са движени главно и единствено от жаждата за пари. Ако не си даде сметка за това, той е предварително обречен на провал.

Том Макгуайър седна отзад в лимузината и въздъхна тежко, когато се настани до Джилет. Чакал беше двайсет минути на ъгъла на Осмо авеню и Петдесет и седма улица и се беше намръзнал достатъчно.

Джилет разбра, че въздишката има за цел да покаже раздразнението на Макгуайър, но в момента нямаше време за такива дреболии. Всичко опираше до това кое е по-доброто за „Еверест“.

– Здрасти, Том. Ще обядвам наблизо, на Пета улица, ето защо ще поговорим, докато се возим. След като ме остави, шофьорът ще те закара където поискаш.

Висок и слаб, с посивяла и разрошена коса и очила с рогови рамки и кръгли стъкла, Макгуайър напомняше на Джилет за преподавателите му от колежа в Принстън. Винаги имаше небрежен вид, обикновено носеше смачкана риза, широк панталон цвят каки и спортно сако с кръпки на лактите.

Винс, по-младият с четири години брат на Том, беше пълна противоположност. Нисък и мускулест, той предпочиташе бели ризи без яка, маркови джинси и носеше каубойски ботуши. И докато Том общуваше лесно с хората, Винс винаги беше напрегнат.

Двамата не се разделяха ден и нощ, в добри и лоши времена, и бяха отличен екип. Том беше мозъкът, а Винс – мускулите и грубата сила. Идеалната комбинация за международна фирма за сигурност и охрана. Том и Винс бяха изпълнителни директори и си бяха поделили правомощията поравно. Откакто „Еверест Кепитъл“ купи фирмата преди три години, приходите ѝ се бяха удвоили. Неин председател беше Бил Донован, а сега постът се поемаше от Джилет. Това щеше да е една от петнайсетте председателски позиции, които Крис планираше да запази. Той беше вторият член от „Еверест“ в борда на „Макгуайър и Компания“ и познаваше братята още от началото.

Макгуайър кимна леко на бодигарда отпред, който беше обърнал глава към тях.

– Имаш среща със сенатор Стокман, нали?

– Да. – Джилет улови размяната на жестове между Макгуайър и бодигарда. – Изрови ли още нещо за него?

Макгуайър трепна.

– Какво има?

– Мразя тези глупости.

– Какво имаш предвид?

– Толкова са предсказуеми. – Макгуайър натисна един бутон върху панела на страничната врата и стъклената преграда изолира задната част на лимузината от предната.

– Тази сутрин разбрах, че Стокман има връзка със своя служителка. Казва се Рита Джоунс. На двайсет и четири години е и е красива. – Макгуайър се подсмихна. – По особен начин е красива.

– Какво смешно има?

– Чернокожа е. Когато бели момчета като Стокман се поддадат на зова на джунглата, ме хвърлят в пълен потрес, защото…

– Достатъчно – прекъсна го Джилет. Макгуайър не изразяваше публично расовите си предразсъдъци, но от време на време се изпускаше пред Крис с коментари, които не му бяха приятни. Освен това в „Макгуайър и Компания“ нямаше нито един чернокож на висш ръководен пост, което Джилет възнамеряваше скоро да промени. Във фирмата имаше доста хора, които заслужаваха по-високи позиции. – Просто ми кажи какво се е случило.

Макгуайър отново не направи опит да скрие отегчението си.

– Любовната им афера продължава вече шест месеца. Стокман е наел апартамент в Куинс и нощува в него два-три пъти в седмицата. За апартамента плаща един от помощниците му, за да не водят следите към сенатора. Стокман е водил Джоунс няколко пъти и във Вашингтон. Съпругата на сенатора няма никаква представа за похожденията му. Поне на нас не ни е известно да знае.

Отлично. Ето нещо, което можеше да му влезе в употреба. Особено щом жената на Стокман не знаеше.

– Как го разкри, Том?

– Ако поседиш достатъчно дълго в помийната яма, боклукът рано или късно изплува.

Мрежата от информатори на Макгуайър беше доста широка и дълбока. Джилет го знаеше, защото беше проверил, преди „Еверест“ да купи фирмата. Научил беше, че братята познават доста хора на най-различни места, не само в помийната яма.

– Изложи ми накратко биографията на Стокман отново.

– Родом е от щата Ню Йорк, близо до Олбъни. Завършва бакалавърската си степен в Корнъл, а после продължава в бизнес училище „Уортън“ към Пенсилванския университет. В Пенсилвания отива след две години стаж по корпоративно банкиране в „Чейс Манхатън“. След бизнес училището работи като инвестиционен банкер в „Морган Стенли“ десет години, после влиза в политиката. Има няколко мандата в щатския сенат, след което удря неговият час и го избират за сенатор във Вашингтон.

– Богат ли е?

Макгуайър поклати глава.

– Не много. Нито неговото семейство, нито семейството на жена му има кой знае какви авоари. И двете фамилии членуват във всички престижни клубове, но само защото са се заселили в района преди двеста години и познават всички хора. Стокман е направил малко пари в „Морган Стенли“, но е изразходвал голяма част от тях за предизборните си кампании. А и вложенията му са пострадали доста, след като през 2001 година акциите на сектора на високите технологии се сринаха на пазара. Оттогава не може да се възстанови.

– Нещо друго?

– Не, но продължаваме да търсим.

– Ами Донован? Нещо ново за него?

– Да, един от хората на Винс е говорил със свой познат в службата по съдебна медицина в Кънектикът. По тялото на Донован били открити белези, свидетелстващи, че Бил се е съпротивлявал, преди да умре. Няма доказателства за сърдечен удар. Сърцето му е било здраво, но ченгетата продължават да се придържат към версията за нещастен случай с удавяне. И не искат да продължат с разследването. Защо – не знаем.

– Може ли и те да са замесени? Може би са ги подкупили?

– При такъв висок залог е възможно всичко.

– Но кой би искал смъртта на Донован?

Макгуайър прокара пръст по ръба на яката си. Ризите му винаги бяха широко разкопчани около врата.

– Имам една идея.

– Казвай.

– Ами… Не знам дали трябва да…

– Хайде, Том.

Макгуайър погледна за секунда през стъклото.

– Ами… например този, с когото ще обядваш.

– Стокман?

– Да.

– Защо Стокман ще иска да убие Бил Донован?

– Нима не знаеш?

– Не.

– О!

– Том?

– Очаквах, че Бил ти е разказал. В края на краищата ти беше негов партньор, съдружник.

– Друг път недей да очакваш.

– Виж, ето за какво става дума. Преди няколко месеца Бил се закани на Стокман, че ще се погрижи той да не влезе в Белия дом. Че ако трябва, ще изхарчи тонове пари за антиреклама. Ще се обади на негови хора. Всичко ще направи.

– Защо?

– Това вече не знам. Бил ми каза, че е разбрал нещо за Стокман, от което много се е ядосал. Но отказа да ми разкрие какво е то.

– Мислиш, че е била авантюрата му с Джоунс?

– А, едва ли.

– Може би е просто защото Стокман е демократ, а Донован – отявлен републиканец.

Макгуайър поклати глава.

– Според мен не е и това.

– Е, така или иначе ми се струва малко преувеличено, че Стокман ще стигне чак до убийство.

– Знам само, че Донован искаше да провали кампанията на Стокман.

– Да, но дали в действителност биха му стигнали силите да го направи?

Макгуайър изсумтя.

– Подценяваш Бил. Макар да беше републиканец, той имаше много връзки и в двете партии. Щеше доста да усложни ситуацията за Стокман. А и разполагаше с икономически лостова да го постигне. Най-вече чрез мрежата от радио- и телевизионни станции, които са собственост на „Еверест“. – Макгуайър се поколеба. – Повярвай ми, те се мразеха открай време.

– И въпреки това ми се струва нереално.

Макгуайър сви рамене.

– Нали поиска да чуеш моите предположения.

– Кой друг?

Лимузината зави по Парк Авеню.

– Вдовицата на Бил – съобщи спокойно Макгуайър.

– Какво?

– Боже, ама явно и аз съм подценявал Бил. Смятах, че и това знаете. Никога не съм мислел, че Бил ще го запази в тайна, но очевидно съм се лъгал.

– Какво да сме знаели? – настоя Джилет.

– Той вече не е между живите, така че няма значение.

Джилет започваше да губи търпение.

– Том?

– Добре, де, добре. Бил си падаше по млади жени. Също като Стокман.

– Сериозно? – Джилет изобщо не предполагаше подобно нещо, никога не беше улавял Донован да гледа похотливо към жените.

– Затова си мисля, че Бил не би дал и пет пари за любовната авантюра на Стокман – добави Макгуайър. – Смяташе, че един мъж с власт има нужда да отпусне парата от време на време. Като компенсация за стреса.

– Предполагам, че Ан не е споделяла тези разбирания.

– Ни най-малко.

До този момент Джилет не беше забелязал колко близки са били Бил Донован и Том Макгуайър. Порази го обстоятелството, че Макгуайър е готов да извади кирливите ризи наяве толкова скоро. Със сигурност имаше и друг мотив.

– Ан знаеше ли за аферите на Бил?

– Сигурно е подозирала нещо, но не мисля, че със сигурност е знаела допреди няколко месеца.

– Защо, какво се случи преди няколко месеца?

– В имението се получи конфузна ситуация. Ан беше на разходка в Европа със своя стара приятелка от колежа. Но се върна няколко дена по-рано. Искаше да изненада Бил и определено успя. Хвана го с двайсет и три годишна девойка в тяхната спалня. Избухна Трета световна война. Бил трябваше да похарчи доста пари, за да възстанови щетите в къщата. Каза ми, че са се помирили, но може би просто Ан е искала да спечели малко време.

– Не е за вярване.

– Ти познаваш Ан по-дълго от мен, Крисчън, но не си прекарвал повече време с нея. Тя е като дремещ вулкан. Външно изглежда тиха, но веднъж отприщи ли се, лошо им се пише на тези около нея. Има доста избухлив нрав. – Макгуайър се изсмя грубо. – А Бил беше палав. Може би Ан го е разбрала по-рано, а със случката в имението чашата окончателно да е преляла. Знаеш ли, че веднъж опита да забие Фейт Касиди?

Джилет го погледна изумено.

– Ъхъ. Преди шест месеца. Заведе я на вечеря в Манхатън, под предлог че трябва да говорят за следващия ѝ договор. Нападна я в лимузината на връщане, на път към апартамента ѝ. Тя трябваше с борба да се измъкне от лимузината, после си хвана такси.

– Боже!

– Значи някой ме е наблюдавал в деня на погребението.

– Така изглежда.

– Тогава защо…

– Било е предупреждение, Крисчън – прекъсна го Макгуайър. – Вероятно са искали да те подплашат. Може би за да се откажеш от председателския пост.

Джилет изгледа изпитателно събеседника си няколко секунди, след което го потупа по коляното.

– Добра работа си свършил Том. Благодаря ти. Хайде да продължим разговора по-късно днес или утре. Какъв ти е графикът?

– Тук съм още ден-два, в четвъртък следобед летя за Лондон.

Бодигардът отвори вратата на Джилет и в затъмнения салон на лимузината нахлу ярка слънчева светлина.

– Добре – каза Крис и засенчи очи с длан. – Ще ти се обадя по-късно.

– Крисчън.

– Да?

– Има още нещо, за което искам да говорим.

– В момента ужасно много бързам, Том.

– Важно е. Моля те.

Джилет кимна на бодигарда и онзи отново затвори вратата.

– За какво става дума?

– Искам да говорим за фирмата. За „Макгуайър и Компания“.

Крис реши, че най-сетне ще разбере защо Том Макгуайър е толкова разговорчив за тайните на Бил Донован. Може би всичко, казано досега, бе само прелюдия към онова, което ще последва.

– Какво за фирмата?

– Аз и Винс искаме да я откупим обратно от вас.

Това обясняваше всичко.

– Интересно – бавно изрече Джилет. – Ясно ти е, че при подобна изненада трябва да помисля.

„Еверест“ беше купил „Макгуайър и Компания“ преди три години за сто и петдесет милиона долара. Том и Винс намазаха доста – по пет милиона всеки, но лъвския пай се падна на търговската компания, която първоначално беше подкрепила братята. Двамата сега имаха достатъчно пари, но в никакъв случай не можеха да се смятат за много заможни. След като си платиха данъците и личните заеми, всеки от тях остана с по един милион долара в брой. Прилична сума, но не достатъчна, за да се пенсионира човек.

Затова и Том, и Винс не се бяха пенсионирали. Продължиха да работят и след прехвърлянето, макар вече да управляваха компанията от името на „Еверест“. Бяха подписали дългосрочни мениджърски договори. И управляваха добре – удвоиха приходите и утроиха печалбата за последните три години. Сега обаче искаха да ударят големия джакпот. Искаха да продадат опциите, които „Еверест“ им беше дал, за да останат във фирмата, след подписването на договорите. Опциите струваха десетки милиони долари, но само на хартия. Не и в брой, защото фирмата беше акционерно дружество от закрит тип и уставът на дружеството не им разрешаваше да се разпореждат с опциите и да продават свързаните с тях акции без съгласието на „Еверест“. Джилет ясно разпозна жаждата за повече пари в очите на Том Макгуайър.

– Винс и ти доста успешно управлявате фирмата, Том. Нали знаеш колко сме признателни за това в „Еверест“.

– Тогава нека се споразумеем за цената и да сключим сделката – прикани го Макгуайър.

Джилет не искаше да води този спор точно сега. Както го беше посъветвала по време на траурния прием вдовицата на Донован, той щеше да преговаря при свои условия и по време, което той щеше да определи. Но не искаше и да изнервя повече Том Макгуайър. Този човек отговаряше за личната му безопасност.

– Откъде ще вземете парите?

– Има кой да ни подкрепи – отвърна Макгуайър, без да разкрие нещо конкретно. – Ще ни осигурят необходимите средства и ще ни дадат петдесет процента от акциите, за да управляваме компанията. А ние няма да платим нито цент.

– Петдесет процента?

– Да.

– И кога ви направи предложение този човек?

– Преди няколко седмици.

– Ти каза ли на Донован?

– Разбира се, и то веднага. Бил каза, че е страхотна идея. Изненадан съм, че не ти е споменал нищо.

– И аз съм изненадан. – Дали Макгуайър казваше истината нямаше как да се разбере. Братята се различаваха един от друг в много отношения, но и двамата владееха отлично мимиките си и не разкриваха мислите си подобно на опитни играчи на покер. – Кой е този човек?

– Помоли ме засега да не разкривам самоличността му. Не и докато не уговорим цената.

– Защо?

Макгуайър сви рамене.

– Идея си нямам. Ти вероятно имаш някакви предположения и знаеш по-добре от мен защо е толкова важно да останеш анонимен. Вие от финансовия бизнес сте по-големи параноици по отношение на секретността и от нас.

Това беше проблем. Голям проблем. Братята Макгуайър му трябваха на негова страна. Нуждаеше се от тях и трябваше да може да им се довери. Да довери живота си на тях. След като продадеше компанията, щеше ли да се чувства в безопасност?

– Колко сте готови да платите?

Макгуайър се усмихна.

– Мислех, че ти ще ми кажеш. Ти си човекът, който се занимава с пари. Аз не разбирам много от финанси. Просто съм експерт по сигурността.

Макгуайър се държеше потайно, искаше да накара другата страна първа да проговори, за да не издаде каквито и да е детайли от уговорката си с тайнствения благодетел. Но с Джилет щеше да му е трудно – той имаше много по-голям опит в тези игри отколкото Макгуайър.

– Сигурен съм, че вашият човек ви е намекнал ориентировъчно колко е готов да плати.

– Ами… – личеше си, че в момента Макгуайър преживява вътрешна борба.

– Когато ви каже, ми се обади. – Джилет понечи да излезе от лимузината.

– Триста милиона – изплю накрая камъчето Макгуайър. – Това е два пъти повече от сумата, която вие платихте преди три години. Според мен цената е справедлива.

При нормални обстоятелства може би, но след като заплахата от тероризма се засили в глобален мащаб, секторът на сигурността процъфтяваше. Особено пък що се отнася до международна фирма с широк спектър от услуги, каквато беше „Макгуайър и Компания“. Преди няколко месеца две от най-големите инвестиционни банки предложиха на „Еверест“ да пусне акциите на компанията публично на фондовата борса. Цената на тиража, около която се спряха специалистите от Уолстрийт, беше петстотин милиона долара. Затова Крис се съмняваше, че Донован е сметнал за страхотна идея предложението на Винс и Том. Братята щяха да получат добри пари от продажбата на акциите, но пък на борсата никой нямаше да им даде петдесет процента от компанията, без те да имат зад гърба си солиден капитал. А те искаха именно това. Всъщност по този начин те щяха да спечелят в крайна сметка стотици милиони, а не само десетки.

– Кога ще се върнеш от Лондон, Том? – попита Джилет.

Крис беше почти готов да сключи договор с една от инвестиционните банки за емитиране на първия тираж акции. Том щеше да го разбере скоро, защото веднъж щом договорът бъдеше подписан, инвестиционната банка щеше да започне моментално процеса по проверка на актуалното състояние на компанията. Банкерите щяха да се заровят дълбоко в книжата и да проверят цифри и правни въпроси. Това беше първата стъпка преди емитирането на ценни книжа и Том и Винс щяха да участват много активно в процеса като изпълнителни директори на компанията.

– В неделя – отговори му Макгуайър.

– Добре. Ако не успеем да се свържем през следващите няколко дни, нека се уговорим да се срещнем в началото на следващата седмица.

– Кажи поне какво е първоначалното ти мнение, Крисчън. Трябва да съобщя на Винс и нашия финансов поддръжник какво мислиш по въпроса.

Джилет се поколеба.

– Звучи ми добре. Склонен съм да започнем сериозни разговори, но нека първо моите хора в „Еверест“ проверят как стоят нещата. – Никога не издавай на другата страна, че си в състояние да взимаш самостоятелни решения, дори наистина да е така. – Става ли?

Макгуайър стисна радушно ръката му.

– Това е чудесно, Крисчън. Страшно съм ти благодарен.

– Моля.

Джилет никога нямаше да се откаже от двестате милиона – разликата между цената за емисията акции и тази, която му предлагаха братята Макгуайър. Трябваше да намери начин и да се преструва, че е съгласен с предложението им, а в същото време да запази преговорите с инвестиционните банкери в тайна от тях. Поне на първо време.

Той все още се намираше на осемдесет километра от най-близкия град. Все още беше насред снежната пустиня и бавно се движеше в непрогледния мрак. Фаровете на форда бяха замръзнали преди десет минути, заедно с чистачките на предното стъкло и размразителя. Двигателят започваше да се задавя и бавно губеше мощност – както всичко останало по колата.

Мъжът натисна силно педала на газта, но без особен успех. Беше въпрос на време пикапът окончателно да сдаде багажа. Наруга се, че не разбира нищо от автомобилни двигатели. Многократно го бяха предупреждавали да научи поне в общи линии принципа на работа на тези неща, но през всичките тези години той така и не намери време.

Няколко минути по-късно двигателят млъкна и пикапът спря на място.

– Мамка му! – Мъжът удари с длан по волана и опита да запали. Уви, никоя сила не беше в състояние да задвижи автомобила. Не му оставаше друго, освен да чака помощ, която можеше да пристигне и след дни. Особено ако снегът продължаваше да вали така обилно. До тогава той можеше и да е умрял.

Включи фенера, взе от седалката снимките на двете си деца и се загледа в тях. Бил младши – на тринайсет, и Синди – на единайсет години. Живееха с майка си в Хюстън. Тя спечели родителските права върху тях две години след развода им. Той още помнеше как съдията поклати недоволно глава, когато го попита колко време прекарва със семейството и той отговори, че често отсъства заради командировки. Докосна лицето на Синди. Сега имаше право да ги вижда само две седмици в годината. Не биваше да става така.

Докато разглеждаше снимките, вратата от лявата му страна се отвори и преди да разбере какво става, някой го измъкна грубо и го просна по очи в снега. Той продължи да стиска в ръката си фотографиите, докато двама души го притиснаха към земята, а трети надникна в кабината на пикапа и взе кутията с магнитните ленти от сеизмичните записи.

– Намерих ги!

Завързаха ръцете му зад гърба, вдигнаха го грубо и го набутаха в друг пикап. Брадата и мустаците му бяха покрити със сняг. Караха километър и половина и спряха при езерото. Там отново го извадиха на брулещия леден вятър, развързаха ръцете му и го пъхнаха в голяма дупка, която бяха изрязали в дебелото трийсет сантиметра ледено покритие на езерото. Той се опитваше отново и отново да излезе от водата, но всеки път когато се хванеше с ръце за леда, някой от непознатите го настъпваше по пръстите. Крещеше от болка и молеше за милост всеки път, когато изпукаше счупена кост. Но милост нямаше.

Накрая мъжът потъна под водата и мракът го погълна за последен път.

9.

Конфронтация – повечето хора мразят конфронтацията във всичките ѝ форми – не обичат да противоречат на шефа си, неприятно им е да се обаждат по телефона, когато от някой магазин са изтеглили без позволение пари от кредитната им карта, не им е комфортно да правят забележка на съседа, че детето му е набило тяхното. Хората се боят от конфронтацията подобно на вампирите при изгрев-слънце. Затова отлагат битката до последно, когато тя стане неизбежна. Много често дори се предават в последния момент, вместо да се изправят срещу врага.

Хората ненапразно мразят конфронтацията. От конфронтацията дланите им се изпотяват, дишането им се затруднява, сърцата им подскачат като полудели. Не е естествено за човек да обича конфронтацията.

Но финансистът, който се занимава с инвестиционни капитали, е принуден да свиква с конфронтацията, да я смята за свой съюзник и дори да се стреми към нея. Защото в крайна сметка конфронтацията води до развитие – било то с положителен или отрицателен резултат. А едно развитие винаги е по-добре от застоя. Така че – колкото по-скоро дойде развръзката, толкова по-добре. Времето е пари.

– Закъснявате с четирийсет и пет минути.

Джилет седна до сенатор Стокман на масата в тихия ъгъл на просторния ресторант в клуб „Ракет“.

– Задържаха ме важни дела.

Чашата пред Стокман беше пълна наполовина с прозрачна течност, но Крис не можа да прецени на око дали е алкохол.

– Трябваше поне да се обадите в клуба и да ме предупредите! – сряза го сенаторът. – Времето ми е изключително ценно.

Няколко души от съседните маси погледнаха към тях. Стокман вече беше известен. Още не беше обявил официално кампанията си, но помощниците му организираха събития за медиите навсякъде. Тук в Ню Йорк, долу във Вашингтон, в местните и националните новини. Във всяко издание, канал и програма той получаваше ефирно време.

– Моето също – не се впечатли Джилет.

– Да ви донеса нещо за пиене, сър? – предложи сервитьор с бяло сако.

– Вие какво пиете, сенаторе?

– Нещо, с което да отпусна парата.

Джилет погледна въпросително сервитьора.

– Джин „Бифийтърс“ с тоник – обясни младежът.

– Два джина с тоник – поръча Крис. – Още един за госта ми и един за мен. И ни донесете вода.

Сервитьорът отиде да изпълни поръчката.

– Кога ще обявите официално кампанията си? – попита тихо Джилет.

Стокман допи чашата си.

– Тази седмица. Плановете вече са готови.

– Изненадан съм, че пресата още не е надушила.

– Хората от приближения ми кръг са много лоялни към мен.

– Остават само единайсет месеца до изборите, сенаторе. Вие изчакахте до последния момент.

– Нарочно взех такова решение, Крисчън. Исках останалите осем клоуна да се изпоплюят един друг по време на първите телевизионни дебати. Така изборът на гласоподавателите лесно ще падне върху мен.

– Така ще имате по-малко време да съберете средства за кампанията – отбеляза Джилет и си припомни от доклада на Том Макгуайър, че Стокман не е особено богат.

– Парите няма да са проблем – уверено отговори сенаторът.

Сервитьорът се върна с питиетата им.

Джилет вдигна своята чаша.

– Да пием за вашата кампания, сенаторе. Пожелавам ви да успеете.

Стокман също вдигна чашата си.

– Благодаря. – Той отпи. – Изненадан съм, Крисчън.

– Защо?

– Мислех, че не пиете алкохол.

Джилет изгледа замислено Стокман. Значи сенаторът също си имаше свой Том Макгуайър, който проучваше наляво-надясно.

– Обикновено не пия, но днес правя изключение. – Консумирането на алкохол беше стандартна практика за Крис, когато искаше да получи информация от някой по време на обяд или вечеря. Стремеше се да остави впечатление у събеседника си, че също пие. Така хората се чувстваха по-комфортно и повечето от тях дори не забелязваха, че чашата му през цялото време остава пълна. – Днес поводът е особен.

– По-добре е наистина да пиете. – Сенаторът вдигна вежда. – Иначе ще се усъмня във вашите искреност и мотиви.

Джилет отпи голяма глътка.

– Доволен ли сте?

Стокман се огледа и се увери, че никой от съседните маси не ги подслушва. После се наведе напред:

– А сега да поговорим.

Джилет също се наведе, давайки си сметка за джина, който вече се разливаше в кръвта му. Как само обичаше това чувство. Чак се мразеше. Алкохолът го караше бързо да се отпусне, да забрави за важните решения, които трябваше непрекъснато да взима. Но го правеше по-некомпетентен, което беше проблем. Един малък пропуск можеше да коства милиони.

– Разкажете ми за компаниите в портфейла на „Еверест“ – каза сенаторът.

– Какво ви интересува по-конкретно?

– Какви компании са?

– Най-различни.

– Например.

– Притежаваме компания за производство на храни, която…

– Къде е базирана?

– В Бостън.

– Какво произвеждат?

– Замразени храни, бисквити, рула…

– Какво друго? – прекъсна го Стокман.

Крис отпи от водата, съзнавайки, че сенаторът внимателно наблюдава чашата му.

– Производител на електрически инструменти във Филаделфия, компания за рециклиране на отпадъци в Кливлънд…

– Нещо в Калифорния?

– Компания за информационно управление.

– С какво се занимават те?

– Поддържат бази данни за властите на щата: регистри на шофьорски книжки, полицейски досиета, кредитна информация. Такива неща.

– Лична информация?

– Много лична.

– Значи могат да са от полза. Ами Тексас? Там има ли нещо?

– Няколко са: третата по големина фирма в щата за даване на коли под наем, една от най-големите вериги магазини за хранителни стоки в западната половина на САЩ. – Сенаторът ококори очи. – Цялата тази информация я има на сайта ни в интернет – добави Джилет.

– Нямам време да правя проучвания, Крисчън. Имам си хора за тази работа. Предполагам, че тези компании развиват широка дейност.

– Така е. Компанията за преработка на отпадъци е базирана в Кливлънд, но има филиали и клонове в двайсет и един щата. Производителят на хранителни стоки има заводи и складове и на двата бряга, в Чикаго и в Сейнт Луис. По моя преценка общо с двайсет и седемте компании в инвестиционния ни портфейл ние имаме офиси, заводи и складове за дистрибуция във всичките петдесет щата.

– Отлично.

– Защо?

– Както споменах по време на погребението на Донован, искам от вас повече гласове за мен, Крисчън. Онези един милион служители от вашите компании плюс техните семейства и приятели. Искам да ми дадете да говоря с тях, да пуснете моите агитационни материали.

– Сенаторе, аз не…

– А през цялата следваща година ще изнасям речи във вашите заводи и офиси. Нали знаете – тълпи от хора ръкопляскат и ме приветстват, докато аз съм на трибуната. И всичко това става пред телевизионните камери. В замяна вие ще имате свой човек във Вашингтон, който има много приятели в тамошните кръгове.

Сервитьорът се беше насочил към масата им, но Джилет му махна да почака.

– Оценявам предложението ви, сенаторе.

– Добре. Знам че притежавате и медийна компания. Вестници, списания. Както и верига от радио- и телевизионни канали. Филиали на Ен Би Си на взаимни начала, нали?

– Правилно.

– Което ще ми бъде много полезно. Ще поработите върху различните рекламни стратегии с моите хора. Работата е там, че вие имате интерес да направите всичко, което зависи от вас, за да ме изберат в Белия дом.

– Не съм готов за подобно нещо – отвърна Джилет. Сега, след като прекара малко повече време със сенатора, установи, че никак не му допада. Но трябваше да го изтърпи. В бизнеса му се налагаше да общува с много хора, които не харесваше – и които не харесваха него. Но Крис не беше привърженик на агитацията на хората по работните им места. Поради тази причина трябваше да измисли начин да замаже очите на сенатора, без да предприема нищо конкретно. Защото не искаше да има нов враг в лицето на Стокман. Поне не точно сега. Причината да откаже на сенатора беше, че нарочно целеше да провокира реакцията на надутия пуяк. Стремеше се към конфронтация, защото искаше да разбере какво е накарало Стокман да се зарови толкова дълбоко в биографията му. Защо сенаторът се беше вкопчил толкова здраво в „Еверест“ и в него? Може наистина да беше само заради гласоподавателите, но Джилет подозираше, че тук се крие и нещо друго. – Няма да позволя „Еверест“ да бъде завлечен в подобна авантюра.

– Завлечен?

– Чухте ме.

Стокман се отдръпна назад:

– Съзнавате ли какво ще ви се случи, ако откажете да ми сътрудничите? Имате ли представа с колко власт разполагам? – Джилет премълча. – Тогава ще имате противник във Вашингтон, а не съюзник.

– Ясно ми е.

– Това добре ли ще е за вашия бизнес?

– Може и да не е, но аз съм председател на „Еверест“ и от мен се очаква да постъпя така, както ще е най-добре за компанията в дългосрочна перспектива. А аз мисля, че най-добре ще е да останем настрани от политиката.

Стокман се усмихна, фалшива усмивка. Все едно, че се беше убол на нещо, но искаше да скрие болката.

– Чух, че „Еверест Кепитъл“ се кани скоро да създаде нов фонд.

Джилет се вторачи в него:

– Откъде го чухте?

– Доста неща чувам. И затова ще е много глупаво да откажете да работите с мен.

Крис изброи наум каналите, чрез които Стокман би могъл да научи за плановете за нов фонд.

– И какво предлагате?

– Нали още притежавате дялове от компаниите, чиито акции сте продали на борсата, Крисчън?

Когато инвестиционните дружества от закрит тип емитираха акции на техните компании и ги разпродаваха на фондовата борса, те оставяха една част за себе си. За това настояваха инвестиционните банкери, които разпределяха новоиздадените акции сред своите индивидуални и институционални клиенти. Нещо като знак за благонадеждност. За да останат новите инвеститори с впечатлението, че старите собственици имат вяра в перспективите за развитие на техните компании. И че не са се отървали просто от нерентабилни инвестиции, не са „излезли от позициите“, както се казваше на финансов жаргон. А щом акциите на една компания бъдеха пуснати за публично търгуване на борсата, оттам нататък съществуваха много стриктни правила кога и при какви условия първоначалните собственици могат да разпродадат дяловете си.

– Така е – потвърди Джилет. – Имаме дялове в компаниите, търгувани публично на борсата. – Което не беше никаква тайна. Помощниците на Стокман биха могли да намерят тази информация в редовните бюлетини на Комисията по ценни книжа и борси (КЦКБ), публикувани в интернет. – Но ние не включваме тези компании в инвестиционния си портфейл. Те са отделно от двайсет и седемте, които контролираме.

– Една от компаниите, от които имате дял, е „Доминиън Сейвингс Енд Лоунс“ във Вирджиния – продължи Стокман. – Седалището ѝ е от другата страна на река Потомак – в Александрия. Но има клонове в целия окръг Колумбия. Когато пътувам от апартамента си в Джорджтаун до Капитолия, ги виждам навсякъде.

– И?

– Какво ще стане, ако федералните власти открият проблеми в „Доминиън“?

– „Доминиън“ е чиста като сълза. Няма нищо…

– И все пак, ако намерят? Голям проблем ли ще бъде?

– Загуба на време е да говорим хипотетично. Поне в дадения случай.

Сенаторът се усмихна ехидно:

– Изслушайте ме, Крисчън.

– Накъде биете?

Стокман разпери ръце, сви рамене и погледна загадъчно Джилет.

– Не знам за какво говорите. Само ви зададох въпрос. Ако федералните започнат да се ровят в първоначалното емитиране на акции на „Доминиън“, това ще представлява ли проблем за „Еверест“?

– Зависи какво ще открият.

– Разбрах, че „Еверест“ е взела два милиарда долара от продажбата на акции, а е инвестирала само двеста милиона при покупката преди три години.

– Печалбата ни от сделката беше милиард и осемстотин милиона – потвърди Джилет. – Беше голям успех за нас. И, както вече казах, изчистихме „Доминиън“ до блясък деветдесет дни преди КЦКБ да се появи на сцената. После те ни висяха на главата месеци наред, преди да ни разрешат да емитираме акциите.

– Така или иначе, ако започне разследване, то няма да е добре за новия ви фонд, нали? Може да накара акционерите да се запитат какво става в „Еверест“. Може дори да се откажат да инвестират.

Кредитният портфейл на „Доминиън“ възлизаше на почти четирийсет милиарда долара. С раздадени кредити в такъв огромен размер със сигурност щяха да възникнат проблеми, особено след като портфейлът беше набъбнал толкова бързо. Джилет знаеше, че за да увеличи максимално параметрите на сделката и за да достигне печалбата от милиард и осемстотин милиона, Донован беше увеличил кредитния портфейл на „Доминиън“, и то в такива мащаби, само година преди да пусне на борсата акциите на компанията. Джилет също така знаеше, че Донован е дал на служителите на „Доминиън“ огромни премии, за да „разраснат“ мащабите на бизнеса. Дори кредитните служители – хората, чиято задача беше да гарантират, че раздадените от компанията кредити ще имат възвръщаемост и печалба – бяха получили по нещо от тлъстия пай. Което представляваше жесток конфликт на интереси – да платиш на служителите да увеличат портфейла, а не да го предпазят.

Донован беше председател на „Доминиън“, а „Еверест“ я контролираше. Марси Рийд беше негова заместничка, също като в „Блалок“. Тя и Донован не бяха казали на другите управляващи съдружници за реалното състояние на нещата, но Джилет знаеше, че общата стратегия предвиждаше да разраснат дейността на „Доминиън“ колкото се може по-скоро. И сега изведнъж върху него като тежък камък падна загрижеността, че заплахите на Стокман най-вероятно се основават на достоверна информация.

– Една от четворката най-големи счетоводни фирми извършва одита на „Доминиън“ – посочи Джилет. – Правеха го и преди да пуснем за публично търгуване компанията. Спокоен съм, че там всичко е наред.

Стокман се изхили ехидно.

– Наистина ли?

– Да. – В действителност изобщо не беше спокоен. С напредването на възрастта Донован си беше изградил непробиваема самоувереност, смяташе се едва ли не за човек, който стои над закона. Крис не би се изненадал ни най-малко, ако излезеше, че Донован е извършил нещо скрито и потайно с „Доминиън“, за да осигури големите печалби на „Еверест“.

Сенаторът се приповдигна в стола си, а усмивката му изчезна от лицето.

– Та, питам те отново: ще ме подкрепиш ли, Крисчън?

– Сенатор Стокман, мисля, че би трябвало…

– Отговори ми на въпроса.

– Не и до степента, която желаете. Но съм склонен да обмисля възмож…

– Благодаря за почерпката. – Сенаторът стана рязко. – За съжаление, нямам време за обяда, и то благодарение на вашето закъснение. Пожелавам ви успех като нов председател на „Еверест Кепитъл“. – Той отново се усмихна. – Независимо колко ще се задържите на поста.

Сенаторът се здрависа с някои от присъстващите от съседните маси и се насочи изхода. Усмихваше се и разменяше по някоя дума, сякаш неприятният разговор е Джилет изобщо не се беше състоял.

Том Макгуайър подозираше, че Бил Донован е открил нещо за Стокман. Нещо толкова значително, че според Макгуайър Стокман би могъл да стои зад смъртта на Донован. И в този смисъл – би пожелал и неговата смърт.

Джилет се изкуши да каже на Стокман, че знае за Рита Джоунс, но успя да се сдържи. По-добре беше да използва тази информация като коз по-късно. Особено ако успееше да се сдобие с доказателства.

Той се отпусна на стола, извади джобния си компютър си и се зае да проверява електронната си поща. Сега топката беше в полето на сенатора.

Джилет набра номера на Джеръми Коул по мобилния си телефон, докато караше взетия под наем форд „Таурус“ на юг по магистралата в Джърси. Макгуайър щеше да се ядоса страшно много, след като разбереше, че Крис е освободил охраната и е продължил сам. Налагаше се да постъпи така. Не искаше Макгуайър – или който и да е друг – да знае за пътуването му. Погледна в огледалото за задно виждане, в същото време в слушалката прозвуча сигнал за свързване. Не забеляза да го следи някой.

– Ало?

– Джеръми, обажда се Крисчън Джилет.

– Здрасти, Крисчън. Как си?

– Добре, благодаря ти. Добре, че те хванах. Опасявах се, че си на тренировка.

– Не, за днес свършихме с практическите занимания. След няколко минути ще ни пускат филм. Много е досадно, но какво да се прави.

Джилет отби колата от магистралата и се насочи на запад към Принстън. Вече минаваше час, откакто беше излязъл от Ню Йорк.

– Агентът ти свърза ли се с „Гигантите“?

– Да, ще обявят официално сделката утре. Адвокатите правят последни корекции в договора, но в общи линии всичко е готово. Нямам думи да изразя благодарността си към теб. Страхотна работа свърши.

– Няма проблем. – Джилет даде пет долара на жената в кабинката и мина през портата, без да дочака рестото. – Имам нужда от услуга.

– Само кажи каква.

– Трябва ми бодигард. Да знаеш някой подходящ?

Коул помисли за момент.

– Някои от момчетата от отбора са си наели лична охрана. Нали знаеш – тези, които взимат големите пари.

– Да, вече и ти си сред тях.

– Господи, ти си прав. Дори не се бях замислил за това.

– Говори с момчета и разбери коя фирма използват. После ми се обади да ми кажеш веднага щом разбереш, Джеръми.

– Разбира се. Ще се свържа с теб довечера. Най-късно утре сутринта.

Джилет метна мобилния телефон на седалката и извади джобния си компютър. Прегледа екрана, докато шофираше. В момента страшно много му беше необходима лична охрана, но не организирана от Макгуайър. Том щеше да побеснее, когато разбере, че няма да може да откупи обратно компанията си от „Еверест“. Не и само за триста милиона долара.

Някой наду клаксона и Джилет инстинктивно погледна напред. Докато преглеждаше информацията от екранчето, автомобилът му постепенно беше навлязъл в срещуположната лента. Рязко завъртя волана надясно, като избягна на косъм боклукчийския камион, движещ се насреща му. После завъртя наляво, за да не се блъсне в телефонна будка. Накрая спря колата извън платното.

Облегна се, затвори очи и бавно издиша, за да се успокои.

Двайсет минути по-късно зави по алеята, водеща към дома на Хосе Медиля. През първите няколко минути след драматичния инцидент с камиона той остана съсредоточен върху пътя пред себе си, без да се докосва до мобилния телефон и джобния компютър. Но шокът бързо отмина и пръстите отново го засърбяха. Погледна за последно информацията от джобния си компютър и го остави на седалката до телефона. Слезе от колата и се насочи към къщата.

Изабела му отвори, преди да почука. Той застина на място. Очакваше да види Селма.

Тя му се усмихна лъчезарно.

– Буенос диас, сеньор Джилет.

– Буенос диас. – Беше по-хубава от последния път. Деликатни черти, красива черна коса. Тези огромни кафяви очи. Нежна уязвимост, прозираща зад дългите и извити мигли, които го подтикваха да стане неин закрилник. – Може ли да вляза… – Джилет се замисли как да попита на испански. Сякаш беше завършил колежа, на един хвърлей разстояние оттук, преди цяла вечност. На младини беше много добър по испански, но оттогава го беше забравил.

– Ъъ, фос сиенто – смотолеви. – Пуедо ентрар…

Изабела отвори широко вратата.

– Си. Влезте. Селма ви очаква. Тя е на горния етаж заедно с Мария.

– О, ама ти говориш английски. – Крис влезе в антрето.

– Справям се. В Пуерто Рико говорехме и испански, и английски. Баща ми казваше, че някой ден познанията ми по английски ще ми бъдат полезни. И беше прав.

– Определено е бил прав.

– Кри-и-и-с!

Мария изтича надолу по стълбите, последвана от друго момиче, което той не познаваше.

– Коя е приятелката ти? – попита я Крис, след като я взе на ръце. През това време Изабела тръгна към кухнята.

– Казва се Джули – отговори му Селма. – Тя е най-малката дъщеря на Алекс. Алекс и жена му отидоха да купуват мебели. Сигурна съм, че ще се върнат чак когато затворят магазините. – Селма целуна Джилет нежно по бузата. – Ти си направо чудесен. Никога не съм виждала Хосе и Алекс толкова близки като сега. И за двамата това е едно невероятно преживяване.

Мария го прегърна и го целуна по другата буза.

– Ти обичаш мен повече от мама, нали, Крис?

– Аз те обичам повече от всички. – Джилет забеляза Изабела в кухнята. Прибираше нещо. – Кога ще се върне Хосе? – Наближаваше пет следобед.

– Всеки момент трябва да се прибере. Влез, ще ти приготвя нещо за ядене.

– Не, благодаря. – Той последва Селма в кухнята, понесъл Мария на ръце. – Не съм гладен.

– Не ставай глупав. Виж колко е студено навън. Една чиния ориз с грах ще ти дойде добре.

Изабела идваше насреща им. Носеше розов пуловер и джинси. Когато му беше отворила вратата, не беше обърнал внимание на дрехите ѝ. Обикновено подобни неща не убягваха от погледа му.

– Къде отиваш? – попита я той и остави Мария на земята, до Джули.

– Качвам се горе, ще чета.

– Остани да си поговорим.

– Ще сляза по-късно – отвърна тя и продължи по стълбите.

– Хайде, Крис. – Двете деца го задърпаха към хола. – Ела да си играем.

– Оставете го на мира – нареди им Селма. – Ще дойде след няколко минути при вас. Хайде сега, вървете.

Джилет се настани на масата в кухнята, докато Селма отпрати момичетата в другата стая.

– Трябва да поканиш Изабела на вечеря – предложи му тя, извади една купа от хладилника и включи печката.

– Ами… не знам.

– Не си мисли, че не съм забелязала как я гледаш.

– Е, заслужава си да я гледаш. – През френските прозорци се виждаше къщата, която беше купил за Алекс. – Съмнявам се обаче, че ще намерим общ език. А и ми се струва стеснителна.

– Ще се изненадаш, като я опознаеш. Отначало е плаха, но после се променя коренно.

– На колко години е?

– Двайсет и шест.

На същата възраст като Фейт. Мислеше я за по-млада.

– За колко време ще остане тук?

– Опитваме се да я запишем в местния колеж. Ако успеем, тя ще остане при нас, докато си стъпи на краката и намери свое жилище. Не искам да се връща в Пуерто Рико. Там няма бъдеще.

Отвън спря кола. Беше Хосе.

– Ако ѝ предложа, ще излезе ли с мен? – попита Джилет.

Селма се засмя:

– Не знам. Предложи ѝ и ще видиш.

Джилет забеляза Изабела веднага щом той и Хосе излязоха от малкия кабинет до хола. Тя седеше на кухненската маса и четеше.

– Благодаря, сеньор Медиля – каза той на Хосе и му стисна ръката.

– Моля – отвърна ниско Хосе. – Темата, която бяха обсъждали, още тегнеше във въздуха. – Твърдя и винаги съм твърдял, че съм готов да направя всичко за теб. Ще говоря с Алекс, като се върне.

– Добре. – Крис забеляза Селма да слиза по стълбите. – Надявам се Алекс и жена му да прекарат добре времето за пазаруване довечера. Сметките от кредитните им карти ще идват директно при мен. По същия начин като твоите и на Селма.

Хосе стисна топло ръката на Джилет.

– Благодаря ти, Крисчън. Нямам думи да изразя колко съм ти признателен за всичко.

– Не казвай нищо. Рано или късно всичко се връща.

– Може би си прав. Искаш ли нещо за ядене?

Джилет се усмихна. В тази къща винаги искаха да го нахранят.

– Не, благодаря.

– Скъпи, би ли дошъл горе за малко? – помоли го Селма.

– Защо?

– В стаята е изгоряла крушката.

– Ще я сменя после. Сега искам да говоря с Изабела.

– Ще я смениш сега и още как! Не ми възразявай! – Селма хвана Хосе за ръката и го замъкна към стълбите. – Чао, Крисчън – провикна се тя отгоре.

Джилет си пое дълбоко въздух. По-лесно му беше да изнесе траурна реч на погребението на Бил Донован в претъпкана с манхатънски величия църква. Да уволни директорът на компания, оценявана на три милиарда долара, без да му мигне окото. Да заведе поп звезда на вечеря и да я очарова. Но сега, застанал насред коридора, в този дом от средната класа в центъра на Ню Джърси, той се притесни и дланите му се изпотиха.

– Какво четеш? – попита я Крис, щом влезе в кухнята и седна на масата – срещу Изабела. Тя държеше книгата в скута си.

„Отнесени от вихъра“. Изабела вдигна книгата, за да може той да прочете заглавието на корицата.

– Брей, това е доста сериозно. – Нищо друго не му хрумна да каже. – Знаеш ли, че имаш много красиви очи?

– Грасиас. Тоест… благодаря.

Погледна я в очите. Цялото ѝ лице засия, когато тя се усмихна.

– Та значи… как прекарваш времето си тук, как обичаш да се забавляваш? – Той сам се засмя на въпроса си. Доста глупаво беше, но в момента психически се намираше на ръба. Вроденото му умение да води разговори беше сериозно затруднено от нейната невероятна красота. Чувство, с което не беше свикнал.

– Не се забавлявам много – отвърна тя и остави книгата настрана.

Изабела все още избягваше да го погледне в очите.

– Искаш ли да вечеряме?

Тя поклати глава.

– Аз не съм гладна, но мога да ти приготвя нещо.

Крис се засмя.

– Не, не ме разбра. – Погледите им за първи път се срещнаха и той улови недоволство. Тя явно си мислеше, че той нарочно се подиграва с незнаенето ѝ на езика. – Исках да кажа, че не се изразих правилно.

– О, така ли? – Гневът ѝ се изпари така бързо, както се беше появил. – Какво имаше предвид тогава?

– Бих искал да те изведа на вечеря.

Тя отново забоде нос в скута си.

– Първо се успокой и тогава ми отговори. От това въртене на очите сигурно вече ти се зави свят.

– Извинявай.

– Шегувам се. Очаквах различна реакция.

– Мисля, че идеята не е много добра – отвърна тихо Изабела.

– Дори и за едно бързо хапване? – Той сдържа усмивката си. Много забавно беше как момичето произнася една по една думите, бавно и отчетливо.

– Не – отговори тя и стана. – Но благодаря все пак. Ще кажа на Хосе, че си тръгваш. – Девойката набързо излезе от кухнята.

– Изабела – повика я Крис, но тя вече си беше отишла.

Джилет прегледа новите писма в електронната си поща, като се възползва от времето за чакане на червения светофар. Платената магистрала на Ню Джърси беше от другата страна на малкото градче Хайтстаун, само на няколко километра оттук. В момента се движеше по шосе 1 и щеше да е в Манхатън най-късно след час.

Вдигна глава. Навън беше тъмно, светофарът още светеше червено. Замисли се. Изабела го беше отрязала доста рязко. Подобно нещо не му се беше случвало отдавна.

– Е какво пък толкова – каза си той, въздъхна и отново погледна екрана. – Само който не играе, не губи.

Той натисна един от бутоните на миниатюрната клавиатура и екранът отново светна в светлосиньо. Току-що беше пристигнало ново писмо. Не можа да разпознае адреса на подателя, но съобщението беше озаглавено недвусмислено: „ПРОЧЕТИ ВЕДНАГА“. Най-вероятно реклама от агенция за запознанства или туристическа агенция. Непрекъснато пълнеха пощата му със спам. Но така или иначе нямаше какво друго да прави докато чакаше на кръстовището. Затова зачете съобщението.

Когато обаче свърши, лицето му помръкна.

„Не спирай никъде, преди да се върнеш в града. Довечера може да опитат отново.“

Джилет замислено се втренчи в адреса на неизвестния подател – User7@ECoffee.com.

Миг по-късно последва удар и автомобилът се разтресе. Джилет веднага погледна в огледалото. Колата зад него го беше блъснала. Не много силно, но достатъчно, за да привлече вниманието му. Той отвори вратата и бързо излезе. Жената, която го беше ударила, в този миг също слизаше от нейната кола.

Огледа кръстовището. Пред него имаше три коли, които също чакаха да светне зелено. Пред тях по шосе 1 непрекъснато профучаваха коли и в двете посоки. Вляво имаше бензиностанция, малък супермаркет, магазин за алкохол и фирма за химическо чистене. В супермаркета пазаруваха няколко души. Виждаха се през стъклото.

– Много съжалявам – каза жената и се насочи към него. Изглеждаше наистина доста разстроена. – Добре ли сте?

Джилет погледна към мястото на пътника отпред в колата ѝ – празно беше. Отново се обърна към нея. На средна възраст, с красива рокля и маратонки. Вероятно се прибираше от работа. Но вървеше в срещуположната лента, без да пресича двойната жълта линия. Сякаш гледаше нещо, докато вървеше към него. Нещо или някой зад него. Крис изтича и залегна зад багажника на колата си точно когато изстрелите отекнаха в ушите му. Просна се на асфалта от другата страна на колата, надигна се отново и побягна към бензиностанцията на петдесет метра от него. Тичаше на зигзаг.

Последваха още два изстрела. Като фойерверки на четвърти юли.

Засада.

Ако не беше прочел електронното писмо, сега щеше да е мъртъв.

Един от куршумите уцели телефонния автомат, докато той претича край него. Крис хвърли поглед през рамо. Човекът с пистолета го преследваше, а жената продължаваше да стои до форда.

Джилет се насочи към бензиностанцията, но служителят беше видял инцидента и се втурна да залости вратата.

Втори куршум прелетя край него и разби големия прозорец на сградата. Той мина покрай бензиностанцията и зави отзад.

Зад сградата се намираше голям просторен и пуст паркинг. Пълната луна осветяваше всичко като прожектор. Онзи с пистолета нямаше да се затрудни много, за да го улучи. Крис спря и се долепи до бетонната стена. Пое си въздух. Тогава забеляза тоалетните на метър от него и се шмугна вътре. Първата врата беше заключена. Втората беше отворена и той влезе вътре, но остави вратата леко притворена. Качи се върху тоалетната чиния и затаи дъх.

Мъжът отвън дишаше тежко. Трябваше по-скоро да предприеме нещо, защото служителят от бензиностанцията сигурно вече беше извикал полицията. Ако беше жив.

Непознатият опипа стената отвътре, за да намери ключа за лампата. Натисна го, но крушката беше изгоряла. Влетя в помещението и започна да стреля на сляпо. Куршумите пищяха и отекваха силно в малкото затворено пространство.

Джилет се хвана здраво с две ръце за тръбата над себе си и изрита с всичка сила мъжа в главата. Твърдата подметка нацели нападателя отстрани, над ухото. Пистолетът изхвръкна от ръката му и се удари в стената, а собственикът на оръжието се свлече на пода. След миг обаче стана и хукна навън.

Джилет скочи на земята и потърси пистолета в тъмното. Забеляза го под мивката. Наведе се, взе го и се насочи към вратата. Когато заобиколи бензиностанцията, видя, че нападателят и жената бързо се качват на колата си. Беше закъснял. Нямаше как да ги хване. Преви се и си пое въздух. Трябваше да потърси услугите на външна охранителна фирма, и то възможно най-скоро.

10.

Икономическа инициатива – ако смяташ, че твоят служител се ръководи главно от това кое е най-добре за неговите икономически интереси, имаш само един избор, за да постъпиш еднакво изгодно и за двама ви: да му плащаш добре. Повече, отколкото би могъл да спечели където и да е другаде.

Нарича се капитализъм.

Нарича се също и здрав разум.

– Крисчън.

Джилет вдигна очи от компютърния екран. Беше секретарката му, Деби Лонг. Стоеше на вратата на офиса с химикалка и тефтер в ръка.

Деби беше млада и симпатична – на двайсет и осем, е къса кестенява коса и хубава фигура. Освен това беше лесбийка. Том Макгуайър го беше разузнал, преди Джилет да я наеме. Така че между двама им нямаше никакво сексуално напрежение, точно както искаше Джилет. Идеалните делови взаимоотношения. Никакви шансове тя да хлътне по него или той да си науми нещо глупаво. Деби беше и професионалист. Дейна, лоялна и всеотдайна. Често работеше по петдесет-шейсет часа седмично. И никога не се оплакваше. Беше най-позитивно настроеният човек, когото Крис познаваше. Сякаш никога за нея нямаше лош ден. А дори да имаше, тя не го показваше външно. С две думи, беше идеална.

И Джилет ѝ плащаше добре: сто хиляди долара годишна заплата и петдесет хиляди премии за миналата година. Тези пари дори за Ню Йорк бяха много за секретарка, която не преспива с шефа си. Може би през януари щеше да ѝ даде седемдесет и пет хиляди долара премия, за да ѝ демонстрира, че колкото по-добре се справя, толкова повече ще получава. Дори обмисляше да ѝ даде малка част от печалбата от горницата. Коен и Фарадей щяха да нададат вой до небесата, но на него не му пукаше за тяхното мнение. Сега той командваше парада.

– Какво има? – попита я рязко и сухо.

– Добро утро и на теб.

Още беше под впечатлението на снощния инцидент в Ню Джърси, но възнамеряваше да предприеме нещо по въпроса още сега.

– Деби, аз…

– Хайде, Крис – прекъсна го тя. – Усмихни се малко, какво си се оклюмал?

– Някой ден ще те заведа на вечеря и ти ще ми кажеш как така успяваш винаги да си толкова позитивна.

Двамата никога не бяха излизали заедно – част от мълчаливото им съгласие да ограничат взаимоотношенията си само до бизнеса.

– Не, няма да го направиш – непоклатима бе Деби.

– Защо не?

– Няма да понесеш това, което ще ти кажа.

– Мога да понеса всякакви…

– Човекът за срещата ти в десет е тук – прекъсна го тя.

Джилет поклати глава и се усмихна. Много добре, тя нямаше да позволи връзката им да стигне по-далеч.

Чудесно, покани го да влезе.

Деби се обърна и подкани с жест посетителя.

Миг по-късно в кабинета влезе чернокож мъж, целият в черно – сако, риза, панталон и обувки. Освен елегантност той излъчваше и увереност с поведението си, сякаш беше пълен господар на положението.

Джилет му посочи ъгъла на кабинета, където имаше няколко удобни стола с високи облегалки и масичка за кафе.

– Заповядайте тук. – Той се обърна към Деби: – Докато свърша, не ме свързвай с никой. Без изключение.

Деби кимна и лицето ѝ придоби сериозно изражение, щом забеляза промяната в тона на шефа си.

– Добре.

Джилет изчака секретарката да затвори вратата, след което се приближи до мъжа и се здрависа с него. Гостът имаше невероятно силна ръка.

– Аз съм Крисчън Джилет.

– Куентин Стайлс.

– Седнете. – Джилет му посочи единия от двата стола. – Искате ли нещо за пиене?

– Не.

– Доверявам се изцяло на избора на Джеръми Коул да ни свърже. – Коул му се беше обадил снощи, за да му каже, че е намерил човек с отлична репутация. – Благодаря, че се отзовахте толкова бързо.

– Няма проблем. Компанията ми се намира в Манхатън.

Джилет взе бутилката вода от масата.

– Каква е професионалната ви биография, Куентин?

– Пет години съм служил в армията като „рейнджър“, после три години в тайните служби. От пет години съм в частния сектор и ръководя собствен бизнес.

– Как се казва компанията ви?

– „КС Секюрити“.

– Кои са ви били клиенти?

– Президентът на Съединените щати като начало.

– Имам предвид след като сте напуснал тайните служби.

– Саудитското кралско семейство, когато идва в Манхатън. Мадона, Майкъл Джордан. Няколко известни футболни играчи. Включително Джеръми Коул, след като му издействахте договор за милиони. Другите също са известни.

– Колко души работят в „КС Секюрити“?

– Четирийсет. Ако ми изникнат две големи поръчки едновременно, наемам и допълнително персонал. Не съм единственият, който го практикува. Поемам само ангажименти, с които бих могъл да се справя с хора, които съм обучил. Хора, които разбират как действам аз.

– Някога губили ли сте клиент? – Джилет отпи от водата.

– Никога.

– А били ли сте на косъм?

– Какво разбирате под „на косъм“?

– Някой, когото сте пазили, да е раняван?

– Не.

– Нападан?

– Естествено.

– По вас стреляли ли са някога?

– Да. – Стайлс отметна сакото назад и повдигна ризата. До пъпа му имаше груб белег, друг се мъдреше от лявата страна на ребрата му.

Джилет се вгледа в белезите и се запита какво ли би почувствал той, ако някой от куршумите го беше улучил снощи.

– Защо напуснахте тайните служби?

– Не ми плащаха добре.

– Колко взимате?

– Две хиляди на ден плюс служебните разходи. Още хиляда на ден за всеки мой допълнителен човек.

Джилет подсвирна.

– Трябва да сте добър тогава.

– Много добър.

– Май не обичате да говорите много, Куентин?

– Моите клиенти не ми плащат да говоря, а да ги пазя. – Стайлс огледа офиса. – Ако си търсите компаньон, мога да ви свържа с друга фирма. Първа класа, не задават никакви въпроси.

– Не, благодаря. – Джилет отпи нова глътка от водата. – Изпратете някакви препоръки на секретарката ми.

Крис вече бе решил, че ще наеме Стайлс. Нещо в този мъж го впечатляваше. А и колкото и да подхождаше аналитично към проблемите, през годините той се беше научил да се доверява и на интуицията си.

– Като си тръгвам, ще оставя телефонни номера на хора, с които съм работил.

– Добре.

– Каква ще е задачата? – поинтересува се Стайлс.

– Ще ме охранявате денонощно.

– За какъв период?

– Не знам.

– Тогава цената ми е три хиляди на ден. Когато няма срок, взимам по хилядарка повече.

Джилет пресметна набързо. Почти сто хиляди на месец, и то само за Стайлс. Плюс още хиляда на ден за всеки допълнителен бодигард. Доста скъпо, но така да е.

– Съгласен съм.

– Защо? – попита го след няколко секунди Стайлс.

– Какво защо?

– Защо ви е необходима охрана?

– Някой взриви лимузината ми. – Крис премълча случката от предната вечер.

– Онази, която избухна пред църквата на Парк Авеню ли?

– Да.

– Чух за това. – Стайлс поклати глава. – И чакахте цели три дена, за да потърсите охрана?

– Не. Ние имаме охранителна фирма. Директорът на тази фирма е разпоредил на своите служители да бдят над мен.

– За коя фирма става дума?

– „Макгуайър и Компания“. Познавате ли ги?

– Разбира се. – Стайлс остана озадачен. – Щом вие ги притежавате и Том Макгуайър вече ви е осигурил охрана, защо ме повикахте?

Още по-добре, че Стайлс беше запознат с „Макгуайър и Компания“ и най-вече, че знае кой е Том Макгуайър.

– Снощи бях нападнат – прошепна Крис. – Една жена…

– Почакайте – нареди му Стайлс и взе дистанционното от масата. Включи телевизора и увеличи звука. После придърпа стола си по-близо до Джилет и добави: – Сега можете да говорите, но тихо.

– Какъв е проблемът? – попита Крис, макар че разбра какво е продиктувало действията на Стайлс. Тази предпазливост му хареса още повече.

– Моля ви, говорете тихо.

Джилет се доближи до Стайлс.

– Какъв е проблемът? – повтори наивно.

– Къде беше охраната ви снощи, когато ви нападнаха?

– Не беше с мен.

– Значи човекът, който трябва да ви пази, го няма до вас, когато ви нападат? – Стайлс остави дистанционното на масата.

– Избягах му с колата още в Манхатън. По принцип съм доста добър шофьор.

– Имам един въпрос към вас, а после ще ви кажа какви са ми впечатленията.

– Слушам ви.

– Първо въпроса.

– Добре.

– Защо е трябвало да му бягате?

– Имах си лична работа.

Стайлс го погледна възмутено.

– Господин Джилет, ако ще ви охранявам, не бива да криете нищо от мен. Трябва да знам всичко за вас. Но мога да ви обещая едно: никой друг няма да знае тази поверителна информация. Кълна се, никой.

Джилет го изгледа изпитателно. Този човек внушаваше доверие.

– Заради жена беше – обясни му той. Отчасти истина, но достатъчно, за да задоволи любопитството на Стайлс.

– Добре. Сега – впечатленията ми. Самият факт, че сте успял да се изплъзнете от охраната, вече говори достатъчно. При цялото ми уважение към вас и шофьорските ви умения, отсега мога да ви уверя, че няма как да избягате при никакви обстоятелства от мен или от някой от хората ми. Разбирате ли?

Джилет вече почувства по-голяма сигурност.

– Да. – И той се бе озадачил, че така лесно се изплъзна от човека на Макгуайър.

– Радвам се. Запитахте ли се защо някой би искал да взриви колата ви?

– Не знам.

– Помислете малко.

През следващите няколко минути Джилет описа накратко историята на „Еверест Кепитъл“ и събитията от последната седмица. С какво се занимаваше фирмата и какви колосални количества пари контролира тя… и той. Разказа му за съмнителната смърт на Бил Донован. За избора му за председател на „Еверест“, и то с разлика само от един глас. За това как мнозина биха желали смъртта му. И че в момента може да се довери напълно само на шепа хора. А може би на никого.

– Разкажете ми какво точно се случи снощи. Кога стреляха по вас?

Джилет продължи с разказа си за инцидента в Ню Джърси.

– Може и да е бил обикновен обир – завърши той.

– Каква кола карахте?

– Форд „Таурус“ под наем.

Стайлс поклати глава.

– Хората не стигат чак до стрелба само за да откраднат „Таурус“. Обир ли? Силно се съмнявам. Особено щом са били е две коли. И са стреляли по вас, преди да ви заведат до първия банкомат и да ви накарат да изтеглите всичките си пари. Няма логика. Не, те са търсели именно вас. Чисто и ясно. – Стайлс направи пауза. – На колко възлиза състоянието ви, господин Джилет?

– Много. А след смъртта на Донован е още повече.

– С други думи, вие също сте имал интерес от смъртта на Донован.

Джилет го погледна изненадано:

– Оценявам колко много се стараете да очаровате потенциалните си клиенти, Куентин.

– Казвам това, което мисля – не се впечатли Стайлс.

– По-добре е да ми викате Крисчън. И да минем направо на „ти“.

– Нямам навика да се сближавам с клиентите си. Сега отговорете на въпроса ми. На колко възлиза състоянието ви?

– Около седемдесет милиона. – Освен дяловете във фондовете, които Коен оценяваше на шейсет милиона, Джилет имаше в банкови сметки още десет милиона, които беше спестил по време на кариерата си в „Еверест“ благодарение на щедрата заплата, премиите и процентите от горницата.

Стайлс не показа с нищо, че се е впечатлил.

– И като резултат от смъртта на Донован на колко ще нарасне състоянието ви?

– Милиарди.

Отново изражението на Стайлс не се промени, което се хареса на Джилет.

– Само защото са ви избрали за председател на „Еверест“.

– Ако се задържа на този пост достатъчно дълго.

– Значи всеки друг на този пост би разполагал с милиарди?

– Да.

Стайлс взе отново дистанционното и изключи телевизора. Стана и протегна ръка.

– Приятно ми беше да се запознаем, господин Джилет. Ще оставя на излизане на секретарката ви телефоните на мои клиенти и ще чакам да се свържете с мен.

Джилет също стана и се здрависа.

– Може ли да видя пистолета ви? – Беше го зърнал, когато Стайлс му показа белезите от куршуми.

Стайлс разтвори сакото и показа раменния си кобур с черната дръжка на пистолета.

– Каква марка е? – попита Крис.

– „Глок“, четирийсети калибър.

– Може ли да го подържа.

Стайлс измъкна оръжието от кобура, извади пълнителя от него и го подаде на Джилет.

– Не бихте ми го дали зареден, така ли?

– Не.

Крис подържа глока. Хареса му как изглежда пистолетът и как добре пасва в дланта му. Върна го на Стайлс, който пъхна обратно пълнителя и го прибра в кобура.

– Нает си, Куентин – каза му Джилет, когато той вече се беше насочил към вратата. – Искам да започнеш веднага.

Стайлс се обърна към Крис.

– Извинете ме, господин Джилет, но първо имам да свърша някои неща.

– Накарай някой от хората ти да ги свърши.

– Не мога. Трябва да…

– Ще ти плащам по пет хиляди на ден плюс две хиляди допълнително за всеки твой човек. Но ще започнеш веднага.

Бодигардът изгледа за няколко секунди Джилет, после хвърли око на офиса. Сякаш се опитваше да разбере дали това му случва насън или наяве.

– Добре – съгласи се Стайлс и връчи на Крис визитната си картичка. – През следващия половин час ще обсъдя със секретарката ви вашия работен график и всекидневните ви рутинни занимания и маршрути. До края на деня искам да ми отделите петнайсет минути, за да проверя офиса за подслушвателни устройства. Ако имате нужда от мен, обадете ми се – завърши той и излезе.

Джилет се върна на бюрото си.

– Деби, извикай Бен – инструктира я той по интеркома. – И помогни на господин Стайлс – дай му всякаква информация, която ти поиска.

– Всякаква?

– Да, всякаква. – Крис провери цените на акциите в мрежата. От сутринта акциите на „Доминиън Ес Енд Ел“ бяха спаднали с три процента, но пазарът като цяло беше във възходяща линия. Много скоро можеше да се появи проблем. Проблем с посивяла коса и планове за Белия дом.

Няколко минути по-късно в кабинета влезе Коен и седна.

– Кой е този при Деби? – попита той.

– Казва се Куентин Стайлс. Отсега нататък ще бъде мой личен бодигард. Ще му плащаме пет хиляди на ден плюс служебните разходи.

– Пет хиляди?

– И още по две хиляди за всеки допълнителен негов служител. Днес ще ти донесе договора да го оформиш и подпишеш.

– Но нали Том Макгуайър ти е назначил охрана? – запротестира Коен.

– Трябва ми мой личен телохранител – отсече Джилет. – Не на Том, не твой, не на който и да било друг. Мой.

– Това ми се струва доста нон секвитур.

Джилет се приповдигна в стола си, изкушен да забрани официално със заповед използването на латински език в „Еверест“, но се сдържа.

– Не искам да чувам повече никакви въпроси. – Нямаше намерение да казва на Коен за снощната стрелба. Изобщо нямаше нужда да се оправдава за нищо пред заместника си. Или пред който и да е друг. – Разбра ли ме?

Коен примижа.

– Разбрах.

– Така те искам. – Джилет отново провери акциите на „Доминиън“: бяха паднали с още двайсет цента само за няколко минути. – Даде ли парите на онези деца?

– За всичко съм се погрижил.

– Благодаря ти.

– Моля.

– Какво стана по онзи въпрос за Фейт? – попита Джилет. Вчера беше помолил Коен да провери договора с Фейт Касиди по повод на онова, което му беше казал Том Макгуайър. – Има ли нещо?

– Да. – Коен прелисти няколко страници от бележника си. – Продажбите на последния ѝ албум са с трийсет процента по-малко от първия, сравнено със същия период от време след промоцията на албума.

– Кога беше пуснат на пазара последният ѝ албум?

– Преди няколко седмици.

– И преговорите по договора ѝ със звукозаписната компания са още спрени?

– Да. Според шефа на компанията е така.

– Той даде ли ти конкретна информация колко пари е отделила компанията за втория албум в сравнение с първия?

Коен кимна замислено.

– С петдесет процента по-малко.

– Петдесет процента? Каза ли ти защо?

– В момента проверява.

– Негодник – измърмори Джилет.

– Какво?

– Нищо.

Ситуацията беше точно както я описа Макгуайър. Донован си го връщаше на Фейт, задето не беше пожелала да му се отдаде в лимузината. Всичко опираше до реванш и отмъщение.

– Кога ще я видиш пак? – поинтересува се Коен.

– Тя е на Западното крайбрежие във връзка с рекламата и промоцията на албума. Трябва да се върне довечера или утре.

– Внимавай с нея – предупреди го Коен.

– Не се притеснявай, Бен. – Джилет провери акциите на още една компания. – Днес трябваше да ми изготвиш доклад за „Лоръл Енерджи“, нали? Те приключиха ли със сеизмичните тестове?

– Да, но там има нещо странно.

– Какво има?

– Снощи са открили пикапа на водача на екипа на осемдесет километра северно от забравеното от бога градче Амачук. Записите от тестовете са били на предната седалка, но от него нямало нито следа.

– Изпратихте ли записите в лабораторията?

– В момента, докато разговаряме с теб, ги анализират.

– Някакво предположение какво може да се е случило с човека?

Коен сви рамене.

– Акумулаторът на пикапа е замръзнал и не е могъл да продължи. Вчера там имаше много силни снеговалежи. Хората ни смятат, че сигурно се е опитал да стигне пеша. Но от друга страна той е ходил по тези доста често и не може да не е знаел, че до града има осемдесет километра. Би трябвало да остане в пикапа и да чака помощ.

Джилет се вторачи замислено в Коен.

– Значи акумулаторът му се е изтощил?

Коен провери записките си.

– Така ми казаха. Ключът е бил на стартера, когато са открили колата. Опитали са да запалят, но не са могли.

– Как така акумулаторът ще падне внезапно, изневиделица? Искам да кажа, щом двигателят се задейства веднъж, после акумулаторът не играе никаква роля, нали?

– Вероятно да. Не разбирам много от коли.

– Кой нормален човек би изключил двигателя и би оставил акумулаторът да изгасне и да се изтощи?

Коен сви рамене.

– Понятие си нямам.

– Обади ми се веднага, щом станат готови от лабораторията.

– Разбира се.

– Адвокатите от „Ю Ес Петролиъм“ свързаха ли се с теб?

– Вчера се обадиха за онази компания за преработка на петрол. Ричард Харис явно много иска „Лоръл“.

– Да. Може би знае нещо, което не ни е известно.

– Сериозно ли го мислиш?

– Може би. Слушай сега, по-късно ще се съберем – ти, аз и Фарадей, за да поговорим за повишението на Кайл и Марси.

– Какво има да говорим? Ти вече си взел решението.

Джилет кимна.

– Да, така е.

– И няма да ми позволиш да остана председател на поне една компания?

– С този въпрос приключихме, Бен. Твоята работа ще е съсредоточена изцяло върху вътрешната дейност на „Еверест“. Ще ми окажеш неоценима помощ, докато аз се занимавам с портфейлните компании и помагам на Фарадей да набере капитал за следващия ни фонд.

– Добре – отговори Коен след няколко секунди. – Не ми харесва, но приемам.

– Браво.

– Знаеш, че ще се постарая да си върша работата възможно най-добре.

Вярно е, каза си Джилет. Такъв си беше Коен. Ако приемеше дадена задача, той я изпълняваше перфектно. Независимо дали е ентусиазиран или не.

– Да, знам го.

– Щом ще е така, ще ми трябват хора, които да ръководя.

– Утре ще издам нарежданията си – увери го Джилет.

– Ще ми трябва нещо повече.

– Какво имаш предвид?

– Трябва ми титла.

– Титла?

– Да.

– Но нали вече си съдружник-управител?

– Искам да бъда главен оперативен директор.

Не беше кой знае какво. Щом Коен искаше да е главен оперативен директор, добре, така да е. По този начин и двамата получаваха това, което искаха.

– Имаш го. Отсега нататък ти си главен оперативен директор на „Еверест“.

Ричард Харис стоеше на ъгъла на една оживена улица в Далас и чакаше светофарът да светне зелено. Можеше да изпрати секретарката си да вземе този сандвич „Проволоне“, но магазинът се намираше само на няколко пресечки от централата на „Ю Ес Петролиъм“ – лъскавия шейсет и седем етажен небостъргач. Освен това времето днес беше хубаво. Малко раздвижване нямаше да му дойде зле. Харис погледна назад през рамо към небостъргача, който беше любимият му проект през последните две години. Сградата беше внушителна и беше най-високата в небето на Далас. До трийсетина дни Харис щеше да прибави към трофеите си и „Лоръл Енерджи“. Тази мисъл го накара да се усмихна самодоволно. Крисчън Джилет се мислеше за майстор на преговорите, но младокът имаше още доста да се учи. Някой ден можеше да стане добър като Донован, но дотогава имаше още много хляб да яде.

Тъкмо когато един автобус минаваше по улицата, мъж от тълпата се промъкна зад Харис и го бутна. Бутна го леко с рамото. Достатъчно Харис да загуби опора и да падне на улицата, само на три метра от носещия се срещу него автобус.

В един миг Харис чакаше с тълпата на светофара. В следващия вече го нямаше. Търкаляше се по асфалта като парцалена кукла. Мъртвото му тяло се спря на сто метра от мястото, на което беше блъснато от автобуса.

В настъпилия хаос мъжът, който беше бутнал Харис, спокойно се измъкна незабелязан посред бял ден, в центъра на Далас.

Снощи пропусна мишената си. Джилет беше още жив. Но днес усилията му се увенчаха с успех. Харис беше мъртъв. Оставаше да приключи и с Джилет.

11.

Партньори, съдружници – в живота е изключително трудно да се сдобиеш с такива.

– Да вървим. – Джилет направи знак на Деби да затвори вратата на малката конферентна зала в съседство със стария кабинет на Донован. Досега там се събираха Донован и съдружниците-управители. Странно, че старецът го нямаше тук, сред тях. Още по-странно беше, че подобна мисъл му мина през ума. Крис не беше сантиментален човек.

Вече беше опаковал в кашони личните вещи на Донован и ги беше изпратил в имението. Всичката информация от бюрото и шкафовете на Донован, отнасяща се до „Еверест“, беше подредена и заведена в отделни папки. През уикенда щеше да се нанесе в кабинета. Не че там му харесваше много, но се налагаше да се премести. Това беше кабинетът на водача на глутницата и всички трябваше да разберат, че вече той е водачът.

– Трябва да обсъдим доста неща – продължи той, щом Деби седна до него. Поставяше въпросите ребром, както би се държал Донован на негово място. В стаята присъстваха Коен и Фарадей. Тримата се виждаха за първи път от погребението насам.

– Тя какво прави тук? – попита Фарадей с характерния си британски акцент.

С времето Джилет се научи да разпознава настроението на Фарадей по акцента му. В момента беше доста раздразнен.

– Тя ще протоколира събранието.

– Бил никога не караше секретарката си да прави протоколи.

– Може би е трябвало да я кара. – Джилет хвърли поглед към Фарадей. Добре че днес му остана време да си купи нови контактни лещи. Образът вече не беше неясен. Освен това имаше възможност да види Стайлс в действие и определено беше впечатлен. – Не се страхувай от промяната, Найджъл. – Крис забеляза, че днес Фарадей се беше порязал по брадичката.

– Като говорим за промени, аз предлагам вече да водим събранията си облечени по-нормално. Всички в Ню Йорк го правят, а и на мен ми писна от тези костюми и вратовръзки.

Джилет поклати глава. Обичаше формалностите. Също като Донован. С костюми хората се държаха по-сериозно.

– Не.

– Не се страхувай от промяната, Крисчън – саркастично подметна Фарадей, след което се обърна към Коен: – Ти какво мислиш, Мойсей? Не ти ли се иска да се обличаш нормално?

– Каквото реши Крисчън.

– Добре, но ти какво мислиш?

Коен сви рамене.

– Все ми е тая.

Фарадей изръмжа недоволно.

– Поне веднъж изкажи мнението си.

– Хей, аз…

– Кой е чернокожият, дето се върти днес из офиса? – Фарадей смени темата. – Изглежда така, все едно може да те смачка само с два пръста.

– Куентин Стайлс – отвърна Джилет, развеселен от начина, по който Фарадей преминава от тема на тема. Беше търговец до мозъка на костите си. – Новият ми бодигард. – Фактът, че Фарадей попита за Стайлс, означаваше едно – двамата с Коен не си бяха говорили от изборите за председател досега. Коен разбра още сутринта за Стайлс, но не беше казал на Фарадей. Те не бяха никак близки, но Джилет предполагаше, че може да образуват нещо като сговор след събитията от последната седмица. За щастие още не го бяха сторили. – Отсега нататък Стайлс ще ме придружава навсякъде.

– Мислех, че Том Макгуайър се грижи за личната ти сигурност – каза Фарадей.

– Трябваше ми още един чифт очи и уши с оглед на случилото се.

– Хм. Хей, какво реши за кабинета на Донован? Ще се пренесеш ли в него? Защото ако не го искаш, аз ще го взема. В интерес на истината той ми се полага. Аз съм първенецът по набиране на капитали тук. Най-много от всички се занимавам с инвеститорите. Заслужил съм си го. Винаги успявам да впечатля инвеститорите и да ги накарам да дадат много пари.

– Аз ще се пренеса – отговори твърдо Джилет. – Но ти благодаря, че повдигна въпроса за инвеститорите. С тях трябваше да започнем. Ще създадем нов фонд.

– Нов фонд? – попита Фарадей.

– Да. „Еверест Кепитъл VIII“.

– Но нали от седмия сме инвестирали само петдесет процента от парите?

– Над петдесет процента – поправи го Джилет. – Което означава, че мога да започна с осмия по всяко време.

Фарадей се обърна към Коен:

– Вярно ли е?

– Да.

– Вече започнах с набирането на капитала, Найджъл – продължи Джилет. – Вчера сутринта говорих с Майлс Уитман за „Норт Америка Гарънти“.

Фарадей се облегна назад и скръсти ръце пред гърдите си.

– Благодаря, че ми каза все пак – промърмори той.

– Исках да задействам нещата колкото се може по-скоро. Майлс се отзова веднага. Обеща да инвестира милиард и половина.

– Милиард и половина? – Фарадей не вярваше на ушите си.

– Да. И, Найджъл, не е необходимо да се свързваш с Майлс. Аз ще контактувам директно е него.

– Но аз…

– Не се мори. – Джилет усети паниката в гласа на Фарадей. – Твоята задача ще е да събереш останалите тринайсет и половина милиарда.

– Тринайсет милиарда и половина?

– Точно така.

– Мили боже! Искаш да кажеш, че капиталът ще е петнайсет милиарда?

– Да.

– Но досега никой не е правил толкова голям инвестиционен фонд.

– Ние ще сме първите. Между другото, Пол Стрази ще създаде по същото време фонд на „Ейпекс“ е десет милиарда.

– Тази новина не ме успокоява много.

– Бъди по-уверен, Найджъл.

Фарадей козирува шеговито на Джилет.

– Слушам, капитане. Но в бъдеще поне ме предупреждавай, че ще говориш с големите ни инвеститори. Страшно ще се изложим, ако се обадя на някого от тях и той ми каже, че вече е имал среща с теб. Ще изглеждаме като пълни аматьори.

– Разбира се – съгласи се Джилет. – Нека се видим по-късно, за да обсъдим подробностите. Ще ти трябва поне още един човек да ти помага. Може би двама.

– Може би трима.

– Както казах, ще го обсъдим по-късно. – Джилет се огледа из стаята. – Следващият въпрос. Съгласих се да продам „Лоръл Енерджи“ на „Ю Ес Петролиъм“ за един милиард долара. Ние инвестирахме триста милиона в тази компания, така че за нас сделката е повече от отлична: седемстотин милиона долара печалба. А и купувачът е надежден. Знаем, че няма да имаме проблеми е плащането. – Той се обърна към Коен: – Бен, помоли Кайл да се заеме със сделката.

– Ами добре, щом си решил. – Коен си записа нещо в бележника.

– Искам да приключа с трансакцията бързо – продължи Джилет. – Но не по-рано от първи януари. Добре е да избегнем облагането на парите от печалбата е данък общ доход.

– Бил поне ни позволяваше да дискутираме, преди да вземе решение за продажбата на портфейлна компания – намеси се Фарадей.

– Предложението дойде съвсем неочаквано и за мен. Направо от Ричард Харис, главния директор на „Ю Ес Петролиъм“. Предложи ми го по време на погребението на Бил. Трябваше веднага да реша. – Още един знак, че Коен не заговорничеше с Фарадей и не му снасяше информация. – Бен беше с мен в стаята, когато Харис направи предложението. Може да го потвърди.

– Не трябваше ли първо да получим резултатите от сеизмичните тестове в Канада, преди да се съгласяваме? – попита Фарадей.

– Ще ги имаме другата седмица. Ако ударим джакпота, ще преговаряме отново. Други въпроси?

– Да. Защо Коен вече знае всичко?

– Повиших го в главен оперативен директор. През последните дни събитията се развиха бързо и трябваше някой да ми помага, докато аз преговарях. Ще ми трябва човек, който изцяло да се занимава с вътрешната дейност и организация на „Еверест“. Бен е най-подходящ за тази работа.

Ядосан, Фарадей пъхна ръце в джобовете и се отпусна на стола си.

– А нашите портфейлни компании? Кой ще получи председателските постове на Донован и Мейсън?

– Аз ще оглавя петнайсет от двайсет и седемте. Кайл и Марси ще си разделят поравно останалите дванайсет.

Фарадей замълча за момент. Накрая се обърна към Коен:

– И за това ли знаеше?

Коен извърна глава.

– Да, знаеше – отговори вместо него Джилет.

– По дяволите! – извика Фарадей и удари с ръка по масата.

Деби се беше съсредоточила върху записките и избухването на Фарадей ѝ дойде изненадващо. Уплашена, тя изпусна химикалката и вдигна ръце пред гърдите си.

– По-спокойно, Найджъл – предупреди го Джилет.

– По-спокойно? По дяволите, Крис! Ти взимаш важни решения за бизнеса, а аз научавам за тях няколко дни по-късно. Но Коен вече е осведомен за всичко. Аз също съм управител-съдружник. И ми казваш да съм спокоен?

– Трябва да действам в интерес на фирмата – хладнокръвно отвърна Джилет. – Аз съм председателят.

– Радвам се за теб, мътните те взели.

– Найджъл, не мисля, че…

– Дори не ми каза, че си уволнил Мейсън. – Фарадей не беше приключил е гневната си реч.

Джилет присви очи.

– Откъде разбра тогава?

– Трой ми се обади. Знаеш ли, че Пол Стрази го е взел на работа?

Джилет трепна леко, но не каза нищо.

– Ха, видя ли? Не знаеше.

– Кога го е наел? – попита Джилет.

– Вчера. Стрази му се е обадил в апартамента след погребението, за да си уговорят среща. Стрази е знаел какво се е случило, преди аз да разбера. Преди да разберат останалите от нас.

Значи в „Еверест“ имаше къртица. Майлс Уитман го беше предупредил, че Стрази няма да се спре пред нищо, за да надделее. А да имаш информатор вътре в „Еверест“ беше доста голямо предимство за него. Сега вече се убеди, че Уитман е прав. Трябваше да разкрие предателя незабавно. С помощта на Куентин Стайлс. Стайлс щеше да му помогне да разбере и кой му беше изпратил предупредителното електронно писмо вечерта преди да го нападнат пред бензиностанцията.

– И няма да оставиш на мен или на Мойсей нито един председателски пост? – продължи да се кара Фарадей. – Ще повишиш Марси и Кайл, ще ги направиш управителни съдружници и ще им сервираш постовете на тепсия. Та това е безумие!

Джилет хвърли поглед към Коен. Значи все пак Бен съобщаваше информация на Фарадей. Поне за някои неща. Вероятно за нещата, за които и той беше недоволен. Като повишението на Кайл и Марси.

– Да – отговори той. – Ще ги повиша. И ще дам на всекиго по пет процента от горницата.

– Нечувано! – извика Фарадей и скочи от стола. – Те не заслужават пет процента.

– Млъкни, Найджъл! Кайл и Марси са изключително талантливи. Том Макгуайър ми каза, че през последните шест месеца са се опитвали да вербуват Кайл няколко пъти. – Джилет се обърна към Коен: – И Марси също, нали?

Заместникът му кимна.

– Така че ако не ги повиша и не им дам парче от баницата, те ще напуснат. Тогава ще се наложи да си търсим хора отвън, които ще ни изнудват за над десет процента. И то хора, които не познаваме. Седни, Найджъл.

Фарадей бавно седна, стиснал зъби.

– Ще се срещна е Марси и Кайл, за да им го съобщя. Останалите от фирмата ще ги уведомя по електронната поща.

– Каква част от горницата на осмия фонд си предвидил за мен и Коен? – недоволно попита Фарадей. Очевидно вече не можеше да се контролира.

– За Бога, Найджъл, не бъди толкова нахален – предупреди го Коен.

– Майната ти! Той ще ни прецака. Сигурен съм.

– Ще ти дам това, което заслужаваш, Найджъл – спокойно отговори Джилет. – Ако събереш капитала бързо, ще получиш добро възнаграждение. Ако ли не, ще се разочароваш доста.

– А колко ще запазиш за себе си?

– Не съм решил още.

– Обзалагам се, че е повече от двайсет процента.

– Казах ти, не съм… – Джилет млъкна, тъй като в залата влезе секретарката на Коен.

Тя се наведе до шефа си и му прошепна нещо на ухото. Коен отвори уста от изненада.

– Какво има? – попита Джилет.

Коен не каза нищо.

– Бен?

Коен поклати глава:

– Ричард Харис е бил убит днес в Далас. На три пресечки от щабквартирата на „Ю Ес Петролиъм“.

Крис почувства как изведнъж устата му пресъхва.

– Как е станало?

Коен погледна първо към секретарката си, после към Джилет.

– Бил е прегазен.

Джилет се вторачи замислено в заместника си. Първо Донован. После онзи човек в Канада. Сега и Харис.

12.

Правителство – призвано да служи на обществото и да го защитава. До момента когато властимащите се почувстват недосегаеми и започнат да злоупотребяват с правомощията си за тяхна собствена изгода. Или по-лошо – когато са заслепени от болни амбиции.

Ако никога не сте били жертва на заговор на хора от етажите на властта, няма как да знаете с какво огромно отчаяние и страх е съпроводено това, без да сте го изпитали и на собствения си гръб. Ако пък сте били тяхна жертва, вие най-добре си давате сметка колко сте уязвим, въпреки че сте невинен. Защото в стремежа си да се докопа до вас, правителството е способно на почти всичко – независимо дали действията му са законни. А вие не можете да сторите почти нищо, за да го спрете.

Тогава, дори и да сте били атеист през целия си живот, изведнъж започвате да вярвате в Бог. Защото ви докарват дотам, че ви остава да се молите само на Бог да ви помогне.

Пол Стрази обичаше всичко около него да му напомня за успеха. Офисът му в „Ейпекс“ беше пълен е елегантни мебели и антики. Возеше се на лимузина ролс-ройс. Държеше мезонет с пет спални на върха на най-престижната жилищна сграда в Манхатън и красиво имение в Ийст Хамптън. Пиеше само качествени вина от франция и пушеше кубински пури от Хавана, които му внасяше стар негов приятел с връзки в митницата на летището в Нюарк.

Разкош. Навсякъде и през цялото време.

Но този офис беше обзаведен доста спартански: три на три метра, без прозорци – като затворническа килия. Стените не бяха боядисани. За мебели служеха само метално бюро и два стола. Тази килия се намираше в огромен склад в най-размирните райони на Бронкс.

На Стрази тя му напомняше за дупката в Източен Ню Йорк, в която беше израснал. Макар и страшно много да мразеше нейната потискаща атмосфера, стаичката му служеше за една-единствена важна цел. Тя беше мястото, в което той можеше да провежда срещите си в пълна тайна. А когато имаше среща със сенатор, секретното помещение придобиваше още по-голямо значение.

Стрази погледна към единствената декорация на стената. Единствения предмет, който беше запазил през годините като спомен за омразното си детство. На гол пирон в семпла черна рамка беше закачено писмото от застрахователната компания, с което те отказваха да предоставят на майка му пари за лечение на рака ѝ.

Когато лекарят откри заболяването, тя беше пропуснала да внесе четири месечни вноски за здравната си осигуровка, понеже парите ѝ трябваха, за да купи храна на тримата си малки синове. Човекът, при когото работеше като прислужница в Манхатън, неколкократно беше отказвал да ѝ плати, като все отлагаше за следващата седмица. Накрая майка му разбра, че той няма никакво намерение да ѝ плаща. И тъй като беше самотна майка – бащата на Стрази ги беше зарязал преди години – тя нямаше никакви други доходи.

Но от застрахователната компания не проявиха никакво състрадание. Многобройните молби да направят изключение останаха глас в пустиня и в един горещ летен ден майка му се спомина на леглото в спалнята.

Трагедията научи Стрази на най-важния урок в живота му: болшинството от хората не изпитват никакво състрадание към непознатите. В края на краищата всичко се свежда до пари.

Така той самият свикна да не изпитва състрадание към другите – освен към най-близките си. Научи се да свежда всичко до пари. Да използва онези, които не му бяха никакви, единствено за лична изгода.

И тъй като си беше научил добре урока, в момента състоянието му се оценяваше на милиарди долари. Понякога той се питаше дали би могъл да си купи с цялото това богатство баща, който да го обича, и нормално детство.

Най-отдолу на писмото беше изписано едно име. Харълд Блийкър. Мъжът, който беше отказал да покрие здравните разноски на майка му, беше ѝ отказал правото да живее. Преди петнайсет години Стрази съсипа живота на Блийкър, направи на пух и прах малката му фирма за химическо чистене, в която нещастникът беше вложил всичките си спестявания след пенсионирането си. Стрази отвори своя фирма за химическо чистене точно до тази на Блийкър и сложи двойно по-ниски цени на услугите. Накара го да фалира само за три месеца. Също така плати на една красива жена да завърже разговор с Блийкър в бара една вечер, тъкмо когато бизнесът му се рушеше, да го напие и да го заведе в хотел, където да преспят. Там половият им акт беше тайно заснет и Стрази изпрати анонимно касетата на госпожа Блийкър. Същия номер повтори и с женения син на Блийкър – и то със същата жена.

Стрази се усмихна, когато за сетен път прочете подписа на Блийкър. Който твърдеше, че отмъщението не решава нищо, изобщо не беше прав. Отмъщението беше по-сладко и от меда и той обожаваше вкуса му.

На врата леко се почука. Стрази стана и отвори вратата. Стокман влезе веднага, сякаш някой го гонеше. Стрази надникна в полутъмния коридор, но не видя никого. Доволен, затвори вратата и я заключи. Стокман вече беше свалил палтото си и се беше настанил пред бюрото.

– Добро утро, Джордж.

– Здрасти, Пол. – Стокман се загледа в писмото, окачено на стената, и се напрегна да прочете ситния текст. Когато разбра, че листът хартия имаше стойност само за този, който го е окачил, любопитството му секна. – Мило местенце – подметна саркастично той и огледа стаята.

– Върши работа.

– Аха. И защо ме повика тук?

– Реших, че не ти се случва да минаваш често през тези райони на Бронкс и е добре да видиш как живеят твоите избиратели.

– Благодаря за образователната мисия – сухо отвърна Стокман. – За какво искаш да говорим?

– Да започнем с вдовицата на Донован.

– Аз ѝ се обадих. Казах ѝ, че имам информация от достоверен източник, според която в инвестиционния портфейл на „Еверест“ назряват сериозни проблеми. Както се уговорихме с теб.

– Знам, че си се обадил.

– Така ли?

– Ъхъ.

– И как разбра?

– Тя ми звънна, за да ми каже, че възнамерява да се срещне днес с Джилет.

– А, добре тогава.

– А щом информацията за „Доминиън Сейвингс Енд Лоунс“ бъде публично огласена чрез твоя приятел в Конгреса, тя веднага ще ми продаде нейните дялове. Ще се отрече от Джилет толкова бързо, че той дори няма да има време да реагира. Веднага щом Пийт Елиън проведе прес конференцията.

Питър Елиън, конгресмен от Айдахо, беше заместник-председател на Комисията по корпоративните злоупотреби и беше плътно под контрола на Стокман.

Стокман изчетка с ръка някаква прашинка от панталона си.

– Не се ли притесняваш, че може да не е достатъчно?

– Кое няма да е достатъчно?

– Онова, което ще оповестим за „Доминиън“.

– Достатъчно за какво?

– Да накара вдовицата да продаде дяла си в „Еверест“ на теб.

– Ти нали говори с нея? В момента тя е като котка върху горещ ламаринен покрив. Търси и най-малкия повод, за да разпродава. Защо да не е достатъчно? Вестниците ще гръмнат със заглавия на челните страници. Тя ще се побърка. Ще се уплаши, че цялото ѝ състояние ще се изпари за нула време.

– „Еверест“ вече не контролира „Доминиън“. Притежават само десет процента, останалото е в ръцете на акционерите. Джилет може да успее да отрази удара и „Еверест“ изобщо да не пострада.

– Но онова, което ще разкрием ние, би могло да се случи, докато те са контролирали „Доминиън“. И Елиън трябва специално да го подчертае по време на пресконференцията. Трябва да заяви, че имаме документи, които показват пряката намеса на „Еверест“.

– Така и ще направи – увери го Стокман.

Стрази се облегна в стола си, не напълно удовлетворен. Разбира се, в ситуации като тази той никога не беше сто процента доволен. Не и преди всичко да мине по неговия сценарий.

– За петък ли остава? – попита той.

Стокман кимна.

– Елиън ще проведе конференцията някъде около обяд.

– Сигурен ли си, че ще го направи?

– Напълно. Аз съм неговият кръстник в Сената. Той има нужда от мен.

– Усъмни ли се в достоверността на информацията? Поиска ли да види документацията?

– Не и няма да поиска. Няма интерес. Преди време аз му помогнах в една трудна за него ситуация. Нещата можеха да се развият по друг начин и да унищожат политическата му кариера. Но сега всичко е спокойно.

Стрази се ухили.

– Джилет май ще се откаже от идеята си за новия фонд, преди още да е стартирал. А вдовицата ще ми продаде нейния дял в „Еверест“ заедно със златната двайсет и пет процентова акция. Ще свикам събрание на акционерите веднага и ще изритам Джилет, след което ще сложа мой човек за председател. – Усмивката му се разплу още повече върху лицето. – С двайсет и пет процента от гласовете аз ще съм стабилен като бетон. Онзи ден Джилет спечели само с един глас разлика, а това дори не се възприе като скандално. Аз сигурно ще получа сто процента.

– Няма да е лошо да намериш нещо лично за Джилет – отбеляза Стокман. – Защото няма да можем да стоварим вината за „Доминиън“ върху него. Ще обвиним „Еверест“, но не и него конкретно. Той много бързо ще докаже, че не е бил замесен. Че с емитирането на акции на „Доминиън“ са се занимавали само Донован и Марси Рийд. Та нали затова прибягваме до тази информация – защото той не е бил в течение на нещата. Така няма да знае и какво му готвим.

– Работя по въпроса – отвърна Стрази.

– Какво точно?

– Наех на работа онзи съдружник-управител от „Еверест“, когото Джилет уволни през уикенда. Казва се Трой Мейсън. Ако има някой, който да ни покаже кирливите ризи на Джилет и неговите компании, то това е Мейсън. – Стрази направи пауза. – Кога ще обявиш кандидатурата си, Джордж?

– Веднага след пресконференцията на Елиън за „Еверест“. Веднага щом обяви на света, че възнамерява да проведе разследване.

– Идеален синхрон. Веднъж щом овладеем контрола над „Еверест“, ти ще спечелиш още няколко милиона гласове – моята чекова книжка също.

– А благодарение на помощта ми, ти ще контролираш два пъти повече инвестиционни капитали. Двете най-големи инвестиционни дружества в света. Сделката е еднакво изгодна и за двама ни, Пол.

Стрази кимна бавно. Той вече притежаваше цяла империя, но много скоро владенията му щяха да се удвоят, в същото време от бизнеса на Донован нямаше да остане нищо. Много бързо щеше да заличи неговото име от картата на капиталовите инвестиции.

– Откъде ще намериш пари? – попита Стокман. – Имам предвид дяла на вдовицата в „Еверест“ и моята кампания. Каза ми, че нейният дял ще струва най-малко два милиарда, а за моята кампания ми обеща сто милиона.

Стрази изгледа с досада Стокман. Нямаше защо да му казва как и с какви пари ще плаща. Не беше негова работа. Но искаше сенаторът да бъде спокоен и уверен, когато дадеше картбланш на Питър Елиън да проведе пресконференцията в петък.

– Дялът ми в „Ейпекс“ възлиза на почти пет милиарда долара. Вече разговарях с неколцина от моите банкери да го използвам като допълнителна банкова гаранция. Още не съм им казал за какво, но няма да е проблем да изтегля два милиарда. Може дори да използвам и дяла в „Еверест“ като гаранция. Но ако банкерите сметнат, че с портфейла на „Еверест“ има проблеми, няма да ми дадат много. Освен това ще се пазаря с вдовицата.

– Какво имаш предвид?

– Ще се опитам да я използвам и нея като банка.

– Не разбирам.

– Когато се срещна с нея, за да спазарим цената на дяла, ще предложа да ѝ платя един милиард в брой, а останалия един милиард да изплащам през следващите пет години. По двеста милиона на година.

– Може да не се съгласи. Не проваляй плана, Пол.

Стрази въздъхна. Политици. Повечето от тях бяха идиоти, защото никога не им се беше налагало да печелят пари. Те живееха на гърба на другите. И не разбираха, че всичко в бизнеса се основава на пазарлък и преговори. Та дори и цената на обикновените канцеларски кламери.

– Успокой се, Джордж, всичко ще мине като по мед и масло.

– Ами моята кампания? Да предположим, че вдовицата се съгласи с твоята схема. Как ще платиш за кампанията ми тогава?

– Имам триста милиона долара в депозити, приятелю. – Стрази забеляза как сенаторът видимо се успокои. – Няма да е проблем. Имай ми доверие.

– Ще ми позволиш да изнасям речи в твоите портфейлни компании? В „Ейпекс“ и „Еверест“, нали?

– Както се разбрахме. Не се тревожи.

– Ще ми трябва незабавен достъп до медийната компания, която е собственост на „Еверест“. Искам всичките телевизионни и радиостанции.

– Ще ги имаш.

Двамата се умълчаха за малко, а Стрази се замисли на прага на какъв грандиозен успех се намира.

Накрая Стокман отново заговори:

– Сигурен ли си, че типът от „Еверест“, когото си взел на работа, е на наша страна?

– Накъде биеш?

– Не ми се иска да го казвам, но Джилет е доста потаен. Може би уволняването е част от някаква клопка, тъй като знае, че веднага ще искаш да се свържеш с този тип. Може да е някакъв троянски кон. Може още да работи за Джилет.

Стрази се намръщи. Макар повечето политици нищо да не разбираха от бизнес, до един бяха доста обиграни в интригите.

– И на мен ми мина през ума, но аз съм се застраховал. Мейсън е на наша страна, сигурен съм.

Стокман си пое дълбоко въздух.

– Добре.

Стрази бръкна в най-горното чекмедже на бюрото и извади оттам пура. После бавно и с наслаждение я помириса.

– Дали Донован е казал на Джилет, че с теб работим заедно?

Донован беше разкрил истината благодарение на една секретарка от офиса на Стокман, която беше подкупил. Тя бързо изхвърча оттам, след като се разбра, че му снася информация.

– Не мисля – отвърна Стокман. – През последните години той и Джилет не бяха много близки. Поне ако се съди по думите на твоя човек.

Стрази запали пурата и дръпна няколко пъти от нея.

– И според мен е така. – Той поклати глава. – Защото ако му е казал, и за двама ни няма да е никак добре. Джилет ще прозре плана ни на мига.

Стокман се покашля.

– Мислиш ли, че Бил Донован е убит?

Стрази изгледа гневно сенатора:

– Откъде да знам?

– Времето на смъртта му пасна идеално на схемата ни.

Стрази отново го изгледа. На практика сенаторът не рискуваше кой знае колко в цялата тази работа, но пък получаваше огромна изгода. В интерес на истината той не рискуваше нищо. Само му осигуряваше услугите на конгресмена Елиън и Комисията за разследване на корпоративни злоупотреби. В замяна той получаваше наготово финансиране на президентската кампания, гласовете на служителите от компаниите на „Ейпекс“ и „Еверест“, цяла мрежа от радио- и телевизионни станции, както и възможност за изнасяне на речи пред хиляди работници.

– Мислиш ли, че са го убили? – попита отново Стокман.

– Казах ти вече. Нямам никаква представа.

– Ами Джилет?

– Какво Джилет? – Стрази изведнъж се ядоса, че Стокман получава лъвския пай от сделката, а когато някой получаваше повече от него, независимо за какво ставаше въпрос, Стрази го приемаше лично и присърце.

– Какво мислиш за взривената му лимузина пред църквата по време на погребението на Донован?

– Мисля, че Джилет има врагове. И е добре много да внимава, ако иска да остане жив.

Джими Холт вървеше забързано из коридора, навел глава, пъхнал ръце в джобовете, стиснал под мишница доклада. Той беше главен енергиен анализатор в хюстънската инженерна фирма „Пулън Маркс“. В гърлото му сякаш беше заседнала буца. Току-що беше разчел записите от сеизмичните тестове.

– Здрасти, Джими.

Холт се завъртя по посока на гласа. Сам Ебърнъти – друг анализатор от фирмата, бе подал глава от вратата на офиса.

– Какво? – троснато го попита Холт. – Какво искаш?

– Боже, какво ти е, Джими?

Холт си пое дълбоко въздух. Каза си, че трябва да се успокои, иначе Ебърнъти можеше да направи връзката между неговото вълнение и доклада.

– Защо? – попита той, стараеше се да звучи ни лук ял, ни лук мирисал.

Ебърнъти поклати глава.

– Изглеждаш ми притеснен.

Холт се обърна и продължи забързано по коридора. Така беше най-добре. Иначе Ебърнъти наистина щеше да види колко е развълнуван.

– Хей, искаш ли да обядваме днес? – провикна се колегата му.

– Да, добре. Звънни ми след час.

Секунди по-късно Холт почука на вратата на шефа си.

– Джими, ти ли си?

– Да.

– Влизай, влизай. – Бил Пъркинс покани в кабинета си Холт и бързо затвори вратата след него. – Е?

Холт подаде доклада.

– Невероятно. Това е едно от най-големите подземни залежи на петрол и газ.

Пъркинс грабна папката от ръката на Холт и бързо прегледа резюмето, което му беше подготвил.

– Това чудо струва трилиони – продължи Холт. – Никога не съм виждал подобно нещо.

– Нали не си казал на никого? – попита го Пъркинс с разтреперан глас.

– Абсолютно на никого. Точно както ме инструктира. Дойдох направо при теб.

Пъркинс кимна.

– Точно така. А сега и ти забрави, че си виждал доклада. Разбра ли ме?

Холт поклати глава.

– Защо, какво има, Бил?

– Най-добрия съвет, който мога да ти дам, е да не задаваш никакви въпроси. – Пъркинс кимна към вратата. – А сега изчезвай.

13.

Подчинени – с тях е малко по-лесно да се оправяш, отколкото със съдружниците.

Наричана „Отровата“ от по-младите ѝ колеги в „Еверест“, Марси Рийд беше роден финансист. Майстор в манипулирането, Марси се държеше агресивно и бързо докарваше до уплах изпълнителните директори на компаниите със студените си стоманеносини очи, феноменалната си памет за числата и владеенето на изкуството на конфронтацията. Тя изискваше от подчинените си резултати – и ги получаваше.

Марси беше висока около метър и седемдесет, слаба, с руса коса до раменете, овално лице и дълги стройни крака. Рядко носеше чорапогащник под късите поли и рокли и винаги ходеше на много високи токчета. Прекрасно съзнаваше предимствата, с които я беше дарила майката природа, и никога не се колебаеше да ги използва.

Когато възложеше задача на някой от по-младите мъже в „Еверест“, той бързо изоставяше всичките си останали ангажименти – дори проектите, които им беше дал Донован.

Нещастникът се надяваше, че сексапилната усмивка или нежното докосване по гърба означават нещо повече от обикновена благодарност. Хранеше надежда, макар и нищожна, че след няколко питиета в бара тя може би щеше да го заведе вкъщи, в просторния ѝ апартамент в Сохо. Тогава може би щеше да се увери дали наистина отзад на кръста има секси татуировка, каквито слухове се носеха из фирмата.

На трийсет и две и неомъжена, Марси беше свикнала да разполага с много пари през целия си живот. И си личеше. Не се впечатляваше от нищо. Баща ѝ, главен изпълнителен директор на мултинационална фармацевтична компания, я беше научил винаги да гледа на нещата мащабно и да ги възприема в цялостен, глобален план. А от майка си беше наследила стила и грацията. Накратко, притежаваше фатална комбинация от красота, ум и изисканост. И го знаеше.

А именно това възнамеряваше да използва за собствени цели Джилет.

Предложил беше на Донован да повиши Марси в управляващ съдружник още преди шест месеца, но старецът тогава се запъна и му каза да не настоява повече. Тъй като психологически принадлежеше към една отиваща си епоха, Донован не можеше да се примири с факта да има жена за съдружник. Но Джилет съзираше прекрасна възможност и сега можеше да я реализира.

– Здравей, Марси. – Джилет провери на екрана движението на акциите на „Доминиън“ – бяха спаднали с още трийсет цента през деня. Донован беше де юре председател на компанията, докато „Еверест“ я контролираше на практика, а Марси беше негова заместничка. Член на борда на директорите и най-запозната с делата в „Доминиън“, Марси беше избрана да осъществи първоначалното публично предлагане на акции на борсата – финансовата операция, донесла на „Еверест“ една от най-големите печалби. – Днес много работа ли имаше?

– Разбира се. – Тя седна срещу него и нетърпеливо отметна русата си коса. Ценеше прямотата и мразеше губенето на време. Донован беше вманиачен на тази тема и беше заразил и нея. – Винаги имам много работа и ти прекрасно го знаеш.

– Хм, да. Виж, през последните няколко дни станаха доста промени. За нещастие Бил се спомина и…

– Не и за твое нещастие – прекъсна го тя.

– И, сигурен съм, че вече ти е известно – продължи той, без да обръща внимание на коментара ѝ, – аз уволних Трой.

– А Пол Стрази го взе в „Ейпекс“. Ако се съди по слуховете, той му е дал заплата от три милиона годишно.

– Не си прави погрешни изводи. – Джилет прегледа електронната си поща, докато говореше. Един от приятелите пишеше на всичките си познати, че има нов номер на мобилния телефон – сигурен признак, че приключва с поредната любовна афера. В днешно време човек можеше да запази номера си, дори да загуби телефона си или да смени мобилния си оператор.

– Няма как да не си правя изводи. Това ми е работата.

– Вярно е, че Стрази е наел Трой. Не знам колко му плаща, но едва ли е чак три милиона. – Той поклати глава. – Съжалявам, че Трой трябваше да си отиде, но нямах друг избор.

Марси се изсмя.

– Трой е задник. Непрекъснато ме канеше на вечеря и се опитваше да ме вкара в леглото. Радвам се, че вече го няма. – Марси огледа кабинета набързо и отново се обърна към Джилет. – Апропо, честито… господин председател.

– Благодаря.

– Ти си го заслужи.

Добре умееше да играе. Изобщо не беше искрена, но поздравленията прозвучаха невинно и откровено от устата ѝ. Той едва не се усмихна на себе си, когато се върна на идеята колко много пари ще донесат тези ѝ качества на „Еверест“. Как лесно тя водеше за носа мъжете – та дори и опитните мениджъри. Беше се убедил с очите си.

– Каква ти е заплатата сега? – попита го Марси.

Джилет я стрелна с очи. Тя винаги задаваше въпросите ребром, изневиделица.

– Пет милиона – отвърна ѝ също така прямо. Така или иначе щеше да я направи управляващ съдружник. Тогава тя щеше да има достъп до цялата вътрешна информация на „Еверест“ и щеше сама да узнае.

– Боже, колко прави това на час?

– Около седемстотин долара.

Лицето ѝ за миг придоби сериозно изражение, после отново стана спокойно. Сякаш пресметна наум.

– А, ясно. Смяташ го по двайсет и четири часа на денонощие и седем дни в седмицата. Минус няколко часа сън през нощта. Седемстотин на час.

– Точно така. Което не е чак толкова безбожно. Доста адвокати в Манхатън имат по-висока тарифа.

– Но ти не включваш премиите.

– И?

– Те колко ще са тази година?

– Вероятно още пет милиона.

Марси подсвирна с уста.

– Подобна сума определено може да те мотивира…

– Да караме по същество – прекъсна я Джилет. – Да се върнем на причината, заради която те повиках при мен. Повишавам те в управляващ съдружник и ти давам пет процента от печалбата от горницата в следващия ни фонд. Между другото, вече започнах да набирам капитал за него.

– Нима?

– И планираната сума за „Еверест VIII“ е петнайсет милиарда. – Джилет нарочно отвърна поглед настрани, когато Марси кръстоса сексапилните си крака. Беше с по-къса от обикновеното пола и вдигна единия си крак доста високо. – Майлс Уитман от „Норт Америка Гарънти“ вече ми обеща милиард и половина.

– Добре – не се впечатли тя.

– Знам, че си доста заета с поверените ти портфейлни компании, но искам от теб да се включиш и в събирането на капитала.

Тя ентусиазирано кимна.

– Виждаш ли, Крисчън, затова акционерите те избраха за председател. Ти нямаш търпение по-скоро да пипнеш петнайсетте милиарда. Не си обладан от фикс идеята за господството на мъжете в този бизнес, какъвто беше случаят с Бил. – Тя се наведе напред. – Осъзнаваш, че финансовите мениджъри от застрахователните компании и пенсионните фондове ще се зарадват да ме видят в офисите си. Даваш си сметка, че ще бъдат по-склонни да инвестират големи суми, ако се съглася да излизам с тях на вечеря от време на време. – Марси се усмихна лукаво. – Нямам нищо против да ме използваш по този начин. Дори ми харесва.

– Радвам се да го чуя. И аз мислех, че ще ти хареса. От първи януари вдигам заплатата ти от петстотин хиляди на един милион. И, както вече споменах, ще получаваш пет процента от горницата от осмия фонд.

Тя отново кимна.

Но не много ентусиазирано. Сякаш беше очаквала подобно развитие и беше малко разочарована от сумата. По същия начин реагира и той, когато Майлс Уитман му съобщи колко е готов да инвестира в „Еверест VIII“. Все едно че говореха за времето, а прогнозата за близките дни не беше добра. Точно затова беше решил да я повиши. Беше дяволски добра. Разбира се, тя се вълнуваше в момента, но умееше да го прикрива.

– Ще оглавиш шест от нашите компании – продължи той. – Утре ще ти пратя писмо в електронната поща с повече детайли. Още не съм решил окончателно кои компании да ти поверя.

– Останалите двайсет и една ти ли ще запазиш? Със сигурност няма да можеш…

– Не, ще оглавя петнайсет.

– Кой ще вземе останалите шест тогава?

– Кайл.

Марси спря да върти косата си.

– И Кайл ли ще повишиш в управляващ съдружник?

– Да. – Очевидно не беше доволна от отговора. Искаше само тя да е облагодетелстваната и да не дели славата с Кайл Лефорс, когато „Уолстрийт Джърнъл“ съобщеше за повишението ѝ.

– Ами Коен и Фарадей? – попита тя.

– Бен ще отговаря за оперативната дейност вътре в компанията. Направих го главен оперативен директор.

– Обзалагам се, че не е бил много доволен – саркастично отбеляза Марси.

– Защо мислиш така?

– Той би дал мило и драго да бъде председател на поне една от компаниите, Фарадей – също. Доста се бяха вкиснали, защото Донован беше разпределил постовете само между теб и Мейсън.

– Е, жалко. Всички трябва да мислим само за това, което е най-добре за „Еверест“. Бен трябва да ръководи фирмата отвътре, а Найджъл да събере парите за следващия фонд. И двете задачи са от огромно значение, ако искаме да станем най-влиятелното инвестиционно дружество в света.

– Добре звучи.

– И би трябвало. Ако успеем, и ти ще станеш много богата.

Марси сви рамене.

– Аз ще бъда апетитната хапка на масата, господин председател. Така задачата на Найджъл доста ще се улесни.

Джилет отново провери движението на акциите на „Доминиън“. Цената беше паднала с още десет цента.

– Искам да те питам нещо – каза той, все още вперил поглед в екрана на компютъра.

– Добре.

– Когато правеше проверката на актуалното състояние на „Доминиън“ във връзка с първоначалното емитиране на акции, усети ли да има някакви нередности?

– Като например?

– Като например кредитният портфейл да не е бил толкова чист, колкото твърдяха инвестиционните банкери в документите. Или пък висшето ръководство на „Доминиън“ да се е опитало да прикрие този факт със стъкмени счетоводни отчети.

Марси придърпа полата си към коленете.

– Не, защо?

– Просто питам.

– О, не. Ти не задаваш подобни въпроси просто така, Крисчън. Хайде, кажи ми какво има.

Джилет се изправи.

– Акциите паднаха значително през последните няколко дни, а движението на пазара като цяло е нагоре. Струва ми се, че има някакъв проблем.

– И очакваш от мен да повярвам, че движението на цените от последните дни те е накарало да заподозреш мениджърите на „Доминиън“ във фалшифициране на документите? – Тя също стана и блокира пътя му към вратата. – Хайде стига.

– Добре. Един познат ми каза, че може да има проблем.

– Кой?

– Не мога да ти разкрия.

– Кажи ми, Крисчън.

– Не.

Двамата останаха за няколко секунди вторачени един в друг. Накрая Марси тръгна към вратата и се спря:

– Внимавай с Кайл, Крисчън.

– Защо?

– В него има нещо, което ме съмнява.

– Добра работа свърши днес.

– Благодаря.

– Доколкото разбрах, никой на местопроизшествието не е забелязал нещо необичайно. Полицията в Далас го квалифицира като нещастен случай.

– Всичко мина изключително гладко.

Том Макгуайър запали цигара и хвърли клечката в кошчето. Джилет си мислеше, че той не знае за инвестиционните банкери, които искаха да разпродадат „Макгуайър и Компания“ на борсата на много по-висока цена, отколкото неговият финансов спонсор беше готов да плати. Том дръпна от цигарата и издиша дима. Джилет се оказа сериозен противник, но не чак толкова умен.

– Къде си в момента? – попита Макгуайър по телефона.

– Още съм на летище „Ла Гуардия“. Кацнах преди пет минути.

– От уличен автомат ли ми се обаждаш?

– Разбира се. Както се уговорихме.

– Значи скоро ще опиташ отново?

– Да.

Макгуайър се поколеба.

– Трябва да ти кажа нещо.

– Какво?

– Джилет нае друг бодигард. Името му е Куентин Стайлс. Проверих го – добър е.

Прякорът на Кайл Лефорс в „Еверест“ беше Джи-2. Съкратено от Джилет-2. Беше на трийсет и една и наподобяваше Крис в много отношения, физическата прилика се изразяваше в черната коса и сивите очи, но и в начина, по който подхождаше към проблемите – аналитично и от всички страни. Джилет все още помнеше как се смя Донован преди пет години – в деня, в който взе на работа Лефорс. Кайл току-що беше завършил бизнес училището на Харвардския университет. Старият нарече събитието „второто пришествие на Исус Христос“.

В онези дни Исус Христос в „Еверест“ беше Джилет, „любимото синче“, което получаваше най-добрите постове и задачи и което беше назначено за заместник на Донован в най-престижните компании от инвестиционния портфейл. В онези дни Мейсън винаги беше втори след него и дишаше праха от подметките му.

Но всичко се промени преди няколко години, когато Донован предложи да купят една мичиганска фирма-производител на продукти за банята и хигиената, фирма, с която по мнението на Джилет „Еверест“ не би трябвало да се занимава. Търговските марки на нейните продукти бяха стари, вече в края на жизнения си цикъл, а обявената цена беше направо безбожна – трийсет пъти повече от приходите на фирмата. Приходи, които главоломно падаха надолу с всеки следващ месец. Колкото по-дълбоко Джилет разравяше търговската дейност на фирмата, толкова по-силно се противопоставяше на сделката. И толкова повече се дразнеше Донован. Стигна се дотам, че една вечер направо му натика пръст в лицето и му постави ултиматум – или да спре да се меси, или да си търси друга работа.

Джилет не разбираше защо председателят постъпва така. Донован не обикваше компаниите, както го правеха „гангстерите“. Последните убеждаваха самите себе си, че биха могли да сътворят чудеса с някоя развалина, взета от сметището. Но Донован винаги запазваше трезвото си мислене, когато опреше до инвестиции, и никога не се поддаваше на емоциите.

Накрая Джилет откри, че един от най-големите съдружници в мичиганската компания е и един от най-старите приятели на Донован. Човек, с когото старият се познаваше от трийсет години, наскоро изгубил всичко след развода си. Всичко освен дяла си в тази компания. И то защото адвокатът на съпругата му я беше убедил, че изобщо не си струва да повдигат въпрос за нея. Убеди я, че е по-добре да я спазарят в замяна на имението, защото никой човек със здрав разум не би купил тази компания.

И тук се намеси Донован. Плати сто милиона само за дяла на приятеля си. Знаеше, че компанията е на прага на банкрута, но не му пукаше. Просто спасяваше своя стар приятел, който в крайна сметка задели двайсет от стоте милиона и купи с тях на Донован имение на Каймановите острови със застроена площ хиляда сто и петнайсет квадратни метра, собствен плаж и шейсет декара прилежаща територия. На практика това се оказа елегантен начин Донован да прехвърли на своя стар приятел осемдесет милиона от парите на „Еверест“ и да вземе още двайсет милиона за себе си.

След като схвана механизма, Джилет спря да се противопоставя. Прилежно изготви справката за актуалното състояние на новопридобитата компания и разпрати писма до акционерите на „Еверест“, в които накратко им обясни параметрите на сделката и я определи като „перспективна инвестиция“. За себе си той беше убеден, че компанията няма да изкара и две години. Но не позна. Тя банкрутира след по-малко от една. Десет месеца след като купи компанията, „Еверест“ се лиши от своята инвестиция за триста милиона долара. За двайсет години това беше един от малкото провали на „Еверест“. Но в крайна сметка това не повлия изобщо на финансите на дружеството. Ни най-малко. Защото останалите компании от инвестиционния портфейл на фонда бяха доста печеливши и акционерите не обърнаха никакво внимание на тристамилионната загуба. Случаят беше споменат само бегло по време на годишното събрание на акционерите в „Плаза“. На никого не му мина през ума да се усъмни в мотивите и честността на Донован. Вместо това му благодариха сърдечно, че неговите инвестиции са им донесли много пари.

След случилото се отношенията между Донован и Джилет се промениха. Двамата не си говориха няколко седмици след финализирането на сделката, а месеци след това Джилет се чувстваше неудобно в компанията на стария. Когато въпросната компания банкрутира, той не каза нито дума, а Донован никога не си призна грешката. Дори по време на събранието на акционерите елегантно стовари вината върху Крис. Постепенно те възстановиха деловите се взаимоотношения, но нещата вече не бяха като в доброто старо време.

Месия стана Трой Мейсън. Избраният, който някой ден щеше да оглави „Еверест Кепитъл“.

Но за нещастие Донован умря преждевременно в онази река в Кънектикът.

– Здрасти, Кайл. – Джилет беше единственият в „Еверест“, който не наричаше Лефорс с дадения му от Донован прякор. Не го намираше за удачен. – Как си?

– Тъкмо пъхам въглища в пещта, за да продължи да върви локомотивът „Еверест“.

Докато Марси беше безкрайно агресивна – като слон в стъкларски магазин – Лефорс беше по-деликатен. Винаги беше готов да разведри атмосферата с някоя забавна история, виц или закачка. Когато поискаше, заставаше в центъра на вниманието спокойно, почти незабележимо. И никога не изглеждаше напрегнат или притеснен.

Марси и Лефорс се различаваха по характера и подхода към проблемите, но бяха еднакво дейни и ефективни, а дълбоко в себе си и двамата жадуваха да притежават собствени империи. Джилет си даваше сметка за това, защото рано или късно щяха да поискат да се отделят от „Еверест“ и да създадат свои фирми. Такъв беше естественият ход на прогреса.

– Чу ли за Ричард Харис – спокойно попита Лефорс.

– Да.

Кайл отвори плик с чипс. Непрекъснато се тъпчеше с мазни храни, но изобщо не напълняваше.

– Мислиш, ли че са го убили?

Джилет отмести поглед от монитора. „Доминиън“ частично възвърна позициите си през деня, докато не удари звънецът за приключване на търгуването, но продължи да пада след това.

– Защо питаш?

Лефорс сви рамене.

– Човек като Харис сигурно е имал много врагове. Не може да си главен директор на „Ю Ес Петролиъм“ и да не съсипеш поне няколко кариери. Неминуемо е. Не го познавах лично, но чух, че бил доста мъдър и предпазлив. А мъдрите и предпазливите не пресичат пред автобуси.

– Било е нещастен случай – отвърна Джилет. – Поне аз така разбрах. Никой не е видял нищо подозрително.

– Просто обмислям всичките варианти – каза Лефорс и задъвка от чипса. – Както ти си ме учил.

– Ти гледай само смъртта на Харис да не попречи на сделките ни с „Ю Ес Петролиъм“.

– Вече говорих с човека от отдела за развитие на бизнеса, който движи нещата. Напомних му, че все още се надяваме да приключим и двете сделки най-късно до десети януари. Първоначално той започна да се отмята. Отговори ми, че след смъртта на Харис сделките сигурно ще бъдат спрени временно. Тогава му напомних за неустойката от пет милиона долара, с която той се съгласи, след като подписа предварителния договор.

– Ако ние забавим сделката, също ли дължим неустойка?

– Не – гордо отвърна Лефорс. – Ако прекъснем преговорите, няма да платим и цент.

– Браво на теб.

Лефорс избърса устата си със салфетка.

– И защо искаше да ме видиш?

– Ще те повиша в управляващ съдружник.

Лефорс пъхна още няколко парчета чипс в устата си.

– Ще получа ли и повишение на парите за служебни разходи?

– Нещо повече. Шест процента.

– Не си много щедър.

– Шегувам се. Годишно ще получаваш с един милион повече от сегашните ти петстотин хиляди. Общо милион и половина. Ще те направя и председател на шест от нашите компании.

Лефорс метна вратовръзката върху рамото си и избърса трохите от ризата си.

– Ами допълнителната мотивация? Чух, че ще правим нов фонд. Няма ли да разпределиш печалбата сега, след като Донован и Мейсън вече ги няма?

– Откъде разбра за новия фонд? – раздразнено попита Джилет. В Ню Йорк човек не можеше да запази нищо в тайна. Този огромен град понякога му се струваше като малко селце.

– Ще се позова на Петата поправка в конституцията, Крисчън. Не мога да издам източника си. Цялата ми мрежа ще се разпадне, ако се разчуе, че не мога да пазя тайна.

– Този път ще направиш изключение, Кайл. Казвай!

– Добре, де, добре. – Лефорс затвори плика с чипс и го пусна на пода. – Един приятел от „Норт Америка Гарънти Енд Лайф“ ми каза. Заедно следвахме в Харвард. В момента изготвя някакъв инвестиционен доклад за нас. Големият бос му е поръчал. Майлс Уитман.

– Знам кой е големият шеф в „НАГ“.

– Ти познаваш всичките големи шефове в Ню Йорк, Крисчън. Затова обичам да съм в твоята компания. – Лефорс поклати глава. – На трийсет и шест години, а вече председател на „Еверест Кепитъл“. Не се ли ощипа тази сутрин, след като се събуди, за да се увериш, че не сънуваш? Оттук накъде? За Бога, та ти също си сред големите шефове вече.

Лефорс беше майстор на комплиментите, едва ли беше искрен в момента. Но на Крис му беше приятно да чуе, че някой все пак оценява какво е постигнал. Марси също го беше поздравила, но от любезност. Без съмнение нейните поздравления също не бяха искрени. Но за Лефорс беше трудно да се каже. Навярно думите наистина бяха продиктувани от чувствата му. Той беше по-непредсказуем от Марси. А поради тази причина – и по-опасен.

– Ще ти дам и пет процента от горницата на следващия фонд.

– Какъв капитал си планирал?

– Петнайсет милиарда.

Лефорс подсвирна протяжно.

– Хей, ама аз може и да забогатея някой ден. И няма да пъхам въглища в пещта, ако успееш да събереш толкова пари – добави той.

– Мога и ще го направя.

– И с Марси ли договорката е същата?

Джилет знаеше какво ще последва. Лефорс беше роден търговец и умееше да се пазари. В случая обаче Крис нямаше намерение да се пазари.

– Да, това е окончателната ми дума.

– Искам два милиона годишно и десет процента от горницата.

– Тогава ще сложа на твое място Дани Уогнър. – Уогнър също беше мениджър в „Еверест“.

– Уогнър? – Лефорс се изсмя. – Шегуваш се. Ти не би го повишил дори да беше последният специалист на земята по инвестиции и капитали. Може да се справя добре с цифрите и детайлите като Коен, но не може да печели хората за каузата си. А това е основното, което откроява професионалистите в нашата сфера. Което откроява и теб. Ти можеш да контролираш ситуацията по всяко време, когато си поискаш. Това е дар от Бога. Малцина са тези, които го притежават.

Джилет се замисли. Лефорс беше прав. Блъфът не мина. Уогнър никога не би могъл да бъде управляващ съдружник.

– Може да си потърся някой отвън.

Лефорс поклати глава:

– През последните шест месеца при мен идваха хора от три инвестиционни компании. Предложиха ми доста привлекателни условия и повече, отколкото ти ми даваш. Естествено, ти вече го знаеш. От Том Макгуайър. – Лефорс оправи вратовръзката си. – Докато обядвах със съдружник от една от тези компании преди няколко седмици, забелязах двама съмнителни типове на няколко маси от нас. Единият от тях ми се стори познат. Първоначално не можах да се сетя откъде го познавам, но после ме осени. Преди няколко месеца пътувах до летище „Кенеди“ заедно с Донован. Разяснявах му накратко каква е ситуацията в някои от портфейлните ни компании. Той трябваше да лети до Африка заедно с онази президентска делегация, спомняш ли си? А мен ме извика, защото знаеш колко е зает в такива моменти и как трябва да върши по десет неща едновременно. Както и да е, с него беше и един от бодигардовете на Макгуайър. Той седеше отпред при шофьора. Оказа се същият, който ме наблюдаваше в ресторанта… И не се докосна до храната през цялото време. Само ме гледаше. Като че се опитваше да чете по устните ми.

– Знам за твоите срещи – отговори тихо Джилет, – но не ми пука. Условията, които ти предлагам, са окончателни и не подлежат на промяна.

Лефорс замълча.

Беше време да нанесе съкрушителния си удар. Ако някой в „Еверест“ беше икономически мотивиран, то това беше Лефорс. Беше постъпил да учи и в Йейл, като преметнал администрацията на университета. Беше израснал в Луизиана, в къща-каравана в покрайнините на едно градче на петдесет километра северно от Батън Руж, наречено Макманъс. В гимназията не се отличаваше с добри оценки, защото не се стараеше. Но на изпита CAT изкара много висок резултат, след което фалшифицира документите си за кандидатстване в Йейл – трети в класа по успех, капитан на футболния отбор на училището, член на ученическия съвет. Все неверни твърдения. Но в Йейл буквално се влюбиха в резултата му от CAT-1580 точки, и много искаха да приемат хлапето от провинциална Луизиана, което отговаряше идеално на критериите им. Лефорс ги беше изиграл добре. А Джилет знаеше, че за един измамник парите винаги играят основна роля.

– Кайл, знам кои са трите фирми, от които са искали да те вербуват. Те са добри, но най-големият фонд, който притежават, е с капитал деветстотин милиона. Ще печелиш много повече от петте процента от горницата на фонд с петнайсет милиарда, отколкото ако дори притежаваш петдесет процента от фонд с деветстотин милиона. А никой, разбира се, няма да ти даде петдесет процента. Най-много да получиш десет. Не ставай глупав.

Двамата впериха погледи един в друг. Накрая Лефорс кимна.

– Добре, съгласен съм. – И се разсмя, но този път изнервено.

Което Джилет долови веднага. Беше виждал Лефорс изнервен само няколко пъти досега.

– Не се обиждай – каза Лефорс. – Ти очакваше от мен да се пазаря, така че…

– Откъде разбра, че Трой с онази жена по време на погребението на Донован? С госпожица Хейс – прекъсна го Джилет.

– Марси ми каза – веднага отговори Кайл.

– Какво?

– Ами да. Марси винаги наблюдаваше Трой като ястреб. Лично аз мисля, че между двамата имаше някаква игра. Тя побесня, като разбра, че той е на долния етаж.

А Марси беше убедила с поведението си всички, че не може да търпи Трой.

– А ти защо реши да ми кажеш за Трой и госпожица Хейс?

– Реших, че напълно е загубил контрол. Бях чувал, че чука служителки от всичките поверени му портфейлни компании.

– Разтревожих се, че може много да навреди на „Еверест“. – Лефорс се поколеба. – И…

– И какво? – притисна го Джилет.

– И реших, че ако ти кажа, може и аз да намажа. – Лефорс се огледа. – И познай – така и стана.

Джилет го изгледа изпитателно, без да отговори нищо. И чак сега го осени. Лефорс беше родом от малко затънтено градче в Луизиана, но в говора му нямаше и следа от южняшки акцент. За петте години, през които Лефорс работеше в „Еверест“, Джилет не можеше да си помни нито веднъж Лефорс да е говорил като южняк. Явно го беше преодолял, защото съзнаваше, че няма да му помогне в света на инвестиционните капитали в Ню Йорк. Или може би изобщо не беше роден в Луизиана.

– Крисчън – прозвуча гласа на Деби по интеркома.

– Да?

– Ан Донован иска да те види.

14.

Непредвидена ситуация – никога не знаеш кога ще настъпи.

– Моля, влезте. – Вдовицата на Донован изглеждаше много по-добре сега, отколкото в деня на погребението. Лицето ѝ този път не беше бледо, а устните ѝ не бяха така стиснати. – Да седнем ето там. – Той я хвана внимателно за ръката и я заведе до масичката за кафе и столовете, където беше интервюирал Куентин Стайлс. – Нещо да ви донеса за пиене?

– Не, благодаря – отвърна тя и седна. Главата ѝ леко трепереше. Беше в начален стадий на Паркинсонова болест. – Извинявай, че дойдох, без да ти се обадя предварително.

– Няма проблем. – Джилет се настани на стола до нейния. – Как сте?

– По-добре.

– Сигурно ви е трудно да превъзмогнете трагедията. Ако мога да направя нещо…

Вдовицата потупа дланта му.

– Благодаря ти, скъпи.

– Бил много липсва на всички ни тук. Без него не е същото.

Тя се усмихна накриво и извади кърпичка от черната си чанта.

– Сигурна съм, че не на всички липсва. Не съм толкова наивна, Крисчън.

– Разбира се, че не сте.

– С Бил не беше лесно да се работи.

– Ами, той…

Вдовицата го погледна в очите.

– Убедена съм, че е било ужасно за теб, когато ти обърна гръб и фаворизира Трой. Сигурно доста си го мразил заради това.

– Никога не съм го мразил.

– Постъпката му беше крайно недостойна – промърмори тя. – Да откраднеш пари от „Еверест“, за да помогнеш на свой приятел. И на себе си. Приятел, който като човек беше ужасен и гледаше да вкара всяка срещната жена в леглото си. – Гласът ѝ потрепери. – Кой би си помислил, че мъж на петдесет ще тръгне да гони двайсетгодишни девойки.

Джилет съзнаваше, че горчивите ѝ коментари не са насочени към приятеля на Донован.

– Но Бил му помогна – продължи вдовицата и подсмръкна. – Даде му толкова много пари, след като жена му го наказа за поведението му и му взе всичко, което имаше. Или поне тя и аз мислехме така. – Ан затвори очи и ги стисна силно. – А се получи така, че след развода имаше повече пари благодарение на Бил. А цената за услугата на Бил беше онова имение на Кайманите.

Джилет се поколеба, но накрая все пак попита:

– Как разбрахте?

– Една вечер го чух да говори по телефона, да се смее и да се фука.

– Нима?

Бил си мислеше, че съм излязла или съм в другия край на къщата. – Вдовицата избърса с кърпичката очите си. – През последните години от брака ни той не ме държеше така изкъсо. А трябваше.

– По-добре беше да премълчи. Джилет много добре знаеше какво има предвид тя благодарение на Том Макгуайър.

Тя си пое дълбоко въздух. Главата ѝ започна да трепери по-силно.

– Бил ми остави доста пари.

– Да, така е.

– И аз възнамерявам да ги опазя.

– Разбира се.

– По-голямата част от състоянието ми е в дяла, който притежавам в „Еверест“.

Джилет усети, че ще последва нещо важно и значително. Явно вдовицата не се беше отбила в офиса му само за да му разкаже неща, които му бяха известни.

– Как се държат портфейлните компании? – попита тя.

– Повечето от тях имат чудесни показатели. Имаме проблеми с няколко от тях, но това е нормално, Ан. Сигурен съм, че Бил доста ти е разказвал как вървят нещата при нас.

– Не, не ми е казвал нищо.

– О…

– Има ли някакви по-големи проблеми, за които светът да не знае?

Винаги имаше проблеми, но нямаше защо да ги споделя с нея.

– Не.

– Ами компаниите, които бяха разпродадени на борсата? Онези, чиито акции се търгуват и от които „Еверест“ още притежава дялове?

Пулсът на Джилет леко се ускори.

– Те са си наред – хладнокръвно отвърна той. – Защо?

– Чух, че с тях може да има проблеми.

– Чули сте?

– От един познат.

– Един познат? – Джилет се наведе напред. Стокман вече се беше разшетал. – Кой е той? – Интересно дали подозренията му щяха да се потвърдят?

– Няма значение. Важното в случая е, че ми предложиха много пари, за да купят моя дял в „Еверест“. Много пари. Не чак толкова много, колкото бих спечелила, ако изчакам, докато продадете всичките портфейлни компании през следващите няколко години. Но, естествено, това предполага да няма никакви проблеми в портфейла. И при положение че всичко върви гладко и продадеш тези компании за тлъсти суми. Но ако се окаже, че наистина има проблеми, много ще съжалявам, че не съм приела офертата.

Джилет седеше в кабинета си, втренчен в тавана. Беше седем часа вечерта и единствената светлина в стаята идваше от екрана на компютъра. Той прокара длани през косата си и тежко въздъхна. Вдовицата не пожела да му каже кой ѝ е подшушнал за проблемите в инвестиционния портфейл на „Еверест“ и кой ѝ беше отправил предложението да купи дяла ѝ. Но Крис беше сигурен, че в цялата работа пръст има Стокман. Съвпадението на събитията беше прекалено фрапиращо, за да е случайно. Ако се окажеше, че Марси не е била достатъчно старателна и внимателна при ръководенето на „Доминиън“ от името на „Еверест“ и наистина има проблеми в кредитния портфейл на компанията, щеше да стане лошо. Ако пък – по-лошо, документите бяха подправени, идеята за нов фонд беше обречена на провал още в зародиша си.

Проблемът бе, че не знаеше на кого да вярва: на Стокман или на Марси. Одиторите бяха разгледали всичко под лупа, преди акциите на „Доминиън“ да излязат на борсата, но при кредитен портфейл от четирийсет милиарда долара дори и опитен специалист би могъл да пропусне нещо важно. Или много неща. Дори Стокман да блъфираше, ситуацията нямаше да се промени. Във века на интернет слуховете бяха също така разрушителни, както и фактите.

Може би все пак не Стокман беше уплашил вдовицата. Може би бе някой от сътрудниците му. Може би Стокман се бе обадил на Ан Донован да уговори срещата ѝ с неговия човек – който и да е бил той – за да излезе, че той самият не знае нищо. И че просто ѝ е направил услуга. Той и Ан се познаваха отдавна и общуваха често. Редно би било да ѝ помогне, ако чуе подобна информация. Макар Стокман и Бил Донован да се мразеха взаимно, сенаторът и вдовицата винаги поддържаха нормални отношения. Сигурно защото ги обединяваха еднаквите чувства към Бил. Хората извън техния кръг не подозираха до каква степен се е разраснала враждата между двамата мъже. Пред обществото, по време на безкрайната поредица от благотворителни мероприятия, те се държаха като истински приятели. Но дълбоко в душите си те силно се ненавиждаха един друг.

Вдовицата сериозно обмисляше да продаде дяла си от „Еверест“. Джилет не се съмняваше в намерението ѝ, особено след днешния разговор. Което само по себе си създаваше огромен проблем. Ако го продадеше, нейният двайсет и пет процентен блокиращ глас щеше да отиде в ръцете на друг – някой, който със сигурност щеше да поиска да сложи на председателския пост свой избраник.

Ако Стокман беше виновникът за паниката на вдовицата, значи действаше съвместно с някой друг. Той не разполагаше със средства да изкупи дяла ѝ от два милиарда, и то при петдесет процента намаление. Коен го беше оценил на четири милиарда. В действителност онези, които имаха такива пари и интерес да притежават „Еверест“, се брояха на пръсти. На първо място, разбира се, беше Пол Стрази. И фактът, че Стрази се беше обадил на Трой Мейсън веднага след траурната церемония, доказваше едно – в „Еверест“ имаше къртица.

Крис не знаеше Стрази и Стокман да имат връзка. Беше от години на върха на финансовата пирамида, досега щеше да е чул. Хрумна му да задейства Том Макгуайър по случая. Но вече не беше убеден, че може да има доверие на Том. Трябваше да възложи задачата на Стайлс.

Навярно все пак имаше сметка да върне на братята „Макгуайър и Компания“ срещу ниска цена. Тогава отново щеше да има доверие в тях. Може би целта в крайна сметка си заслужаваше двеста милиона долара. Джилет изпъшка и свали краката си на пода. Да, трудни времена бяха настанали. Времена, в които нямаше на кого да се довери.

На вратата се почука.

– Влез – провикна се Джилет. Въпреки слабата светлина веднага различи в полумрака закръгленото лице на Фарадей. – Сядай.

– Тъй вярно – отвърна с присъщия си сарказъм Фарадей и се пльосна на стола срещу бюрото.

– Какво има, Найджъл?

– Тоест?

– За какво е тая враждебност?

– Майната ти.

– Да не си пил?

– Бях долу – призна Фарадей, леко заплитайки език.

„Долу“ означаваше ресторанта на първия етаж. В дъното на ресторанта имаше кръчма с тъмни стени и дружелюбни бармани, Фарадей ги познаваше добре всичките.

– Колко уискита изпи?

– Не е твоя работа.

– Найджъл, не можем да работим по този начин. Знам, че си ми ядосан, но не мога да сторя нищо по въпроса. Акционерите избраха мен за председател. Трябва да се примириш.

– Можеше да ме направиш председател поне на една компания, Крисчън. Само на една.

– Виж, аз…

– И не знам защо си казал на Марси Рийд, че тя ще оглави набирането на капитала за осмия фонд.

– Какво?

– Преди няколко часа влезе в кабинета ми и поиска списъците с имената на инвеститорите. Похвали се, че като си я направил управляващ съдружник, си ѝ дал и председателските постове в шест от компаниите. Казал си ѝ, че може да участва в набирането на капитала наравно с мен.

Джилет въздъхна. Марси знаеше само една скорост и една посока – пълен напред.

– Не съм ѝ казвал такова нещо. Споменах ѝ само, че може да се наложи да помогне. Надявам се, не си ѝ дал списъците.

– Естествено.

Да ръководиш трийсет ярки индивидуалисти беше адски трудна работа.

– Да поговорим за осмия фонд – предложи Джилет. – Вероятно ще ти трябват още двама души и може би…

– Искам компания – настояваше Фарадей глас.

– Остави това, Найджъл.

– Искам компания – повтори той и се изправи. – Заслужавам го.

– Не става въпрос дали заслужаваш или не, а дали можеш да я управляваш. Съмнявам се. Ти си специалист по набиране на капитали, а не мениджър.

– В момента не ми пука изобщо за капиталите. – Той заобиколи бюрото. – Искам компания, мамка му.

Джилет също стана. На вратата стоеше Стайлс, готов да се намеси, но Крис му даде знак, че ще се оправи сам. За Найджъл нямаше да има нужда от помощ.

– Не се дръж така, Найджъл. Ще съжаляваш.

Фарадей се спря на половин метър от него.

– И какво ще направиш, Крисчън? И мен ли ще уволниш? Както постъпи с Трой. От всички ни ли ще се отървеш?

– Уискито ти е замътило разсъдъка.

– Май се мислиш за свръхчовек. – Фарадей премигна, от алкохола очите му се бяха зачервили. – За последен път те питам, ще ме назначиш ли за председател поне на една компания?

– Не.

– Кучи син! – Фарадей понечи да нанесе удар отдолу, по брадичката на Джилет.

Крис не очакваше такава бързина у противника си, въпреки това с лекота овладя атаката. Дръпна се настрани, за да избегне юмрука на Фарадей, и го удари с прав удар в корема. Когато британецът се преви надве, го стисна с два пръста за гърлото, Фарадей се свлече на колене, Джилет хвана лявата му китка, извъртя я навътре и я изви почти до врата му. После притисна лицето на нещастника към стената.

– Пусни ме – задъхано изрече Фарадей.

– Предупредих те, Найджъл. – Джилет го изправи на крака и го избута към вратата. Накрая грубо го изтика в навън в коридора. – Прибери се вкъщи и се наспи – провикна се Крис, докато Фарадей, олюлявайки се, вървеше към фоайето. После се обърна към Стайлс, който се беше ухилил. – Какъв е проблемът?

– Къде си научил тези хватки?

– При зелените барети.

– Ама ти не си…

– Ела за секунда – прекъсна го Джилет и влезе в кабинета си. – Трябва да говоря с теб.

– Добре.

– Искам да направиш една проверка – добави Джилет, след като затвори вратата.

– Да открия коя е къртицата на Стрази и кой ти е пратил електронното писмо снощи, преди да те нападнат.

Джилет беше споделил тези неща със Стайлс след срещата си с Марси Рийд.

– Да.

– Друго?

– Този, когото повиших днес.

– Кайл Лефорс.

– Точно така. – На Джилет му се понрави, че Стайлс винаги е осведомен за всичко. – Провери биографията му.

На лицето на Стайлс се изписа объркване.

– Доколкото разбрах, той е от пет години тук.

– Вярно.

– Тогава защо да го проверявам чак сега?

– Искам да разбера дали наистина е родом от Луизиана. А, и още нещо – добави той.

– Джордж?

– Да?

– Пол е на телефона.

– Да?

– Вдовицата се срещна днес с Джилет и му съобщи новината. Всичко мина перфектно. Тя е много уплашена.

– Как разбра? Тя ли ти се обади?

– Не – отвърна Стрази.

– Тогава откъде знаеш?

Стрази си каза, че не бива да изпада в такива подробности при разговор по мобилния си телефон. Но не можеше да се сдържи, искаше да сподели с някого.

– Имам човек вътре в „Еверест“.

– Виждам, че си ги оградил отвсякъде. И си предвидил всички ситуации.

– Винаги се презастраховам.

Джилет и Уитман седяха в същата конферентна зала, в която се бяха срещнали предния път. Откакто Джилет познаваше Уитман, той никога не го беше поканил в неговия кабинет. Това беше част от предпазните мерки на мениджъра от „НАГ“. Като главен директор по инвестициите в най-голямата в Щатите застрахователна компания Уитман непрекъснато участваше в строго поверителни сделки – често като скрит спонсор на изкупуването на компании от противниковия лагер. Уитман не можеше да позволи на външни хора да зърнат случайно някой важен документ на бюрото му, защото така за нула време щеше да се разчуе кой стои зад грандиозната сделка. Затова винаги провеждаше срещите си в конферентната зала.

– Благодаря, че веднага се съгласи да се видим, Майлс.

– Дреболия. Какво има?

– Нуждая се от твоя съвет и може би от помощта ти.

– За какво става дума?

– За вдовицата на Донован.

– Виж ти. – Уитман се поизправи в стола си.

– Днес дойде при мен, за да ми каже, че дялът ѝ в „Еверест“ е много важен за нея.

– И какво изненадващо има тук? Не виждам нищо странно. Извини ме, Крисчън, но трябва да изляза след малко. Закъснявам за…

– Някой ѝ е казал, че има проблеми с портфейла на „Еверест“. – Уитман се спря. – И сега се е притеснила – продължи Джилет, като хвърли поглед върху папийонката на събеседника си. Днес беше избрал консервативен тъмносин цвят.

– Наистина ли има проблеми с портфейла? – тихо попита Уитман.

– Нали знаеш как е. Портфейлните компании са като малките деца. Вечно създават неприятности.

– Големи ли?

– Поне аз не знам да има такива, но вдовицата е доста изплашена.

– Успокой я, че всичко е наред и ѝ изпрати кутия шоколадови бонбони. Шоколадът е нейната слабост.

– Тя спомена, че иска да продаде дяла си от „Еверест“.

Уитман стрелна с поглед Джилет:

– Какво?!

– Да. Заедно с блокиращите двайсет и пет процента.

Уитман посочи с пръст към Крис:

– Не бива да ѝ позволяваш да го прави, чуваш ли? Не бива да позволяваш подобно нещо да се случи.

– Ясно, Майлс. Повярвай ми, и аз не бих искал това да се случи.

Уитман се облегна назад.

– Естествено, че не би искал. – Той се огледа наоколо. – Направи ли вече организационни промени в „Еверест“?

– Какво имаш предвид?

– Повиши ли някой?

– Ще направя Кайл и Марси управляващи съдружници. Вече го знаеш.

– Да, нещо друго?

Джилет се замисли за момент.

– Ами, ще назнача Коен за главен оперативен директор. Той ще се занимава повече с вътрешната дейност в дружеството. Всички ще знаят, че той командва.

– Хм, кога влиза в сила това?

– Утре сутринта ще разпратя съобщения по електронната поща на всички.

Уитман кимна.

– Добър ход. Той ми се струва свестен. Безобиден, но свестен. Вероятно ще бъде доволен от назначението. Мен и теб няма да ни направи по-доволни, но Коен е от онези, които биха оценила жеста. А и в момента имаш интерес да спреш бунтовете в редиците си.

Кати Хейс спря плавно колата в края на дългата алея сред дърветата. Беше решила да отдели допълнително още един ден и да се отклони на петстотин километра от маршрута си, за да се види с родителите си в Питсбърг. Каза им, че отива в Лос Анджелис, за да започне нов живот. Така ѝ бяха наредили да каже, но всъщност изобщо нямаше намерение да стъпва в Лос Анджелис.

Слезе от колата и погледна в нощния мрак към малката къщурка, която щеше да бъде неин дом през следващите шест месеца. Така ѝ бяха казали. След шест месеца можеше да се върне обратно към стария си живот. Замислено сви рамене и тръгна към къщата. Наоколо беше тихо и ясно се чуваше как чакълът скърца под краката ѝ. За парите, които ѝ даваха, беше готова да прави каквото ѝ наредят през следващите шест месеца.

Изкачи стъпалата на верандата и бръкна в чантата си, за да извади ключовете от къщата, които ѝ бяха дали. Сети се за Трой Мейсън. Как помогна да го уволнят. За жена му и малкото му дете. Ужасно беше. Поклати глава. Но не ѝ бяха дали избор. Ако беше отказала да сътрудничи, щяха да разкажат на родителите ѝ и на приятелите на родителите ѝ как са я арестували за проституция в колежа в Ню Мексико.

Кати пъхна ключа в бравата. Толкова глупаво. Беше само единичен случай, но беше попаднала на полицай под прикритие, който я заведе направо в затвора. Излежа десет дни, плати малка глоба и е това уж всичко приключи. Поне тя си мислеше, че е приключило. Но, уви, в същия ден те се обърнаха към нея на улицата, за да ѝ кажат, че са разбрали за провинението ѝ.

Кати потрепери, когато си представи как биха реагирали на новината родителите ѝ. Отвори вратата. Майка ѝ беше набожна, активистка в кварталната църква, а баща ѝ имаше високо кръвно. Винаги я бяха смятали за тяхното ангелче. А онези хора искаха да им кажат, че далеч не е било единичен инцидент, че е проституирала месеци наред.

Тя включи лампата в хола и си пое дълбоко дъх. Замириса ѝ на мухъл. Събитията се бяха развили по възможно най-благоприятния за нея начин. Добри пари, никакви притеснения за родителите. Трой Мейсън щеше да си намери друга работа. А и те ѝ обещаха, че никой няма да пострада.

Кати остави чантичката си на масата до вратата и огледа стаята. Шест месеца. Определено времето тук щеше да мине доста бавно.

Тя потрепери. Беше застанала на Пето авеню, на десетина метра от входа на жилищната сграда. Беше облечена леко, с тънко палто. Чакаше вече трети час в тъмнината. И в смразяващия студ. Никога преди не ѝ се беше случвало подобно нещо. Дърветата от другата страна на Пето авеню – в източния край на Сентръл Парк – се полюшваха от силния вятър. Тя се загърна с палтото още повече, но не ѝ стана по-топло.

Пред сградата спря син седан и от него слязоха двама мъже. Единият изкачи забързано стълбите и влезе вътре, докато другият остана отвън и огледа тротоара в двете посоки. Наближаваше десет часа и заради вятъра и студа улиците бяха безлюдни. Затова я забеляза веднага и тръгна право към нея.

– Защо стоите тук? – попита я.

– Чакам някого.

– Кого?

– Един приятел.

– По-добре ще е да си вървите, госпожо.

– Защо?

– Просто ме послушайте.

Тогава видя приближаващата лимузина. Той сигурно беше вътре.

– Вървете си веднага – заповяда мъжът с по-остър тон.

Изабела се отдалечи на няколко крачки по улицата, сякаш се подчини, но после се обърна и се опита да се шмугне покрай него. Той обаче я хвана лесно с огромните си ръце и я отнесе по-далеч от входа на сградата, докато в това време лимузината на Джилет спря отпред. Тя понечи да се изскубне и заудря с малките си длани мъжа по лицето и рамената, но той беше твърде силен за нея.

Когато се отдалечиха достатъчно от входа на блока, той я свали на земята и я притисна към стената. После, внимателно, издърпа ръцете ѝ зад гърба и ги хвана с едната ръка, а с другата я претърси.

– Какво е това? – попита, щом намери сгъваемия нож в джоба на палтото ѝ.

– За самозащита.

– Да, бе, сигурно. – Мъжът веднага грабна радиостанцията си. – Стайлс!

– Да?

– Бързо вкарай вътре Джилет!

„Реджис“ беше най-добрият билярден клуб в Харлем. Най-добрият предвид калибъра на играчите в него. Но беше и доста опасно място. Много по-опасно от клуба, в който беше ходил да играе в нощта след погребението на Донован. Джилет успя чрез победи над по-слаби играчи да си извоюва игра с опитен противник, като отново убеди букмейкъра да играе за пет бона, без да има толкова пари в себе си. Беше си запазил единствено две банкноти от по двайсет долара за таксито до вкъщи.

На зелената маса бяха останали само черната „осмица“ и бялата топка. „Осмицата“ беше близо до единия от ръбовете, на десетина сантиметра от ъгловия джоб, а бялата топка се намираше чак в другия край на масата. Разстоянието беше голямо, но ударът беше лесен. Джилет беше изпълнявал подобни удари хиляди пъти. Стремиш се да удариш с бялата топка едновременно ръба и „осмицата“ и тогава „осмицата“ си влиза право в джоба. Край на играта и плащай петте бона.

Крис се наведе над масата и се прицели със стика. Само секунди го деляха от победата. Изведнъж почувства, че му липсва нещо. Усещаше го интуитивно. Вкарването на черната топка и прибирането на петте хиляди нямаше да му доставят достатъчно удовлетворение. Не и този път.

Удари силно бялата топка и тя се стрелна по диагонал по масата и удари „осмицата“. „Осмицата“ светкавично влезе в джоба, но бялата се върна обратно към Джилет и падна в срещуположния джоб. Провал.

Тълпата зяпачи избухна в ликуващи викове. Джилет хвърли поглед към противника си. По лицето му се беше разляла широка усмивка.

– Пет бона – поиска си мъжът и с бавна походка тръгна към Джилет. – Хайде, бръкни се за парите, баровецо.

– Да удвоим залога – предложи Джилет.

– Изключено. Искам си петте хиляди веднага.

Джилет се огледа.

Ако можеше да убеди мъжа да играят отново, положението нямаше да е чак толкова лошо. В тълпата имаше неколцина от приятелите на неговия противник – бабаити, които с поведението си показваха, че с удоволствие биха натупали един смотаняк от Манхатън в скъпи дрехи.

Джилет погледна към букмейкъра, който се беше притеснил, че е надценил възможностите на богатото момче да извади пет хиляди и може да го отнесе от ядосания играч и публиката. Джилет отново се обърна към опонента си и почувства прилив на енергия. Беше забъркал ужасна бъркотия и усещането беше невероятно.

– Какво ще кажеш да играем за десет бона при залог две към едно – направи следващото си предложение Джилет.

Мъжът го изгледа заинтригувано:

– Какво имаш предвид?

– Ако спечелиш, ще ти дам двайсет хиляди. Ако аз спечеля, ти ще ми дадеш десет хиляди. Като приспаднем петте, които току-що изгубих, ще ми дължиш само пет. Дяволски добра сделка за теб. – Видя, че е успял да привлече интереса и вниманието на противника си.

– Четири към едно.

Хората бяха ужасно предсказуеми, опреше ли до пари.

– Не, две към десет. Това е.

– Покажи ми парите.

Джилет посочи към приятелите на мъжа.

– Мислиш ли, че щях да рискувам да си имам работа с тях?

– Обикновено хората не носят толкова пари в брой със себе си. Искам да ги видя.

– Носят, ако искат да играят билярд при големи залози – отвърна спокойно Джилет – и да останат живи.

Мъжът изглеждаше объркан и се чудеше какво да предприеме.

Трийсет минути по-късно Джилет излезе от клуба с пет хиляди долара по-богат и много доволен. Щом се озова на тротоара, даде петстотин долара на една жена, която буташе детска количка. Тя се ококори, когато видя толкова много пари.

Джилет просто кимна и тръгна към кръстовището, оглеждаше се за свободно такси. Нямаше да е много лесно да хване такси тук. Може би щеше да му се наложи да се върне с метрото.

– Хей, ти да не си помисли, че си ни се измъкнал? Изненадан, Джилет се обърна рязко. Олекна му, когато видя, че е Куентин Стайлс, застанал до черен седан на десетина метра от него.

Стайлс се приближи до Джилет и го тупна по гърдите.

– Друг път не прави така – предупреди го сурово той. – В противен случай ще се откажа от ангажимента си към теб. Ясно?

Джилет кимна и внезапно се почувства в пълна безопасност.

– Добре.

Стайлс го подкани с жест към колата.

– Хайде, да вървим. Не ми се иска да се шляеш по улиците. – Той направи няколко крачки и погледна през рамо. – Между другото, добро местенце си си избрал. Може да изиграем някоя игра заедно.

15.

Страстно увлечение – понякога е много силно. Толкова силно, че да плени и омае мъж, който се гордее, че нищо не може да го омае.

– Не, няма да те пусна да ходиш там без мен. – Стайлс застана със скръстени ръце между Джилет и вратата на хотелската стая.

– Всичко е наред, Куентин.

– Не.

– Тя е напълно безобидна. Няма защо да я подозираш в каквото и да е.

– Плаща ми се да съм подозрителен.

– А аз съм този, който ти плаща – натърти Джилет. – По-добре ме пусни да вляза.

– Ти ме нае за определена работа, Крисчън. Да те пазя. Да си върша работата, както аз си знам.

– Бих могъл да те освободя от задълженията ти.

– Да ме уволниш?

– Ами да.

– Чудесно.

Джилет погледна към дъното на коридора. Една прислужница сменяше хавлиите в стаята, която почистваше, и се престори, че не чува какво си говорят.

– Май те изкарах от кожата ти, а?

Крис улови в гласа на Стайлс напрежение. Хареса му, искаше да го накара да загуби каменното си спокойствие и самообладание.

– Аз никога не излизам от кожата си. Пречи на работата ми.

– Добре. Значи и това, което ще ти кажа, няма да те изкара от равновесие. Уволнен си.

– Супер. Ако трябва, ще разгласим на целия град. Но въпреки всичко пак няма да те пусна да влезеш сам в стаята. А пък и Коен вече ми плати за целия месец.

– Искам си парите обратно.

– Нямаме такава практика. В договора е записано.

– Нарочно ли…

– Седма страница, втори параграф.

– Коен никога не би се подписал под подобна клауза.

– Да, ама се е подписал.

Джилет стисна зъби.

– Куентин, нямам време за подобни игри. Искам да…

Стайлс сложи дланта си върху рамото му.

– Крисчън, моят човек снощи е открил нож у нея.

– Сгъваем нож, за Бога.

– И той би могъл да свърши работа!

– Стига глупости, вече гони те параноя!

– Вече говорихме по тези въпроси. Плащаш ми да бъда параноик.

– Чуй ме, Куентин. Изабела не би наранила никого.

– Ти ми каза, че съвсем наскоро си се запознал с нея. Откъде си толкова сигурен тогава?

Стайлс беше прав.

– Тя е пристигнала в страната преди няколко седмици. Никога преди не е била в Ню Йорк. Сестра ѝ вероятно ѝ е казала, че градът е опасен и трябва да носи някакво оръжие за защита.

– Как се запозна с Изабела? – попита Стайлс.

– Няма значение.

– Всичко има значение, щом ще те охранявам. Писна ми да ти го повтарям. Трябва да ми повярваш, ако искаш от мен да опазя живота ти.

– Добре, де, добре. Работя с роднините на Изабела. Живеят в Ню Джърси. Със сестра ѝ и със зет ѝ. Оттам се връщах онази нощ, когато ме нападнаха край Хайтстаун.

– Какво означава „работиш с тях“? Бизнес ли имаш?

– Не точно.

– Какво тогава?

– Помогнах им. – Джилет осъзна, че досега на никого не беше казвал за това, но се почувства добре, като сподели със Стайлс. Разбира се, някой ден щеше да назове цената на помощта си. Така че Хосе не получаваше нищо даром.

– И как точно им помогна?

– Финансово. Дадох им възможност да се преместят от Бронкс, като им купих къща в добър квартал в централната част на Ню Джърси.

– А, разбрах. Те са твоят личен социален проект. Така понасяш по-лесно психическото бреме на всичките онези пари, които печелиш. – Стайлс поклати глава. – Страдаш от благороднически комплекс.

Тонът на Стайлс беше станал още по-остър. Интересно, от каква среда произхождаше той?

– Може би. – Никога не беше приемал жеста си към Хосе и семейството му по този начин. – И какво от това?

– Може да те срине.

– Изключено.

– Напротив.

Джилет погледна часовника си. Том Макгуайър щеше да дойде в „Еверест“ до един час, за да разговарят за закупуването на „Макгуайър и Компания“. Трябваше да побърза, ако искаше да стигне на време.

– Нека първо аз да вляза и да проверя – предложи Стайлс. Даваше си сметка, че шефът му бърза. – Ако всичко е наред, ще влезеш. Аз ще остана в съседната стая, до вратата, все едно ме няма.

– Ще ѝ изкараш ангелите.

Стайлс въпросително вдигна вежда:

– Защо? Защото съм черен ли?

Джилет се вторачи в него за няколко секунди, накрая се ухили:

– Да.

Стайлс също реагира с усмивка, след което отстъпи настрани и му посочи вратата.

– Почукай.

Изабела отвори вратата веднага – сякаш беше чакала от другата страна. Носеше бяла хавлия, която стигаше до глезените ѝ и имаше избродирана на ревера буквата „У“ – инициал на хотел „Уолдорф“. Косата ѝ се спускаше надолу и беше мокра, вероятно защото току-що си бе взела душ. Ухаеше чудесно, като градинска роза в лятна вечер. Огледа я с възхитено. Беше великолепна.

– Буенос диас, Изабела.

Тя му се усмихна закачливо.

– Здравей, Крисчън.

Очевидно доста се радваше на срещата им. Беше изписано на лицето ѝ.

– Това е Куентин Стайлс – представи той бодигарда си. – Куентин работи за мен. Трябва да свърши една работа за няколко минути, преди да вляза аз. Не се тревожи, няма нищо страшно.

Стайлс застана до Джилет.

– Госпожице. – Посочи антрето пред хола. – Моля, седнете на онова легло. Аз ще дойда след минута. А ти остани на мястото си – инструктира Джилет.

В продължение на няколко минути Стайлс претърсваше апартамента.

– Добре – провикна се, след като не откри нищо. – Може да влезеш.

Джилет веднага влезе в спалнята. Изабела остана седнала на ръба на леглото.

– Аз ще съм до вратата – каза бодигардът тихо, когато се разминаха с Крис. – Ако ти потрябвам, свиркай.

Джилет огледа стройното и крехко тяло на Изабела.

– Струва ми се, че мога да се оправя и сам.

– И все пак.

– Куентин е много добър в работата си – обясни ѝ той, когато Стайлс се оттегли. – Но понякога прекалява.

Тя сви рамене.

– Няма нищо. Той те охранява, разбирам го.

– Моля те, седни. Снощи всичко наред ли беше?

– Чудесно. – Тя седна, отново на ръба на леглото.

След като Стайлс му беше докладвал за инцидента пред жилищната сграда и Джилет разбра, че са задържали Изабела, нареди на бодигарда да я настани да пренощува в „Уолдорф“. И да ѝ съобщи, че ще дойде да я види на сутринта. Междувременно Джилет се обади на Селма и я успокои, че всичко е наред, след което отиде да играе билярд.

– Никога не съм била на такова прекрасно място – каза тя, когато Крис седна до нея на леглото. – Невероятно е. Снощи ми донесоха шоколадови бонбони, преди да заспя. И леглото беше много удобно. Никога не съм спала на по-мек дюшек. Чувствах се като принцеса.

Джилет огледа красивите ѝ черти. На външен вид беше зряла, привлекателна жена. Но в много отношения си оставаше още дете.

– Защо дойде в града? – попита я той.

– За да те видя. Мислех си, че може да вечеряме, както ми предложи.

– Защо просто не ми се обади по телефона? – Изабела кръстоса колена, полите на халата се разтвориха и разкриха бедрата ѝ. Гладката кафява кожа сякаш го хипнотизира за миг. Но той бързо извърна очи, за да не я обиди. – Защо чакаше отвън?

– Съмнявах се, че ще отговориш на обаждането ми – промърмори тя и наведе глава. – След като реагирах така онази вечер.

– И защо размисли?

– Не съм размислила.

– Не те разбирам.

– Онази вечер исках да се съглася, да кажа „да“.

– Тогава защо не го направи?

– Не знам.

– Хайде, кажи ми.

Тя си пое дълбоко въздух.

– Непрекъснато чувам Хосе и Селма да говорят за теб. Какви престижни училища и университети си завършил, колко важна клечка си, че баща ти бил сенатор, колко богат си бил.

Джилет сбърчи вежди.

– Откъде са разбрали всичко това?

Нарочно не беше разказвал за себе си на Хосе и Селма, искаше да остане колкото се може по-анонимен за тях. – Никога не съм им споменал кой е бил баща ми или къде съм учил и следвал. Определено не съм им казвал нищо за моето състояние.

– Мисля, че веднъж си споменал името на фирмата на Хосе. Селма влязла в интернет, в сайта, и проверила. Там е написана цялата ти биография. Не знам откъде е научила за баща ти.

Да, сега си спомни. Веднъж беше споменал на Хосе за „Еверест“. Значи версията за биографията му изглеждаше правдива. На сайта на „Еверест“ в страницата „Персонал“ бяха поместени биографиите на всички служители. А във всичките статии за смъртта на баща му вероятно бяха упоменати кои са били децата му. Ако Селма беше извършила подробно проучване по интернет, лесно би могла да разбере и за баща му. А досега им беше купил две къщи. Защо да не допуснат, че е богат?

– Е, добре, чула си ги да говорят за мен. И?

– Защо би излязъл с някой като мен? – попита го директно Изабела. – Когато би могъл да прекарваш времето си с много по-интересни хора. Хора, с които имате общ мироглед.

– Аз намирам и теб за много интересна. Просто ни трябва малко време, за да се опознаем по-добре. Не е ли така?

– И защо ме намираш за толкова интересна?

– Напуснала си родината си, за да дойдеш в напълно непозната страна. За подобна постъпка се изисква доста кураж. За мен куражът е интересно качество. – Той се усмихна. – А жена, която ми идва на гости с нож, със сигурност е много… интересна.

Тя засрамено закри лицето си с длани.

– Съжалявам. Освен това, не знаех, че Селма и Хосе искат да изляза с теб. Помислих си, че много ще ми се ядосат, ако го направя.

– Защо?

Изабела сви рамене.

– Не знам. Сигурно защото ме беше страх, че ако между нас не потръгнат нещата, ти ще развалиш отношенията си с тях. Когато казах на Селма, че си ме поканил и аз съм отказала, тя побесня. Хосе – също. – Изабела скръсти ръце върху голите си колена. – И ето ме на.

– Добре. Но искам да знам защо носеше нож в джоба.

Тя поклати глава.

– Доста глупаво, нали? Извинявай. Наслушах се на лоши неща за Ню Йорк. Че може да те заплашат с пистолет посред бял ден и да те оберат.

– Ножът нямаше да ти е от полза, ако някой те беше заплашил с пистолет.

– Си. Предполагам. Просто исках да имам в себе си поне нещо за защита. Така се чувствах по-сигурно.

– Чу ли, Куентин? – провикна се Джилет. – Просто се е почувствала по-сигурно.

– Да, да – обади се от другата стая бодигардът.

Джилет намигна на Изабела.

– И какво ще кажеш?

– Ще говорим за това по-късно – отвърна сърдито Стайлс.

Джилет нежно хвана дланта ѝ.

– Поканата за вечеря е още в сила. Вероятно ще минеш през метален детектор и ще те претърсят основно, преди Куентин да те допусне на десет метра до мен – натърти той, за да го чуе Стайлс, – но ако свикнеш с тези процедури, ще ми е приятно да излезем заедно.

Изабела се обърна и обви ръце около врата му.

– С най-голямо удоволствие.

Той се смути от прегръдката и моментно се вцепени.

– Какво ще кажеш за довечера? – попита я Крис и деликатно свали ръцете ѝ от врата си. – Днес може да останеш в града. Ще пратя по-късно човек да те разведе по магазините. Искаш ли?

– Магазини ли? О, не – засмя се. – Няма да издържа на подобно мъчение. – Изабела го погледна в очите и лицето ѝ придоби сериозно изражение. – Ти и аз имаме различен цвят на кожата. Това притеснява ли те?

– Ни най-малко. – Той понечи да докосне с пръсти бузата ѝ, но се спря. – А теб притеснява ли те?

– Още ли си кисел?

Джилет вдигна очи от бележника си. Правеше си списък на нещата за вършене. Вечно си водеше записки и те ставаха все по-дълги.

– Кисел? – В момента пътуваше към „Еверест“ за срещата си с Макгуайър, а Стайлс седеше до него на задната седалка. Тази лимузина беше друга, различна от колата, с която се беше прибрал снощи от Бруклин. Стайлс непрекъснато сменяше автомобилите, а неговите хора винаги ги подлагаха на щателно претърсване, преди шофьорът да отвори вратата или да завърти ключа на стартера. Стараеха се да затруднят максимално онзи, който отново би заложил бомба. – Какво означава „кисел“?

– Ами… още ли се сърдиш?

– За какво?

– Задето претърсих стаята на Изабела. И самата нея.

– Как точно я претърси? Накара ли я да свали хавлията?

– Разбира се, че не.

– Аз обаче разбрах друго.

– Хей, аз никога не правя подобни неща!

Джилет сви рамене:

– Аз бях в коридора, как може да съм сигурен.

– Крисчън, говоря ти сериозно.

– Хей, къде изчезна Куентин Хладнокръвния? Мислех си, че никога не се вълнуваш и не избухваш.

– Не се вълнувам. Просто се отнасям сериозно към работата си.

– Знаеш ли какво си мисля?

– Какво?

– Мисля си, че си искал отново да видиш Изабела. Според мен снощи ти си останал впечатлен от видяното и си искал да се увериш на практика. Харесваш ли я?

– Че как бих могъл да не я харесвам?

– Знаех си.

– Нищо не знаеш – измърмори Стайлс. – Имам да ти съобщя няколко важни новини.

– Ами? Какви?

– Първо, Кайл Лефорс със сигурност е от Луизиана. Израснал е в Макманъс – малко градче в покрайнините на Батън Руж.

– Добре. Друго?

Стайлс се поколеба:

– Вчера Пол Стрази се е срещнал със сенатор Стокман в един склад в Бронкс.

Джилет се намръщи.

– Това важно ли е за теб? – попита го Куентин.

– И още как. – Наемането на Стайлс се оказа един от най-успешните му ходове като председател на „Еверест“. Е, беше твърдоглав като магаре, но това може би беше ценното в него.

– Защо?

– Ще ти кажа по-късно. – Добре, че нареди на Стайлс и хората му да следят Стрази. – Ами електронното писмо?

– По него още няма кой знае какво. Знаем само, че е било изпратено от интернет клуб. Нали знаеш – от онези кафенета, в които ти предлагат пет минути интернет към всяка поръчана чаша кафе. Но не знаем в кой точно от петте хиляди обекта на компанията е било изпратено. Трябва да влезеш в сървърите им, за да разбереш. Опитвам се да направя нещо по въпроса чрез неколцина мои познати, но не съм сигурен, че ще имам успех. А и се съмнявам, че ще има някакво значение, дори да открия кое е било конкретното заведение. Няма начин да се разбере кой точно е бил подателят, защото на един компютър дневно може да са седели десетки и стотици клиенти.

– Опитай се да разбереш от кой обект е било изпратено. Кой знае, може пък да ни свърши работа.

– Окей, действам по въпроса.

– Добре. – Джилет метна бележника в куфарчето си и се отпусна на кожената седалка. – Разкажи ми за детството си, Куентин.

Стайлс го погледна изненадано:

– Защо?

– Изглежда отсега нататък ще прекарваме доста време заедно. Интересно ми е да науча повече за теб.

– Шегуваш се.

– Какво означава това?

– Просто търсиш начин да поддържаш разговора.

– Куентин, аз съм доста зает човек. Не водя разговорите просто ей така, за да не заспя.

– Какво точно те интересува? – Стайлс се напрегна, когато лимузината мина покрай уличен продавач с количка.

– Къде си израснал?

– На около шейсет улици оттук. – Отминаха търговеца и бодигардът отново се отпусна. – В Харлем.

Джилет се ухили:

– Значи много добре знаеш онзи клуб за билярд, от който ме прибра.

Стайлс кимна.

– Загубил съм броя на часовете, които съм прекарал там.

– Толкова добър играч ли си?

– О, да.

– Имаш ли братя или сестри? – попита го Джилет. Де да можеше да изиграе сега с него някоя и друга игра. Щеше да е много забавно да го оскубе с пет хиляди.

– Имам полубрат и полусестра. За други не знам.

– Поддържаш ли връзка с тях?

– Не.

– Защо?

– Така.

Ясно беше, че на Стайлс не му се говореше по тази тема.

– Ходил ли си в колеж?

Стайлс изсумтя.

– Дори нямам завършена гимназия, а ти ме питаш за колеж. Прекъснах ученето още през първата година от гимназията.

Но пък граматиката му беше отлична. Всъщност, той дори говореше по-правилно и отчетливо от мнозина познати на Джилет, които бяха платили стотици хиляди долари, за да завършат елитни университети.

– Ами как тогава…

– Баба ми – прекъсна го Стайлс.

– Какво баба ти?

– Нейни са заслугите за образованието ми. Предполагам, това искаше да ме питаш.

– И как така?

– Тя ме отгледа. Тя ми беше и майка, и баща, и най-добрият приятел. Тя е страхотен човек. Много съм ѝ задължен и признателен.

– И защо те отгледа тя?

Стайлс замълча.

– Майка ми беше дрогирана през повечето време – отговори накрая, а гласът му едва се чуваше. – Понякога изчезваше от вкъщи и с цели седмици я нямаше. Не знаехме изобщо къде е. Тогава изведнъж цъфваше на вратата в окаяния си вид и още няколко седмици пролежаваше на канапето на баба ми. Предимно спеше. После отново изчезваше, без дори да се сбогува. Беше кошмарен безкраен цикъл.

– Сигурно е било много мъчително за теб.

– Когато бях малък, плачех. Като тийнейджър просто се вбесявах.

– Опита ли се да разговаряш с нея? – Джилет си припомни деня, в който за първи път поиска да говори с майка си за страстта ѝ към чашата. Тогава беше на шестнайсет. Искаше само да поговори спокойно с нея в кухнята. Едва изрече няколко думи, и тя яростно избухна, после започна да хвърля паници и тигани по него. Едва се спаси. Същата вечер баща му го предупреди да не опитва отново и той повече не посмя. Никога не сподели с него как беше спасил живота ѝ в деня, в който тя се хвърли в басейна. – Някога опитвал ли си да ѝ помогнеш?

– Веднъж.

– И какво стана?

– Насочи пистолет срещу мен и изкрещя, че изобщо не употребявала наркотици. Заплаши, че ще ме убие, ако разкажа на някого, че се дрогира.

– Господи…

– След този случай влязох в улична банда и зарязах училището.

– Баба ти едва ли е била много доволна.

– Не, не беше, но когато станах тийнейджър, вече не можеше да ме контролира. Никой не можеше.

– Тогава как така е успяла да те образова?

– Знаеш ли какво? Ти си като следовател. Като куче, което е захапало кокала и не го изпуска. Не оставяш човека на мира.

– Благодаря за комплимента.

– Някои неща са си лични. Понякога трябва да си дадеш сметка, че е по-добре да спреш с въпросите.

– Но ти искаш да споделиш – спокойно отвърна Джилет. – Всички изпитваме необходимост да споделим тайните си с някого – повтори той думите на Том Макгуайър.

– Ти да не си психиатър-любител?

– Анализирам хората непрекъснато, Куентин. Това е най-ценното ми умение. Нали трябва да ги мотивирам. А как да ги мотивирам, ако не ги разбирам?

– Имаш предвид да ги манипулираш ли? Не е ли това основното ти занимание?

– Наречи го както искаш – остро реагира Джилет. – Но от мен се иска да мога да накарам хората да повярват в себе си дори когато всичко около тях се руши. Ако това изисква да прибягвам до манипулации, така да е. В края на краищата, ако те се чувстват по-добре, и аз се чувствам по същия начин. Най-важно е благополучието на всички.

– Мислиш си, че можеш да проникнеш в мисленето на хората, но това не означава, че ще разбереш какво мисля аз.

– Ти ми каза за проблема на майка ти с наркотиците.

– Да, казах ти. – Стайлс погледна през стъклото. – От доста време не бях споменавал на никого за нея.

– И? – подкани го Джилет. – Как е успяла баба ти да те образова?

Стайлс огледа кръстовището, докато лимузината чакаше светофарът да светне зелено.

– Веднъж аз и момчетата се спречкахме с банда от съседния квартал. Простреляха ме в гърдите.

– Единият от белезите, които ми показа, нали?

– Да. Когато се оправих, баба ми склони двама съседи да ме замъкнат на Таймс Скуеър в бюрото за записване в армията и ме накараха да се запиша. През целия път до бюрото, докато пътувахме в таксито, псувах и виках, мятах се, но да си призная, това беше най-хубавото нещо, което ми се случи в живота.

– Те може и да са те замъкнали до бюрото, Куентин, но едва ли биха могли да те накарат да се запишеш пряко волята ти.

– Вярно е. Докато стоях и гледах оня суров военен с къса подстрижка и поглед „не се ебавай с мен“, осъзнах, че на всяка цена трябва да се махна от Харлем. Макар в онзи момент да мразех военния, разбрах, че той е най-добрият ми шанс да постигна нещо съществено в този живот. В противен случай щеше да се стигне до нова гангстерска престрелка и рано или късно щяха да ме прострелят отново. Следващия път едва ли щях да имам късмета да остана жив.

– Баба ти жива ли е още?

– Ъхъ. Още живее в същия комплекс.

– На колко години е?

– На седемдесет и две.

– А майка ти? Виждаш ли се с нея?

– Не.

– И защо?

– Умря седмица след като постъпих в армията. Застреляха я ченгетата по време на акция срещу наркопласьори на няколко пресечки от блока на баба ми.

Джилет замислено отправи поглед в далечината.

– Ами ти? – попита Стайлс след дълга пауза. – Къде си израснал?

Джилет не очакваше от бодигарда да прояви интерес.

– В Бевърли Хилс.

Стайлс изохка иронично.

– От богаташките семейства на улица 90210, а?

– Знаеш как е. По-голямата част от годините в гимназията ги прекарах на плажа – в игри на волейбол и в сърфиране.

– И в сваляне на гаджета.

– Ъхъ.

– Баща ти с какво се занимава?

Джилет отново погледна през стъклото.

– Той не е жив.

– Извинявай. – Стайлс се поколеба. – Как почина?

– Загина в самолетна катастрофа.

– Кога?

– Преди четиринайсет години. – В салона отново се възцари тишина. – Преди да умре – накрая заговори Крис, – ръководеше инвестиционна банка в Лос Анджелис. Удари големия джакпот, когато една от големите нюйоркски финансови къщи дойде при него и му плати за банката солидна сума. После остана като мениджър на банката и продължи да я управлява от името на нюйоркската компания две години след сделката. После влезе в политиката. Спечели място в Конгреса още с първата си кампания и след като изкара един мандат като конгресмен, стана сенатор.

– Сигурно си живял в охолство.

– Да. За мен всички дни приличаха на Коледа. – Истина беше, поне докато навърши двайсет и две години.

– Аз не знаех, че се празнува Коледа, докато не станах на шест. Един приятел ми разказа.

– Доста жестоко за едно дете.

– Имаш ли братя и сестри?

Джилет си пое въздух. Когато Фейт му беше задала същия въпрос, той я излъга. Не защото ѝ нямаше доверие. Просто не искаше да говори за това. Но Стайлс му разкри някои много болезнени подробности от биографията си и нямаше да е честно да не бъде искрен с него.

– Имам по-голям брат и по-малка сестра.

– Виждаш ли се с тях?

Джилет поклати глава.

– Защо?

– Така.

– Къде си завършил колеж? – продължи Стайлс, без да се съобразява ни най-малко с промяната в тона на Крис, който леко се изнерви.

– В Принстън.

– Каймакът. Татенцето ли ти помогна да влезеш?

– Предполагам, че залата за сценични изкуства, която построиха с неговата финансова помощ, е изиграла някаква роля.

– А след Принстън?

– Бизнес училището в Станфорд. После започнах работа в „Голдман Сакс“ – инвестиционна банка със седалище тук, в Ню Йорк.

Стайлс изръмжа недоволно.

– Знам кои са „Голдман Сакс“.

– Е, добре тогава. Няколко години работих в тяхната група по сливане и придобиване на компании и в един прекрасен ден Бил Донован ми предложи да се преместя в „Еверест Кепитъл“.

– Мислех, че „Голдман Сакс“ се смята за най-престижната инвестиционна банка в света. Защо се премести?

– Инвестиционните банкери не са нищо повече от обикновени агенти. Единственото, с което се занимават, е да взимат комисионни за услугите си. Те печелят пари на гърба на отрудените хора. Макар че печелят доста добре, тяхната работа не ми харесва. Освен това истинските пари са в дружествата от закрит тип като „Еверест“. Тук е истинското удовлетворение.

– И какво толкова удовлетворително има в тези дружества?

– Поемаш риск. Голям риск. Рискуваш и собствените си пари. А инвестиционните банкери залагат чужди пари.

– Това ли ти доставя удоволствие?

– Моля?

– Да рискуваш. Затова ли играеш билярд в Харлем без пукнат цент в джоба ти?

Джилет затвори очи и бавно отпусна главата си на облегалката.

– Да, така е – призна.

Стайлс се подсмихна саркастично:

– Кога ще ти стигнат парите, Крисчън? Семейството ти е достатъчно богато. За какво са ти повече? Каква полза ще имаш от поредната къща на плажа, в която прекарваш само по няколко дни в годината? Или поредния мезонет в престижен квартал на поредния европейски град? Защо вместо да трупаш, не се спреш и започнеш да се радваш на живота?

Джилет гледа сурово Стайлс в продължение на няколко секунди. Пред очите му изплува образът на Изабела. После и на Фейт.

– Въпросът не е в парите.

– Току-що каза точно обратното.

– Смисълът не е в това да мога да си купувам повече неща. Просто парите ти дават повече възможности.

– А, поне го разбираш.

– Тоест?

– За теб смисъл има само играта, властта и контролът. Целта ти е да бъдеш кукловод. Да караш хората да правят това, което искаш, и да разиграваш сложни комбинации, в които са замесени десетки и стотици човешки съдби. Да изпробваш максимално възможностите на ума си. Да се увериш на практика на колко силно напрежение можеш да издържиш. – Стайлс огледа следващото кръстовище. Оставаха им само няколко пресечки до сградата на „Еверест“. – Всичко при теб опира до достигането на границите на твоите възможности. Прав ли съм?

Стайлс беше сто процента прав, макар че Джилет нямаше да го признае.

– Как разбра?

– Ти не си първият богат тузар, когото съм охранявал. Всичките си приличате. Двайсет години работиш без прекъсване, осемдесет часа в седмицата. В един прекрасен ден ставаш на четирийсет, събуждаш се и се питаш къде, по дяволите, е изчезнал нормалният живот. Тогава си взимаш почивка шест месеца, за да попътуваш по света и да прекараш повече време със семейството си. За да ги опознаеш по-добре – така си казваш. След около три месеца изведнъж откриваш, че те изобщо не са ти интересни. Или по-лошо – те не те смятат за интересен. Съзнаваш, че е най-добре за теб да се върнеш към играта и една сутрин се обаждаш на стария си приятел, който е собственик на малка, но разрастваща се финансова фирма. И изведнъж ти отново си в бизнеса и си на седмото небе от щастие. – Стайлс хвърли поглед към непознатия, застанал близо до лимузината, докато чакаха на светофара. – Това е проклятие за хора като теб. В кръвта ти е и никога няма да се отървеш от него. И не се заблуждавай, че Изабела ще промени нещо.

– Какви ги говориш?

– Видях как я гледаше сутринта и чух голяма част от разговора ви. Не си мисли, че си герой в красива приказка. Че ще си нейният рицар на бял кон и с блестящи доспехи.

– Куентин, аз…

– Богат бял красавец измъква крехката латиноамериканска девойка от мизерията и двамата заедно потеглят на бял кон по залез-слънце, за да търсят щастието си. Още отсега мога да ти кажа как виждаш продължението и края на романа. Но реалността е много по-различна. В твоя свят няма да се намери място за нея. Накрая и двамата ще съжалявате.

– Малко пресилваш нещата. Аз още не съм излизал с нея.

– И недей.

– Куентин, ти ревнуваш. Затова е цялата ти реч.

– Грешиш. Просто искам да ти дам добър съвет.

– Нали не говореше с клиентите си?

– Обикновено е така – след известно колебание отговори Стайлс.

– Тогава защо правиш изключение с мен?

– И аз не знам.

– Е, тогава, за твое сведение, е нея ще вечеряме довечера.

Стайлс сви рамене.

– Страхотно. Не ми пука.

Двамата се умълчаха за няколко минути.

– Женен ли си? – накрая попита Джилет.

– Разведен.

– Деца имаш ли?

– Не.

Крис се поколеба, преди да зададе следващия въпрос:

– Жена ти бяла ли беше?

Стайлс кимна, лицето му остана невъзмутимо.

– Богата ли беше?

– Не колкото теб, но семейството ѝ живееше в престижен квартал. Нали знаеш – големи тухлени къщи с мексикански прислужнички.

– Имаше ли чернокожи семейства в района?

– Нито едно в радиус от километър. Проверих.

Значи и Стайлс го беше изпитал лично. Нищо чудно, че биеше тревога.

– Майка ми беше алкохоличка – сподели Джилет. – В най-спокойните дни просто ми изкарваше акъла от страх, като залиташе и падаше мъртво пияна из къщата. В лошите дни си доставяше удоволствие, като ме гонеше да ме налага с колан.

– Наистина ли?

– Да. – Джилет направи пауза. – Когато баща ми загина, майка ми ме лиши от всичките ми пари. Закри банковата ми сметка, блокира кредитните карти, всичко. По това време току-що бях завършил Принстън и обикалях с мотоциклета страната. Разбрах неприятната вест, когато бях в Западна Пенсилвания, на гости на дядо ми – бащата на баща ми. Той беше живял в бедност години наред, преди баща ми да започне да печели и да се погрижи за старините му. Но дядо ми си остана в същото малко миньорско градче, дори след като татко му даде пари да се премести. И аз бях отседнал при него, когато майка ми му се обади по телефона, за да му съобщи, че синът му е загинал. На мен ми каза, че ми спира издръжката. Че вече завися само от себе си и от Божията милост. Че ще живея в лишения, докато не си стъпя отново на краката. – Крис се усмихна тъжно. – Тогава се запалих по билярда. Отне ми почти шест седмици да се върна в Калифорния. Всеки ден играех, за да имам пари за храна. Честно казано, ставаш много добър играч, когато знаеш, че ако не победиш, ще гладуваш.

– Защо ти трябваха цели шест седмици да се върнеш? Нали си бил с мотор?

– Съединителят се повреди малко след като отседнах при дядо ми. Бях дал мотора в сервиз, когато се обади майка ми, за да ми каже, че ми спира парите. В себе си имах само сто долара. Продадох мотора на майстора за хиляда долара и по пътя обратно към Калифорния пътувах в товарни вагони.

Стайлс изгледа Джилет така, сякаш го смяташе за побъркан, който си фантазира врели-некипели.

– Какво?

– Да. През града на дядо ми минаваше железопътна линия. Един ден, докато разтоварваха от влака въглища за местната електроцентрала, аз скочих в един от товарните вагони. Шест седмици по-късно се озовах в Лос Анджелис. И сега като видя влак, с умиление се сещам за онова време.

– Защо не поиска пари от дядо си? Нали каза, че баща ти му е дал пари, след като е продал инвестиционната банка?

Джилет поклати глава:

– Той не знаеше за истинските взаимоотношения между мен и майка ми. Ако беше разбрал, сигурно щеше да умре от мъка. Освен това аз не моля и не искам от никого пари.

– Тогава как плати следването си в Станфордския университет?

– Работих на две места едновременно и изтеглих студентски заем.

– Нали току-що каза, че не искаш от никого пари.

– Когато това им е бизнесът, на мен ми е все тая.

– Аха.

– Изплатих си заема до последния цент. Сравнително рано. Така че не съм живял непрекъснато в безгрижие. Казвам ти го, за да си наясно, че съм постигнал всичко сам, със собствените си ръце.

Стайлс замълча.

– Защо майка ти е сторила подобно нещо? – попита той след минута. – Защо ти е спряла парите?

Джилет си пое въздух.

– Защото не ми беше истинска майка.

Стайлс го погледна объркано:

– Какво искаш да кажеш?

– Попита ме дали се виждам с брат ми и сестра ми. Отговорих ти, че не се виждам.

– И?

– Те всъщност са ми полубрат и полусестра. – Баща ми е имал връзка с млада холивудска актриса.

– И мащехата ти не можеше да го преглътне.

– Направо побесняваше.

– Виждал ли си се с истинската си майка?

– Дори не я познавам. Знам само, че в момента е филмова звезда.

Тъкмо завиваха по Парк Авеню, когато син седан се плъзна край лимузината и се блъсна в предната врата. От удара Стайлс полетя към Джилет, а Джилет – към вратата. Крис си удари силно главата в стъклото и за няколко секунди зрението му се замъгли. Когато отново се проясни, надигна глава и погледна през прозореца. Право в дулото на пистолет.

Изстрелът проехтя в същия миг, в който Стайлс се хвърли пред него, за да го предпази.

Крис надникна иззад рамото на бодигарда, но убиецът вече беше избягал.

За секунди Джилет чу някой да стене от болка на улицата, до колата. После изведнъж всичко изчезна.

16.

Непреодолимо желание да се довериш – дори и най-скептично настроените сред нас понякога са склонни да се самозалъгват. Макар да се стремим да съхраним личните си тайни от другите, често ни се иска да вярваме, че онези, които сме избрали за наши близки партньори или помощници, няма да ни причинят зло. Може би защото се заблуждаваме, че като сме безкрайно благородни и сърдечни към околните, съвестта им няма да им позволи да ни навредят по какъвто и да е на чин. Или пък защото отчаяно искаме да повярваме, че хората по природа са добри. Но каквато ида е причината, дори и най-опитните и мъдрите от нас преживяват моменти на душевна уязвимост. И врагът използва тази моментна слабост, за да ни нападне.

Джилет си проби път сред тълпата на тротоара, за да стигне до входа на сградата на „Еверест“. На метър пред него вървеше Стайлс, а един от хората му пазеше Крис плътно отзад.

Когато минаха през въртящата се врата и влязоха в асансьора, Джилет се облегна на стената и тежко издиша.

– Е, Куентин, обзалагам се, не си предполагал, че финансовият свят може да е толкова вълнуващ.

Стайлс нареди на своя човек да остане да пази във фоайето, след което натисна бутона за трийсет и втория етаж. Двамата с Джилет бяха единствените в асансьора.

– Не, не предполагах – отвърна той. – Което ме подсеща да те уведомя, че хонорарът ми вече е по-висок.

– Аха, разбирам. Малко да стане напечено и ти бързаш да се презастраховаш.

– Не се презастраховам – сепна се Стайлс. – Просто искам хората ми да бъдат заплатени адекватно на риска. Не може да не го разбираш. Също като във финансите е. Риск, премия.

– Преди всичко разбирам, че променяш условията на сделката.

– Когато подписах, не разполагах с цялата ми необходима информация.

– Аз ти казах за взривената лимузина. Какво друго ти трябваше да знаеш?

– По-скоро допускам, че ти си променил условията на някоя сделка.

– Аз…

– Освен това аз не променям сделката – прекъсна го Стайлс. – Държа си на обещанието и ще те опазя жив. – Той пъхна ръце в джобовете и се облегна с гръб към стената на асансьора. – Със сигурност си ядосал някого, и то много. Или имаш нещо, което те искат.

– Имам нещо, което искат.

– Май ще се окажеш прав, че в твоя свят хората желаят парите повече от отмъщението.

Докато асансьорът се изкачваше по етажите, в съзнанието на Джилет отново изникна образът на насоченото към лицето му дуло на пистолета. И си спомни как за част от секундата си каза, че вече е мъртвец. Когато чу изстрела, се приготви да почувства ужасна болка и после да се потопи в мрак. След миг разбра, че е стрелял един от хората на Стайлс, които ги следваха с друга кола отзад. Разбра, че убиецът е бил прострелян.

После за няколко секунди остана проснат на седалката и си зададе въпроса дали амбицията му си струва подобни преживявания. Нима Фейт и Стайлс бяха прави, като го съветваха да спре с работата и да се порадва на живота? Може би да притежаваш цяла финансова империя не беше чак толкова голяма работа.

– Дано ченгетата успеят да изтръгнат нещо от оня тип, когато се събуди след операцията – каза Джилет.

– Ако успеят, ще ги призная за богове.

– Защо?

– Той умря в линейката.

– О…

Смъртта беше толкова близо.

Първите две нападения бяха разтърсили Джилет из основи, но не го накараха да се замисли да се откаже. Но сега беше очевидно, че който и да стои зад атаките, нямаше да се спре, докато не го убие. А и този път беше почувствал реално какво е да гледаш в цевта на заредено оръжие.

– Може да го идентифицират, да намерят нещо за него. Да го свържат с поръчителя.

– Не разчитай много на това. Най-вероятно ще установят, че е бандит средна ръка, който е взел половината от парите авансово и няма да получи останалата половина.

– Направо преливаш от оптимизъм.

– В моя занаят е така.

Асансьорът стигна трийсет и втория етаж и бавно спря. „Еверест Кепитъл“.

– Куентин, аз… – Крис понижи тона си, когато вратите на асансьора се отвориха. – Аз оценявам това, което направи за мен в колата, и съм ти благодарен. – Той се спря до асансьора. Оттук беше доста далеч до рецепционистката и тя не можеше да ги чуе. – Ти застана между мен и куршума.

– Рефлекс – обясни спокойно Стайлс. – Нищо повече.

– И все пак аз…

– Да съм изпълнителен е част от работата ми, Крисчън. – Стайлс се поколеба. – Виж, някой иска смъртта ти и със сигурност ще опита пак да те убие.

– Как ще разберем кой е, щом ченгетата досега не можаха?

До вчера следобед Нюйоркската полиция нямаше никакви улики, нито версии за виновника за взривената лимузина. Щатската полиция на Ню Джърси също беше ударила на камък, разследвайки нападението в Хайтстаун. Въоръженият беше оставил на местопроизшествието колата си, но полицията установи, че е крадена.

– Работя по въпроса – отговори Стайлс. – А, щях да забравя. Въведох нова политика в „Еверест“. – Той поздрави с жест друг свой служител, който пазеше на вратата на фоайето. – И човекът, който те чака в офиса ти, няма да остане много доволен. Също така отсега нататък искам да бъда информиран всеки път, най-малко половин час по-рано, преди да тръгнеш нанякъде. Без никакви изключения. Ясно?

– Ами ако реша да отида до едното място и не мога да чакам?

– Крисчън!

– Добре, де.

Стайлс поклати глава.

– Ти май не възприемаш случилото се достатъчно сериозно. Току-що се опитаха да те убият. Не мога да повярвам, че ти…

– Напротив, Куентин, приемам го много сериозно. Просто се опитвам да не мисля за това. – Той потупа Стайлс по рамото. – И отново ти благодаря. Казваш, че е рефлекс, но на мен не ми пука. Знам само, че подобна постъпка изисква доста смелост.

Бодигардът сви рамене:

– Не мога да си позволя да убият мой клиент. Отразява се зле на бизнеса. Освен това знаех, че няма да можеш да се измъкнеш сам навреме.

– Защо?

Стайлс се ухили:

– Белите сте прекалено бавни.

– Само ми кажи кога искаш да се надбягваме и съм на линия, приятел.

– Какво ти се е случило? – попита го Деби, щом се приближи до нея.

– Какво имаш предвид?

Тя се беше вторачила в него.

– Изглеждаш така, сякаш някой се е опитал да те прегази.

– Том в кабинета ли е?

– Не избягвай въпроса ми.

– Деб!

– Да, тук е и е много ядосан.

– Какво?

Тя сви рамене.

– Откъде да знам какво му е?

– Много ми помагаш – промърмори Джилет и понечи да отвори вратата.

– Извинявай. Какво ти има?

– Нищо, и ти извинявай. Не ме свързвай с никого, докато съм на срещата с Том.

– Добре.

Когато Крис отвори вратата, погледна за миг през рамо. Стайлс говореше с охраната на входа на офиса.

– Освен ако ме търси Куентин. Тогава ме повикай веднага.

– Добре.

– Здравей, Том. – Джилет протегна ръка и се приближи до него.

Макгуайър се беше отпуснал на един от столовете в ъгъла. Стана и се здрависа.

– Здравей, Крисчън.

Двамата седнаха един срещу друг около масичката за кафе. Джилет веднага се увери, че Деби е права. Макгуайър беше ядосан.

– Какъв е проблемът, Том?

– Тоест?

– Нещо те е изкарало от кожата, личи ти. Обикновено физиономията ти е като на играч на покер и човек не може да разбере какво мислиш.

– И ти на мое място щеше да си ядосан – сопна се Макгуайър.

– Защо?

– Трябваше да оставя пистолета си при онзи досадник на входа на фоайето. – Макгуайър се изчерви целият. – Какво, по дяволите, става тук?

Новата политика, за която спомена Стайлс. Налагаше се. Отсега нататък щяха да претърсват всеки, който влиза в „Еверест“. Без изключение.

– Назначих Куентин Стайлс да отговаря за моята лична охрана и сигурност. Каквото каже той, това ще е. – Джилет изобщо не знаеше, че Макгуайър носи в себе си пистолет. – Налага се.

Стайлс сигурно беше въвел това правило само за да ядоса Макгуайър. Но какво пък.

– И си свалил моите хора. Доколкото разбирам, Стайлс вече е отговорен сто процента за охраната ти.

Стайлс беше поискал това вчера и Джилет се съгласи.

– Да, така е.

– Не разбирам. Какъв е проблемът? Не ми ли доверяваш вече?

– Успокой се, Том.

– Да се успокоя? Повечето мои клиенти са доволни и непрекъснато получавам похвали от тях за добре свършената работа. Но собственикът на моята компания ме уволнява. Сега ти ми кажи: как мога да се чувствам спокойно след подобно нещо?

– Том, аз…

– Проучи ли добре Стайлс, преди да го наемеш? Откъде си сигурен, че е добър?

– Добър е и още как.

– Откъде разбра?

– Преди няколко минути ме нападнаха и той ми спаси живота.

Макгуайър килна рязко главата си, сякаш го удариха с нещо тежко отстрани.

– Какво?

– Да, точно на Парк Авеню.

– Какво се случи?

– Някой се блъсна в колата ми, след което изскочи и се опита да ме застреля. Но един от хората на Стайлс го очисти. Бяха предвидили подобна ситуация.

– Господи! Е, радвам се, че си се измъкнал невредим. Но въпреки всичко не разбирам защо хората ми си свалени от охраната.

– Много просто, Том. Стайлс настоя само неговите бодигардове да бъдат задействани. Не разбирам много от лична охрана, но ми се струва логично и разумно от организационна гледна точка. Заради по-бързото взимане на решения, координацията и така нататък. Аз се съгласих.

– Какво стана с нападателя, който се е опитал да те застреля?

– Мъртъв е.

– Слава Богу. Който и да стои зад атаката, трябва да е наясно, че те охраняват професионалисти.

– Благодаря за съвета. – Джилет отиде до бюрото си. – Но ти си дошъл, за да говорим за продажбата на компанията. – Той влезе в интернет. – Нали?

– Да, аз…

– Дай ми само една секунда, Том. – Джилет отново провери движението на акциите на „Доминиън Сейвингс Енд Лоунс“ и подскочи от видяното. Цените бяха спаднали от вчера с още шест долара. Почти петнайсет процента. – Господи… – прошепна той.

– Какво има?

– Не, нищо. – Крис се върна на мястото си на масата. Какво се случваше с „Доминиън“? „Съсредоточи се върху настоящата си задача“ – каза си той. – Ами да поговорим тогава. Преди няколко дена ми предложи триста милиона долара, за да откупиш „Макгуайър и Компания“.

– Което според моя финансов благодетел е доста справедлива цена.

– Естествено, че така ще каже. Нали е от страната на купувача.

– Както и да е. Виж, той има доста връзки на Уолстрийт и ми подшушна, че някакви инвестиционни банкери душели около „Еверест“ и предлагали да организират разпродажбата на „Макгуайър и Компания“ чрез пускане на акции на борсата. Каза ми, че твоите хора били на крачка да подпишат договор с една от уолстрийтските фирми. И ми каза, че ако го направиш, няма да имам друга възможност да си върна компанията.

Джилет поклати глава. Толкова усилия положи да запази тази информация в тайна, но ето, че мълвата вече се беше разнесла. Вероятно някой младши сътрудник от банката не можеше да си държи езика зад зъбите и се беше разприказвал.

– Вярно е – призна той.

– И според тях колко пари ще можеш да вземеш?

– Петстотин милиона. – При други обстоятелства Джилет не би бързал да разкрие картите си, но Макгуайър трябваше да разбере колко голяма е разликата в неговото предложение и това на банките. – С двеста милиона повече отколкото си готов да платиш ти. Доста голяма разлика. Не мога да не го взема предвид. Отговорен съм пред моите акционери. Инвеститорите ще ме изядат с парцалите, ако разберат, че съм обърнал гръб на двеста милиона.

– Искаш да кажеш, че инвеститорите няма да останат доволни, ако разберат, че си удвоил парите им? А триста милиона е точно два пъти повече от първоначално вложените средства.

– Няма да погледнат с добро око, ако двестате милиона ми се изплъзнат.

– Те няма да разберат.

– Все някой ще научи, Том. Някой ще има познати във въпросната инвестиционна банка. Също като твоя финансов благодетел. Тогава ще разберат всичките акционери и съдружници и мен ще ме изгонят от „Еверест“.

– Твоите инвеститори да ме целунат отзад – изпусна нервите си Макгуайър. – Те не разбират колко е трудно да управляваш такава компания. Нямат представа с какви пречки се сблъскваме всекидневно аз и Винс. Трудните решения, които трябва да взимаме постоянно. Риска, който поемаме. Нищо не виждат. И не са подложени на този огромен стрес.

– И така им е по-добре – отвърна Джилет. – Целта им е само да печелят повече пари. Пет пари не дават за твоя стрес. Затова са гласували доверието на „Еверест“ да ви наемем – за да се занимавате с работата, която умеете.

Макгуайър си пое дъх и се постара да запази самообладание.

– Не разбирам много от борси и акции, но няма ли процедурата да се проточи във времето? Доколкото знам, ще има да се мотаем доста с КЦКБ.

– Обикновено така става – съгласи се Крис.

– И още нещо – пазарът нали е непредсказуем? В едни дни се емитират тонове акции, в други – кепенците хлопват и цяла година не се пускат никакви акции.

– Възможно е.

– Е, сделката, която ти предлагам аз, ще мине бързо и гладко. Ще свършим най-много до месец. И повече няма да си досаждаме.

След като Стайлс беше поел задачата по осигуряване на личната му охрана, за Джилет вече нямаше смисъл да се пазари.

– Том, по-добре помисли колко пари ще ти донесе твоят дял, когато емитираме акции на борсата. Десетки милиони. А аз ще се погрижа инвестиционните банкери да оставят дяла ти и да си получиш парите в брой.

– Но нашият спонсор е готов да остави на мен и Винс половината компания, ако се съгласиш да му я продадеш. И не ни иска никакви пари.

Том вече беше споменал за това в лимузината, но Джилет не му се върза. Да дадеш половината компания на мениджърите, без да получиш нищо в замяна, граничеше с абсурда. Десет-петнайсет процента, предоставени за период от три-четири години беше нормална практика и „Еверест“ се придържаше към нея. Беше чувал за печени директори, които получавали двайсет и пет процента. Но не и петдесет. Подобен ход правеше автоматично невъзможно за инвеститорите да получат прилична възвръщаемост на вложенията. Така че, ако това беше вярно, значи имаше нещо гнило.

– Ще ти броят ли пари в брой? – попита го той.

– Известна част.

– Но не много, нали?

– Достатъчно. Освен това той е готов да ни удвои заплатите – бързо добави Макгуайър. – И ако компанията продължи да се разраства, дяловете ни ще се увеличат на стотици милиони долари само за няколко години.

– И колко е твоето „достатъчно“, Том? – Джилет си даде сметка, че въпросът му прозвуча крайно иронично. Неговото състояние се оценяваше на седемдесет милиона и той работеше по осемдесет часа седмично. И вече си имаше работа с наемни убийци. Но трябваше да постави Макгуайър на мястото му. – Десетте милиона, които ти гарантирам аз, не са ли ти достатъчни?

– Не, не са. След като платим данъците, те ще се стопят до по-малко от пет. Няма да стигнат за цял живот. Колкото и глупаво да звучи, пет милиона не са пари в наши дни. Искам повече. Сега ми е паднал шансът да ударя джакпота. Боя се, че друга възможност няма да имам. – Колкото по-бързо говореше Макгуайър, толкова по-оживен ставаше. – Нека те попитам аз тогава: триста милиона не са ли ти достатъчни? Защо трябва да се поддаваш на алчността и да искаш петстотин?

– Длъжен съм да го сторя заради отговорността ми пред акционерите.

– Аз пък съм отговорен пред себе си.

– Не мога да направя отбивка от цената за двеста милиона, Том. Точка по въпроса.

– След всичко, което аз и Винс направихме за теб – промърмори Макгуайър. – След като три години ти служихме вярно като роби – на теб и на останалите ти проклети съдружници и акционери в „Еверест“. И ти ще се отнесеш така с нас?

– Всичко се свежда до най-добрата оферта. Знаеш го много добре.

Макгуайър стана от стола и изгледа на кръв Джилет.

– Майната ти на теб и на твоите оферти, Крисчън! – изсъска той и излетя демонстративно от офиса.

Джилет го проследи с поглед, докато се отдалечаваше по коридора. Добре, че беше наел Стайлс.

– Чух за случилото се на Парк Авеню. – Коен седна пред бюрото на Джилет. – Ти добре ли си?

– Нищо ми няма. Благодарение на Стайлс. – Крис провери бързо акциите на „Доминиън“. От началото на деня цените вече бяха паднали с още два долара. Провери в препратката „Новини от компанията“, но там не се споменаваше нищо за причините за спада. – Неговите момчета ми спасиха живота.

– Наистина ли?

– Много са добри.

– Очевидно. Браво на тях.

– Макгуайър побесня, като разбра, че съм свалил хората му. Но според мен постъпих много правилно.

– Преди няколко минути видях Том да излиза от кабинета ти. Не ми се стори много доволен.

– Не, не беше. Но когато си го видял, той е бил ядосан заради друго.

– За какво?

– Той и Винс искат да откупят „Макгуайър и Компания“ от нас.

– Виж ти. Интересно. Спомена ли цена?

– Да.

– Колко?

– Триста милиона.

– Но инвестиционните банкери ни уговарят за петстотин. – Коен беше присъствал на преговорите с банкерите. – А пък и ние съвсем скоро ще подпишем с тях.

– Точно затова Том е бесен. Той смята, че съм длъжен да отклоня банкерите и да приема неговите триста милиона.

– Не можем да си го позволим. Акционерите ще ни разпънат на кръст.

– Точно това му казах и аз. Но, разбира се, той не искаше да ме чуе. Накрая взе да бълва огън и жупел.

Коен си пое въздух.

– Може би наистина постъпи добре като махна неговите хора от охраната.

Джилет отмести погледа си от монитора. За първи път чуваше от устата на заместника си разумен коментар.

– Бен Коен, гордея се с теб.

Коен се усмихна.

– Защо?

– Някой ден сигурно ще поемеш една от компаниите ни. Най-накрая започваш да анализираш поведението на хората, а не само да се занимаваш с цифрите.

– Какво имаш предвид?

– Доколкото те разбрах, предполагаш, че Макгуайър може да отслаби охраната ми, защото не искам да му продам компанията.

– Да. – Коен се поколеба. – Знаеш ли, никога не съм имал вяра на Том и Винс.

– Че защо?

– Не мога да го обясня. Сигурно защото откакто станаха наша собственост, все ми се струва, че се стремят към тази цел – да си откупят компанията евтино. Известно време се опасявах, че нарочно ще държат печалбите ниски, за да постигнат ниска цена, но не открих никакви доказателства за това. Сигурно защото още от първия ден не спря да им набиваш в главите за повишаване на качеството. Съмнявам се, че Донован дори е забелязал каква страхотна работа свърши ти в тази компания.

Тази оценка му дойде изненадващо.

– Благодаря ти.

– Знам, че Том много те уважава, Крисчън. Не те харесва, но те уважава. Веднъж го чух да го казва на Донован.

Още от деня, в който Джилет беше завършил Принстън, баща му постоянно му повтаряше да не се доверява на никого в бизнеса, но може би Коен все пак заслужаваше доверието му. Навярно беше изключение. Познаваха се от десет години и Коен винаги се беше държал коректно и лоялно към него, дори след като Джилет беше избран за председател. Бен много се разочарова, но в крайна сметка овладя емоциите си и продължи да му служи ефективно и вярно. За разлика от Фарадей и Мейсън, които открито демонстрираха неприязънта си.

– Каза, че имаш някаква информация за мен – напомни му Джилет.

– Получихме резултатите от сеизмичните тестове в Канада.

– И?

– Не са добри – отвърна тъжно Коен.

– Защо?

– Там има петрол, но не много. Нищо вълнуващо. Във всеки случай струва много по-малко от „Лоръл Енерджи“. Говорих с няколко анализатори във фирмата. След като ми съобщиха лошата новина, добавиха, че в техните кръгове вече започва да се шири мнение, че в Канада наистина няма големи залежи. Все по-често геолозите отправят погледите си към крайбрежието на Африка и Южна Америка. Митът за Канада вече се изтърка.

– Преди няколко години ни пееха съвсем друга песен.

– Всичко се променя. За съжаление. Имам още лоши новини. Лефорс снощи е разговарял с хората от отдела по корпоративно развитие на „Ю Ес Петролиъм“. Искат да се оттеглят. Отказват се да купуват „Лоръл Енерджи“. След смъртта на Харис „Ю Ес Петролиъм“ е парализирана. Никой не може да направи нищо, преди да назначат новия главен директор. Което ще стане поне след няколко месеца.

Джилет разтърка очите си. Този ден се очертаваше доста жежък.

– Съжалявам, Крисчън – добави тихо Коен. – Знам колко много разчиташе на тази сделка.

– Ами неустойката за неизпълнение на договора? Петте милиона?

– Лефорс също е реагирал така и те…

– Казали са му да си гледа работата – прекъсна го Крис, след като видя накъде върви разговорът. – Сигурно са му казали да ги съди, ако иска.

– Не съвсем. Казали са му, че ще ни платят петстотин хиляди. Как ще процедираме?

– Прегледа ли предварителното споразумение?

– Да, днес сутринта.

– И как е формулирана клаузата за неустойката? Категорична ли е? Бихме ли спечелили делото в съда?

– Клаузата е написана категорично, но има един друг текст в параграфа, който може да им даде поле за шикалкавене. Бих казал, че шансовете ни са шейсет на четирийсет, ако тръгнем да ги съдим.

Шейсет на четирийсет. Със сигурност шансът им не беше много голям, при положение че щяха да дадат няколкостотин хиляди само за хонорари на адвокатите.

– Кажи им, че искаме един милион.

– Добре.

– Ако тръгнат да се пазарят, не слизай под седемстотин и петдесет хиляди.

– Има и една добра новина, Крисчън.

– Каква е?

– Вчера на Лефорс са се обадили от някаква финансова група, наречена „Койоти Ойл“ и са питали за „Лоръл“.

– „Койоти Ойл“? – Джилет не ги беше чувал изобщо.

– И аз не ги знам. Накарах Лефорс да ги проучи. Досега обаче успя да открие само, че седалището им е в Каспър, Уайоминг. Собственикът е частно лице и затова информацията за тях е” оскъдна. Лефорс поиска общи сведения, за да можем да си съставим поне някаква представа за тях. Обещаха да ни пратят информацията по електронната поща тази сутрин.

– Нека Лефорс да изпрати копие от информацията на Деби. Тя ще ми я принтира и аз ще я погледна.

– Добре.

– При тези резултати от тестовете ще е трудно да поискаме парите, които „Ю Ес Петролиъм“ бяха готови да дадат. Дори изобщо не си струва да се занимаваме с тях.

– Не съм свършил още. Лефорс каза, че се държали агресивно по телефона. Искали на всяка цена да се установят в Канада бързо.

– Но нали току-що каза, че Канада е бита карта.

– Може би разполагат със своя информация. Те също твърдят, че зад тях стои крупен финансов източник. Някой с много дълбоки джобове.

– Вече всички започнаха да имат спонсори с дълбоки джобове – раздразнено коментира Джилет. – И кой е той?

– Не казват.

– Разбира се. – Джилет удари по бюрото с юмрук. – Нямат никой. Тръгнали са да разузнават. Изобщо не са истински.

– Интуицията ми диктува да им дадем шанс, Крисчън. Нали ми каза винаги да съм готов със съвет към теб. Ето какъв е моят съвет: нека да опитаме, да видим какво ще излезе.

Поредната промяна в характера на Коен. Обикновено той изобщо не би се вслушал в интуицията си, а само в проверените данни. И изведнъж нещата се промениха.

– Какво ме съв…

– Както вече споменах, Лефорс каза, че при първото обаждане прозирало агресивното им поведение. Би трябвало да им дадем поне един шанс.

– Но те няма да се съгласят да платят цената, която ние искаме. Още повече, ако са малка фирма. Дори и да са с крупен спонсор, те едва ли ще проявят стратегически интерес като „Ю Ес Петролиъм“.

Коен сви рамене.

– И все пак мисля, че трябва да опитаме.

Джилет погледа изучаващо събеседника си за няколко секунди. Странно му се струваше Коен да му препоръчва толкова настойчиво група, която изобщо не беше чувал. Той предпочиташе да си има работа с известни играчи. Но може би сега беше моментът да изпита интуицията на заместника си, без да поема значителен риск.

– Добре, действай тогава.

– Супер. – Коен стана да си върви.

– Чакай малко, не сме свършили още.

– Какво друго има? – попита Коен и отново седна.

Джилет се колебаеше дали да каже на Коен, но искаше да чуе мнението на страничен човек. Искаше да се увери, че не се е побъркал напълно и не се е поболял от параноя. А и като се замисли, Коен беше най-подходящият за целта. Джилет си пое дълбоко въздух. Да, вече започваше да му се доверява напълно.

– Вчера сенатор Стокман се е срещнал с Пол Стрази.

Коен се беше зачел в бележника си.

– Е, и? – попита той и вдигна глава. – Сигурно изнудва и Стрази за повече гласове. Както се опита да изнуди и нас.

– Срещнали са се в склад в Бронкс. Ако сенаторът искаше от Стрази повече гласове, щеше да отиде в „Ейпекс“.

– Склад в Бронкс? Сериозно?

– Абсолютно.

– Странно. Как разбра?

– Накарах Стайлс да постави под наблюдение Стрази.

– И според теб какво замислят?

Джилет отново се поколеба, преди да отговори:

– Тази седмица обядвах със Стокман.

– В клуб „Ракет“. Помня. Е, и?

– Още не си бяхме поръчали за ядене, а Стокман ме подхвана с неговата кампания. Поиска да го подкрепя, да накарам служителите на портфейлните ни компании да гласуват за него. Поиска да изнася речи в нашите заводи и да използва телевизионните канали и радиостанциите за предизборна агитация.

– Невероятно.

– Аз не му се вързах и отказах. Сигурен бях, че е безсилен да ми навреди.

– И вероятно те е заплашил, че ще имаш влиятелен враг във Вашингтон.

– Точно така. Но и нещо друго.

– Какво?

– Подхвана разговор за „Доминиън“.

– „Доминиън Сейвингс Енд Лоунс“?

– Да.

– И какво ти каза?

– Намекна, че разполага с информация и доказателства, според които ние сме укрили информация от КЦКБ по време на емитирането на акции на борсата. И че кредитният портфейл на компанията е бил в много по-лошо състояние, отколкото сме докладвали пред Комисията. С две думи, каза, че сме измамили публичните инвеститори.

– Та това е смешно.

Джилет погледна през прозореца. Навън беше красив и ясен ден. Температурата най-накрая се беше качила над нулата.

– А дали?

– Накъде биеш?

– Донован и Марси сами се занимаваха с акциите. Не сме говорили много по този въпрос по време на седмичните ни срещи.

Коен се замисли за миг:

– Вярно.

– Тогава как бихме могли да знаем какво е ставало в „Доминиън“ по онова време?

– От деня, в който купихме компанията, счетоводителите непрестанно се ровеха в книжата ѝ. Ако имаше нещо, определено щяха да го открият.

– Много добре знаеш, че в „Енрон“ и в „Уърлдком“ не откриха нищо. А Бил беше много гъст с единия от собствениците на одиторската фирма.

– Но при банките, влоговете и кредитите е по-различно. Там има федерален и щатски контрол. Всичко се гледа под лупа и нищо не може да се скрие.

– Не в сто процента от случаите. Достатъчно е хората да продължат да вкарват пари и мелницата продължава да се върти. Нали знаеш – кредитираш един клиент е парите от депозита на друг.

– Да, но…

– Стокман твърди, че след като сме емитирали акциите на компанията, е имало плащания до вътрешни служители.

– Трансфери с цел присвояване и финансова измама?

– Да.

– Че откъде Стокман би могъл да разбере подобно нещо?

– От някой, който работи в „Доминиън“. Или в „Еверест“.

– Изключено е.

– Бен, не ставай отново наивен.

– Тогава кой снася? Кой е „къртицата“?

– Очевидно не е бил Донован.

– Очевидно. – Коен се замисли за момент и се вторачи в Джилет. – Марси?

– Не ми се вярва.

– Та ти го намекна.

Джилет стисна устни.

– Да, така е.

– Но тя трябва да е луда, за да се реши на подобно нещо. Ако наистина е дала информацията на Стокман и той реши да я огласи публично, тя рискува да бъде подведена под наказателна отговорност. Защо ще се набутва между шамарите?

– Защо непременно трябва да се набутва в шамарите?

– Защото… – Коен млъкна, когато парчетата от мозайката се наредиха.

– Точно така. – Крис разбра по погледа на заместника си, че е схванал. – Защото Донован е мъртъв. Цялата вина може да бъде стоварена върху него. Могат да кажат, че той е отговарял за одиторите. Перфектно.

– Ако всичко това е вярно, тогава Донован е бил убит – прошепна Коен. – Този, който е стоял зад машинациите, е имал интерес да го извади от играта.

– Съгласен съм.

– Но защо? Каква е крайната им цел?

Джилет се облегна назад и прокара пръсти през косата си.

– Кой е най-големият ни съперник и противник?

– „Ейпекс“.

– Именно. Пол Стрази. Той иска да ни попречи да основем следващия фонд. Иска да се проваля с гръм и трясък. А осен това мразеше Бил. Най-много от всичко на света би желал да разруши наследството на Бил.

– Но чак дотам, че да поръча убийството му?

– Майлс Уитман ме предупреди, че Стрази е готов на всичко, за да ни провали. И мисля, че е прав. Стрази не подбира средствата. И смъртта на Бил е доказателство за това.

На лицето на Коен се възцари тотално объркване.

– И пак не разбирам какво цели. Добре, ще ни оплюят в медиите заради „Доминиън“, ако Стокман не блъфира. И какво от това? Създаването на новия фонд ще се отложи, докато продадем няколко портфейлни компании на добра цена. Така ще продължим да демонстрираме пред инвеститорите колко сме добри при капиталовите операции. Не ми се вярва, че Стрази би убил човек само за да забави временно стартирането на следващия ни фонд.

– Точно така.

– Точно така какво?

– Нищо от казаното дотук нямаше да има смисъл, ако Стрази би се задоволил да ни попречи само временно. Но предположението придобива друго значение, ако той е планирал да ни извади завинаги от играта. Или пък да ни купи и да ни превземе.

– Да ни купи?

Сега реакцията на Коен щеше да е още по-забавна.

– Вдовицата на Донован се отби при мен.

– Какво искаше?

– Да ми каже, че най-ценното ѝ притежание е нейният дял в „Еверест“ и че се тревожи за него.

– Защо?

– Някой я е предупредил, че ще възникнат проблеми с портфейлните ни компании. Както и с ликвидните капитали.

– Имаш предвид останалите за нас дялове след изкупуването на акциите?

Джилет кимна.

– Като тези в „Доминиън“ ли?

– Да. – Крис отново провери движението на акциите на компанията. Цените бяха паднали с още един долар. – И тогава аз се срещам със Стокман, отказвам му да използва „Еверест“ като трамплин за предизборната му кампания и той вади насреща ми проблема с „Доминиън“.

– Мислиш, че Стокман е говорил с вдовицата ли?

– Или някой от сътрудниците му.

– Ти не я ли попита кой ѝ е дал тази информация?

– Отказа да сподели.

Коен се облегна на стола.

– Мислиш ли, че вдовицата може да продаде дяла си в „Еверест“? Който и да го купи, ще свика ново гласуване и ще се възползва от двайсет и петпроцентната си акция, за да постави като председател свой човек.

– И на мен ми мина през ума същото.

– И какво от това? Съмнява ме, че вдовицата ще склони да продаде дяла си само защото в „Доминиън“ има нещо нередно. Проблемите в компанията не биха се отразили кой знае колко на размера на нейната инвестиция.

– Ами ако ни накарат да върнем назад цялата сделка и да платим няколко милиарда на акционерите? – Коен трепна.

– И да платим за капак огромна глоба. Да не говорим за двата милиарда, ако КЦКБ докаже, че сме укрили информация от одиторите. И за всички онези гръмки заглавия във вестниците. Представи си, че вдовицата се уплаши, че „Еверест“ има проблеми и с другите си портфейлни компании.

– Проблеми? Какви проблеми?

Коен вечно гледаше само какво става вътре в „Еверест“, в администрацията, човешките ресурси, счетоводството и акционерите. Единствената му грижа беше непрекъснато да ги държи в течение на развитието на портфейлните компании.

На всеки деветдесет дни Коен изготвяше доклади за всяка от компаниите на „Еверест“ и ги разпращаше до акционерите. В тези доклади се включваше накратко финансовото състояние за първите три четиримесечия на годината, както и окончателно проверените от одиторите цифри за края на предната година. Докладите съдържаха и информация за по-важните събития в компаниите, станали през предишните деветдесет дни – сливане, вливане, преобразуване, промоция на нови продукти, сключване на договори със стратегически партньори. Всичко, което би представлявало интерес за акционерите съдружници с ограничена отговорност и което би ги накарало да се почувстват спокойно за инвестициите си. Но едно нещо, което рядко присъстваше в докладите, бяха лошите новини. Само когато лошите новини щяха да стигнат до медиите, тогава се пускаха и на инвеститорите.

Коен нямаше откъде да знае за малките мръсни тайни в портфейлните компании, защото тези тайни не се обсъждаха на седмичните срещи на управляващите съдружници начело с Донован. А и Донован не искаше Коен или Фарадей да знаят за тях. Смяташе, че колкото по-малко хора са в течение на проблемите, толкова по-добре за „Еверест“. Коен му се струваше прекалено прям и честен и се опасяваше, че ще поиска да изкара „кирливите ризи“ пред акционерите. А за Фарадей знаеше, че е пияница. Опасяваше се да не се раздрънка пред някого, след като загуби бройката на изпитите уискита.

Донован много добре си даваше сметка, че бизнесът до голяма степен се свежда до познаването на човешката психология, че пазарите са капризни и изменчиви и може да се сринат само от силата на слухове и догадки. В днешно време хората си правеха заключения само въз основа на мълвата, общественото мнение можеше да те окачи и на бесилото, без изобщо да си виновен.

Затова Донован беше предпочел да държи под контрол информацията. Проблемите в портфейлните компании се обсъждаха насаме, неофициално. Само Донован, Джилет и Мейсън участваха в тези срещи, защото бяха единствените, които заемаха председателските постове в компаниите на „Еверест“.

Джилет претегли наум риска да разкаже за това на Коен. Бедният, можеше да получи инфаркт и собственоръчно да разпрати писма до акционерите, в които да им съобщи за нередностите. Без одобрение на началството. Което щеше да създаде още по-големи проблеми. Коен, изглежда, не можеше да разбере, че в портфейлните компании винаги има проблеми. Някои от тези проблеми изглеждаха непреодолими и доста сериозни в очите на външния свят. Но те обикновено отминаваха, ако около тях не се вдигаше много шум.

– Ще ти дам пример – накрая каза Джилет. – В момента компанията ни за рециклиране на отпадъци има проблеми със спазването на екологичните стандарти на едно от сметищата.

Коен присви очи и преглътна тежко.

– Кое сметище?

– Успокой се, Бен.

– Кое сметище? – настоя Коен.

– Няма значение. – Компанията поддържаше над трийсет сметища, така че Коен нямаше как да разбере конкретно за кое става дума. Никой от работниците нямаше да признае на глас, дори да ги разпиташе. На малцината от персонала на сметището, които бяха в течение на неприятностите, беше изрично наредено да си мълчат. – Да кажем само, че сметището се намира далеч извън града. – Коен въздъхна раздразнено. – Бен, аз съм председател на тази компания. Работата ми е да преценя кога сами можем да решим проблема и кога за него трябва научат и хората отвън. В момента смятам, че още не е дошъл моментът.

– Но как може да си сигурен?

– Никога не съм сто процента сигурен.

– Ти не си специалист по екология.

– Но при мен работят такива специалисти.

– И в какво се състои проблемът? Ще ми кажеш ли накрая?

– Ще ти кажа, но трябва да си остане между нас.

Коен се поколеба.

– Въпросът е доста деликатен, Крисчън – отвърна той с треперещ глас.

– Бен, на висше ръководно ниво бизнесът се свежда до деликатни въпроси всеки ден. Ти още нямаш опит. Досега си живуркал спокойно в „Еверест“, като си се грижил само за администрацията и за акционерите. Неблагодарната работа оставаше за мен, Донован и Мейсън.

– Кажи ми какво става в действителност тук.

Джилет вдигна краката си върху бюрото.

– Преди няколко седмици установихме, че езерото на територията на сметището е замърсено. Изследванията показаха много високо съдържание на живак във водата. Всичко живо буквално изплуваше на повърхността с корема нагоре. Очевидно хората, които са управлявали сметището, преди да купим компанията, са заравяли токсични варели в земята, точно до езерото. И токсичните химикали са протекли в подпочвените води. Миналата седмица откопахме варелите. Смятаме, че можем да овладеем замърсяването. На този етап мисля да минем без Агенцията за защита на околната среда.

– Шегуваш ли се? Трябва да съобщиш на Агенцията непременно.

– Знаеш ли колко пари ще ни струва, ако им кажем?

– Сметището трябва да е застраховано.

– Трябва, но не е. А онова, през което Агенцията ще ни застави да минем, вероятно ще доведе до банкрута на компанията. Директорът вече направи анализ.

– Господи…

– Да. Сега разбираш с какво се налагаше да се занимаваме аз, Бил и Трой.

– Какво друго нелицеприятно се крие в портфейлните ни компании? – тихо попита Коен.

– За което да знам аз ли?

– Не се прави на интересен, Крисчън.

– Не се правя на интересен, напълно сериозен съм. Искам да разбереш, че във всяка портфейлна компания винаги има проблеми. Просто е необходимо да се научиш как да овладяваш проблемите. А ключът е в това да прецениш кога можеш да се заемеш с проблема, какво си в състояние да сториш за решаването му и най-важното – да не оставиш нещата да излязат от контрол. До голяма степен тези задачи определят функциите на един председател на компания. Да запази спокойствие и хладнокръвие независимо от обстоятелствата.

– Какво още не знам? – настоя упорито Коен, явно незаинтригуван от урока по мениджмънт.

Джилет впери поглед в него. Много рисковано беше.

– Имаме трудности с компанията за поддържане на бази данни в Калифорния. Един от служителите е продал незаконно информация на фирма, занимаваща се с търговия чрез директен маркетинг.

– Майтапиш се.

– Не.

– Каква информация е продал?

– От шофьорски книжки, номера на кредитни карти, домашни адреси.

Коен ококори очи.

– Боже мой! И какво сме предприели досега?

– Служителят е уволнен. В момента правим анализ дали могат да ни съдят и какъв би бил резултатът от съдебния процес. Предупредихме цялото висше ръководство на компанията, купила информацията. Един от техните мениджъри на средно ниво е бил в ролята на купувача. Компанията се съгласи да ни сътрудничи напълно. Те също уволниха техния човек.

– Уведомихте ли хората, чиито данни са били продадени без разрешението им?

– Не.

– Защо?

– Пострадали са над двайсет хиляди души.

– Е, и?

– На този етап не мога да си позволя да намеся и калифорнийската федерация за защита на потребителите. Те са по-зли и от Гестапо. Не ти го казах, защото остават по-малко от шест месеца до пускането на тази компания на борсата. Ако успеем да ѝ вземем парите, за които говорят инвестиционните банкери, ще получим десетократна печалба. Това ще е една от най-успешните ни инвестиции. Ако обаче неприятната новина се разчуе, емитирането на акциите ще се отложи за неопределен срок.

– Но тук става дума за поверителна информация. Кой знае за какво ще я използват в компанията за директен маркетинг.

– Опитваме се да разберем и да овладеем изтичането. Също като при сметището. Досега няма признаци да се е случило нещо нередно. Няма доказателства за незаконно теглене на пари от сметките по кредитните карти или нещо подобно. Според нас човекът, купил информацията, е възнамерявал да използва хората като целева група за промоция на нов продукт.

Коен се загледа замислено през прозореца.

– Е, още ли искаш да бъдеш председател на компания, Бен?

– Едва ли ситуацията е еднаква във всичките.

– Не, не е. И компанията, която ще ти дам, може да е чиста като сълза. Работата е там, че две седмици след като поемеш поста, изненадата може да ти дойде изневиделица. Да допуснем, че те направя президент на верига от магазини за хранителни стоки. В началото всичко изглежда великолепно. И тогава някой от товарните камиони прегазва на кръстовището баща с трите му деца. Бащата и две от децата умират моментално. Третото дете оживява, но остава парализирано за цял живот. Ченгетата откриват, че шофьорът на камиона е бил пиян до козирката и дори е имал в кръвта си високо съдържание на кокаин. Продължават да ровят и стигат до извода, че не сме провели задължителни тестове за наркотици с нашите шофьори. Майката на трите деца завежда иск срещу нас за петстотин милиона долара, а от застрахователната компания отказват да покрият щетите, защото в полицата има клауза, в която пише, че застрахователят не носи отговорност, ако не сме провели тестовете за наркотици. Ако съдът отсъди да изплатим петстотинте милиона долара, това ще доведе до банкрута на компанията. И ако на теб тази сума ти се струва абсурдно висока, адвокатите няма да са на същото мнение. Достатъчно е само съдебните заседатели да чуят, че „Еверест Кепитъл“ управлява активи, възлизащи на двайсет милиарда. Жената като нищо ще си получи нейния половин милиард. – Джилет скръсти ръце. – Е, какво ще предприемеш в случая, господин председател?

– Аз… не знам.

– „Не знам“ не върши работа, Бен.

– Ами аз…

– Нека продължа. Да речем, че от щатската прокуратура решат, че компанията е проявила немарливост и безразсъдство и е виновна за нещастния случай. И повдигнат обвинения срещу висшето ръководство. Което в интерес на истината е напълно възможно. И познай какво? Ти си най-висшият ръководител в компанията. В един прекрасен ден се появяват в „Еверест“ и те прибират. Отвън телевизионните камери вече те чакат и заснемат извеждането ти от сградата от началото до края. Дъщерите те виждат по телевизията – как криеш лицето си с ръце, оковани в белезници.

Коен поклати глава:

– Добре, ти какво би направил на мое място?

– По-добре да не ти казвам, Бен, защото ще се разочароваш още повече.

Коен се вторачи в Джилет. У него напираше желанието да узнае истината, но не посмя да настоява.

– Как Стокман е разбрал за тези проблеми?

– Много просто. Чрез Трой Мейсън.

– Мамка му, вярно!

– Трой знае всичко това, което ти разказах току-що. Освен седмичните срещи, на които присъстваше ти, се провеждаха още едни, в тесен кръг. Обикновено се събирахме в един апартамент, който Бил беше наел в Северен Истсайд. Бил, Трой и аз обсъждахме всички по-важни проблеми във всичките портфейлни компании. Трой беше в течение на всичко. Той би могъл да даде на Стрази доста ценна информация. Стрази пък би могъл да я предаде на Стокман. Всъщност не бих се учудил, ако Трой е копирал по-важните файлове в дните след смъртта на Донован. Нещо като застраховка. За да може да подкрепи твърденията си с доказателства в случай, че се наложи. В случай, че не бъде одобрен за председател на „Еверест“.

– Ако има някой, който да разполага с достатъчно средства да купи дяла на вдовицата, то това е именно Стрази – отбеляза Коен.

– Да, той е един от малцината, които биха могли да си го позволят. И доколкото го познавам, той със сигурност ще се опита да се спазари за по-ниска цена.

– Ние също бихме могли да ѝ отправим предложение.

Джилет поклати глава.

– Единственият начин да съберем толкова пари е да теглим кредит, като заложим нейния дял като гаранция. Но банкерите няма да ни дадат и цент, ако разберат, че имаме проблеми с инвестиционния портфейл. Повярвай ми, Стрази ще се погрижи и последната банка в Ню Йорк да разбере за тези проблеми.

Коен изведнъж пребледня:

– Нали знаеш какво означава това? Стрази е този, който иска да те убие.

Джилет замислено се вгледа в събеседника си.

– И аз предположих същото, но не ми се струва логично. Мога да приема, че Стрази е имал интерес да извади Донован от играта, но не и мен.

– Защо не?

– Смъртта на Донован му е била необходима, за да може да хвърли вината за „Доминиън“ върху него. Но мен може да ме премахне и като изкупи дяла на вдовицата. Защо да рискува с още едно убийство? Стрази е безскрупулен, но не е глупав.

– Ами… не знам. – Коен извади лист хартия и го постави на бюрото на Джилет. – Щом е решен на едно убийство, какво му пречи да извърши и второ? Мисля, че трябва да се обърнем към полицията.

– С какви доказателства?

– С информацията, която обобщихме досега.

– Нямаме нищо черно на бяло.

Коен прехапа устната си.

– Би трябвало поне да предупредим ченгетата.

– Какво е това? – попита Крис и кимна към листа, който Коен беше откъснал.

– Твоята заповед за назначаването ми за главен оперативен директор в „Еверест“. Трябва да я подпишеш.

– Необходимо ли е да изпадаме чак в такива формалности?

Коен сви рамене.

– Не можем ли да минем без нея?

– Нали ти казах. Искам хората да знаят, че разполагам с пълни правомощия да си върша работата. Когато изпратиш електронните писма, искам изрично да го подчертаеш.

– Добре – съгласи се Джилет и се подписа под заповедта. – Ето, заповядай. – Изведнъж лицето му грейна. – Знаеш ли какво се сетих, Бен?

– Какво?

– Днес не употреби латински изрази нито веднъж.

Коен кимна:

– Старая се да се вслушвам в шефа си.

17.

Конспирация, заговор – двама или повече души, които тайно обединяват усилията си, за да извършат злина – убийство, преврат, измама. Силата на един заговор се измерва със степента на ангажираност на съучастниците, планирането и способността им да запазят намеренията си в тайна. Но успехът на заговора зависи в крайна сметка от способността на заговорниците да заличат следите си, след като извършат престъплението. Също като лъчи, които се разтварят в мъглата, техните контакти един с друг изчезват, следите изстиват. Никой не е в състояние да ги уличи в нищо, нито да направи връзка между тях.

Никой човек и никоя държавна институция не биха ги заподозрели в извършеното. Или пък ако ги заподозрат, няма да могат да докажат нищо. И нищо няма да се промени. А жертвите на заговора – живи или мъртви – никога няма да получат възмездието, което заслужават. И справедливостта няма да възтържествува.

Том Макгуайър пресече Уилоу Стрийт с енергична крачка и тръгна по тротоара към Бруклин Хайтс – широка пешеходна алея с изглед към Нюйоркския залив. Оттук се откриваше панорамна гледка към цял Южен Манхатън.

Макгуайър се покатери до черната решетка от ковано желязо, която ограждаше ръба на алеята. Под него, по магистралата Бруклин-Куинс, ръмжаха коли и камиони. Той погледна часовника си. Три минути преди дванайсет. Беше подранил с три минути. Винаги пристигаше точно на време и мразеше хората, които редовно закъсняват за среща. Хора като Крисчън Джилет. Разбира се, сега мразеше Джилет поради други, много по-важни причини.

– Здрасти, Том.

Макгуайър се обърна. Беше брат му, който също се приближи до оградата. По-млад от него с три години, Винс беше набит и мургав. Заглаждаше черната си коса назад и носеше златна гривна и пръстен. На Том му беше трудно да повярва, че ги е раждала една майка. Приликите помежду им бяха малко – и двамата бяха работили във ФБР, преди да основат „Макгуайър и Компания“, винаги бяха пунктуални и умееха да крият емоциите и мислите си зад каменни лица.

– Е? – попита Винс със стоманения си тембър. Допреди пет години изпушваше кутия цигари на ден. Лекарите изказаха опасения, че може да има рак на белите дробове. Тревогата се оказа фалшива, но ефектът върху Винс беше потресаващ и той отказа цигарите завинаги. Гласът му обаче още напомняше за стария порок. – Какъв е резултатът?

– Сутринта имах среща с Джилет, но той не е съгласен. Триста милиона са му малко.

– Нашият човек няма ли да вдигне мизата?

Том поклати глава:

– Не. Каза, че ако извади повече от триста милиона, хората му ще го заподозрат в користни намерения. А той никак не иска да се стига дотам. Нито пък ние. Така че ще се придържаме към първоначалния план.

Винс се изплю през оградата и уцели префучаващ по магистралата камион.

– Какво, по дяволите, беше това на Парк Авеню сутринта?

– Хората на Стайлс реагираха прекалено бързо. Явно са доста добри. А нашият човек оплеска всичко.

– Джилет е трудна мишена.

Том изскърца със зъби.

– Така е. Но не забравяй, че нарочно използваме хора, които не познаваме, за да не стигнат до нас след това. За съжаление, тези, които наехме, се оказаха пълни идиоти. Май трябва да се обърнем към някой, на когото имаме доверие.

– Но ако го хванат…

– Знам, знам. – Том се почеса по главата.

Винс отново се изплю.

– Майната му на Джилет. Ако знаеше колко много е загазил, щеше да ни моли да ни продаде компанията за триста милиона. И нямаше да се налага да стигаме чак дотук.

– Но тогава нашият човек няма да получи онова, което цели.

– Майната му и на него. – Винс се огледа назад през рамо. – Знаеш ли, предлагам ти да не бързаме да изпълняваме нашите задължения по сделката, докато не купим компанията. Какво ще направи той? Ще се оплаче в полицията ли? Изключено. Той е толкова виновен, колкото и ние.

– Не съвсем.

– Достатъчно.

– Той е по-умен, отколкото смяташ. Сам ще се досети какво сме намислили, ако месец по-късно Джилет е още жив. И няма да ни даде никакви пари, тъй като не сме си удържали на обещанието да убием Джилет. – Том забеляза, че брат му започна да се изнервя. – Винс, трябва да се придържаме към първоначалния план. И следващия път да приключим с Джилет веднъж завинаги.

Винс се загледа в залива с измъчена физиономия.

– Не знам – промърмори той. – Нещата загрубяха много. С Донован беше лесно. Няма как да ни заподозрат. – Пое си въздух. – Но Джилет се превръща в истинско главоболие.

– Има още едно главоболие. – Том не беше казал на Винс всичко. Не искаше да го разстройва. – И то голямо.

– Какво е то?

– Джилет е на път да сключи сделка с една фирма от Уолстрийт и да пусне акции на „Макгуайър и Компания“ на борсата.

– Да разпродава чрез акции нашата компания?

– Да.

– Майтапиш се. Ах, този негодник! Кога ти го каза?

– Не го разбрах от него. Нашият човек е разбрал от свой познат.

– Какво нищожество е само този Джилет. Щеше да продаде компания буквално под носа ни.

– Затова бях принуден да отида при него миналата седмица и да сложа тристате милиона на масата. Защото нашият човек ми каза, че Джилет възнамерява да подпише договора с инвестиционната банка до няколко дена. Ако го стори, ще се простим с шансовете си да откупим компанията. Мислех си, Джилет ще се замисли дали да подпише, ако му покажем колко сме ядосани. Но тогава той нае Куентин Стайлс.

– Значи нямаме избор. Трябва да премахнем Джилет.

– Да, и то по-скоро.

Винс въздъхна тежко.

– Добре – тихо каза той.

– Добре, че бомбата в лимузината избухна с трийсет секунди по-рано. – Бомбата беше задействана с часовников механизъм, а не с дистанционно, както Макгуайър внуши на Крис. – Ако Джилет беше загинал, от цялата работа щеше да излезе едно голямо фиаско.

– Хей, ама аз си мислех, че имам зелена светлина да действам. Онзи каза, че иска Джилет мъртъв. Просто си вършех работата. Не ми мина през ума, че съм прибързал.

– Успокой се, брат ми. – Винс лесно се палеше. – Нали вече ти казах, че вината беше моя. Не знаех, че събитията трябва да се развият в определена последователност, че първо трябва да отстранят Мейсън и тогава да се заемем с Джилет. Аз също си мислех, че сме свободни да действаме.

– Много ли се ядоса той?

– И още как.

– Но всичко свърши добре. Няма защо да се ядосва.

– Нали не се е отказал да ни подкрепи. За него инцидентът с лимузината е на втори план.

Винс изсумтя.

– Така както се развиват събитията, май експлозията на лимузината беше най-успешният ни опит да ликвидираме Джилет.

– Той е като проклета котка! Все едно има девет живота.

– А ние засега сме направили само няколко опита. Значи сигурно му остават още много. – Винс се обърна с лице към брат си. – Онзи, когото бодигардовете на Стайлс застреляха днес на Парк авеню – има ли начин да го свържат с нас?

– Не. Плащанията ставаха само в брой и освен мен никой от нашата компания не го е виждал. Проверих, преди да го наема. Освен това ченгетата не вярват на Стайлс, че е било осуетен опит за покушение. Склонни са да смятат, че престрелката е избухнала заради кавга на улицата. Някаква жена е казала на полицията, че е видяла всичко. Че шофьорът на колата на Джилет засякъл нашия човек. Тогава той изскочил от колата, разкрещял се и размахал пистолет. – Том се изсмя. – Понякога е достатъчно да ти се усмихне късметът. Обзалагам се, че нашият човек изобщо не е крещял.

– И защо ѝ е на тази жена да лъже?

– Дявол знае. Сигурно е искала ченгетата да ѝ обърнат внимание.

– Ами разговорите по мобилните телефони?

– Какво имаш предвид?

– Звънял ли ти е от неговия мобилен?

– Никога. Винаги използваше уличен автомат с фонокарта.

– Не можеш да си сигурен сто процента.

– Напротив, сигурен съм, Винс. Когато ми звънеше, на моя дисплей винаги излизаше кодът на градовете, от които се обаждаше. А дори и да ми е звъннал един-два пъти от мобилен телефон, какво толкова? Какво ще докаже това?

– Той говори ли с теб непосредствено преди последния опит да убие Джилет?

– Не, за последно ми се обади предния ден.

– Това е добре.

Том се огледа. На пейката на петнайсетина метра от тях седеше майка с бебешка количка. Определено не можеше да чуе разговора им, щом говореха тихо.

– Виж, трябва да спипаме на всяка цена Джилет, и то бързо. Знам, че е рисковано. Знам, че могат да стигнат до нас, но нямаме друг избор.

– На кого си се спрял? – попита Винс.

– Доминик – отвърна почти мигновено Том. – Той е най-добрият.

Винс хвърли поглед върху залива и след няколко секунди кимна.

– Добре, свържи се с него.

Коен излезе от станцията на метрото на Кларк Стрийт в яркия слънчев ден и погледна часовника си. Един и петнайсет. Подраняваше, но не познаваше Бруклин Хайтс и за да се ориентира, му трябваше време. Нямаше никаква представа къде се намира паркът.

– Извинете – обърна се той към минаващата покрай него жена.

– Да?

– Как да стигна до пешеходната алея?

Тя му посочи пътя.

– Тръгнете натам. Като стигнете, ще я видите. Не може да не я забележите.

Мейсън седна срещу бюрото на Стрази. Както обикновено Стрази пушеше голяма дебела пура. Мейсън мразеше тютюневия дим, особено от пура.

– Здравей, Пол.

– Наричай ме господин Стрази.

Вчера не му беше споменал нищо такова.

– Моля?

– За теб съм господин Стрази.

– Защо?

– Защото така ми харесва.

Този човек беше за освидетелстване. Мейсън вече разбра, че и в другите „Ейпекс“ са на същото мнение, но не смеят да го изрекат на глас. Мейсън беше чувал, че в офисите са монтирани скрити микрофони. Но Стрази му беше обещал заплата от три милиона долара. Гарантирана за една година благодарение на договора, който беше подписал вчера. Така че нямаше нищо против дори ако Стрази искаше да му викат Буда.

– Ъ, добре, господин Стрази.

Стрази издиша протяжно дима от пурата.

– Време е да си заработиш тлъстата заплата, Трой.

– Мислех, че вече съм си я заслужил.

– Харесва ли ти Вики?

Мейсън го стрелна с поглед. Двамата е Вики тази седмица бяха ходили три пъти в „Паркър Меридиан Хотел“ – два пъти на обяд и веднъж след работа.

– Какво искаш да кажеш? – попита невинно той.

– Много добре знаеш. Вие с Вики се чукате като зайци. – Стрази се ухили мазно. – Обзалагам се, че жена ти ще пропикае газ, ако разбере, че чукаш секретарка. – Той се изсмя гръмогласно. – След няма и седмица на новото работно място. Браво, Трой!

Щеше да побеснее и да го зареже моментално. Мелиса вече го беше предупредила, че ако разбере за още един подобен инцидент, ще го напусне, без да се замисли. И че е наела безмилостен адвокат, с чиято помощ ще го обере до шушка.

– Господин Стрази, аз…

– Не ми губи времето, Трой. – Стрази изтръска пепелта от пурата в кръглия пепелник. – Знам много добре какво става, но не се тревожи, аз ще запазя тайната ти. Искам информация от теб.

– Информация?

– Ъхъ.

– Каква информация?

– За портфейлните компании на „Еверест“.

– И какво за тях?

– Искам да знам проблемите им.

– Проблеми?

– Кирливите ризи, момче. Всяко инвестиционно дружество има проблеми в компаниите от портфейла. Искам да знам какви са проблемите на „Еверест“.

Мейсън замислено се вторачи в Стрази. Трябваше да се досети веднага. Ето каква беше истинската причина да го наеме.

– Защо?

Стрази поклати глава:

– Това не ти влиза в работата.

Значи Стрази искаше да попречи на Джилет да създаде нов фонд. Най-вероятно това целеше. Мейсън си пое дълбоко дъх. Какво пък, вече нямаше нужда да остава лоялен на „Еверест“. Донован умря, а негодникът Джилет му беше омразен, защото се опита да го унищожи.

– Може и да ви подшушна някои неща.

– Трябва ми повече, Трой. Трябват ми реални данни.

– Вече не мога да влизам в „Еверест“. – Мейсън съзря възможност. Беше копирал няколко папки и досиета ден след като се беше състояло гласуването за нов председател. – Забраниха ми да ходя там и няма да ме пуснат.

– Използвай въображението си.

– Защо не наредите на вашата „къртица“ в „Еверест“? – предложи Мейсън, но беше сигурен, че Стрази вече е опитал – конфиденциалната и важна информация обаче беше заключена зад десет врати. Единствените, които имаха достъп до нея, бяха председателят на „Еверест“ и още един член на борда на директорите. Именно затова в момента водеха този разговор. – На него сигурно ще му е по-лесно.

Стрази го погледна гневно:

– Много добре знаеш, че „къртицата“ не може да се докопа до цялата информация.

„Цялата информация“. Значи „къртицата“ му все пак имаше достъп до част от информацията. Което също така означаваше, че въпросната личност заема пост поне на управляващ директор и не беше от нисшите ръководни нива. Само управляващите директори и тези по-нагоре от тях влизаха в бордовете на компаниите.

– Може и да ти помогна – отвърна Мейсън и се сети за копията от документите, които пазеше в сейфа в апартамента си. – Но за тази услуга искам един милион допълнително.

– И защо трябва да се съгласявам?

– Джилет ми даде един милион, за да напусна „Еверест“, но трябваше да подпиша специална декларация. Една от клаузите беше да спазвам конфиденциалност. Според декларацията не мога да предавам на никой информация, касаеща инвестиционния портфейл на „Еверест“, освен ако съдът не ме принуди. Ще поема голям риск, ако ти кажа каквото знам.

– И ти, и аз знаем, че е невъзможно Джилет да докаже каквото и да било в съда.

– И все пак.

– Бих могъл да уведомя жена ти за твоите забежки с Вики, ако не ми помогнеш.

– И каква ще ти е ползата? Тогава със сигурност няма да ти кажа нищо. Един милион долара, Стрази. За теб това са джобни пари.

Стрази замълча и след няколко секунди размисъл кимна.

– Добре. Дай ми обаче жокер.

– Тоест?

– Подскажи ми от какво естество са проблемите на „Еверест“.

Една-две думи нямаше да навредят особено. А и нямаше да даде на Стрази достатъчно информация, че да се досети сам.

– „Еверест“ притежава компания, която се занимава със събиране на отпадъци.

– „Риджънт Уейст“, знам го.

Стрази май си беше направил домашното. Естествено, човек не би могъл да има пет милиарда долара, ако не е подготвен за всичко.

– Едно от техните сметища има проблеми със замърсяването на околната среда. От екоагенцията не знаят нищо.

– И кое е това сметище?

Мейсън поклати глава:

– Ще прочетеш за него от информацията, която ще ти дам. След като си получа милиона.

– Половин милион ти давам сега, а другата половина – като получа досиетата.

Мейсън помисли и се съгласи:

– Добре.

Стрази дръпна от пурата бавно.

– Какво друго измъчва Джилет?

– Ние… Искам да кажа „Еверест“ е собственик и на компания за поддържане на бази данни в Калифорния. Шофьорски книжки, кредитни истории, досиета на служители в различни фирми. И пак правителството не е уведомено.

– Много добре. – Стрази се усмихна. – Петстотинте хиляди долара ще бъдат преведени на сметката ти до края на деня. Искам папките с досиетата на бюрото ми утре до седем часа сутринта. Ясен ли съм?

– Да.

– Казва се „Да, сър“, Трой.

Мейсън преглътна тежко.

– Да, сър.

Стрази насочи пурата към Мейсън.

– Ако се опиташ да избягаш с парите ми, хората ми ще те намерят навсякъде. И когато те спипат, няма да ти е никак приятно.

Коен седна на края на пейката и се загледа в ширналия се пред него Нюйоркски залив и Южен Манхатън.

– Здравей, Том.

Макгуайър седна на другия край на пейката, на три метра от него.

– Здрасти Бен. – Той изобщо не погледна към Коен.

– Разбрах, че срещата ти с Джилет не е минала много добре.

– Никак даже. Не се съгласи. Дори не помисли да даде „Макгуайър и Компания“ за триста милиона.

– Защото инвестиционните банкери ни обещават петстотин милиона.

– Знам.

Коен продължи да гледа по посока на залива.

– А и Крисчън беше достатъчно хитър да наеме Стайлс. Не му хареса, че отговаряш за личната му охрана и в същото време се опитваш да откупиш компанията. Прецени, че ако се ядосаш много, може да намекнеш на хората си да отпуснат гарда и да не бъдат толкова старателни.

– Така ли ти каза?

– В общи линии – да.

– Нещастник.

– Хитър нещастник. Казах му, че никога не съм имал доверие на теб и на Винс.

– Много ти благодаря.

– Ти обеща, че няма да открият никакви връзки, когато всичко свърши. Хрумна ми, че ще звучи по-правдоподобно.

– Да, добре си се сетил. Твоята задача сега е да не позволиш на Джилет да сключи сделката с инвестиционните банкери, преди ние да задействаме плана си.

– Трябва само да изпълниш вашата уговорка и няма да възникнат никакви проблеми. Но вече започвам да си мисля, че Крисчън е недосегаем. Нашият човек вече взе да губи търпение. Когато решихме да поемем тази акция, го уверих, че ти си най-добрият. Похвалих те. Сега той се пита дали наистина е така. Първо хората ти взривиха лимузината пред църквата и второ…

– Хей! – избухна Макгуайър – Нали ми каза, че имам картбланш за действие.

– Но също така ти казах, че искам да ме предупредиш, преди да предприемаш каквото и да било. За бога, та аз едва не загинах в тази експлозия!

– Аз откъде можех да знам, че ще пътуваш заедно с него?

– Подчертавам само, че финансовият ни благодетел се е вкиснал доста. Казах му, че сте най-добрите. Не ме разочаровайте, свършвайте по-бързо е него.

– Джилет вече е мъртвец. Помни ми думата. Проблемът е, че този, когото ще наемем, е работил и преди за нас. Могат да стигнат до нас чрез него. Но той ще изпълни поръчката сто процента – добави уверено Макгуайър. – Въпреки Куентин Стайлс.

– Надявам се да е така. Трябва да говорим и за нещо друго. Нещо, което може да подкопае целия ни план.

Макгуайър най-сетне го погледна:

– Нима?

– Да. Това означава, че ще имате още една задача.

– Крисчън.

Джилет вдигна очи от документа, който четеше. На вратата на кабинета му беше застанал Стайлс.

– Да?

– Имам информация за теб.

– Каква?

– За онова електронно писмо, което си получил предната вечер в Ню Джърси. Преди да те нападнат.

Джилет се надигна от стола си.

– Разбра ли откъде е?

Стайлс кимна.

– От един магазин в района на Лос Анджелис. От Бевърли Хилс по-конкретно.

Джилет бавно остави химикалката на бюрото, Фейт Касиди беше отседнала в „Уилтшир Хотел“ в Бевърли Хилс. Сама му го беше казала. В този момент звънна телефонът и Джилет разпозна номера, от който се обаждаха.

– Извини ме, Куентин.

– Добре. – Стайлс се оттегли и затвори вратата.

Джилет вдигна слушалката след третото позвъняване. Както се бяха разбрали.

– Ало.

– Соколът ли е?

– Да. Кажи ми какво научи – настоя нетърпеливо той.

– Първо ми отговори с паролата.

Джилет кимна, доволен, че информаторът му се придържа плътно към реда.

– Пет. – Това беше петият им поред разговор.

– Още нещо.

– Сезонът е зима. Сега ми кажи какво знаеш?

– Противникът се размърда. Обектът беше употребен и ще направи доставката утре сутринта.

– Благодаря ти – тихо отвърна Джилет. – Обади ми се веднага щом разбереш нещо ново.

– Добре.

Крис прекъсна разговора и отвори горното чекмедже на бюрото. Номерът беше написан на листче хартия, скрито под две папки. Той го прочете и го набра.

– Ало.

Джилет веднага позна гласа на Хосе Медиля. Нямаше нужда да прибягва до кодове.

– Хосе, аз съм, Крисчън. – Той се поколеба, преди да продължи. Досега не беше мислил как ще тръгнат нещата по-натам. И не му се искаше да се стига дотук. На Хосе – най-вероятно също.

18.

Quid pro quo (Квид про кво) – в превод от латински – буквално „това за онова“ или танто за танто.

В живота винаги се получава квид про кво. Нищо не идва даром.

Джилет влезе във фоайето на хотел „Уолдорф Астория“ и се насочи към стъпалата, застлани с дебел килим. Беше обкръжен от охраната си – петима от бодигардовете на Стайлс. Самият Стайлс вече беше вътре и държеше под око фоайето и ресторанта.

Днес Джилет беше увеличил хонорара на Стайлс на десет хиляди дневно – въпреки протестите на Коен. Стайлс отделяше толкова много време и ресурси за охраната му, че на Джилет тази мярка му се стори необходима. А и сегашната ситуация нямаше да продължи дълго. За добро или лошо всичко щеше да свърши скоро.

Когато изкачи стълбите, Крис забеляза Стайлс, застанал до огромна ваза с живи цветя на масата, поставена в средата на фоайето на горния етаж. От ухото надолу по врата му се спускаше тънка жица, а до бузата му се забелязваше тънък сребрист микрофон.

– Ни ме харесва това, Крисчън – каза Стайлс, в същия миг хората му образуваха жив кордон около двамата. – Не ми харесва да се разхождаш на открито така. Не и след случилото се сутринта.

Джилет се приближи до Стайлс и огледа фоайето.

– Нищо няма да стане, Куентин.

Лицето на Стайлс придоби тъжно изражение.

– Не ми казвай как да си върша работата, Крисчън. И аз няма да ти се меся в твоята.

– Казах ти, нищо няма да стане.

– Защо не проведете срещата си в отделна стая на горния етаж? – предложи Стайлс. – Още повече, че обстановката ще е по-интимна.

Джилет поклати глава.

– Това е първата ни среща, а ти ме караш да ѝ кажа, че се налага да се преместим в отделна стая, защото шефът на моята охрана се притеснява за живота ми? Твоят план не ми се струва удачен. Не и ако искам тя да остане за десерта.

– И все пак аз…

Стайлс млъкна, когато Изабела се приближи към тях. Носеше черна рокля без презрамки, а черната ѝ коса беше събрана в елегантна прическа и изящните ѝ рамена бяха оголени. Имаше диамантени обеци, сапфирено колие и златна гривна на лявата китка. Велурени обувки с високи токчета завършваха тоалета. Сочните ѝ устни бяха леко подчертани в червено, както ѝ маникюрът ѝ.

Когато се приближи, Джилет я погледна в лицето. Тези кафяви очи сякаш вечно криеха някаква тайна – тази вечер не беше изключение. Като че се боеше от нещо или от някого.

– Здравей – поздрави я Джилет, когато тя влезе в периметъра на охраната.

– Здрасти. – Изабела сплете ръце и погледна към земята.

В момента изпитваше неудобство и той я разбираше. Крис се наведе леко и нежно я целуна по бузата. До ноздрите му достигна приятното ухание на парфюма ѝ. Докосна с устни нейните.

– Радвам се да те видя, Крисчън – промърмори тя.

Джилет обхвана с ръка кръста ѝ и леко я прегърна.

– Аз също. – Той кимна на Стайлс, доволен от факта, че последният не я беше претърсил. – Днес добре ли прекара?

Беше уредил една жена от „Уолдорф“ да я придружава през целия ден. Да я заведе на Пето Авеню и да ѝ купи вечерна рокля, да я заведе във фризьорски салон, където да ѝ направят прическа, да ѝ помогне при избора на бижутата.

Изабела го погледна в очите.

– Никога не съм прекарвала по-добре през живота си. Благодаря ти. Не знам как бих могла да ти се отплатя.

– Като вечеряш с мен.

Тя се усмихна.

– С удоволствие.

– Да седнем тогава – предложи той и посочи към салона на ресторанта.

Стайлс беше запазил за тях тиха маса в дъното на салона, в ъгъла. Когато стигнаха до масата, Стайлс кавалерски ѝ издърпа стола, за да седне.

– Благодаря. – Изабела се усмихна любезно.

Той кимна, отдалечи се и застана до стената.

– А на мен няма ли да ми помогнеш със стола? – попита го Джилет.

– Ако ми удвоиш хонорара, ще помисля.

– Аз го удвоих, забрави ли? За двайсет бона на ден ти трябва да ми бъдеш и личен шофьор, и да приготвяш за ядене, та дори и да свириш на пиано – пошегува се Джилет и седна на масата. – Всичко наред ли е? – обърна се той към Изабела.

– Да.

– Какво ще пиеш?

– Ти какво си избра?

– Вода.

– И никакво вино?

– Не, но на теб нищо не ти пречи да пиеш вино.

– Ще ми поръчаш ли?

– Разбира се. Бяло или червено?

– Червено.

Когато Джилет поръча и сервитьорът се отдалечи, Изабела се наведе над масата и го попита:

– Не те ли притеснява, че ще те гледа, докато се храниш? – прошепна тя и кимна към Стайлс.

– Свикнал съм.

– Защо непрекъснато трябва да е около теб?

Джилет не искаше да стига до тази тема толкова скоро, но беше глупаво да се надява, че няма да му зададе подобен въпрос. Всеки на нейно място би реагирал по същия начин.

– Изабела, заради поста си във фирмата аз имам врагове. Куентин отговаря за охраната ми. Но само като предпазна мярка.

– Затова ли неговите хора ме задържаха снощи, когато откриха ножа в джоба на палтото ми? Защо ме накараха да остана тук, в хотела? Защото мислеха, че съм твой враг ли?

– Мислеха, че може да работиш за някого.

– Дано си даваш сметка колко глупаво звучи подобно твърдение. Как бих могла да съм наемен убиец или нещо подобно?

– Права си.

В съзнанието на Джилет слабо просветна червената лампичка за тревога. Лесно биха могли да разберат за познанството му с Хосе и Селма. Той им беше ходил на гости в къщата им в Ню Джърси поне шест или седем пъти. Беше се запознал със Селма на една благотворителна вечер това лято. Тя беше сервитьорката, която обслужваше неговата маса. Когато вечерята свърши, той я разпита за семейството ѝ. По ирония на съдбата се оказа, че Хосе е бил уволнен от „Блалок“ – компанията, производител на електрически инструменти, която беше собственост на „Еверест“ – заради поредната вълна от съкращения на персонала. Хосе работил в завода в Нюарк, Ню Джърси, и пътувал всеки ден от Бронкс. Загубил работата си, защото в завода монтирали роботи. Преди да си тръгне, Крис помоли Селма да го запознае с Хосе.

Срещнаха се след една седмица и той се оказа идеален за целта. Точно каквото търсеше Джилет – мъж, който би бил верен до гроб на всеки, направил по-щастлив живота на семейството му. И така, с помощта на Джилет, те се преместиха в центъра на щата, а Хосе получи нова работа.

– Искам да кажа – добави Изабела, – самата идея, че ще дойда в Ню Йорк с нож, за да те убия, звучи налудничаво. Умът ми не го побира как изобщо тези хора са могли да го допуснат. Цялата история е абсурдна и смешна.

Всъщност Изабела се беше появила внезапно, изневиделица. Нито Хосе, нито Селма му бяха споменавали нещо за нея до миналата седмица, когато тя изведнъж изникна в коридора. Което означаваше, че ако имаше някакъв тъмен план, Хосе или Селма – или двамата – вероятно бяха участници в него. Означаваше също така, че планът няма да се осъществи тази вечер. Но пък Крис щеше да разбере в какво се състои този план.

Той я изгледа студено.

– Да, права си. Звучи абсурдно.

Да убиеш някого е по-лесната част. Всички са уязвими. Президенти, крале – без значение кой е. Независимо от това колко охрана има. Историята е доказала неведнъж, че при наличието на добър план и достатъчно пари за подкупи всеки може да бъде убит. По-трудното е да не оставиш следи после. Да унищожиш всичко, което да послужи по-късно на властите, за да издирят убиеца и чрез него да стигнат до другите участници в заговора.

За да не останат следи, ударът трябваше да бъде извършен в час и място, избрани от убиеца. В дълбините на отдалечена гора, покрай горски поток. Не и в гъмжащ от хора ресторант, в който сервитьорите и келнерите най-вероятно са преоблечени служители от охраната.

Засега трябваше да се ограничат само с наблюдение. Просто да събират информация. Освен ако съдбата неочаквано не им предоставеше брилянтна възможност.

– Четиринайсет.

Джилет отпи от водата.

– Четиринайсет? – повтори изумен той.

Изабела кимна.

– Да, девет сестри и петима братя.

– И къде си ти сред тях?

– Не разбирам?

Крис наля още мерло в чашата на Изабела.

– Коя поред си ти? – поясни той и я погледна отблизо. Диамантените ѝ обеци блестяха в полумрака. Изведнъж му се прииска да си сипе и той. – Най-малката ли си, или най-голямата?

– А, разбрах. Аз съм третата по възраст.

Той се изкуши отново: вкусът на мерлото щеше да му се отрази добре. Особено когато срещу него седеше Изабела. За последно беше пил алкохол по време на обяда със Стокман. Само една глътка джин, но усещането беше неописуемо. Преди това не беше близвал от нощта на абитуриентския си бал – тогава караше ферарито на баща си и изгуби контрол над колата на един остър завой по Оушън Хайуей, северно от Кармел. Едва не загина в тази нощ.

– В Пуерто Рико имаше ли си приятел? – попита той.

Тя се изкиска, изненадана от въпроса.

– Неудобен въпрос ли зададох?

– Не, няма нищо. Имах приятел. Накарах го да дойде с мен, но той не пожела.

– Сигурно е било трудно за теб.

Изабела сви рамене.

– Нямах голям избор. В Пуерто Рико няма големи възможности за работа. Няма как да се развиваш. Принуден си да заминеш да си търсиш късмета тук. Но приятелят ми не искаше да изоставя близките и познатите си. – Тя се натъжи. – Какво можех да направя?

– Кога реши да дойдеш тук?

Тя го погледна изненадано.

– Защо питаш?

– Просто ми стана интересно. – Той небрежно хапна от храната, за да прозвучи въпросът възможно най-невинно.

– Преди около месец. С приятеля ми се скарахме и аз се обадих по телефона на Селма.

– Тя ли те покани да дойдеш?

Изабела кимна.

– Да, разбира се. Каза ми да не се измъчвам заради приятеля ми и че тук ще ме запознае с един мил мъж. – Очите ѝ се плъзнаха към Джилет, но бързо се отместиха.

Това не остана незабелязано за него. Изведнъж му се прииска да се протегне и да докосне меката ѝ кожа. Да вдъхне от красотата ѝ.

– Изабела, аз… – Тя вдигна поглед и веднага се усмихна. – Какво има? – попита я той.

Тя се протегна над масата и леко избърса с пръст ъгълчето на устата му, после му показа.

– Имаше парченце от картофеното пюре.

Джилет също се усмихна.

– Забравих да ти кажа, че имам проблем с храненето.

– Така ли?

– Не всичко влиза в устата ми.

Тя прихна да се смее и избърса пръста си със салфетката.

– Защо не пиеш вино заедно с мен? – попита го Изабела. – Защото утре си на работа ли? Или изобщо не пиеш?

– Не пия – отвърна той. И сега реши да не близва повече. Макар и разочароващо, така беше по-добре за него. – Знам, че на много хора им харесва да пият, но аз лично нямам такъв проблем. За мен не е… – Той видя между масите познато лице и млъкна. Мълчаливо я проследи с поглед, а щом тя се приближи, рязко стана. От изненада си изпусна салфетката на масата.

Преди да направи и крачка към нея, Стайлс се промуши между двамата и застана като жива преграда. В същото време сервитьорът препречи пътя ѝ отзад.

– Мога ли да ви помогна? – любезно я попита Стайлс и кръстоса ръце пред широките си гърди.

– Знаеш ли коя съм? – сопна се тя.

– Разбира се, Фейт Касиди.

– Правилно. А сега ме пусни да говоря с Крисчън.

Стайлс поклати глава.

– Не мога.

– С Крисчън се познаваме, пусни ме да мина – настоя тя.

– Съжалявам, не мога.

Джилет го потупа по рамото.

– Всичко е наред, Куентин. Можеш да я пуснеш.

– Не, не мога. Не и преди да я претърсим – остана непреклонен Стайлс. Той кимна сервитьора, който беше застанал зад Фейт. Очевидно беше от неговия екип.

– Чиста е – докладва мъжът, след като я претърси.

Фейт вдигна очи отегчено и реагира пренебрежително на унижението.

– Какво има, Крисчън? – попита припряно тя.

– В последно време станаха няколко инцидента и трябваше да затегнем охраната.

– Това е много неприятно, но поне можеше да му кажеш, че аз не съм заплаха за сигурността ти.

– Да, можех – съгласи се той.

– Но?

– Но той е отговорен за охраната. Каквото нареди той, това е.

– О, Боже! – възкликна тя, когато забеляза Изабела. – Ама ти хич не си губиш времето.

– Тя ми е само приятелка.

– Разбира се – саркастично подметна Фейт. – Мислех си, че още сме заедно. Или онази нощ не беше нищо особено, а само забежка? Мислех, че означава нещо за теб. За мен със сигурност беше вълнуваща вечер.

– А аз мислех, че ще се обадиш.

– Е… не се обадих.

Джилет забеляза как хората от съседните маси се бяха вторачили в нея и си шепнеха и сочеха към тях. За знаменитост като Фейт нямаше личен живот.

– Откъде разбра, че съм тук? – попита я той.

– Какво искаш да кажеш?

– Не ми се вярва, че си кацнала на летище „Ла Гуардия“, слязла си от самолета и просто ей така ти е хрумнало да се запътиш към „Уолдорф“. Как разбра, че съм точно тук?

– Обадих се в офиса ти и секретарката ми каза – измърмори неуверено Фейт.

– Секретарката ми си тръгна преди мен от работа. А преди това със сигурност знам, че не си звъняла. А пък и тя не знаеше, че ще дойда тук.

– Добре – изпъшка тя. – Не знам с кого говорих. Не ѝ помня името.

– Не беше ли Марси Рийд?

– Къде беше, Трой? – попита го сърдито Мелиса с ръце на кръста. – Единайсет часът е.

Мейсън затвори външната врата на мезонета им, свали си палтото и нарочно се пльосна на фотьойла. Искаше да спечели малко време. Да измисли нещо разумно. През последните няколко часа беше прекарал с Вики в „Шератон“ на Седмо Авеню и сега беше изтощен като пребито куче. Трябваше поне докато пътуваше в таксито насам да си изработи някакво алиби, но се унесе веднага щом се отпусна на седалката. Шофьорът трябваше да го разтърси силно, когато паркира пред дома му.

– Кажи ми, Трой!

Мейсън се намръщи:

– Шт! Ще събудиш бебето, скъпа.

– Звънях в „Ейпекс“ три пъти. Всички ми казаха, че си тръгнал отдавна.

Той понечи да я прегърне, но тя се отдръпна. Обърна се към плъзгащите се врати на просторния балкон. От четирийсет и втория етаж се откриваше прекрасна гледка към Манхатън.

– Бях на бизнес вечеря.

– Сигурно. И с кого вечеря?

Той поклати глава и въздъхна тежко и измъчено. Защо винаги налиташе на други жени? Мелиса беше красива, с нежни черти и дори на трийсет и седем все още поддържаше тялото си в невероятна форма. И не изпитваше абсолютно никакви задръжки в леглото. Копнееше за секс и изпълняваше всяка негова прищявка. Защо тогава все търсеше други жени? Никога нямаше да си отговори на този въпрос. Непрекъснато се питаше, години наред, но и в миналото, както и сега, беше еднакво далеч от отговора.

Мейсън я обгърна с ръце. Този път тя не му попречи. Само положи глава на рамото му.

– Защо аз не съм ти достатъчна? – прошепна Мелиса.

– Напротив, повече от достатъчна си ми, бебчо. Нали ти казах, бях на бизнес вечеря.

– Не ме лъжи, Трой. – Мелиса го погледна в очите.

– Бях в „Карминс“ с директора на една компания, която може да купя.

– Значи в разписката от кредитната карта ще бъде посочено.

– Платих със служебната карта от „Ейпекс“, която ми дадоха днес.

Мелиса поклати глава.

– Нали вчера сутринта ми каза, че не искат да ти дават служебна карта. Забрави ли? И беше ядосан, защото искаха от теб да попълниш една купчина бумаги, за да ти възстановят служебните разходи.

– Казах на Стрази, че нямам време за такива глупости, и той накрая ми даде.

Мелиса погледна към тавана.

– Да, бе, как не.

– Ама, мила, аз наистина…

На външната врата се позвъни.

„Странно – помисли си Мейсън. – Портиерът щеше да ме извести, че някой се качва нагоре.“

– Да?

– Нося пица.

Мейсън погледна Мелиса.

– Поръчвала ли си пица?

– Не.

– На чие име е доставката? – извика той.

– Кво?

– Името?

– Не ви чувам – разнесе се от коридора гласът на доставчика.

Мейсън изруга под носа си, бързо отиде до вратата и я отвори със замах.

– Какво е името на проклетата… – Смрази се на място и забрави остатъка от изречението, когато видя срещу себе си насочено дулото на револвер и двама непознати от латиноамерикански произход.

– Влизай бързо! – изсъска този с револвера.

Мейсън се подчини смирено и вдигна ръце, без никой да му е казвал.

– Трой, какво… – Мелиса също видя мъжете, изпищя, – обърна се и побягна към детската стая.

Вторият мъж скочи и я хвана. Бързо я събори на пода, извади въже от джоба на якето и здраво завърза ръцете ѝ зад гърба.

Мейсън инстинктивно направи крачка, за да ѝ се притече на помощ.

– Още една крачка и ще те убия! – предупреди го въоръженият нападател и бързо затвори външната врата. – А после ще убия и нея. И ще я убия много бавно. И болезнено.

Мейсън замръзна. Сърцето му заби силно. Не можеше да направи нищо. Мъжът напъха парцал в устата на Мелиса и грубо я издърпа да стане, след което я бутна на дивана и я обърна да легне по корем. Завърза глезените и китките ѝ.

– Вече няма да отиде никъде – свирепо каза непознатият.

– А сега него – нареди неговият съучастник с револвера.

Вторият застана зад Мейсън и завърза здраво китките му зад гърба.

– Какво искате? – попита Мейсън. – Пари? Скъпоценности?

– Млъквай и сядай тук – заповяда грубо мъжът с оръжието и посочи фотьойла до дивана.

Мейсън се подчини.

– Кажете ми какво искате.

– Информация.

Вече беше чувал тази дума днес.

– Какво?

– Информация за компаниите на „Еверест Кепитъл“.

По гърба му го полазиха ледени тръпки.

– Какви компании?

Мъжът с револвера допря цевта до бузата му.

– Ти ми кажи.

– Не знам за какво говорите.

– Така ли? Нищо не знаеш?

– Не.

– Ама, разбира се, че не знаеш.

Мъжът тръгна към Мелиса, без да изпуска от очи Мейсън. Усмихна се и насочи револвера към главата ѝ.

– Ами тя? Тя дали знае нещо за тези компании?

– Тя не знае нищо! – извика Мейсън и стана.

Вторият бързо се приближи до него и го удари в корема. Трой се свлече на колене, останал без въздух.

Хосе се наведе до ухото на Мелиса и извади парцала от устата ѝ.

– Къде държи папките той?

– Не знам – прошепна тя. – Кълна се.

– Защо ми изпрати онова електронно писмо от Лос Анджелис? – попита я Джилет.

Фейт го погледна изненадано.

– Какво писмо? За какво говориш?

Намираха се в стаята на горния етаж в „Уолдорф“, която Стайлс набързо беше наел.

– Онова от интернет кафето. Какво имаше предвид, като ми писа да внимавам? И кои са тези „те“?

– Не разбирам за какво говориш.

– Знам, че ти си пратила писмото, Фейт. Имам го на запис.

– Няма как да го имаш на запис. Те не…

– Какво не? – хвана я на думата Джилет.

Тя млъкна.

– Фейт, трябва да ми кажеш…

– Защо ме излъга?

– Да те лъжа? За кое?

– За смъртта на майка си.

Сега беше ред на Джилет да замълчи.

– Нима си мислеше, че няма да разбера?

– Знаех, че ще разбереш рано или късно. Сигурен съм, че не е било трудно.

– Защо ми каза, че е умряла?

– За мен тя е мъртва. Може би не физически, но във всички останали отношения. Достатъчно се измъчвах с нея.

– Ти си я извадил от басейна, нали? Намерил си я в басейна и си спасил живота ѝ.

Джилет склони поглед.

– Да.

– Излъга ме, че си единствено дете! Защо?

– Как…

– Прочетох го в статия за самолетната катастрофа с баща ти. В нея беше спомената и майка ти. – Фейт го изгледа гневно, после изведнъж омекна. Накрая се усмихна тъжно, приближи се до него и обгърна с ръце врата му. – Благодаря ти за помощта – нежно прошепна и го прегърна. – От звукозаписната компания ми се обадиха тази сутрин, за да ме уведомят, че удвояват бюджета ми за реклама.

Вчера Джилет беше говорил с директора на компанията и му нареди да увеличи парите.

– Много хора обещават да ми помогнат, но не си мръдват пръста – продължи тя. – Помниш ли какво ми каза на вечерята? Да не се доверявам на никого.

Той кимна.

– На теб ти имам доверие – прошепна Фейт и доближи устните си до неговите.

Джилет се поколеба за част от секундата, но накрая отстъпи пред изкушението и я целуна страстно.

Джими Холт вървеше, олюлявайки се, из закрития паркинг – към колата си. Беше доста пиян. Беше положил всички усилия, за да не се изпусне пред другите енергийни аналитици от офиса за огромното ново находище на петрол и газ в Канада. През цялото време, седнал на бара, стоически ги слушаше как обсъждат спорта и жените и не се намеси, за да им каже за данните и записите от тестовете. И с всяка следваща бира задачата му ставаше все по-непосилна.

Затова си тръгна. Уплаши се, че седмата бира ще му развърже езика и ще изплюе камъчето. Въпреки изричното предупреждение на шефа му.

Холт порови в джобовете си за ключовете. Виеше му се свят. Накрая ги намери. Насочи дистанционното към вратата на колата и натисна бутона. Замъгленото му от алкохола съзнание бегло регистрира как фаровете мигнаха веднъж. Понечи да отвори вратата, съзнаваше, че изобщо не трябва да сяда зад волана в това състояние, но не можеше да остави колата си тук чак до сутринта.

Изведнъж земята изпод краката му се разлюля. Принуди се първо да тръгне със забързана крачка, но после направо се затича, за да не падне по лице на асфалта. Беше толкова пиян, че изобщо не забеляза едно нещо. Не алкохолът го накара да залитне рязко. Изобщо и не разбра, че го бутнаха силно.

Челото на Холт се удари в бордюра, след като той накрая падна. От удара в твърдия цимент на главата му се образува огромна рана над лявото око. Докато кръвта му изтичаше върху настилката, Холт съвсем отнесено почувства дулото на пистолета, допряно до слепоочието му. После нещо проблесна ярко и всичко потъна в тъмнина.

Мейсън стисна очи. В гърлото му сякаш беше заседнала буца и му пречеше да преглътне. Висеше от четирийсет и втория етаж, от парапета на балкона. Държаха го само за китките. Опита се да извика за помощ, но парцалът в устата му пречеше.

После почувства как полита надолу. Макар падането да трая само половин метър и да продължи само половин секунда, той се разпищя като малко дете.

– Къде са досиетата? – изсъска мъжът в ухото му и извади парцала от устата му. – Ако не ни кажеш, ще хвърлим жена ти.

– В сейфа в стената, в спалнята – отговори Мейсън задъхано. – Нека аз ви заведа и ще го отворя.

Кати Хейс седеше на верандата на хижата, заслушана в нощните шумове. Тя се загърна с вълнената жилетка и потрепери. В Мисисипи не беше толкова студено, колкото зловещо. Изведнъж ѝ се стори че забеляза някакво движение в мрака, между испанския мъх и дърветата. Затаи дъх и се вторачи натам. Нищо. Само малко дръвче, огънало се от лекия ветрец.

Кати въздъхна облекчено. Времето тук минаваше наистина бавно.

– Извинявай за случилото се снощи – прошепна Джилет на Изабела.

– Не се притеснявай. Невероятно е, че избра мен пред нея. Та Фейт Касиди е суперзвезда.

– Ами…

В този миг звънна мобилният му телефон и той го извади от джоба на сакото.

– Да? – Крис се обърна с гръб към нея и притисна апарата до ухото си, за да не го чуе тя.

– Крисчън, Хосе е.

– Да?

– Прав беше. Той имаше досиета за компании на „Еверест“. Всичките бяха скрити в сейф в апартамента му.

– Перфектно. Утре ще се видим. – Джилет затвори и погледна Изабела. Наистина беше налудничаво да си помисли, че тя би искала да го убие. Или пък не чак толкова налудничаво?

Стайлс се усмихна, когато разгледа фотографиите, на които Стокман излизаше от сградата заедно с Рита Джоунс под ръка. Джилет щеше да остане доволен. А значи и Стайлс щеше да е доволен. Джилет му харесваше. В началото не си пасваха много, но се оказа, че Джилет е мъжко момче, смело и благородно. И сега Стайлс го уважаваше.

На една от снимките Стокман се целуваше с любовницата си на улицата. Стайлс се изсмя. Понякога хората се държаха толкова глупаво. Невероятно глупаво.

19.

Избор, варианти за действие – понякога нямаме голям избор. Понякога, заради собственото ни поведение, сами се поставяме в ситуации, при които всичките варианти за действие са крайно незадоволителни. Тогава всичко се свежда до това да изберем този вариант, който е най-малко пагубен и вреден за нас.

Мейсън седеше в просторния кабинет в „Ейпекс“ и с ужас чакаше Вики да го повика по интеркома. Нервно погледна часовника си. 6:58. Срещата им беше насрочена за седем, но Стрази обикновено идваше пет-десет минути по-рано. Може пък по някакво невероятно благоволение на съдбата тази сутрин Стрази да се беше забавил някъде… или пък изобщо нямаше да дойде. Може би… Телефонът на Мейсън звънна. Погледна дисплея. Беше Вики.

– Ало?

– Пол е готов за срещата. Иска да дойдеш веднага.

Мейсън преглътна тежко. Времената напоследък не бяха никак добри за него.

Три минути по-късно беше в кабинета на Стрази.

– Добър ден, господин Стрази.

– Днес съм Пол.

Мейсън седна на стола пред бюрото на Стрази.

– Добре… Пол.

Стрази беше пълна откачалка. Май най-добре беше да си вдига чукалата от „Ейпекс“. Нещата със сигурност щяха да свършат така. По-точно щеше да е да се окаже „изхвърлен“ или „изритан“. Или дори по-лошо.

– Носиш ли ги? – попита Стрази, втренчил поглед в Мейсън.

Мейсън преглътна, стана му задушно. От едната страна Стрази, от другата – двамата латиноамериканци от снощи. Никой от вариантите не вещаеше добра перспектива. Но нали беше оживял след снощния инцидент – след като двамата мъже го провесиха от балкона, от четирийсет и втория етаж. Преди да си тръгнат с досиетата, го предупредиха, че само да каже и дума на Стрази, ще му видят сметката. Добавиха, че веднага ще разберат, защото имат информатор. Той гледа в очите дълго и продължително онзи с револвера и видя в него човек, който не би се поколебал да убие.

От друга страна Стрази за Мейсън беше непозната територия. Всичките му заплахи може би бяха само блъфиране. Имаше такава вероятност. А и хората на Стрази едва ли бяха по-жестоки от двамата мъже, които накараха него и Мелиса да изпитат неописуем ужас снощи.

– Трой!

– Не ги нося. Нямам ги – измърмори Мейсън, свел очи.

Стрази удари с длан по бюрото.

– Какво?!

– Не разполагам с досиетата – повтори Мейсън. Обещаните петстотин хиляди бяха преведени на банковата му сметка вчера следобед. – Ще върна парите вед…

– Не ме интересуват парите. – Стрази кипна. – Къде са досиетата?

– Вече не са в мен.

Вените на слепоочията на Стрази запулсираха учестено.

– Джилет ли те докопа?

Когато снощи Мейсън вадеше папките от сейфа в спалнята, а Мелиса тихо хлипаше, просната на дивана, със завързани ръце и запушена уста, той стигна до същия извод – че единственият човек, който има мотив, знания и кураж да извърши подобно нещо, е Крисчън Джилет.

Но нямаше как да докаже неговото участие. За целта трябваше да намери някой от двамата мъже и да го накара да проговори. Напразни надежди. В Ню Йорк и района живееха петнайсет милиона души. Да се опиташ да откриеш конкретен човек беше като да търсиш игла в копа сено – пълна загуба на време. Освен това, дори да ги откриеше, те никога нямаше да признаят, че Джилет им е наредил да нахлуят в апартамента му.

– Не – отвърна Мейсън и огледа офиса. Дали Джилет беше поставил скрити микрофони някъде тук? Сигурно това имаха предвид двамата латиноамериканци, когато го предупредиха да си мълчи. – Не беше той. – Не би го учудило нищо. Джилет не би се спрял пред нищо. Този негодник беше решен на всяка цена да удържи на своето и да успее.

– Тогава какво стана? – изръмжа Стрази.

– Унищожих ги.

– Какво си направил?

– Снощи прочетох отново декларацията за конфиденциалност, която подписах като част от договора за напускане на „Еверест“ по взаимно съгласие. Много е строго, няма мърдане. Но какво можех да направя? Този милион ми трябваше. – Той плахо погледна към Стрази. – Говорих с адвоката си и той ми каза, че може да ме пратят и в затвора, ако ти дам досиетата.

– Но това е направо смешно! Не могат да те пратят в затвора, защото не извършваш никакво криминално деяние. Ти би… – Стрази прекъсна изречението си, стана и се надвеси над Мейсън. – Къде са досиетата, Трой?

– Казах ти. Унищожих ги.

Джилет посрещна тримата мениджъри от „Койоти Ойл“, като прие визитните им картички, без да им даде своята. Коен и Кайл Лефорс вече ги бяха обработили предните петнайсет минути.

– Това е Дон Хенсън – представи Коен третия човек, когато Джилет се здрависа с него. – Дон е главен директор на „Койоти“.

– Приятно ми е. – Крис леко кимна на Хенсън, след което седна начело на масата. Направи знак и на останалите да седнат, като първо погледна към Коен, после към Лефорс, който си беше водил подробни записки и сега постави листата пред себе си на масата. – Значи имате интерес да купите „Лоръл Енерджи“? – попита той, преди Хенсън да седне последен.

Хенсън се настани удобно, скръсти ръце, подпря ги на масата и чак тогава отговори със силен тексаски акцент:

– Чух, че си доста директен в преговорите.

Той погледна неловко към Джилет, сякаш костюмът му беше тесен. Като че ли нямаше търпение да се прибере в офиса си в Уайоминг, да се преоблече с фланелената си риза, ботушите, каубойската шапка и джинсите с колана с голямата сребърна тока.

– Откъде го чу, Дон?

– От съдружниците ти, да му се не види. – Хенсън посочи към Коен и Лефорс и се ухили мазно. – През цялото време не престанаха да те хвалят. Казаха да си държа здраво портфейла с парите, че току-виж съм си тръгнал без него, да му се не види. И че изобщо няма да разбера. Казаха също, че си много добър в пазарлъка, да му се не види.

Хенсън употребяваше толкова често „да му се не види“, колкото Фарадей „шибан“ и другите нецензурни думи. Явно всеки си имаше слабост.

– Така ли ти казаха?

– Ъхъ.

– Е, Дон, времето е пари. Като директор ти сигурно си наясно с това.

– Разбира се.

– Тогава да караме направо – какво точно ви интересува?

Хенсън се поизправи в стола си и стана сериозен:

– Готови сме да ви дадем колкото „Ю Ес Петролиъм“ – милиард в брой за дяла ви – и да поемем дълга ви към „Ситибанк“.

– И как разбрахте какво точно е предложението на „Ю Ес Петролиъм“? – Крис хвърли поглед към Коен, който виновно извърна глава.

Хенсън не отговори веднага.

– Ами, аз, ъ-ъ…

– Аз му казах, Крисчън – призна си Коен. – Мислех, че така ще стане по-бързо. Като всеки сложи картите на масата и без никакви увъртания.

Джилет стисна зъби. Първото правило на преговорите беше никога да не започваш пазаренето първи, когато ти си продавачът. Коен не разбираше нищо от това изкуство.

– И защо сте готови да платите цената, предложена ни от „Ю Ес Петролиъм“? Да не е заради качествата на опцията за усвояване на петрол?

Хенсън поклати глава.

– Не. Господин Коен ни каза, че сеизмичните тестове не потвърждават наличието на големи енергийни запаси там.

– Тогава за какво ще дадете един милиард? – Нямаше смисъл да шикалкавят, и двете страни бяха информирани за всичко, благодарение на Коен, който им беше изпял цялата по-важна информация. – Количеството на запасите на „Лоръл“ може да не оправдаят толкова висока цена.

Хенсън се усмихна широко на Коен и Лефорс.

– Да му не се види. За опитен в пазарлъка вашият партньор има доста странна стратегия – да се пазари срещу себе си. Когато аз…

– Както и да е – прекъсна го Джилет. – Защо?

– Добре, добре. Нека ти обясня нещо. Ние сме подкрепяни финансово от една група, която иска да изкупи енергийните запаси много бързо, особено тези в Канада.

– Не ми е приятно да се повтарям, Дон, но защо?

Очите на Хенсън започнаха да играят из стаята. Той сведе замислено глава, като че се колебаеше дали да отговори.

– Споразумението за пазене на търговска тайна, което подписахме, е еднакво валидно и за двете страни, нали?

Преди да се съгласи на среща с мениджърите от „Койоти“, Джилет беше инструктирал Лефорс да ги накара да подпишат споразумение за неразпространение на поверителна информация. Според клаузите на споразумението, ако го нарушаха, хората от „Койоти“ дължаха парична неустойка за претърпени вреди на пострадалата страна – „Еверест Кепитъл“.

– Да – отвърна Джилет. – Според условията на споразумението ние също се задължаваме да мълчим за „Койоти Ойл“.

– Добре. – Хенсън понижи глас. – Уповавайки се на достоверна информация на вътрешен източник, ние продължаваме да смятаме, че там някъде в Канада все пак има огромни неразкрити петролни залежи. Затова искаме да стъпим там и се нуждаем от местна компания. Трябва ни критична маса.

Обяснението според Джилет беше съшито с бели конци.

– А според нашата информация Канада е бита карта.

Хенсън се заклати бавно напред-назад в стола си.

– Господин Джилет, аз съм в този бизнес от четирийсет години. Започнах на седемнайсет на нефтена платформа в Мексиканския залив като обикновен сондьор. Сега съм главен изпълнителен директор. Стигнал съм до върха в тази индустрия, минал съм през всички стъпала в йерархията и съм бил на почти всички места по света, където се добива петрол или газ. И знаете ли какво научих?

Джилет предварително знаеше продължението на тази реч. Хората като Хенсън в който и да е бранш на икономиката повтаряха едно и също: когато всички останали продават, ти трябва да купуваш. Противоположният ход. Джилет и сам би могъл да изнесе подобна реч, тъй като я беше чувал стотици пъти. Но при положение че Хенсън може би имаше сериозни намерения да сключи сделката, той не би му отнел блясъка и величието на началник пред двамата му подчинени.

– Какво, Дон?

– Когато всички останали завиват наляво, ти завий надясно. Когато всички завиват надясно, ти завий наляво. Ако правиш противоположното на останалите, при условие че имаш добра информация и си убеден в успеха, тогава непременно ще удариш големия джакпот. – Хенсън спря да се клати. – За съжаление вашите терени в Канада са доста сухи. Но, както вече споменах, там горе вероятно все още има големи неразкрити залежи. В района на вашите терени. Моят опит сочи, че не можеш да откриеш истинските скъпоценни камъни, ако не опипаш почвата на място. „Лоръл“ е отлична компания. Смятаме, че техните мениджъри ще ни помогнат да отбележим сериозен напредък. Някои от нашите познават някои от вашите още отпреди. Затова сме склонни да платим малко повечко, за да получим натрупания професионален опит.

Сносна реч. Вероятно я беше репетирал поне десетина пъти по време на полета от Каспър до Ню Йорк, за да звучи по-естествено и непринудено. Но в нея все още се долавяше нещо изкуствено.

– И кой ви подкрепя, Дон?

– Европейска група.

– Бъди по-конкретен. Ако ще преговаряме, трябва да се уверя, че имате парите, че можете да съберете един милиард долара и да убедите „Ситибанк“ да продължат финансовите си ангажименти към „Лоръл“, след като вие купите компанията. Надявам се, ме разбираш.

– Разбира се, разбира се. Какво ще кажеш да дам името на господин Коен? После вие двамата им се обадете да проверите? Или направо отидете да ги посетите. Седалището им е в Швейцария.

„Наказателна отговорност“. Пълна глупост. И Мейсън го знаеше.

– По дяволите! – изруга високо Стрази. Стокман беше прав. Без досиетата на Мейсън вдовицата на Донован едва ли щеше да се съгласи да продаде дяла си от „Еверест“. Сенаторът ѝ беше казал, че разполага с конкретни доказателства. Ако не представеше досиетата, целият план щеше да се осуети.

Стрази взе дистанционното на телевизора и го включи. Беше си насрочил среща с нея за по-късен час, след като беше направено изявлението. Оставаха му само пет минути.

20.

Атака – в повечето случаи човек не може да предскаже кога и къде ще бъде атакуван. Единственото, което му остава, е да се приготви да я посрещне и да се опита да предугади какво е намислил врагът. И когато се започне, да отвърне на огъня с всички налични сили и средства.

– Благодаря ви за отделеното време. – Хенсън енергично стисна ръката на Джилет. – Искрено се надявам, че ще сключим сделката. Тя е важна и за двете страни.

През остатъка от срещата им Джилет беше разпитал подробно Хенсън за опита му в енергийния сектор, за да се увери, че той наистина казва истината. Към края на срещата в конферентната зала влезе Стайлс и остави пред Джилет пълен доклад-проучване за Хенсън. Джилет го прочете направо пред самия Хенсън, докато последният му обясняваше как помогнал на много други хора да печелят много пари в продължение на много години. Как сега бил негов ред да забогатее. Призна, че швейцарските финансови благодетели му предложили много добри условия, но само защото той ги заслужавал.

– Ще се свържем с вас следващата седмица – каза Джилет. Той и Хенсън застанаха с лице един към друг на входа за фоайето на офиса. Останалите двама мениджъри от „Койоти“ вече вървяха към асансьорите. – Коен и Лефорс ще продължат да обмислят нещата с вашите хора и ще се обадят още утре сутринта. Едва ли ще отидем до Швейцария, но все пак благодаря за предложението.

– Моля, моля. Готов съм на всичко, за да свършим със сделката по-бързо. – Хенсън направи пауза и огледа богато обзаведената стая.

Джилет долови завист и копнеж в изражението на Хенсън. Явно офисът на „Койоти Ойл“ бледнееше пред неговия.

– Ще чакам да ми се обадите – добави накрая Хенсън.

Когато Джилет се обърна, за да се върне в кабинета си, видя Коен да се приближава забързано към него. Лицето му беше бледно.

– Какво има, Бен?

– Ела с мен. Веднага.

Двамата влязоха в кабинета на Джилет и Коен затвори вратата, след което включи телевизора на канала на Си Ен Ен.

– Току-що го научих – каза помощникът му, останал без дъх. – От един от моите източници във Вашингтон.

– Какво си научил?

Коен посочи към екрана тъкмо когато кадърът с красивата руса говорителка се смени с този на дървена трибуна.

– Това.

Крис погледна екрана и веднага го обзе тревога. Бързо се премести на бюрото си и влезе в интернет. Погледът му се местеше от телевизора към монитора на компютъра. Беше проверил котировките на акциите на „Доминиън“ преди няколко часа, само минути след отварянето на борсата в девет и половина сутринта. Бяха спаднали с двайсет и пет цента, но резки движения не се наблюдаваха.

Джилет актуализира информацията за последно. Десет долара – спад с петнайсет долара на акция! За последните три часа понижението възлизаше на шейсет процента! Три милиарда долара акционерен капитал се беше изпарил за нула време. Триста милиона от тях бяха на „Еверест“. Петдесет милиона от които принадлежаха на вдовицата.

Джилет насочи вниманието си отново към екрана на телевизора. Светкавиците на фотоапаратите щракаха като побеснели.

Конгресменът Питър Елиън застана зад трибуната и приветства журналистите. Усмихна се самоуверено, по-скоро на себе, отколкото на тях. Беше висок, с посивяла коса и изразително лице и имаше във вашингтонските среди репутацията на човек, който обича да говори прямо.

Помощникът му кимна и Елиън започна. Закопча сакото на раирания си костюм и постави на лицето си маската на сериозността. После леко наклони глава за по-голям ефект.

– Благодаря, че дойдохте днес – започна тихо той. – Както повечето аз вас знаят, аз съм Питър Елиън, конгресмен от Айдахо и заместник-председател на Комисията на Конгреса по корпоративни злоупотреби. Днес съм ви събрал тук, за да посоча още един пример на неутолима жажда и алчност в света на бизнеса, за „вътрешно“ търгуване и погазени права на дребните редови акционери, на обикновените хора. И всичко с една-единствена цел – да станат по-богати. В духа на ужасната и станала печално известна традиция на „Енрон“, „Уърлдком“ и „Тайко“. – Елиън спря, за да погледне записките си. – Този път виновникът е световноизвестна инвестиционна фирма от Ню Йорк. „Еверест Кепитъл“. – Елиън направи пауза, за да погледне цяла Америка. Камерите запечатаха сериозното му и решително изражение. – Наскоро партньорите-съдружници в „Еверест“ са продали чрез публично предлагане на акции една от своите компании. Компания за спестовни влогове и кредити, наречена „Доминиън“. Мнозина от нас тук, във Вашингтон, познават добре „Доминиън“. Тя има клонове из целия окръг и отвъд река Потомак, в щата Вирджиния. Заради бързо растящия кредитен портфейл цените на „Доминиън“ са скочили рязко над номиналната стойност и затова „Еверест“ са решили да я разпродадат чрез акции и да ударят голямата печалба. Решили са да разпродадат голяма част от техния дял на хора като мен и вас. Да се отърват от проблема, докато привидно е изглеждало, че показателите на компанията са добри. Искали са да ни заблудят, че „Доминиън“ ще се развива още по-добре за в бъдеще. Кредитният портфейл, състоящ се предимно от ипотечни заеми, в действителност е бил в ужасно състояние. „Доминиън“ са купили значителен брой огромни и претъпкани портфейли от ипотечни банки и очевидно не са си направили труда преди това да проучат истинското положение на нещата. Не са разгледали подробно тези портфейли, преди да ги купят. – Той си пое въздух, за да покаже на публиката, че предстои съдбоносната част от пресконференцията. – Аз разполагам с информация, според която милиарди долари от тези заеми никога няма да бъдат върнати, а парите по голяма част от тях отдавна са спрели да се изплащат. С други думи, хората, които са взели заемите, не са си плащали месечните ипотечни вноски по тях от много дълго време.

Ръководството на „Доминиън“, външните одитори и вероятно управляващите съдружници в „Еверест“ са извършили измама. Те трябваше да ни кажат, че заемите са несъбираеми, че хората, които дължат пари на „Доминиън“ не ги изплащат. Но не ни казаха. Дори напротив, представиха фалшифицирани документи, с които се опитаха да ни излъжат, че всичко е наред. – Елиън вдигна една папка във въздуха. – Ето как „Еверест“ са провели разпродажбата на акциите. С вятър и мъгла. Звучи ли ви познато? – риторично попита той.

Но най-горчивият хап, който трябва да преглътнем, е, че от тази афера „Еверест“ се е обогатил с милиарди долари. Те още притежават малък дял от „Доминиън“, чиято стойност аз подозирам, че днес доста ще спадне заради моето разкритие. Но тяхната загуба ще бъде незначителна в сравнение с огромната сума пари, която „Еверест“ е спечелила от емитирането на акциите – два милиарда.

И кой всъщност е потърпевшият? – зададе въпроса Елиън пред обективите на камерите. – Със сигурност не съдружниците от „Еверест Кепитъл“. Не и инвестиционните банкери, които са извършили продажбата на „Доминиън“. Не и адвокатите, които са взели хонорари за милиони за правното оформяне на първоначалното публично предлагане. Никой от тези хора не е загубил и цент. Загубилите са онези, които са си купили акции от „Еверест Кепитъл“. Дребните хорица. Цената на акция при първоначалното предлагане е била четирийсет долара, но в момента, докато говоря с вас, акциите на „Доминиън“ се търгуват за… – Елиън се поколеба и погледна към сътрудника си за помощ – за три долара едната. Това означава, че почти четири милиарда акционерен капитал са потънали в небитието.

Днес следобед аз официално ще сезирам Комисията по ценни книжа и борси да започне пълно разследване на този случай. Контролните органи по банките ще отидат в седалището на „Доминиън“, за да установят истинските мащаби на аферата. В допълнение искам да кажа, че ще потърся и председателя на „Еверест Кепитъл“, Крисчън Джилет, и ще настоявам пред него той и съдружниците му да върнат всички пари, спечелени от борсовата операция. Също така ще настоявам да се определи много висока парична санкция. За мен е ясно, че вътре в кръговете на „Еверест“ добре са знаели какво става зад завесата в „Доминиън“. Един от съдружниците в „Еверест“ е бил председател на борда на директорите на „Доминиън“, преди компанията да бъде листвана на борсата. „Еверест“ са били сто процента мажоритарни собственици на компанията. Не се лъжете, „Еверест“ са знаели какво се случва.

И на последно място, от името на моята комисия аз ще настоявам властите да започнат пълномащабно разследване на дейността на „Еверест Кепитъл“. „Еверест“ притежава сто процента от близо трийсет компании, разположени из цялата страна. Големи компании. Ние трябва да знаем какво става в „Еверест“, за да можем за в бъдеще да избегнем ситуации като тази в „Доминиън“. За да не позволим отново милиарди долара да бъдат измъкнати от джобовете на невинни граждани. – Елиън се огледа, доволен от речта си. – Имате ли въпроси?

Стрази удари с длан по бюрото, след което взе дистанционното и махна звука на телевизора. В това време Питър Елиън отговаряше на първите въпроси на журналистите. Елиън беше споменал „Еверест Кепитъл“ няколко пъти. И дори назова Крисчън Джилет по име. Обясни надълго и нашироко как щял да настоява за разследване на „Еверест“. Точно както Стокман беше обещал. Но Елиън не спомена конкретните портфейлни компании, чиито имена Стрази изрично беше настоял пред Стокман да бъдат упоменати от конгресмена. Обяснението беше просто – за тях нямаше автентична документация. Защото Трой Мейсън не му беше дал досиетата.

– По дяволите! – Стокман май беше прав. Без да бъдат споменати по време на пресконференцията конкретни имена вдовицата едва ли щеше да се съгласи да продаде дяла си, да не говорим да склони да го стори на половин цена, както Стрази искаше да ѝ предложи.

– Пол – обади се гласът на Вики по интеркома.

– Да?

– Сенатор Стокман е на линия 122.

Стрази вдигна слушалката и натисна бутона за свързване.

– Какво, по дяволите, стана, Джордж? – изръмжа той.

– Без досиетата Питър не смее да отиде по-нататък – обясни му Стокман много тихо.

– Защо говориш толкова тихо?

– След малко ще направя моето изявление. Тук са се събрали много хора, репортери, бизнесмени.

– Ядосан съм, Джордж – изсъска в слушалката Стрази. – Ти ми обеща, че този селяндур от Айдахо ще играе по свирката ни.

– А ти обеща да ми дадеш доказателства.

– Ако вдовицата се откаже заради изпълнението на Елиън, ще гледаш подкрепата ми през крив макарон.

– Какво? Това е абсурдно! Аз направих всичко по силите си.

– Накарай Елиън да свика нова пресконференция още днес следобед. Преди четири и половина. Срещата ми с вдовицата е в пет часа и се надявам да сключа сделка с нея. Накарай го само да каже, че при разследването срещу „Еверест“ ще съсредоточи вниманието си върху тези компании. Само това искам от теб. Само да спомене имената. Да не се впуска в обяснения защо точно тях иска да разследва. Останалото е моя грижа.

– Не знам дали Елиън ще се съгласи.

– Принуди го! – извика Стрази и затръшна слушалката.

– Боже Господи! – прошепна Фарадей, когато приключи пресконференцията на Елиън. Той беше отишъл да я гледа при Джилет и Коен. – Възможно ли е казаното за „Доминиън“ да е вярно?

– Всичко е възможно, Найджъл – отвърна спокойно Джилет.

– Могат ли да ни накарат да върнем шибаните пари? Двата милиарда?

– Не и преди да приключи разследването. А дотогава ще мине доста време.

– Но теоретично е възможно?

– Да. И могат да ни одрусат доста солена глоба, както спомена Елиън.

– А ще се наложи ли да върнем печалбата? – настоя отново Фарадей. – Личната?

– Разбира се.

– Мамка му. Двата милиона, които всеки от нас взе?

– Да.

– Аз платих данъци върху тази сума. Остана ми малко повече от един милион.

– КЦКБ това не ги интересува. Те ще искат и двата. Ще ти кажат да се оплачеш на данъчните.

– Мамка му! – Фарадей погледна с ококорени очи Джилет. – Как изобщо може да си толкова шибано спокоен?

– Ако получа инфаркт, няма да оправя положението. – Джилет отново провери акциите на Доминиън. Обезценили се бяха с още един долар.

– Два милиона може да не са много за теб, Крисчън, благодарение на богатите ти мама и тате. – Като повечето хора, и Фарадей смяташе, че състоянието на Джилет се дължи на богатото му семейство. – Но за Коен и мен това са много пари. Макар дялът ни в „Еверест“ да възлиза на шейсет милиона, той не се състои от ликвидни средства. Вързан е с инвестиционния портфейл и компаниите в него. Не мога да използвам тези пари, за да си платя дълговете.

– Разбирам.

– Е, тогава какво смяташ да правиш, господин председател?

Джилет погледна към Коен. Пишеше електронно писмо на джобния си компютър. Лицето му беше бледо.

– Бен.

– Да, Крисчън?

– Обади се веднага на Уолтър Прайс. – Прайс беше главният директор на „Доминиън“. – Кажи му, че утре сутринта ще бъда в офиса му във Вашингтон. Кажи му още да подготви пълен доклад по въпроса.

– Утре е събота.

Беше забравил. Вече не обръщаше внимание кой ден от седмицата е.

– Не ме интересува. Обади му се и му кажи да ме чака в десет.

– Добре.

– На Марси Рийд кажи да дойде днес в три часа в кабинета ми.

Коен стана и кимна.

– Ще започнеш собствено разследване ли?

– Да – сопна се Крис, докато четеше надписите в долната част на телевизионния екран. Едва забележимо се усмихна на себе си – въпреки всичко, което се беше случило току-що.

Стокман застана зад трибуната. Пресконференцията беше организирана в една зала в крилото на Сената в Капитолия. От двете страни на трибуната беше опънат американския флаг. Зад него се бяха подредили всички членове на екипа му.

– Благодаря ви, че дойдохте днес – започна той. Беше изключително доволен от развоя на събитията. Всички големи вестници и телевизионни канали бяха изпратили своите репортери. Бяха им съобщили за пресконференцията тази сутрин и те всички бяха дошли. Очевидно смятаха, че е сериозен кандидат за Белия дом. Стокман се покашля и продължи: – Ще бъда максимално кратък и ясен. Събрал съм ви, за да обявя намерението си да се кандидатирам за Овалния кабинет. Амбициран съм да ръководя и представлявам цялата страна, а не само щата Ню Йорк. И, както вече направих в Ню Йорк, ще защитавам интересите на обикновените хора. Отрудените граждани. Самотните майки, които едва свързват двата края. – Той се спря за малко и погледна в очите неколцина от репортерите. – Бъдете уверени, аз ще съм следващият президент на Съединените щати. – Стокман погледна със стоманено лице в обектива на телевизионната камера. – Някакви въпроси?

Няколко репортери вдигнаха ръце във въздуха и извикаха. Стокман посочи младата журналистка от Си Би Ес:

– Да?

– Бихте ли ни дали конкретен пример как ще защитавате интересите на обикновените хора?

Сенаторът се замисли за секунда, кимна и отговори:

– Разбира се. Днес, малко по-рано, моят колега от Конгреса, Питър Елиън, ни представи нов пример за корпоративна машинация. Инвестиционната фирма „Еверест Кепитъл“ е измамила хиляди дребни акционери, когато е продала чрез акции една от портфейлните си компании. Компанията за влогове и заеми, наречена „Доминиън“. За много кратко време, като резултат от измамата, акциите на „Доминиън“ се сринаха от четирийсет долара на един долар. Много граждани изгубиха парите си и вероятно ще изгубят работата си. До тази ужасна бъркотия не биваше изобщо да се стига изобщо. Аз ще накарам инвестиционните компании като „Еверест Кепитъл“ да дават редовни отчети и ще се погрижа хора като Крисчън Джилет да спрат да мачкат редовите граждани.

Крис гледаше пресконференцията на Стокман. Когато чу сенаторът да споменава „Еверест“ и неговото име, присви гневно очи. Благодарение на Куентин Стайлс кампанията на Стокман нямаше да продължи много дълго. Освен ако сенаторът не се съгласеше да играе за него.

– Крисчън.

Джилет отмести поглед от телевизора. На вратата стоеше Марси Рийд.

– Влез. – Той ѝ посочи единия от двата стола, в същото време изключи телевизора. – Настанявай се.

– Бързам, Крисчън – отговори тя и седна срещу него. Късата ѝ пола разкри бедрата ѝ. – Да свършваме по-скоро.

– Ще останем толкова дълго, колкото се наложи – контрира я той.

Очите ѝ се стрелнаха към неговите.

– Какво има? – попита тя с по-мек тон.

– Чу ли за пресконференцията на конгресмена Елиън?

– Уви, да.

– Е, и?

– Какво?

– Марси, Елиън ни обвини в машинации и измама. Ти и Донован се занимавахте с провеждането на публичното търгуване за „Доминиън“. Бил е мъртъв. Оставаш ти.

– Елиън е в грешка. Доколкото ми е известно, с „Доминиън“ нямаше никакви проблеми. Одиторите провериха подробно всичко. Не знам откъде конгресменът е получил такава информация. Ще ни оправдаят.

Да, добра беше. Беше я виждал в действие и преди – да убеждава директора на една компания, че разполага с достоверна информация, когато в действителност нямаше такава. Блъфираше перфектно и онзи се остави да го манипулира.

– Ще ти задам въпроса кратко и ясно, Марси. Работиш ли за Пол Стрази?

– Моля?

– Работиш ли за Пол Стрази?

– Не, как можа да си го помислиш?!

– Както вече казах, ти и Донован проведохте първоначалното публично търгуване на „Доминиън“. Аз и останалите не разбрахме много какво точно се случи.

– И какво общо има това с Пол Стрази?

– Мисля, че се опитва да превземе „Еверест“. И че има свой агент във фирмата.

– Пълен абсурд – реагира тя и поклати глава.

– Дали наистина е така?

– Така е.

– Ти и Бил не говорехте много за положението в „Доминиън“. Защо всичко беше скрито-покрито?

– Не ставай смешен. – Тя се изпрани и тръгна към вратата.

– Няма да понеса подобно отношение.

– Ще ти кажа само, че сенатор Стокман го очакват лоши новини – добави Джилет, когато тя стигна до вратата. – Касае се за информация, която ще сложи край на кариерата му като политик.

Марси бавно се обърна.

– И аз възнамерявам да оглася публично тази информация.

– Джилет изпитателно изгледа Марси, за да види каква ще е реакцията ѝ. Стори му се, че долови страх – чувство, което тя никога преди не беше показвала открито. – Разбира се, мога и да не го сторя, ако се съгласи да работи за мен. И ако ми каже каква е играта с конгресмена Елиън и кой е неговият агент в „Еверест“.

– Защо мислиш, че Стокман знае?

– Защото работи със Стрази.

– Откъде разбра?

– Имам си начини. Сега ще ми кажеш ли нещо, Марси? Повярвай ми, когато нещата станат напечени, ще си ми благодарна, че си застанала на моя страна.

Тя се вторачи в него в продължение на няколко секунди.

– Защо каза на Лефорс, че Трой Мейсън е бил с онази жена по време на погребението на Донован? – попита я ребром Джилет. – Защо не дойде направо при мен?

Марси поклати глава.

– Това е направо абсурдно – отвърна тя и понечи да си върви. – Пълен абсурд! Никога не съм казвала на никого подобно нещо. Дори не знаех, че Трой се е уединил с тази жена на долния етаж.

Джилет замислено се вгледа във вратата на кабинета – там, където преди миг беше стояла Рийд. Без съмнение, тя се разколеба, когато ѝ зададе въпросите за „Доминиън“. Но когато я попита за Мейсън, очевидно беше искрена.

21.

Цена – всеки има такава, само трябва да я разбереш. И да си готов да я платиш.

Стрази посрещна вдовицата в кабинета си и кавалерски ѝ подложи стола, за да седне.

– Ще пийнеш ли нещо, Ан? – попита я любезно и седна зад бюрото си. Чак му се повдигаше от подобни лигавщини, но нямаше друг избор. Трябваше да я предразположи, за да се почувства комфортно, докато обсъждат сделката за продажбата на нейния дял в „Еверест“. Ето защо се стараеше и се държеше така неискрено, както не се беше държал от години. Беше свикнал само другите да му се подмазват. – Вода, кафе?

– Горещ чай – отвърна тя.

Стрази веднага забеляза, че съпругата на Донован е напрегната, стресът ясно прозираше в гласа ѝ. Освен това стискаше черната си чанта с две ръце, сякаш вътре имаше един милион долара. И все пак привидно беше спокойна.

– Разбира се, Ан. – Той бавно вдигна телефонната слушалка, все едно цялото време на света беше негово. – Вики?

– Да?

– Би ли донесла на госпожа Донован чаша горещ чай?

– Веднага, сър.

– Благодаря ти. – Той се усмихна вежливо и затвори телефона. – Вики е чудесна секретарка. – Стрази полагаше всички усилия да изглежда спокойно и небрежно, сякаш денят беше обикновен като всички останали. – Винаги е усмихната и заразява околните с доброто си настроение. Вдовицата не отговори нищо. – А ти как си, Ан? – попита я Стрази, като вкара тъга в тона си, а на лицето му изведнъж се изписа загриженост и съболезнование. – Разбирам колко трудно ти е да го преживееш.

– Не ми играй сцени, Пол. Знам какво искаш. Да не си губим времето излишно.

Изражението на лицето на Стрази стана сурово.

– Добре – съгласи се той.

– Имаш ли за мен информация за размисъл? – попита го тя.

– Да.

– И каква е тя?

– Гледа ли пресконференцията на конгресмена Питър Елиън? – Стрази искаше постепенно да натрупа напрежение, преди да стигне до кулминационната точка: предложението си.

– Гледах я. – Ан Донован подсмръкна. Сякаш се подразни, че той не отговори на въпроса ѝ. – Един от сътрудниците на Стокман ми се обади предварително, за да я не изпусна.

– Значи разбираш в колко трудна ситуация е „Доминиън“. Можеш да си накладеш с акциите хубав огън, ако това ще те стопли. Колко изгуби?

– Петдесет милиона – отвърна тя безразлично. Сякаш ставаше дума за петдесет цента.

Стрази се облегна в стола си. Дали наистина не ѝ пукаше, или беше добър играч?

– „Доминиън“ е само върхът на айсберга, Ан. Чу какво каза конгресменът Елиън. Ще изпрати своите хрътки да проведат пълномащабно разследване срещу „Еверест“. И ако открият нещо смущаващо, Крисчън Джилет и хората му ще изпаднат в дяволски затруднено положение… И, както ти казах, моите информатори ми подшушнаха, че ревизорите няма да си тръгнат с празни ръце. Ще открият интересни неща. Много неприятни неща… И ще им друснат доста солена глоба заради „Доминиън“. Само това ще е достатъчно да ги изритат от „Еверест“.

– Ти ми каза, че имаш конкретни доказателства за проблеми в портфейлните компании.

– Ъхъ.

– Ами дай ми да ги видя.

На врата се почука леко и в кабинета влезе Вики. Стрази спечели малко време.

– Заповядайте, госпожо Донован. – Тя постави пред вдовицата чаша с гореща вода и купа с пакетчета чай, лъжица и сметана.

– Благодаря.

Вики се усмихна.

– Вие искате ли нещо, господин Стрази?

– Не.

Вики се обърна и бързо се оттегли от кабинета.

– Още не разполагам с тази документация – призна Стрази, когато секретарката излезе. А и Елиън така и не свика нова пресконференция, за да посочи конкретните компании от портфейла на „Еверест“.

– Защо?

– Ами просто ги нямам. – Стрази се постара раздразнението му да не проличи чрез тона му, защото можеше да я подплаши. И може би тогава тя щеше да се откаже окончателно от сделката.

Ан сложи пакетче чай в чашата и разбърка водата. Лъжицата издрънча монотонно няколко пъти.

– Не чух нищо конкретно от пресконференцията на Елиън. Ти каза, че конгресменът ще упомене и други компании, не само „Доминиън“.

Стрази сви рамене.

– Той не стигна до там. – Ситуацията не вървеше на добре. Всъщност, очакваше всеки момент тя да стане и да си тръгне. Трой Мейсън щеше да му плати скъпо за всичко.

Двамата се умълчаха за минута.

– И какво ми предлагаш ти, Пол?

Стрази леко се стресна. Чоплеше една коричка върху опакото на дланта си, замислен върху това какво ще стори с Мейсън. Вдигна очи и се вгледа в лицето на вдовицата. Тя също се преструваше изкусно – за да не проличи, че е притеснена от пресконференцията и от загубата на петдесетте милиона долара. Но сега собственикът на „Ейпекс“ забеляза, че е настръхнала. Значи не беше чак толкова добър играч. В ъгълчетата на очите ѝ се прокрадваше паника. А Стрази беше в бизнеса достатъчно време, за да може да долови веднага паниката. Освен това Ан продължи да стиска чантата толкова силно, че чак кокалчетата на пръстите ѝ бяха побелели.

– Два милиарда – отговори тихо той и благодари на съдбата, че вдовицата не е довела със себе си адвокат или инвестиционен банкер. Вероятно защото не искаше да им плаща милиони долари хонорар. Беше чувал, че е стисната.

– В брой ли?

– Един милиард в брой, а другият на разсрочено изплащане за пет години. Което прави по двеста милиона годишно. Ще ти дам и пет процента лихва.

– Не ми звучи много примамливо.

– Толкова ти давам, повече не мога.

– Преди няколко месеца покойният ми съпруг ми каза, че дялът в „Еверест“ струва поне четири милиарда.

– Сигурно, но тогава корабът не потъваше като сега. „Еверест“ ще потъне, Ан. Ако не се намеся аз.

– Накъде биеш? – Тя се поизправи, явно заинтригувана от думите му. – Какво можеш да направиш ти?

– Имам много връзки. Мога да предотвратя надвисналата над „Еверест“ опасност. Мога да накарам Елиън да прибере хрътките си, ако му обещая да се намеся и да разчистя бъркотията. Хората ми вече водят предварителни разговори с политиците във Вашингтон. Елиън ще гони „Еверест“ до дупка, имай го предвид. Постави се на негово място. За него това е прекрасна възможност да покаже на обществото, че го защитава от алчните и коварни финансисти от Уолстрийт. Подобен ход е популистки, но доста ефектен. В този случай дялът ти далеч няма да струва четири милиарда. Дори може да падне под два. И много по-малко. Може дори напълно да се обезцени.

– Усещам какво целиш – да изхвърлиш Крисчън Джилет, за да поемеш контрола над „Еверест“ – сепна се вдовицата.

– Човек не се разделя с два милиарда само от добри чувства. Не и ако е с всичкия си. Естествено, че искам контрола над „Еверест“ – продължи Стрази, без да ѝ даде възможност да го прекъсне. – И, да, смятам да изритам Джилет. На мига. Какво от това? Теб какво те засяга? Ти ще си получиш двата милиарда. – Ан сякаш духом се намираше другаде. Явно се колебаеше и не можеше да вземе окончателно решение. Време беше за решителния удар. – Виж, ако искаш да останеш в един отбор с Джилет и да се опиташ да избегнеш бурята, така да е. Възхищавам се на чувството ти за лоялност. Но запомни едно: Джилет няма да загуби колкото теб. Затова е готов да предприеме по-отчаяни стъпки.

– Искам два милиарда и половина и всичките в брой – отвърна вдовицата.

Стрази почувства как пулсът му рязко подскочи. Тя се съгласи. Сделката му беше в кърпа вързана. Психологическата пропаст беше преодоляна. Сега оставаше само да уредят подробностите и да довършат пазарлъка.

– Повече от два милиарда не мога да ти дам, но ще увелича парите в брой на милиард и половина. Готов съм да приключим бързо със сделката, Ан. Вече съм задействал екипа от адвокати, които само чакат да влязат в действие. Мога да ти дам парите в брой още в понеделник сутринта.

– Два и четвърт. Всичките в брой.

Стрази се поколеба. Мразеше да отстъпва и да дава – макар и малко. Особено пък на жена. Но искаше да сложи ръка върху „Еверест“ повече от всичко на света.

– Два милиарда в брой и двеста и петдесет милиона на разсрочено плащане в облигации. Това е окончателната ми дума, Ан. – Той се изправи и тръгна към вратата. – Ще отида за кафе. Когато се върна, шансът да не съм се отказал е петдесет на петдесет.

Когато Стрази посегна към дръжката, Ан се обади:

– Наистина ли ще събереш парите до понеделник сутринта?

Той се усмихна доволно, все още с гръб към нея.

– Давам ти думата си. Най-късно в два часа.

Тя стана и се приближи до него.

– Добре, приемам предложението ти. Знаеш ли къде да намериш адвокатската фирма „Портър и Хюз“?

– Знам – на Парк Авеню.

– Моят адвокат се казва Джон Майърс. Той ще чака да го потърсиш.

– Още сега ще му се обадя.

– Добре тогава. Може да не ме изпращаш.

– Звънях ѝ няколко пъти. – Майлс Уитман седеше на единия от столовете в кабинета на Джилет. – Не я търся много често, но обикновено Ан ми се обажда веднага след това… Не и този път. Съжалявам, Крисчън. Не знам какво да ти кажа.

– Тя е на среща със Стрази в момента – отвърна Крис, седнал срещу събеседника си на масата за кафе.

– Откъде знаеш?

– Моите хора следят Стрази. Вдовицата е била забелязана да влиза в офиса му преди около час.

– Макгуайър ли си накарал да го следи?

Джилет поклати глава.

– Не, аз…

– Крисчън нае външна фирма – прекъсна го Коен, седнал до Джилет.

– Защо?

– Нямаме много вяра на Том – отвърна Коен.

– Така ли?

– Скоро може да продадем „Макгуайър и Компания“ на борсата – продължи Коен. – В началото на седмицата Том поиска от Крисчън да откупи компанията си. Но на много по-ниска цена от тази, която ни обещават инвестиционните банкери. Том не остана доволен, когато разбра, че искаме да емитираме акции.

– Сигурен съм. – Уитман отиде до малкия хладилник до бюрото на Джилет и извади кутия кока-кола. – Вие искате ли нещо?

Двамата поклатиха глави.

– Значи сте наели друга охранителна фирма само заради това? – Уитман отвори кутията с кола и се върна на мястото си. – Защото сте решили, че Макгуайър ще се вкисне, задето не може да си върне компанията? Че може да укрие от вас информация с кого се среща Стрази? Или пък да каже на Стрази, че сте го накарали да го следи.

– Нещата са по-сложни – отвърна Джилет. – Помниш ли взривената лимузина на погребението на Донован?

– Разбира се.

– Е, тази седмица последваха още две покушения срещу мен.

– Боже мой! Какво става, по дяволите?

– Не знам. Но когато Том дойде да ме моли за компанията и разбрах за конфликта на интереси, наех друга фирма. Отчасти заради онзи разговор с теб. Помниш ли? Ти ме попита дали мога да му се доверя.

– Да, помня.

– И съм много доволен, че постъпих по този начин. Човекът, когото наех, се оказа доста добър.

– И прецизен. Преди да ме пуснат да вляза, ме претърсиха много щателно.

– Извинявай, Майлс, но при сегашните обстоятелства съм принуден да се вслушвам в съветите му.

– Особено като имаш предвид за какви пари става въпрос, напълно съм съгласен с теб. – Уитман си пое дъх. – Само да не беше тоя резил.

Джилет погледна Уитман в очите.

– Какво имаш предвид?

– Всичко. „Доминиън“. Днешната пресконференция на Елиън. Намерението на Стрази да купи дяла на вдовицата. За съжаление смятам, че трябва да спреш с плановете за новия фонд. Поне не първо време.

– Ако Стрази се докопа до дяла на вдовицата, едва ли ще се безпокоя толкова за новия фонд. По-скоро ще си търся нова работа.

Уитман кимна замислено.

– Прав си. Той ще сложи свой…

Мобилният телефон на Джилет иззвъня и прекъсна изречението на Уитман.

Джилет го взе от масата и погледна дисплея. Беше Вики.

– Ало. – Докато я слушаше, лицето му постепенно стана сурово. – Благодаря.

– Кой беше? – попита го Коен.

– Един познат.

– Какво има? – поинтересува се Уитман.

Джилет си пое дълбоко въздух.

– Вдовицата току-що се е съгласила да продаде дяла си от „Еверест“ на Стрази за два милиарда и двеста и петдесет милиона долара. – Крис беше прибрал досиетата от Мейсън, но очевидно това не беше възпряло Стрази от преследването на голямата му цел. Стрази и Стокман все пак бяха успели да уплашат Ан с краха на „Доминиън“. – Сделката ще се финализира в понеделник.

Поне Стокман щеше да си плати за участието в плана на Стрази. За момента това беше единствената утеха на Джилет.

– Значи, Бен, вече официално си назначен за оперативен директор в „Еверест Кепитъл“? – подпита го Уитман.

Коен веднага потърси с поглед Джилет.

– Ъъ, аз, ъъ… Крисчън, кълна ти се, не съм казвал на никого.

– Аз му казах – отвърна Джилет. Коен приличаше на подплашен заек, но защо? – В интерес на истината, Майлс ме попита дали съм направил някакви организационни промени и аз му казах за повишението ти.

– А, това ли било – успокои се Коен. Джилет забеляза, че изведнъж заместникът му се почувства много неловко. – Просто не искам да оставаш с впечатлението, че дрънкам наляво и надясно.

– Сигурен съм, че не е така – окуражи го Крис. – А пък и нямаше да е толкова страшно, дори да се беше похвалил на някого.

– Последно, Бен сега главен оперативен директор ли е, или не е? – попита Уитман отново.

Джилет се обърна към него.

– Директор е.

Стайлс опипа джоба на якето си, за да се увери, че пликът още е там. После излезе от тъмния манхатънски вход и тръгна зад мъжа с дълго зимно палто, който току-що мина покрай него.

Мъжът се спря на ъгъла на улицата и изчака светофарът да светне зелено. Потърка ръце, за да се стопли, докато колите профучаваха пред него по Пето авеню.

– Тази вечер май е доста студено – каза Стайлс бодро и настигна мъжа.

Онзи го огледа бързо от главата до петите.

– Да, голям студ е – съгласи се той.

– Хей, ама аз ви познавам!

Мъжът спря да търка ръцете си, а на лицето му се изписа изненада.

– Така ли?

– Да – продължи Стайлс. – Видях ви по телевизията днес, когато сенатор Стокман обяви, че ще се кандидатира за президент. Вие стояхте зад него заедно с някакви други хора. Прав ли съм?

– Явно имате добра памет за лица.

– Сто процента. – Стайлс се поколеба преди да попита: – Вие сте?

– Франк Галуей, помощник на сенатора и шеф на кабинета му – отвърна мъжът и протегна ръка, за да се здрависа.

„Обучен е непрекъснато да агитира за повече гласоподаватели“ – каза си наум Стайлс, а на глас продължи:

– Сигурно много се вълнувате. – Бодигардът бръкна в джоба на якето.

– Да. Сенаторът е най-подходящият човек за поста. Той има нужния опит и е много известен. Смятаме, че ще води класацията на рейтингите следващата седмица. Ето тогава вече ще е наистина вълнуващо.

– Да, сигурен съм, че той ще се развълнува не по-малко, като види това.

Стайлс бутна плика в ръцете на Галуей.

– Какво, по дяволите…

– Фотографии – обясни Стайлс. – Няколко снимки на добрия сенатор в компанията на красавицата Рита Джоунс, хванати да излизат от любовното им гнезденце в Куинс. Сигурен съм, че знаете мястото, защото вие плащате наема.

– О, Боже – прошепна Галуей.

– Успокойте се. Ако сенаторът се съгласи да ни сътрудничи, тези снимки няма да излязат наяве.

– Какво имате предвид под „сътрудничи“?

– Ще ви обясня следващия път. – Стайлс се обърна и бързо се отдалечи.

Галуей остана крайно объркан, притеснен и сам.

Апартаментът се намираше в квартал Гринич Вилидж. Не много голямо по площ, жилището беше разположено на тихата Хюстън Стрийт и служеше на Стайлс като тайна квартира.

Хората на Стайлс приложиха доста усилия, за да доведат безшумно там Фейт. Бяха я извели през задния изход на „Уолдорф“, след като с Джилет се сбогуваха. После я закараха чак в Кънектикът, смениха колите в един тъмен закрит паркинг, пропътуваха до Ню Джърси, където отново смениха колите, и накрая отново я върнаха в Ню Йорк. Оттогава тя седеше „под домашен арест“ в апартамента, охранявана от трима от бодигардовете на Стайлс. Те ѝ носеха всичко необходимо, но не я пускаха да излиза.

Джилет свали палтото си и го сложи на облегалката на стола до вратата. През последните няколко часа с него бяха извършили същата сложна процедура по тайното преместване като с Фейт и това го беше изнервило. Стайлс не му разреши никакви контакти с външния свят по време на пътуването. Никакви мобилни телефони, джобни компютри, нищо. Крис мразеше да седи, без да прави нищо, но явно се налагаше. Не можеха да рискуват някой да разбере къде се намира Фейт. Или, по-лошо, че те я охраняват.

– Здрасти. – Фейт се надигна от дивана и остави кръстословицата, когато Джилет влезе в апартамента.

– Здравей.

Тя понечи да го прегърне, но в последния момент се поколеба, размисли и отдръпна.

– Как си? – попита го Фейт.

– Чудесно.

– Благодаря ти пак за договора. За увеличения рекламен бюджет. Днес излезе голяма статия в „Ю Ес Ей Тудей“ и вече чух някои реклами по радиото.

Джилет се усмихна за кратко.

– Няма проблем. Да поседнем.

– Искаш ли нещо за пиене?

– Не.

След като седнаха, Крис се обърна към нея и сложи ръката си на облегалката на дивана, зад главата ѝ.

– За кого работиш, Фейт?

– За Том Макгуайър – отвърна веднага тя. – Преди два месеца той дойде при мен. Задачата ми беше да те държа под око и за тази цел трябваше да се сближа с теб.

Джилет поклати глава.

– Но защо?

Тя виновно сведе поглед.

– Знаеш защо, за да може Макгуайър да ти устрои капан.

– Не, не. Ти защо се съгласи? Имаш блестяща кариера и си изключително популярна. Защо склони да работиш за Том Макгуайър?

– В моя бранш кариерата минава и си заминава бързо, особено ако звукозаписната компания не ти оказва достатъчна подкрепа. Знам, че от компания искаха да ме прецакат за сегашния албум, защото такива бяха инструкциите на Донован. Ако се беше случило това, с кариерата ми щеше да е свършено. Макгуайър ми обеща, че който и да наследи на поста Донован, той ще се погрижи кариерата ми да продължи. – Фейт сложи ръката си в неговата. – Каза ми, че ти няма да ми помогнеш, но сбърка. Щом чух какво възнамеряват да сторят с теб, веднага ти се обадих. Когато Макгуайър за първи път се обърна към мен, той ми каза, че двамата с Донован сте се споразумели да оттеглите финансовата подкрепа на „Еверест“ за мен. Тогава се закани, че ще те съсипят, но не спомена, че искат да те убият. Аз не съм убиец, Крисчън. Нямах никаква представа, че ще отидат толкова далеч и ще очистят Донован. Ако знаех, изобщо нямаше да се замесвам.

Джилет кимна.

– Добре направи, като ме предупреди. Иначе сега щях да съм мъртъв… Кой е човекът на Макгуайър в „Еверест“?

Тя сви рамене:

– Не знам. Но ми е известно, че стои много на високо.

22.

Рутина – повечето от нас имат изградени навици и се чувстват по-комфортно, когато във всекидневните им занимания цари ред, а не анархия. Но в същото време, като се придържаме към рутината, ние не даваме изява на изобретателността си. Защото така ни е по-лесно и защото не искаме да усложняваме живота си.

Но рутината също така дава идеална възможност на врага да ни нападне.

Стрази вдигна краката си върху пейката и завърза връзката на обувката си. От устата му излизаше пара. Беше ясно и студено съботно утро. Температурата се колебаеше около нулата и зимното слънце светеше ниско над Сентръл Парк.

Няколко дни в седмицата той тичаше в парка, обикновено пробягваше пет километра. Нямаше определени дни, всичко зависеше от натоварения му график. Но през уикендите, когато не беше извън града, той никога не пропускаше. И спортуваше винаги по едно и също време.

Стрази свърши с връзките, събра краката си и се наведе, за да допре с пръсти земята – за мъж, който наближаваше шейсетте, все още беше в завидна форма. Изправи се, протегна се няколко пъти, вдиша от студения въздух и се затича с бавно, но постоянно темпо. На север, покрай източната страна на парка.

Когато наближи Харлем, Стрази зави наляво, към любимите му алеи за бегачи. Десет минути по-късно вече тичаше по пътеката, сред дърветата, и си мислеше как скоро ще контролира двайсет и пет процента от гласовете в „Еверест“. Как, щом се сдобие с дяла на вдовицата, веднага ще свика събрание на съдружниците, за да се отърве от Джилет. Ще издигне собствената си кандидатура и ще спечели лесно, след като убеди съдружниците-акционери, че той е единствената подходяща алтернатива и без него властите ще се нахвърлят върху „Еверест“ като лешояди.

Пътеката стана по-стръмна. Стрази се усмихна на себе. Като председател на „Еверест“ щеше да контролира двете най-големи инвестиционни фирми в света. И капитал от над четирийсет милиарда долара. И няма да е един от боговете в света на парите, а единственият всемогъщ бог.

Когато изкачи наполовина хълма, му се стори, че чу нещо зад себе си. Въпреки че дишаше тежко, беше почти сигурен, че някой го следва на десетина метра отзад. Той погледна през рамо, но в този момент се спъна в един камък и залитна напред. Едва успя да запази равновесие и да не падне. По лицето му се стичаха едри капки пот.

Четирийсет милиарда долара. Сума, достатъчно голяма, за да го превърне в параноик. Или в мишена.

Стъпките продължаваха да отекват. Сигурен беше. Непознатият скъсяваше дистанцията, докато той се движеше по най-отдалечения участък на пътеката. По това време на сутринта тук нямаше жива душа.

Най-накрая стигна върха на хълма. Тук пътеката стана отново равна и гладка. Сега можеше да се обърне назад, без да се опасява, че ще падне.

Мъжът беше с неговия ръст, но много по-млад. Носеше къси шорти, яке, бейзболна шапка и черни очила, въпреки че слънцето грееше слабо.

Стрази си плю на петите и побягна с всичка сила. Краката му горяха, дробовете му жадно поемаха всяка глътка въздух.

Но мъжът зад него продължи да скъсява разстоянието. Стъпките вече се чуваха съвсем отчетливо. Преследвачът му беше само на няколко метра от него, а до края на гората оставаше още доста. Той се опита да ускори темпото, но вече се задъхваше. Накрая краката му го предадоха и той се строполи на земята.

Мъжът го хвана за ръката и Стрази понечи да се изскубне, но без успех.

– Помощ! – развика се той. – Помощ!

– Какво ти става, приятел? Добре ли си?

Стрази свали бавно ръце от очите си и погледна лицето със слънчевите очила и бейзболната шапка.

– Ъ?

– Добре ли си? – повтори мъжът.

Объркан, Стрази се надигна на колене с помощта на непознатия.

– Да, да – отвърна той, останал без дъх. – Добре съм.

– Поседни тук – посъветва го мъжът. Стрази седна на един голям камък встрани от пътеката. – Трябва да пийнеш нещо. Обезводнил си се. – Непознатият извади малка бутилка с вода от чантичката на кръста си. Отвори я и я подаде на Стрази. – Ето.

Стрази сграбчи бутилката с трепереща ръка и отпи на големи глътки. Когато свърши, избърса устата си с опакото на дланта.

– Благодаря – каза и върна бутилката на непознатия.

– Поседи още няколко минути и си поеми въздух. После направо се прибирай, недей да тичаш повече.

– Няма – съгласи се Стрази и съпроводи мъжа с поглед, докато той се отдалечи. Беше се уплашил, че песента му е изпята.

Джилет погледна върху очертанията на Вашингтон от илюминатора на частния самолет. Пресичаха река Потомак и се насочваха към летище „Роналд Рейгън“. Беше чиста и ясна зимна сутрин. Дори се виждаха Капитолия, паметника на Джордж Вашингтон и Белия дом. Те образуваха правилен триъгълник малко на юг от центъра на града.

– След няколко минути ще кацнем – информира го Стайлс и седна до него. Беше ходил до пилотската кабина. – Имаме разрешение от диспечерската кула и няма да се бавим във въздуха.

– Благодаря – каза Крис, все още загледан в града. – Вашингтон ми харесва – промърмори той по-скоро на себе си.

– На мен не ми харесва – отвърна Стайлс.

– Защо? – Джилет се обърна към него и изостави гледката.

– Някога живял ли си тук?

– Какво имаш предвид?

– Улиците им са тотално объркани, човече. Мислиш си, че вървиш на изток, а те те отвеждат на запад. Или пък вече почти си стигнал до необходимото ти място и изведнъж пред теб цъфва парк. Пътищата свършват ей така! – Той щракна с пръсти. – Толкова е объркващо. Виждаш другия край на парка, откъдето продължава улицата, но нищо не можеш да направиш. Питащ някой местен как да стигнеш оттатък. Всички ти се присмиват и ти казват, че трябва да минеш първо през щата Мериленд, за да стигнеш оттатък.

– Предполагам че си закъснял за среща. – Джилет се ухили. – Сигурно е било с жена.

– Може би. – Стайлс също се ухили в отговор. – Както и да е, затова харесвам повече Ню Йорк. Улиците са прави и вървят от изток на запад, а авенютата – от север на юг. Много по-лесно и удобно е. С изключение на Гринич Вилидж, разбира се. Този район е цял кошмар. – Стайлс погледна през илюминатора. – Та какво точно ти харесва във Вашингтон?

Крис беше идвал в града през един пролетен уикенд по време на първата си година като студент в Принстън. Заедно с няколко членове от „Тигър“, неговият клуб. Ходиха да вечерят в Джорджтаун, където на бара той се запозна с едно чернокосо момиче от Американския университет. Остатъка от уикенда прекара с нея. ѝ следващия уикенд, и по-следващия. Или той идваше във Вашингтон, или тя пътуваше с влак до Принстън. Двамата бяха неразделни още от началото на връзката им. Хич не му пукаше за глупостите, които подмятаха приятелите му – че изведнъж станал толкова предан и влюбен и тем подобни. Това беше първата му любовна авантюра и още тогава той категорично беше решил да се ожени за нея. Но през май, два месеца след като се запознаха, лекарите ѝ откриха неизлечим рак на мозъка. Почина през август.

– Крисчън. – Стайлс го ръгна с лакът, когато колесникът докосна пистата. – Та защо казваш, че Вашингтон ти харесва?

Джилет се обърна към бодигарда.

– Архитектурата е красива – отвърна и се сети за Изабела, а после за Фейт. – Даде ли снимките на помощника на Стокман?

Стайлс кимна.

– Да. Трябваше да видиш физиономията му.

– Браво. Ще се обадим на сенатора, като свършим тук. Ще го навестим лично и ще хвърлим бомбата в краката му. – Джилет откопча колана, докато в това време самолетът забави скорост и се насочи към отреденото му място на летището. – Знаеш ли какво?

– Какво?

– Някой път трябва да излезем заедно. На вечеря или нещо такова. Ще вземем и жени със себе си. – Джилет взе няколко брошури от джоба на седалката. – Сигурно тук ще намерим нещо.

– Да, сигурно. Идеята ми харесва, благодаря ти за предложението. – Стайлс стана и се приготви за слизане. Самолетът наближи ръкава на главния терминал. – Сега ме чуй. Трябва да сме много предпазливи, докато те свалим от самолета. В интерес на истината, ще внимаваме през цялото време в града.

– Ами, сериозно?

Стайлс извади от отделението за багажа кобура с пистолета и си го сложи.

– Сигурен съм, че много хора знаят за пристигането ти. Логично е някой да се опита отново да те пречука. Имали са предостатъчно време да се подготвят и вероятно са подбрали подходящо място. – Той отново бръкна в багажното отделение. – Сложи си я – нареди.

– Какво е това?

– Бронирана жилетка.

– Куентин, аз…

– Сложи си я.

Джилет поклати глава и взе бронежилетката от Стайлс.

– Чудя се ти ли работиш за мен, или аз – за теб.

– Сенатор Стокман.

Стокман вдигна очи от бюрото си. Завариха го да пише речта си.

– Какво има, Франк? – сърдито попита той. Не беше спал добре нощес и сега не беше в много добро настроение.

Галуей направи гримаса.

– Трябва да говоря с вас по важен въпрос, сър.

– Колко важен?

– Много.

Стокман тежко въздъхна.

– Сядай – покани помощника си и посочи стола пред бюрото. – Казвай какво има.

– Снощи към мен се приближи непознат човек.

Стокман остави химикалката на бюрото.

– И? – Прекалено сериозният тон на Галуей не предвещаваше нищо добро.

– В началото той се държа съвсем нормално, като учтив минувач. Каза, че ме е гледал по телевизията, докато вие обявявахте кандидатурата си.

Стокман забеляза плика в треперещата ръка на Галуей.

– Но всъщност не беше.

– Моля? – по лицето на Галуей се изписа объркване.

– Не беше учтив.

Галуей преглътна с усилие.

– Не, не беше.

– И какво искаше?

– Поиска да ви дам това. – Галуей протегна ръка и връчи плика на Стокман.

Сенаторът го взе, остави го на бюрото и извади от него тестето с фотографии. Внимателно ги разгледа една по една и накрая отново се обърна към Галуей:

– Имаме сериозен проблем.

– И аз така си помислих, сър.

Показа ли ги на някой друг?

Галуей поклати глава.

– Този, който ти ги даде, каза ли какво точно иска?

– Не, сър.

– Даде ли ти някакви координати да го потърсиш?

– Не.

– Каза ли, че ще се свърже с теб?

– По някое време през уикенда. Но не се уточни.

Стокман прокара длан през посребрената си коса и затвори очи. Крисчън Джилет. Друг не можеше да е.

Стрази седеше на камъка вече пет минути, докато дишането му се успокои. „Добре – промърмори на себе си той. – Време е да си вървя.“ Веднага щом се прибереше в мезонета си, щеше да наеме личен телохранител. Също като Джилет.

„Хайде – каза си. – Ставай!“

Забеляза го, когато с пухтене се изправи на крака. Стоеше на десетина метра от него, на пътеката. Същият, който му беше помогнал преди няколко минути.

Стрази се усмихна и му помаха.

– Благодаря за водата. Ще взема да си вървя вече. – Мъжът не отговори нищо. – Хей, не ме ли чувате?

Мъжът тръгна към него. Когато се приближи на три метра, бръкна зад кръста си и извади пистолет. Насочи го право в гърдите на Стрази и натисна спусъка.

Стрази скочи от камъка, щом видя оръжието, но не можа да избегне куршума. Уцели го в рамото, излезе през гърба му и го събори на земята. Стрази изстена и се хвана за раненото място. Все пак намери сили да се изправи и се затича приведен в посока към гората. Обърна се назад да види дали преследвачът го гони и се спъна. Полетя с главата напред и падна върху една млада фиданка, която изпращя под тежестта му. Миг по-късно отново бягаше, стремеше се да се скрие в гъсто залесената гора.

Вторият куршум разкъса бедрото му. Стрази залитна напред и се стовари върху меките окапали листа. Хвана крака си с две ръце и изкрещя от болка.

Убиецът хладнокръвно се насочи към него. Винаги изпитваше удоволствие от тези последни секунди, когато жертвата знаеше, че е обречена. Питаше се какво е да знаеш, че броят на глътките въздух до смъртта ти се броят на пръстите на едната ръка. През живота си беше убил много хора, но този въпрос всеки пък изникваше в съзнанието му, когато се стигнеше дотук. Какво е да усещаш смъртта на една ръка разстояние и да съзнаваш, че си безсилен, за да избегнеш фаталния край?

Той се надвеси над Стрази за няколко секунди и го погледна в очите. Опита се да почувства страха и ужаса, които тресяха в момента жертвата му. Стрази беше спрял да крещи, само жално скимтеше, обзет от безпомощност и смирение пред неминуемата си смърт.

Убиецът се наведе и допря дулото до слепоочието на жертвата, след което отново натисна спусъка. Кръв, дребни костици и мозък избухнаха в мощна струя от другата страна на главата на Стрази. След няколко конвулсии тялото му замря завинаги.

Уолтър Прайс беше главен изпълнителен директор на „Доминиън Сейвингс Енд Лоунс“. Преди три години Донован беше привлякъл Прайс от „Ситибанк“, където той оглавяваше техния огромен отдел за търговско кредитиране. Беше дал на Прайс годишна заплата от десет милиона долара плюс премиалните и дял от опциите. В замяна Прайс трябваше да направи от „Доминиън“ ключов играч на пазара. Да развие компанията бързо. Което Прайс беше изпълнил, като увеличи капитала на „Доминиън“ от три на четирийсет милиарда. Огромно увеличение, което Джилет подозираше, че е било постигнато чрез известно заобикаляне на правилата.

– Просто не е вярно – спокойно каза Прайс. – Несъбираемите ни кредити не надвишават двеста милиона. Това прави около половин процент от базовия ни капитал. Капка в морето. Напълно нормално е за този бранш. Всъщност, дори малко по-добре от средното ниво.

– Тогава защо конгресменът Елиън размахваше онази папка по телевизията и твърдеше, че имате милиарди в несъбираеми кредити? Как ще ми обясниш това?

– Не мога да си го обясня.

– Трябва да се помъчиш, Уолтър. Изрично те предупредих да ми подготвиш доклад. А ти се ни приготвил нищо.

– Няма какво да приготвям. Ние сме си наред.

– Уолтър, аз…

– Виж, Крисчън, при нас постоянно идват ревизори и на щатско, и на федерално ниво. Смешно е, като си помисля само по колко време прекарват те в офисите ни. А и нашите хора непрекъснато сверяват проверките. Ако е имало нещо нередно, отдавна някой да го е открил.

– Искаш да кажеш, че няма за какво да се притеснявам?

– Искам да ти кажа, че можеш да отидеш на борсата и да се купиш колкото поискаш наши акции. До другата седмица по това време цената ще се върне на същото равнище като преди да излеят върху нас цялата тази помия. А може дори да се покачат.

Джилет се облегна на кожения стол и се замисли за секунда. Добре, да предположи, че Прайс казва истината. Да предположи, че няма никакъв проблем с „Доминиън“. И че цялата акция е била само добре режисиран сценарий. Но при това положение цените на акциите щяха да се вдигнат и пак инвеститорите щяха да останат недоволни. Щеше да има и такива, отървали се от акциите при най-ниските цени, уплашени, че и малкото им останали пари ще се обезценят. Но ще има и такива, които ще останат безкрайно доволни, защото са купили евтино и така са увеличили състоянието си многократно. Тогава какъв беше смисълът във всичко това.

И чак сега го осени. Разбира се! Така Стрази искаше да манипулира вдовицата, да я изплаши до смърт и да я накара да продаде дяла си от „Еверест“. Стрази се беше опитал чрез Мейсън да събере информация за портфейлните компании, за да бетонира плана си, но номерът му не мина. В момента обаче това минаваше на втори план. Крайната му цел беше „Еверест“ напълно да се срине. И след понеделника вече нямаше да има значение дали акциите ще се върнат на старото си ниво. Стрази щеше да е горд собственик на солидно парче от тортата, наречена „Еверест“. Вдовицата вероятно щеше да изпищи на умряло, но той щеше да я прати по дяволите. За щастие имаше начин да се провери правдивостта на всички тези предположения.

– Благодаря ти, че се срещна с мен, Уолтър – каза той, стана и стисна ръката на директора на „Доминиън“. Трябваше да се върне веднага. Защото отговорът на въпроса, който го измъчваше, не беше във Вашингтон, а в Ню Йорк.

23.

Сваляне на картите – някой трябва да загуби играта.

– Те да излязат – заповяда Джилет и посочи Галуей и другия сътрудник.

– Добре – измъмри Стокман и нареди на двамата да излязат от кабинета му.

– Но моят човек ще остане – добави Джилет и кимна към Стайлс.

Стокман се съгласи.

Джилет седна пред бюрото на Стокман, а Стайлс отиде до прозореца и провери дали бодигардовете му са на позиция.

– Днес е събота, два часа следобед – заговори сенаторът. – Какво, по дяволите, е толкова важно, че поискахте да ме видите веднага? – попита сърдито сенаторът.

– Мисля, че се досещате.

– Какво означава това?

– Снощи Куентин даде на помощника ви фотографиите. – Нямаше нужда да говори със заобикалки. Време беше да нанесе удара. – Сигурен съм, че вече сте ги прегледал.

Стокман стисна зъби, след което си пое дълбоко въздух. Постара се да запази самообладание. Сенаторът беше доста сприхав и Джилет виждаше, че е на крачка да избухне.

– Да – сухо потвърди Стокман.

– С Рита Джоунс се виждате от доста време. Всъщност дори сте я водили няколко пъти тук, във Вашингтон.

– Ние нямахме ли работа за вършене?

– Всички тъмни дела рано или късно излизат на светло.

– Баща ти трябваше да се вслуша в съвета, синко – каза Стокман и се ухили подигравателно. – Ако се беше вслушал, сега още можеше да е жив. Нима не знаеш защо майка ти пиеше толкова много?

Джилет погледна изненадано Стокман. Не за първи път някой намекваше, че самолетът на баща му се е разбил в резултат на диверсия. Чутото го разконцентрира за миг. Точно това целеше Стокман. Да го разсее. Може би да предложи сделка – фотографиите в замяна за информация за самолетната катастрофа.

– Радвайте се, че съм рационален човек, сенаторе – отговори накрая Джилет напълно спокойно. – Благодарете се, че съм склонен да приема компромисно решение, което ще е в интерес на бизнеса. И че нямам намерение да си отмъщавам.

– Ако искахте да попарите шансовете ми за президент, досега проклетите снимки вече щяха да са на страниците на „Ню Йорк Таймс“. – Стокман бръкна в чекмеджето на бюрото и извади от там плика с фотографиите. – Та, какво точно искате от мен?

– Отговори.

– Какви отговори?

– С Пол Стрази заедно ли работите? Искате да ме свалите от „Еверест Кепитъл“ ли?

Стокман се поколеба.

– Ако отговорите на въпросите ми, ще изгоря снимките. Ако ли не, „Ню Йорк Таймс“ ще разполага с тях до един час.

– Да – тихо призна Стокман. – Заедно действахме.

– Защо?

– Аз искам гласове, а Стрази иска „Еверест“. Много е просто. Освен това Пол мразеше Донован.

– Ами „Доминиън Сейвингс Енд Лоунс“?

– Какво?

– Портфейлът на компанията в действителност не е пълен с милиарди несъбираеми заеми, нали?

– Вие сте инвестирали – реагира злорадо сенаторът. – Вие ми кажете.

– По дяволите, отговорете ми!

Стокман стисна зъби отново.

– Сенаторе?

– Наистина няма несъбираеми заеми. Във всеки случай не са повече отколкото във всяка друга спестовна банка от същия размер.

– А защо конгресменът Елиън е на друго мнение?

– Накъде биете?

– Вчера гледах пресконференцията. Елиън твърдеше, че има доказателства, че несъбираемите кредити са за милиарди.

– Елиън ми е длъжник и ми направи услуга.

– И все пак, не мисля, че един уважаван конгресмен ще свика пресконференция и ще обвини „Еверест Кепитъл“ в измама без документация. За каквото и да ви е задължен. Така може да си затвори завинаги пътя за Вашингтон.

Стокман изчака преди да отговори:

– Имахме източник.

– Къде?

– Вътре в „Доминиън“.

– Какъв точно източник?

– Тази седмица някой в „Доминиън“ изготви няколко доклада, на пръв поглед официални, според които кредитният портфейл на компанията е в ужасно състояние. Предадох ги на Елиън.

– И кой беше авторът на фалшивите доклади?

– Не знам. Нямам нищо общо с това. Стрази го измисли.

– Кой е човекът на Стрази в „Еверест“?

Стокман стрелна недоволно с очи Джилет.

– Хайде, сенаторе. Не може да нямате източник и в „Еверест“. Само така Стрази би могъл да склони високопоставен служител от „Доминиън“ да работи за него и да напише въпросните доклади.

Стокман се огледа из кабинета като уплашено животно в клетка:

– Марси Рийд.

Джилет външно не реагира, макар че в душата си му се прииска да ликува, задето е спипал „къртицата“. С нея щеше да се заеме по-късно.

– Още няколко… – Мобилният му телефон звънна и той бързо го извади. Изабела. Вчера ѝ беше купил телефон и тя също като децата непрекъснато му звънеше. Така или иначе щеше да я види до няколко часа. Отклони обаждането и прибра апарата. – Стрази отдавна ли планираше инсинуацията с „Доминиън“?

– Не. Стрази просто се възползва от случая. Вярно е, че отдавна умуваше как да се отърве от Бил Донован, но що се касае до „Доминиън“, просто му изскочи добра възможност.

– С други думи – не е убил Донован?

– Никога не ми е минавало през ума.

– Глупости! Точно това е най-логичното обяснение. След смъртта на Донован Марси Рийд можеше да стовари вината за лошите кредити върху него. Не съм ли прав? – Стокман го погледна с каменно изражение на лицето. – Необходимо ви беше да убедите само един човек, че в „Доминиън“ има проблеми. И този човек е Ан Донован. За да я накарате да продаде дяла си на Стрази за смешно ниска цена. Така той щеше да ме изхвърли благодарение на двайсет и пет процентната акция. Нали така? А ако Стрази беше сложил ръце върху нейния дял, на вас щеше да ви е все тая дали светът ще научи истината за „Доминиън“. Да, положението на Елиън нямаше да е завидно, но на вас какво ви пука за него? Вероятно го държите в шах с нещо, което е десет пъти по-страшно от някакъв фалшив доклад. И щеше ли да се противопостави той? Не. Аз щях да хвърля цялата си артилерия срещу него заради опетняване на репутацията на „Еверест“. Но ако планът беше проработил, вече нямаше да съм председател и нямаше да съм толкова страшен за вас. Новият председател щеше да се казва Стрази. И след като той поемеше поста, вие щяхте да успокоите Елиън да не се тревожи и да го уверите, че вие сте насреща и ще го защитите. Може да се е компрометирал веднъж, но паметта на хората за тези неща е къса и те бързо забравят. – Джилет впери суровия си поглед в Стокман. – И така щеше да приключи кариерата му на политик, нали?

– Да – съгласи се Стокман.

– Вие осигурихте Елиън като канал. В замяна получихте подкрепата на Стрази, включително милиарди долари за кампанията. Предполагам. Ето защо, когато обядвах с вас, вие не бяхте угрижен как ще наберете средства за кандидатурата си. Вече знаехте, че можете да разчитате на президента на „Ейпекс“.

– Много добре, господин Холмс.

– От колко време работи Марси Рийд за Стрази?

Сенаторът сви рамене:

– Шест месеца.

– А вие от колко време работите с него.

– От малко повече.

– Донован знаеше ли за вас и Стрази? Затова ли го очистихте? – Джилет си спомни какво му беше казал Макгуайър – че Донован открил нещо много сериозно за Стокман.

– Да – призна сенаторът. – Разбра го преди около три месеца. Беше подкупил една служителка от офиса ми в Ню Йорк и тя му снасяше всичко. Щом научих с какво се е занимавала, веднага я уволних.

– Тогава защо по време на погребението дойдохте при мен и поискахте да ви подкрепя?

– Не разбирам.

– Вие вече имахте Стрази на ваша страна. Предполагам, че ако се бях съгласил да помагам, нямаше да дадете на Елиън фалшивия доклад за „Доминиън“. Но тогава щяхте да изгубите Стрази и всичките му пари.

– Съмнявах се, че планът на Стрази да докопа дяла на Ан Донован ще има успех. Освен това най-много имах нужда от вашите радио и телевизионни канали. Когато медиите ме „обичат“, винаги мога да събера пари.

Джилет се изправи. Имаше уговорена среща с Марси и Кайл в „Еверест“, но трябваше да направи и още нещо, преди да се върне в Ню Йорк.

– Ще поддържаме връзка. – Той посегна към вратата.

– Е? – попита Стокман и също стана.

– Какво?

– Аз отговорих на вашите въпроси. Дайте ми оригиналите.

– Ще ви задам отново въпроса: Пол Стрази има ли пръст в смъртта на Донован?

Стокман поклати глава.

– Не – отсече. – Пол е кучи син, но не би стигнал чак до там.

Джилет замислено изгледа Стокман за секунда-две и направи знак на Стайлс.

– Да вървим.

– Хей! – възкликна Стокман. – Ами фотографиите?

– Още не съм свършил с вас, сенаторе.

Докато чакаха при асансьора в коридора, Джилет и Стайлс се умълчаха. Но след като се качиха в асансьора и вратата се затвори, първи заговори Джилет:

– В понеделник сутринта изпрати фотографиите в „Дейли Нюз“. Ще кажем, че не познаваме никого във вестника и не знаем как са попаднали там.

– Окей.

Джилет седна пред компютъра на Марси и погледна часовника си: 3:30. Марси и Кайл трябваше да пристигнат в четири часа, така че имаше половин час да прегледа компаниите, на които двамата щяха да станат председатели. Те бяха изразили недоволство, че толкова късно ги предупреждава за срещата, но обещаха да дойдат.

Крис включи компютъра. Докато антивирусната програма проверяваше хард диска, той вдигна телефона и набра рецепцията.

– Да? – отзова се Стайлс.

– Куентин, не пускай никого да влиза, докато не ти наредя.

– Няма защо да ми го казваш два пъти.

– В момента съм в кабинета на Марси Рийд.

– Знам.

Джилет се накани да затвори, но размисли и добави:

– Знаеш ли, ако нещо се оплеска с охраната, за теб винаги ще е запазено мястото за рецепционист в „Еверест“.

– Голям шегаджия си, Крисчън.

Джилет се ухили, затвори и вкара паролата на Марси. Пазеше паролите на всичките си подчинени в отделен файл, който се актуализираше всеки път, когато някой от тях я променеше. През седмицата беше довел компютърен специалист, който инсталира програмата. Онзи му обеща, че системните администратори във фирмата изобщо няма да усетят намесата му.

Джилет влезе в пощенската кутия на Марси и потърси съобщения, отнасящи се до „Доминиън“. Искаше да се увери с очите си в думите на Стокман – че тя е въпросната „къртица“ на Стрази. Съзнаваше, че няма да я накара да си признае само като я сплаши. Марси беше корава. Естествено, вероятно щеше да отиде да работи в „Ейпекс“ веднага щом Стрази купеше дяла на вдовицата. Със сигурност вече си беше оплела кошницата. Дори да я заплашеше с уволнение, нямаше да постигне нищо. Но ако успееше да намери сериозни улики, че е помогнала на Стрази да манипулира цените на акциите на „Доминиън“, щеше да ѝ се наложи да отговаря пред Комисията по обвинение в измама с ценни книжа. Хората бяха изгубили милиарди и Марси я заплашваше доста години затвор. Виж, при тези обстоятелства тя щеше да развърже езика си.

Първо провери входящите съобщения, после изтритите. Бяха стотици и щеше да му е необходимо време да прочете всичките. Отново погледна часовника си: 3:45. Ако сега не откриеше нищо, можеше да дойде утре и да прерови всичките файлове един по един.

И никой нямаше да му попречи.

Накрая Джилет влезе в директорията с изпратените писма и отново провери тези, които бяха свързани с „Доминиън“. Преглеждаше набързо заглавията. Едно от писмата привлече вниманието му. Върна се на него. Заглавието гласеше „Плащания“ и беше изпратено до КХейс@ЕмПиБрандс.ком. „Ем Пи Брандс“ беше една от компаниите от портфейла на „Еверест“. Тази, в която работеше Кати Хейс. Джилет присви очи. КХейс навярно означаваше именно Кати Хейс – жената, с която беше хванал Мейсън в мазето на имението на Донован. Лефорс дойде да му подшушне тъкмо когато Крис бе излязъл от кабинета на Донован.

Отвори съобщението.

– Крисчън – отекна гласът на Стайлс по интеркома.

– Да?

– Марси Рийд току-що слезе от асансьора.

– Задръж я – нареди Джилет, в същото време погледът му трескаво пробяга по текста на писмото. То гласеше:

Когато свършите работата, ще ви бъде платено 250 000 долара и после още по 25 000 месечно в продължение на половин година. След като изтече този период, сте свободна да правите каквото искате. Веднага щом рибата захапе въдицата, ще напуснете по собствено желание компанията.

Джилет провери датата и часа на изпращането – преди две седмици, в 13:45 часа. Препрочете отново писмото. Значи Стрази се беше погрижил да уволнят Мейсън от „Еверест“. Беше платил на Кати Хейс да устрои капан на Трой. Тогава Марси беше казала на Лефорс за прелюбодейството, знаейки, че Лефорс веднага ще изтича при Джилет да го натопи. Такава възможност да се отървеш от главния си конкурент – в случая Мейсън – не се изпускаше. А и Лефорс, естествено, се стремеше да бъде повишен в управляващ съдружник.

Стрази искаше Мейсън за себе си, защото Трой знаеше всичко за „Еверест“ и президентът на „Ейпекс“ повече от всичко друго се нуждаеше именно от тази информация. И всичко мина, както го беше намислил до момента, в който Хосе нахлу в апартамента на Мейсън и му взе насила досиетата. Но в крайна сметка вдовицата все пак се беше съгласила да продава на Стрази. И то само заради „Доминиън“.

Ако имаше късмет, все още можеше да осуети сделката между Стрази и вдовицата. Джилет беше сигурен, че ако Ан разбере как са я изиграли, веднага ще се откаже да продава. Ако не поради друго, поне поради факта, че дялът ѝ струва много повече от парите, които Стрази ѝ предлага. И защото, когато истината излезе наяве след седмица-две, акциите на „Доминиън“ отново ще се качат на предишната си позиция, а федералните власти няма да разследват „Еверест“.

Докато Джилет набързо принтира писмото, чу шум и суматоха в коридора, които постепенно се засилваха. Разпозна гласа на Марси, която викаше на някого.

Крис бързо грабна листа от принтера и се насочи към вратата. Когато излезе от кабинета и мина покрай бюрото на секретарката на Марси, се сети, че е оставил компютъра включен. Тъкмо се обърна, за да се върне, и тя и Стайлс се появиха иззад ъгъла. Стайлс се опитваше да укроти Марси, без да прилага груба сила, но без успех.

– Махни си ръцете от мен. Веднага! – настоя Марси.

– Госпожо, аз…

– Отивам в кабинета си, по дяволите! Аз съм част от ръководството на тази фирма и те съветвам да… – Марси се закова на място, когато видя Джилет до вратата на кабинета си. – Здравей, Крисчън.

– Здравей, Марси – спокойно отвърна той, сгъна листа и го прибра в джоба си. – Какво има?

– Личната ти горила не ме пусна да вляза в кабинета си дори след като ме претърси. И даже ме опипа!

Джилет направи знак на Стайлс да се оттегли.

– Когато дойде Лефорс, го прати при нас – инструктира го той.

– Слушам.

– Куентин следваше моите заповеди, Марси – оправда се той, след като Стайлс се върна на рецепцията. – Не е направил нищо лошо.

– Какво става тук? – попита тя и отметна косата си зад ухото. – Каква е тая охрана, какви са тия зверски мерки за сигурност? Това да не е щабквартирата на ЦРУ?

Джилет се поколеба, преди да ѝ разкрие фактите:

– След експлозията на лимузината срещу мен бяха извършени още два опита за убийство – отвърна той.

Тя ококори очи и закри с длан устата си.

– Боже мой! Какво, за Бога, става?

Артистичното ѝ изпълнение заслужаваше „Оскар“, но Джилет не ѝ се върза. Все повече се убеждаваше, че Коен е прав. Зад всичко стоеше Стрази: убийството на Бил Донован и взривената лимузина. Вероятно и зад другите две покушения. И Марси работеше за Стрази. Лично за Крис тя беше съучастник.

– Мисля, че някой се опитва да завземе „Еверест“.

– Кой?

– Мисля…

– Здрасти, Крисчън! – Лефорс се появи в коридора, стиснал половин парче шоколад в ръка. – Здрасти, Марси.

Крис кимна, а Марси се извърна.

– Да отидем в малката конферентна зала до моя кабинет – предложи Джилет и в същото време се запита какво е това напрежение между тях двамата. Дали беше съперничество, ревност или нещо по-дълбоко? – Там ще поговорим.

– Ще дойда след минута – отвърна Марси и тръгна към кабинета си. – Трябва да свърша нещо.

Джилет я съпроводи с поглед, докато се скри зад вратата. Как ли щеше да ѝ обясни включения компютър? Подкани с жест Лефорс и двамата се запътиха за конферентната зала.

– Как вървят нещата с „Койоти Ойл“?

– Добре – отвърна Лефорс. – Прегледах информацията, която ми изпратиха. Май наистина са читави.

На Джилет не му беше останало време да хвърли око на въпросните документи.

– С Коен мислите ли да звъните в Швейцария? – попита той, докато влизаха в залата.

– Да, утре вечер.

– Не се стеснявай да ги разпиташ за всичко, което е важно за нас, Кайл.

– Дадено.

Минути по-късно в конферентната зала влезе и Марси. Личеше си, че нещо много я е разстроило. Бузите ѝ бяха зачервени, а устните ѝ – стиснати до побеляване. Когато седна, тя скръсти ръце пред гърдите си. Беше видяла писмото до Кати Хейс на монитора на компютъра и вече знаеше, че някой я е шпионирал.

– Какво има? – попита я той.

– Нищо – троснато отговори тя и забоде поглед в масата.

– Хайде, Марси – подкани я Джилет. Така или иначе за нея нещата нямаше да свършат добре, можеха да разкрият картите си още сега. – Кажи ми.

– Мисля, че си наясно.

Джилет се обърна към Лефорс, който се беше вторачил напрегнато в колежката си.

– С кое да съм наясно?

– Влизал си в компютъра ми и си се ровил в личната ми поща. Или го е направил той – процеди през зъби тя и рязко посочи с пръст Лефорс.

Кайл вдигна изненадано ръце и възкликна на френски:

– Моа?

– Да, ти.

– Не разбирам за какво говориш.

– Да, бе, сигурно.

– За какво ми е да ти чета пощата?

– Защото не искаш да ме повишат. Искаш да намериш нещо, с което да ми навредиш. Компромат, който да покажеш на Крисчън, за да ме направи управляващ съдружник.

– Говориш пълни глупости. Според мен всяка инвестиционна фирма трябва да има по една жена мениджър.

– Задник такъв! – извика тя и скочи от мястото си.

– Стига! – намеси се Джилет и им направи знак да замълчат. – Искам да остана няколко минути насаме с Марси – обърна се той към Лефорс. – Почакай ме в твоя кабинет.

– Добре. – Лефорс стана и излезе, но преди това не пропусна да я удостои с триумфиращ и надменен поглед.

– Имаш ли да ми кажеш нещо? – попита я той. Марси си играеше с кичур коса.

Тя бавно вдигна очи:

– Въпросът ти звучи застрашително.

– Както искаш, така го приеми. Само ми отговори на него.

Марси поклати глава.

– Нямам какво да ти кажа.

Типично за нея. Отричай, отричай, отричай. Налагаше се да измъкне думите от устата ѝ с директен подход:

– За Пол Стрази ли работиш?

– Пол Стрази? Разбира се, че не! Как ти хрумна само? И защо ще го правя?

– Уместен въпрос.

– И защо мислиш така?

– Защото сенатор Стокман ми каза.

– Какво?

– Преди два часа бях при Стокман и той призна, че ти си помогнала на Стрази да скалъпи аферата с „Доминиън“. От поста си в „Еверест“ си накарала някой от „Доминиън“ да фалшифицира документите така, че да изглеждат като милиарди долари лоши кредити. За да се сринат цените на акциите, след като конгресменът Елиън огласи публично „разкритието“ си вчера. Както и стана.

Марси се ококори и спря да си играе с кичура.

– Стрази се опитва да завладее „Еверест“ – продължи Джилет. – Той е убедил Ан Донован да му продаде дяла си от фирмата. Този дял му дава право на двайсет и пет процента от гласовете в дружеството. Това е достатъчно при едно гласуване да ме изрита от поста на председател и да назначи себе си… Но за какво ти ги казвам тези неща, когато ти вече ги знаеш.

Марси поклати глава:

– Не, не…

– Марси, не ме мисли за наивен.

Тя впери поглед в него и сякаш времето застина. Накрая отпусна рамене.

– Кажи ми истината – притисна я Джилет, но отговор отново не последва. – Ако си замесена, ще имаш големи неприятности с федералните. В края на краищата, извършила си престъпление. Ако ми признаеш истината, ще направя всичко по силите си, за да те отърва от затвора.

Марси го стрелна с очи.

– Кой е човекът в „Доминиън“? – попита я той.

Тя се поколеба.

– Не си усложнявай повече положението, Марси. Мога да…

– Добре, добре. Казва се Марти Райснър. Главен директор по информационното осигуряване е. Знае всичко за софтуерните системи в „Доминиън“. Бог е на базите данни.

Джилет кимна.

– Защо го направи, Марси? Защо помогна на Стрази?

– Хайде стига, Крисчън. Донован никога нямаше да ме повиши, а Стрази ми обеща доста привлекателни условия, ако отида да работя в „Ейпекс“. Не беше трудно да взема решението.

– Но докладът за лошите кредити беше пуснат след смъртта на Донован. Ако не друго, поне си се досещала, че аз ще те повиша. Защо рискува да те уличат в скандала, без да изчакаш да видиш какво ще е моето предложение?

– Стрази ми предложи много по-изгодна сделка, отколкото ти изобщо би си помислил. Да инвестирам в каквото си поискам и да получавам тлъст дял от печалбите. А и не ме е страх от федералните. Няма как да ме уличат, че съм замесена в скандала с „Доминиън“. На кого ще повярват – на Райснър или на мен?

– А на Стокман и Стрази ще повярват ли? Проблемът ти е сериозен. Знаеше ли, че Стрази иска да убие Бил Донован?

– Какво… Не, разбира се. Бил се удави.

– Бил е убит и зад убийството му стои Стрази. Не може да не си знаела за това.

– Нищо не знаех.

– Напротив. Мозайката се нарежда перфектно. Дон е трябвало да бъде отстранен от сцената, за да може Стрази да купи дяла на вдовицата. И планът щеше да проработи, ако Стокман беше малко по-сдържан с жените. Ако не беше любовната му афера, никога нямаше да разбера какво сте замислили.

– Афера?

– Да. Имам и снимки.

– Виж, Крисчън, представа си нямах, че Донован е бил убит. Кълна ти се. Преди няколко месеца ме потърси Стрази и ми предложи сделка. Поиска от мен да му помогна да отстрани Донован, а в замяна аз щях да получа много пари. Доколкото ми е известно, номерът с „Доминиън“ стана случайно. Единственото, към което се стремеше, беше дялът на Ан. Не вярвам, че е замесен в смъртта на Донован.

Джилет се облегна назад. Нямаше как да разбере дали тя казва истината.

– Аз влязох в компютъра ти, Марси. Не Кайл. Търсех нещо, свързано с „Доминиън“. – Тя не реагира, само отново се заигра с косата си. – Но не намерих нищо. Което не ме учудва. Сигурен съм, че не би се издала така лесно. Електронната кореспонденция винаги може да бъде записана на сървъра.

– Прав си – отвърна тихо Марси. – Не съм толкова глупава.

– Но открих това. – Той извади разпечатката с писмото и го остави на масата пред нея. – От него излиза, че Стрази е организирал уволнението на Трой Мейсън с помощта на тази жена – Кати Хейс. Благодарение на теб.

Тя бавно посегна към листа. Отвори го и прегледа текста.

– Не съм писала това.

– Стига, Марси! – ядоса се Джилет. – Не се прави на света вода ненапита и ми разкажи всичко, ако свободата ти е мила.

– Истината ти казвам. Това писмо не съм го писала аз. Някой е използвал компютъра ми без мое знание.

– Марси, доста си загазила с „Доминиън“. Повтарям: ако станеш по-сговорчива, ще се погрижа да отървеш затвора.

– Имам познати в Комисията. Не мога да обещая със сигурност, но ще се постарая.

– Нищо не може да се докаже.

– Признай, че Стрази е направил капан на Мейсън.

– Може и да е така, но аз не знаех нищо. Не съм писала това писмо.

– Кайл твърди, че ти си му казала, че Мейсън е бил в мазето с онази жена.

– Значи лъже.

– Как ще обясниш тогава писмото?

– Не съм го писала аз!

Джилет вдигна ръце.

– Добре, стига. – Така нямаше да стигне доникъде. – За днес приключих с теб. Утре ще ти се обадя, за да ти кажа какво ще правим оттук нататък.

– Значи ли това, че съм уволнена? – попита и бавно се изправи.

– Да, нямаш повече работа тук.

– Чудесно. – Тя гордо се насочи към вратата. – Не си прави труда да ме търсиш повече.

Джилет я изчака да излезе, след което бързо се обади по телефона на рецепцията.

– Куентин.

– Да?

– Съпроводи Марси до изхода. Погрижи се да не взима нищо със себе си. Кажи ѝ, че ние ще съберем личните вещи и ще ѝ ги изпратим. Разбра ли?

– Ъхъ.

Джилет затвори и се запъти към кабинета на Лефорс.

Кайл четеше вестник, вдигнал крака на бюрото, с плик с чипс в скута.

– Хей. – Лефорс захвърли вестника на бюрото и свали краката си на пода. – Какво ѝ е на Марси?

Джилет поклати глава.

– Нищо. – Засега беше най-добре да не казва всичко на Лефорс. Нещо му подсказваше, че той е доста по-наясно със събитията през последната седмица, отколкото изглеждаше на пръв поглед.

– За компаниите ли искаш да говорим? По-точно, за тези, на които ще ставам председател – ентусиазирано го попита Кайл.

– По-късно. Сега искам да ми отговориш на един въпрос.

– Добре. Какъв е той?

– Откъде разбра, че Трой Мейсън и Кати Хейс бяха в мазето по време на погребението на Донован?

Лефорс го изгледа странно.

– Нали вече ме пита?

– Пак те питам.

– Марси ми каза.

– Сигурен ли си?

– Да – отвърна той след няколко секунди.

Джилет остана на вратата няколко секунди, вторачен в Лефорс. После се обърна и тръгна към кабинета си.

– Да, вярно е. Съгласих се да продам дяла си от „Еверест“ на Пол Стрази – потвърди Ан Донован. – Съжалявам, Крисчън. И двамата знаем какво означава това. Пол ще те свали от председателското място. Ти си свестен младеж и съм сигурна, че ужасно ще се разочароваш, но аз нямах друг избор. Ще си намериш друга работа.

– Искам само да кажа…

– Направих, каквото трябваше да направя. Необходимо беше да защитя финансите си. Тази работа с „Доминиън“ доста ме поизплаши. От нея загубих около петдесет милиона долара. Не произхождам от богато семейство и още ме е страх за парите. Пол ми дава два милиарда, повечето от които в брой и накуп. При стеклите се обстоятелства не можех да не приема предложението му.

– Освен „Доминиън“ какво друго в „Еверест“ ви дава повод за тревога, госпожо Донован?

Тя извърна поглед към картината над камината, на която беше изобразено имението.

– Доколкото разбирам, „Еверест“ има и други проблеми с портфейлните си компании.

– Пол Стрази ли ви го каза?

– Той и още един човек.

– Сигурно е бил сенатор Стокман. – Вдовицата веднага реагира, като погледна Джилет в очите. Крис получи отговора, който търсеше. – Стрази показа ли ви някакви конкретни доказателства за проблеми в компаниите от нашия портфейл?

Вдовицата се поколеба, преди да отговори:

– Не.

– Госпожо Донован, това, което ще ви кажа, ще ви шокира, но трябва да ме изслушате.

– За мен е без значение какво ще ми кажеш, Крисчън. Няма да променя намерението си.

– Стрази е инсценирал срива на акциите на „Доминиън“. С помощта на Стокман. Целта е била да ви накарат да продадете дяла си на безценица. Дори Стрази няма толкова пари, че да плати истинската стойност – над четири милиарда долара според Бен Коен. Затова е трябвало да измисли начин да свали цената.

– Не ти вярвам.

– Една от подчинените ми е участвала в заговора, госпожо Донован. Днес ми призна.

– Не…

– Изслушайте ме докрай. Правите голяма грешка. Веднага щом на пазара се разбере какво са извършили тези типове, акциите на „Доминиън“ ще скочат на предишните си нива. И вие ще съжалявате.

Тя затвори очи. Изпитваше страшно главоболие.

– Не знам нищо конкретно за проблемите с кредитния портфейл на „Доминиън“ и, в интерес на истината, не ме интересува. Знам само, че в момента инвестициите в „Доминиън“ не струват почти нищо. Говорих с адвоката ми и той ме увери, че сделката ще мине гладко. До понеделник следобед двата милиарда ще бъдат в банковата ми сметка. Това са реални пари, Крисчън. А не лист хартия, на който пише, че съм собственик на дял от фонд, който изобщо не разбирам.

Джилет седеше в кабинета си, на светлината само на нощната лампа. Беше девет вечерта. Трябваше да се види с Изабела и да вечерят заедно в неговия апартамент в десет. Вечерята се отменяше, но мисълта за нея не преставаше да го измъчва. Толкова сигурен беше, че ще успее да накара вдовицата да размисли.

– Изглежда Ан е решена на продажба – каза Коен.

– Да – отвърна тихо Джилет.

– Много лошо.

– Да.

– Все пак, искам да ти докладвам, че проверих „Койоти Ойл“. Говорих с техните финансови гаранти от Швейцария.

Джилет вдигна очи към него.

– Толкова бързо? Лефорс ми каза, че ще им звъните утре вечер. При тях – понеделник сутринта.

– Ами… не ми се искаше да чакаме.

– И са били на работа през уикенда?

Коен поклати глава:

– Не. Хенсън ми даде номерата на мобилните им телефони преди няколко часа.

Джилет погледна часовника си.

– Мили Боже, там трябва да е било посред нощ.

– Дванайсет часа.

– За да се съгласят да говорят по това време, явно наистина доста искат тази сделка.

– Искат и още как! Излиза, че за тях гарантират някои доста едри застрахователни компании от Норвегия и Швеция. Хора, навътре в бизнеса с петрол и газ.

– Кои са тези компании?

– Записал съм си имената, но са в кабинета ми. Ще ти ги дам в понеделник.

– Значи си доволен от проверката?

– Да, да – ентусиазирано отвърна Коен. – Говорихме и с шефовете на инвестиционните отдели на всяка от тези застрахователни компании. Те са готови да ни платят парите, които искаме. Има възможност да сключим сделката максимум до трийсетина дни.

– Лефорс също ли разговаря с тях?

– Моля?

– Каза, че сте говорили с шефовете.

– Така ли казах?

– Да.

– Не, Лефорс не участва в разговорите. Само аз.

– Аха. – Джилет замислено огледа кабинета и поклати глава. – Нещо не се връзва, Бен. Защо „Койоти“ искат да платят толкова много пари? И особено с такива мощни гаранти.

– Кой го е грижа, Крисчън? Дай да свършваме по-бързо.

Телефонът звънна и Джилет временно изостави тревожната мисъл, която не преставаше да го гложди от деня, в който се бяха появили мениджърите от „Койоти Ойл“. Вдигна слушалката, номерът му беше непознат.

– Ало.

– Крисчън.

– Да?

– Майлс е.

– Здрасти, как си?

– Аз съм добре. Пол Стрази е мъртъв.

– Как така?

– Открили са трупа му преди час в отдалечена гора в Сентръл Парк. Бил е убит.

– Убит? – повтори Джилет. Коен се вторачи в него.

– Да, застрелян.

– Господи. Полицията откри ли кой го е извършил?

– Не. Дори не искат да кажат дали е било въоръжен обир или съзнателно планирано покушение.

– Какво е правил Стрази в Сентръл Парк, по дяволите?

– Вероятно е тичал за здраве. Той беше ревностен поклонник на този спорт. Разговаряхме на тази тема, когато обядвахме заедно миналата седмица.

– Ами тогава едва ли е случаен обир. Съмнявам се, че някой престъпник би очаквал от жертвата му да носи със себе си много пари, докато тича из парка. Убийството е било планирано.

– Лично аз не бих прибързвал с подобно заключение. Може да е била някоя улична банда. Понякога убиват ей така, за удоволствие.

– По кое време е бил убит Стрази?

– Не знам. – Уитман замълча за няколко секунди. – Е, Крисчън, как възнамеряваш да го отпразнуваш?

Да отпразнуваш смъртта на човек. Странна мисъл.

– Няма да празнувам, Майлс. – „Макар че – помисли си – той се опита да ме убие“.

– Знаеш какво имам предвид.

– Довечера ще вечерям с една приятелка.

– Така ли? Къде ще ходите?

– Още не съм решил.

– Знаеш ли, има едно ново заведение в Сохо. Казва се „Ном дьо Плюм“. Там обичат да се събират писатели и актьори. Редовно може да се видят знаменитости. Познавам собственика. Много е трудно да си намериш място там, особено в събота вечер, но мога да му се обадя да ви запази маса.

– Благодаря Майлс, но аз… – В този момент го потърсиха по другата линия. – Извинявай, трябва да се обадя – каза той, след като разпозна номера.

– Ако размислиш за ресторанта, звънни ми.

– Благодаря. – Джилет превключи на другата линия. – Ало?

– Крисчън? – гласът се чуваше съвсем слабо.

– Да.

– Ан Донован е.

Сигурно беше чула за Стрази.

– Здравейте, госпожо Донован.

– Разбра ли вече?

– За кое?

– За Пол Стрази.

– Да, чух.

– Адвокатите току-що ми се обадиха да ми кажат. Те са научили от неговите адвокати. Сделката пропада – каза тя с треперещ глас. – Надявам се, че не те обидих с нищо по време на срещата ни.

Сега не беше време за реванш.

– Разбира се, че не. – Сега беше време да се възстановяват старите мостове. – Много добре ви разбирам, госпожо Донован. Не се чувствате спокойно, че голяма част от капитала ви е съсредоточен в „Еверест“. Искате да диверсифицирате инвестициите си, което е разумен ход. Мисля, че мога да ви помогна.

– Благодаря, Крисчън.

– Но за целта трябва да бъдете по-сговорчива.

– Да, да, разбира се. – В тона ѝ ясно прозря облекчение. – Разбира се.

– И няма да преговаряте с никого зад гърба ми.

– Не, няма. Отсега нататък веднага ще ти се обадя, щом някой се обърне към мен.

– Точно това ни е необходимо. Лека нощ, госпожо Донован. Скоро ще се свържа с вас.

– Лека нощ, Крисчън. Благодаря ти за разбирането. И настина се надявам да не съм те засегнала днес.

– Ни най-малко. – Джилет затвори и погледна към Коен, който имаше вид на бъдещ баща пред родилното отделение.

– Е? – попита Коен. – Какво стана?

– Пол Стрази е бил убит в Сентръл Парк.

– Какво?

– Току-що говорих с вдовицата. Сделката с нейния дял се отменя.

Коен се отпусна в стола и облекчено въздъхна.

– Моите поздравления, приятел.

– Благодаря.

На лицето на заместника му се изписа лукава усмивка.

– И как го направи?

– Кое?

– Как уби Стрази?

Джилет се приведе към монитора и се зае да чете в интернет статиите за смъртта на Стрази.

– Иди извикай Стайлс – нареди той на Коен и пренебрегна въпроса му. – Кажи му, че искам да го видя веднага.

– Много те обичам – прошепна Изабела, когато устните им се разделиха. – Всичко стана толкова бързо.

– Знам – съгласи се Джилет.

– Чак ме хваща страх.

– Не би трябвало.

– Защо?

Джилет се загледа в дългата ѝ черна коса, спускаща се върху врата ѝ.

– Ей така, не трябва.

Телефонът на масата до дивана иззвъня. Помисли си да не вдига, но видя кой го търси.

– Здравей, Майлс.

– Ще ходиш ли в Сохо? Трябва да знам, защото ще си лягам.

Джилет се усмихна на Изабела.

– Не, ще си остана тук. Но все пак ти благодаря.

– Добре. Хей, защо утре не отскочиш до Кънектикът да обядваме заедно? Имам да обсъдя някои идеи с теб. Ти не си идвал никога тук, нали?

– Не съм.

– Е, обади ми се сутринта тогава. Ще го уредим.

– Добре, става.

Джилет затвори и се обърна към Изабела:

– Докъде бяхме стигнали?

– До тук – измърмори тя, обгърна с ръце врата му и страстно го целуна.

Стайлс освободи цевта от рамата на глока, за да го почисти. Седеше в кабинета на Джилет в дома му, на първия етаж на апартамента. Беше постлал върху бюрото стари вестници и сега се зае да нарежда частите на пистолета върху тях.

Джилет беше на горния етаж с Изабела. Охранителят обаче се чувстваше изключително неспокойно. Джилет засега не беше успял да го убеди, че на нея може да ѝ се има доверие.

24.

– Куентин, искам да чуя оценката ти на събитията от последните двайсет и четири часа!

Стайлс се протегна и изпъшка. Беше задрямал в кабинета на Джилет преди няколко часа. Докато чистеше пистолета. И сега вратът му се беше схванал.

– Не виждам какво толкова има за оценяване.

– Стрази е мъртъв – напомни му Крис и погледна часовника си. Наближаваше девет сутринта.

– Голяма работа – измърмори Стайлс, стана от стола и се опъна на дългото кожено канапе. – Казваш го така, сякаш е бил големият злодей, а ние – добрите джуджета, които вече може да излязат на воля, за да си играят.

Джилет отхапа от ябълката, която беше взел от кухнята.

– Мисля, че Стрази е искал да ме убие. Досега се съмнявах, но вече съм сигурен. Мисля също, че той е отговорен за смъртта на Донован. Донован е трябвало да бъде премахнат, за да задействат плана с „Доминиън“ и после Стрази да поиска дяла от Ан.

– Нямаше ли да е достатъчен само скандалът с „Доминиън“, за да постигне същия резултат? – попита сънено Стайлс. – И тогава щеше да се окажеш в също толкова затруднено положение, в каквото си в момента.

– Но историята за лошите кредити е фалшификация и ако Донован беше жив, щеше да го докаже на мига. Дори федералните да го принудеха да продаде дяла си, той никога не би го дал на Стрази. На всеки друг, но не и на него.

Стайлс помисли за малко и кимна.

– Да, май че си прав.

Джилет отхапа отново от ябълката.

– Разбра ли нещо от приятелите от полицията?

– Да, със сигурност убийството е било планирано. Който и да е натиснал спусъка, е бил професионалист.

– Но кой би имал интерес от смъртта на Стрази? – зададе въпроса Джилет, повече на себе си, отколкото на бодигарда.

– И аз това се питам.

– Сещам се за доста хора, които биха се зарадвали да го видят гушнал букета, но не и чак дотам, че сами да го убият.

– Или да организират убийството?

– Едва ли.

Двамата се умълчаха за няколко минути.

– Изабела още ли е горе? – попита Стайлс.

– Да. Между другото, твоят човек стигна ли до Канада?

– Очаквам да се обади всеки момент. – Стайлс погледна часовника си. – Е, как изкара нощта?

Джилет се усмихна.

– Отлично. Беше ми много приятно и никой не ми заби нож в гърба. Чак не ми се вярва.

– Да, и на мен.

Пепър Билъпс работеше в „Кю Ес Секюрити“, фирмата на Стайлс, от три години.

Също като шефа си и той имаше кариера в тайните служби зад гърба си, но сега се беше насочил към частния бизнес. Парите бяха по-добри – ако човек беше готов да работи дълги часове без почивка – и съответно удовлетворението беше по-голямо. Дори в дни като този. Осемчасовият му полет тъкмо беше приключил. Първо от Ню Йорк до Калгари е „Гълфстрийм IV“, после от Калгари до Амачук с един малък „Кинг еър“, и то през безкрайни въздушни ями.

Ключът към преодоляването на дни като този беше да можеш да спиш във всякакъв транспорт и при всякакви метеорологични условия. Преди да постъпи на работа в тайните служби, Билъпс беше служил като пилот във ВВС на големи транспортни самолети – С-5 „Галакси“ и С-130 „Херкулес“. Достатъчно се беше нагледал на силни бури, особено по време на дълги полети като например от Делауеър до остров Гуам. По време на тези полети членовете на екипажа се редуваха и подремваха по няколко часа, привързани с ремъци в товарния отсек зад кабината. Когато дойдеше редът ти за спане, докато летите през масивни буреносни облаци, натрупали се над Тихия океан, ти изоставяш всичко и отиваш да спиш. Алтернативата беше да се изтощиш до краен предел, ето защо спането винаги беше за предпочитане. В сравнение с тези полети пътуването с малкия самолет и турбулентните въздушни ями над Канада бяха като детска игра в парка.

Билъпс слезе от трапа на малкия турбовитлов самолет късно през нощта и се уви целия в якето си, за да се предпази от сковаващия студ. Щом стъпи на заснежената писта, към него се приближи нисък и жилав мъж с плетена шапка и брада.

– Ърни Грант? – попита Билъпс.

– Аз съм. А ти сигурно си Пепър Билъпс.

Билъпс се ухили мазно:

– Брей, как позна?

– Когато моят човек ми спомена, че си чернокож, му казах, че не ми трябват повече описания. Тук не се навъртат много чернокожи. Не се обиждай.

– Не се обиждам – отвърна Билъпс на мъжа, който му се стори достатъчно дружелюбно настроен.

– Следвай ме – извика Грант заради шума от силния вятър. Обърна се и тръгна към един джип „Крайслер“, който едва се виждаше от двайсет метра в полумрака.

Билъпс последва Грант до джипа и двамата се качиха. Страшен студ. Добре поне, че вътре беше топло.

– Боже! – възкликна Билъпс и разтърка носа си. – Какво, по дяволите, става? – Сякаш някой беше впръскал новокаин в ноздрите му и той нищо не чувстваше.

– Вътрешността на носа ти е замръзнала – обясни му Грант. – До няколко секунди ще се стоплиш. Отсега нататък, ако трябва да се движиш на открито, закривай носа си с ръка.

– Ясно. – Сега като се замисли, Грант беше направил точно това на път за джипа. – Значи си водач на ловни групи?

– Да.

– Какъв дивеч вирее тук?

Грант форсира двигателя на джипа и подкара към изхода на телената ограда, заобикаляща миниатюрното летище.

– Моята специалност са елените. Тук идват от всички краища, за да ловуват елени. Сигурно има нещо в това да застреляш такова едро животно. Не го разбирам, но на запалените ловци им харесва.

Билъпс изсумтя. Той също не го разбираше.

– Служил си в кралската конна полиция?

– Да, допреди пет години, когато се захванах със сегашния си занаят. Сега печеля много повече.

– Но на времето си се обучавал заедно с Куентин Стайлс, нали? – Двигателят на джипа ревеше шумно и те трябваше да викат, за да се чуват един друг. – В Глинко ли беше?

Стайлс сякаш познаваше хора от целия свят. Този човек го изумяваше.

– Ъхъ.

– Е, благодаря, че се съгласи да ни помогнеш.

– С удоволствие. Първо ще се отбием в гаража да погледнем пикапа, после ще отидем в полицейския участък, където можеш да видиш трупа.

– Звучи ми добре.

След десет минути Грант спря пред сграда, която по всичко изглеждаше изоставена. До нея имаше църква, но и тя не беше в завидно състояние.

– Това ли е? – скептично попита Билъпс.

– Да, да вървим. – Грант слезе от колата и тръгна към сградата.

Билъпс покри устата си с длан и го последва. Щом наближиха, вратата се отвори, изтупаха краката си от снега и влязоха. За изненада на Билъпс гаражът, макар и разхвърлян, беше топъл и модерно оборудван.

– Накъде, Марсел? – Грант попита дребен мъж в изцапан с машинно масло комбинезон.

Марсел огледа от главата до петите Билъпс, след което им направи знак да го последват. Заведе ги в дъното на гаража, където беше паркиран един форд „Експлорър“.

– Някакви хора, които се връщали от петролните полета, го намерили изоставен до езерото Макензи. Докарахме го с теглене дотук.

– Къде се намира езерото Макензи? – попита Билъпс.

– На около осемдесет километра на север от града. Какво му беше на пикапа, Марсел? – Грант се обърна към нисичкия механик и посочи към колата.

Марсел сви рамене.

– Не знам. Онези, които го откриха, казаха, че акумулаторът му бил изтощен, но аз още не съм го огледал. – Той скочи зад волана на форда и завъртя ключа за запалването. Нищо.

– Да – съгласи се Грант. – Акумулаторът.

– Може стартерът да е отишъл на кино – намеси се Билъпс.

Марсел отвори капака и се покатери на бронята, за да види по-отблизо двигателя.

– Но защо акумулаторът ще угасне до езерото, когато човекът се е връщал от север, от петролните полета? И защо му е да гаси двигателя и после да се опитва отново да го стартира? Дори и да не е зареждал с бензин, той не би оставил двигателя изключен прекалено дълго време, та да замръзне акумулаторът. – Марсел се наведе под капака и огледа двигателя с фенерче. – Подръж за малко – каза той на Билъпс и му връчи фенерчето. – Светни ми ето тук. Така. Дръж го така. – Механикът се завря още по-навътре. – Странно – каза той и се почеса по главата с мръсната ръка.

– Кое е странно? – попита Грант.

– Дай ми фенерчето – нареди Марсел на Билъпс.

Секунди по-късно Марсел слезе от бронята.

– Какво откри? – попита го Грант.

– Кабелът на алтернатора беше изваден.

– И?

– И пикапът през цялото време се е движел с енергията само от акумулатора – отвърна вместо механика Билъпс. – Можел е да стигне по-далеч, но накрая токът в акумулатора съвсем е свършил и двигателят е спрял.

– Този, който го е управлявал, не е разбирал много от двигатели – отбеляза Марсел. – Двигателят не е спрял рязко и изведнъж. Станало е постепенно. Първо вероятно фаровете са премигнали. През онази нощ валя силно и чистачките сигурно също са се движили по-бавно. Всеки, който разбира поне малко от тези неща, щеше да спре и да види, че кабелът е изваден.

– Изваден? – повтори Билъпс.

Марсел кимна.

– Сто процента съм сигурен.

– По какво се разбира? Навярно просто се е измъкнал сам.

– Едва ли. Когато го пъхнах и после го извадих, се уверих, че се иска доста сила, за да се изскубне. Освен това върху смазката имаше отпечатъци от пръсти.

– Мислите, че някой е причинил нарочно аварията? – попита Билъпс.

– Да, така мисля.

Джилет хвърли огризката от ябълката в кофата за боклук в кухнята и се качи на втория етаж. Стрази трябваше да е виновен за всичко. Това беше единственото разумно обяснение, което му идваше на ум. Почеса се по главата. Все още имаше чувството, че нещо важно му убягва.

Затова отново повтори фактите и тяхната интерпретация.

Стрази убива Донован. Всъщност, съдейки по казаното от Фейт, Макгуайър или един от хората му най-вероятно са извършили убийството. По поръчение на Стрази в замяна, разбира се, на съгласието на Стрази да купи „Макгуайър и Компания“ и да я даде без пари на Том и Винс. Стрази трябва да е бил и финансовият гарант на двамата братя. После задейства скандала с „Доминиън“, за да подплаши Ан Донован.

Джилет стигна до вратата на спалнята. Преди да влезе, се спря и прехапа устната си. Но ако това беше вярно, защо тогава Том Макгуайър му издаде любовната афера на Стокман с Рита Джоунс? Подобно нещо обезсмисляше всички предишни предположения. Именно благодарение на това, че научи за Стокман и Джоунс, Джилет разбра за „Доминиън“ и съумя да изтръгне информацията от сенатора за съучастието на Марси. А Марси му разкри каква всъщност е реалната картина. По този начин той можеше да провали всички планове на Стрази към постигането на окончателната му цел.

Нещо по-важно, все още нямаше никакво обяснение за убийството на Стрази.

И тогава обяснението изникна от само себе си. Ето защо бяха открили онзи форд изоставен на осемдесет километра от най-близкия град. И ето защо записите от тестовете бяха на предната седалка. Веднага взе мобилния си телефон от джоба и набра номера на Хайди Франклин, млада секретарка в „Еверест“. Крис се надяваше поне тя да не е замесена в тайни любовни или каквито и да било други авантюри.

Минути след като излязоха от гаража на Марсел, Билъпс и Грант паркираха пред фасадата на малкия полицейски участък, който в редки случаи служеше и за морга.

– Здрасти, Бил – поздрави Грант, когато той и Билъпс влязоха в сградата. Бил Харпър беше началникът на участъка. Той и един негов заместник съставляваха целия наличен състав на служителите на закона в този град. – Бил, това е Пепър Билъпс. Дошъл е от Ню Йорк във връзка с трупа.

– Здравей, Пепър – поздрави го Харпър с дрезгав глас, отпивайки от чашата с кафе, и стана иззад бюрото.

– Къде е? – попита Билъпс.

– Отзад – отвърна Харпър и посочи с палец зад рамото си. – Да вървим.

Харпър хвърли въпросителен поглед на Грант.

– Той е наш човек – каза Грант. – Приятел на мой много добър приятел.

Харпър взе палтото си от закачалката и ги заведе в дъното на сградата, откъдето през една скърцаща врата излязоха навън на студа. Прекосиха в тъмното и в сняг до глезените малък двор и стигнаха до паянтова барака.

Харпър извади връзка ключове от джоба и взе да търси подходящия, докато вятърът брулеше безмилостно и навяваше сняг. Накрая полицаят отключи. Тук, на север, беше адски студено. И тъмно. Светът беше мрачносив, сякаш наблизо имаше избухнал вулкан и димът беше засенчил слънцето. Когато последва Харпър и Грант в бараката, Билъпс се запита какво би накарало нормални хора да дойдат да живеят тук. Те или бяха луди, или укриващи се бегълци. Или някакви социопати, неспособни да съжителстват със себеподобните си. Разбира се, Ърни Грант в пълен контраст беше свестен човек.

Харпър включи осветлението – гола крушка, висяща на жица от тавана.

– Ето тук – каза той и посочи тялото. То лежеше върху плот от шперплат, подпряно на две стойки за рязане на дърва и завито с мръсен чаршаф.

Билъпс бавно се приближи и повдигна чаршафа. Стана му лошо, когато видя лицето на мъртвеца. Очите и устата бяха широко отворени. Благодарение на студа по трупа не се забелязваха следи от силно разложение. Билъпс не обичаше труповете за разлика от някои негови познати, които обожаваха да се захласват по тях.

– Къде го открихте? – попита той.

– Един местен го извади с въдица от езерото Макензи. На не повече от половин километър от пикапа – отвърна Харпър. – По това време на годината е истинско чудо. Човекът ловял риба в прорез в леда. Изведнъж усетил, че на куката му се закачило нещо тежко и помислил, че е уловил най-големия екземпляр през живота си. Веднага задърпал силно въдицата, докато не видял, че от дупката вместо риба се подава човешка ръка.

– Какво ще го правите? – поинтересува се Билъпс.

– Ще го предадем на семейството му. Те пристигат утре.

– Как го идентифицирахте толкова бързо?

– Намерихме портфейла у него.

– И той е бил един от специалистите, провеждали сеизмични тестове на север?

– Да. Работел е за „Лоръл Енерджи“ според семейството му.

– Сигурни ли сте, че пикапът, който видях в гаража на Марсел, е наистина неговият?

– Да.

– Как мислите, че се е озовал в езерото?

– Бутнали са го.

– По какво съдите?

– При толкова дебел лед като в момента някой трябва да пробие дупка и да вкара тялото вътре – уверено отговори Харпър. – Сам не би могъл да падне във водата. Крайно невероятно е.

– В езерото не се ли вливат реки или потоци? В тях, доколкото знам, водата не замръзва.

– Да, в двата края на езерото. Не замръзва водата, ако обаче не е много студено. Но северният край е на няколко километра от мястото, където откриха Експлоръра, а то се намира в гъста гора. Не вярвам този тип да е слязъл от пикапа и да е тръгнал да блуждае из гората. По-скоро би останал на пътя.

– Южният край по-близо ли е?

– О, да.

– С колко?

– Недалеч от мястото, където е бил паркиран пикапът.

– Значи може да е тръгнал към южния край.

Харпър поклати глава.

– Съмнявам се.

– Защо?

– Течението на реката е в посока от север на юг. Не мисля, че трупът би изплувал срещу течението.

– Аха. Е, все пак не можем да изключим вероятността да се е изгубил в бурята и да се е отдалечил на север. Валял е обилен сняг, доколкото разбрах.

– Да, много силен.

– Значи е възможно?

Харпър застана до Билъпс.

– Възможно е, но не вярвам да е станало точно така. Както вече казах, мисля, че някой го е пъхнал в езерото. – Харпър отви чаршафа от тялото. – Виж пръстите му.

Билъпс погледна. Бяха смазани.

– Боже мили! Какво се е случило?

– В моята работа опитът играе важна роля – каза Харпър. – Преди пет години, пак през зимата, един мъж от града, Лени Мичел, уби жена си. Хвърли я в езерото през дупка, която проряза в леда с моторен трион. Искаше да изглежда така, че тя сама е паднала. По същия начин иска да ни заблуди и този, който е убил нашия човек. Жената на Лени беше саможива. Обичаше сама да лови риба в леда. Лени твърдеше, че сама е отишла на езерото. Вярно, тя често ходеше. Проблемът беше, че този път не се върна. – Харпър направи пауза. – Открихме я в южния край на езерото, няколко седмици по-късно. Пръстите ѝ изглеждаха по същия начин. Работата е, че Лени я е настъпвал по пръстите, докато тя се е опитвала да се задържи и да излезе от дупката. Беше ѝ ги изпочупил всичките до един. Призна ми го една сутрин по време на поредния разпит. Нямаше сили да лъже повече. – Вятърът засвири зловещо, опитвайки се да проникне през стряхата на бараката. Като ранен звяр. – Обзалагам се, че ако отидем горе на езерото и потърсим добре, ще открием място, където ледът е по-тънък – дупката, която убиецът е изрязал, за да хвърли в нея този човек. Мястото вече се е заледило, но винаги остава нещо като вдлъбнатина.

Билъпс се вторачи в Харпър.

– Защо му е притрябвало на някой да го убива? Казахте, че портфейлът е бил у него. Имаше ли пари вътре?

– Да. И кредитни карти. Не е било обир.

– Тогава какво?

Харпър вдигна рамене.

– Да ви кажа истината, господин Билъпс, нямам ни най-малка представа.

Джилет отвори вратата на спалнята, очакваше да завари Изабела на леглото под завивките. Нямаше я там. Погледна към банята. Вратата беше затворена. Сигурно беше вътре.

– Изабела – повика я той.

Отговор не последва.

– Изабела.

Отново тишина.

Крис пристъпи бавно в стаята, очакваше да чуе течащата вода и нейните стъпки, но откъм банята беше напълно тихо.

– Какво става, по дяволите?

Обърна се отново към вратата на спалнята и я видя – стиснала нож с двете си ръце. Той отстъпи рязко назад и вдигна ръце към лицето си, в същото време тя тръгна към него.

– За Бога, какво правиш?! – извика Крис.

В същия миг в стаята влетя Стайлс и сграбчи Изабела изотзад, секунди преди тя да се доближи на сантиметри от Джилет. Двамата паднаха на пода. Миг по-късно Стайлс беше извил китките на Изабела зад гърба ѝ с едната ръка, а в другата държеше ножа.

Телефонът на Джилет звънна. Той погледна към Стайлс, който се беше опънал на канапето е притворени очи. Двамата се преместиха в кабинета, след като предадоха Изабела на полицията.

– Ало.

– Крисчън?

– Да.

– Том Макгуайър е.

– Здравей, Том.

– Как си? Всичко ли е наред при теб?

– Да, защо?

– Само питам, Крисчън.

– Хубаво.

– Подписа ли вече сделката с инвестиционната банка за „Макгуайър и Компания“?

– Не.

– Супер.

Джилет долови облекчение в гласа на Макгуайър.

– Вероятно ще сключа сделката другата седмица.

– Нека да поговорим пак, преди да го направиш – примоли се Макгуайър. – Имам някои идеи.

„Подъл предател“ – помисли си Крис. Нямаше причина да не вярва на Фейт. Тя му беше спасила живота.

– Не мисля, че ще има полза нито за мен, нито…

Моля те, Крисчън. Моля те. Дължиш ми го.

– Разликата в цената е доста голяма.

– Може би не толкова голяма, колкото си мислиш. Говорих с моя финансов спонсор и мисля, че ще мога да го накарам да вдигне мизата.

– До петстотин милиона?

– Мисля, че да.

– Тогава кажи ми какво имаш предвид сега.

– Не, не по телефона. Искам да се видим лично.

– Защо?

– Искам да поговорим на четири очи, като мъж с мъж.

– Къде си сега, Том?

– В къщата ми в Лонг Айлънд. Неудобно ми е да те моля, но би ли дошъл при мен? Жена ми днес ще излиза със сестра си и ме е оставила да гледам децата.

– Но…

– Крисчън, през последните години не съм те молил за услуги. Аз и Винс вечно прекланяхме глави и изпълнявахме безпрекословно нарежданията ви. И доста добре се справяхме, между другото. Нашите резултати и печалби винаги са били добри. Наистина трябва да говоря с теб.

Стайлс бавно се надигна, за да чува какво казва Макгуайър от другата страна на линията.

– Добре – отвърна Джилет и се обърна към Стайлс. – В колко часа?

– В два часа. Ако искаш, ще те упътя по електронната поща как да стигнеш.

– Чудесно. Колко е пътят до теб?

– Около час е кола.

Джилет се поколеба.

– Добре.

– Благодаря ти, Крисчън. Много ти благодаря.

– Няма нищо, Том. Ще се видим в два.

– Какво искаше Макгуайър? – попита Стайлс, когато Джилет затвори.

– Да се срещнем, за да говорим за компанията.

– Кога?

– Днес.

– По кое време?

– В два часа в къщата му.

Стайлс поклати глава.

– Да не би да си мислиш това, което и аз? – попита той.

Джилет кимна. Нова клопка.

Телефонът на Стайлс звънна и той го вдигна от масата за кафе. Провери номера и прие обаждането.

– Ало? Хей, Пепър, здрасти. Какво… Така ли? Да. Добре, обади ми се, ако разбереш нещо друго.

– Какво има? – поинтересува се Джилет след края на краткия разговор.

– Беше Пепър Билъпс. Моят човек, когото изпратих в Канада да подуши наоколо, както предложи.

– Открил ли е нещо?

– Да. Изглежда онзи, който е отговарял за сеизмичните тестове в „Лоръл Енерджи“, със сигурност е бил убит.

– Господи!

– Нарочно са предизвикали авария на пикапа, който той е карал. Ченгетата са убедени, че са го хвърлили в някакво езеро близо до пикапа. – Стайлс остави телефона си на масата. – Не беше ли той служителят, който трябваше да донесе записите за анализ?

Джилет кимна.

– Записите бяха намерени. Малко по-късно след убития са тръгнали други работници от „Лоръл“. Те са видели пикапа и са спрели, извадили са лентите от предната седалка, потърсили са го и след като не са го намерили, са го обявили за изчезнал, когато са пристигнали в града. – Джилет погледна през прозореца. Сега всичко си пасваше на мястото. Оставаше му да намери само още едно парче от мозайката.

– За какво мислиш? – попита го Стайлс.

– Ами за… – Мобилният телефон отново го прекъсна. – Ало?

– Крисчън, здравей, Бен е.

– Здравей, Бен.

– Извинявай, че те тревожа в неделя, но мениджърите от „Койоти Ойл“ ми дават зор.

– Сериозно?

– Да. Мисля, че трябва да прибързаме със сделката. Така или иначе са съгласни с цената.

– Аха.

– Е, какво ще кажеш?

– За кое?

– Да им отговоря ли, че сделката е сигурна?

– Да – съгласи се Джилет след няколко секунди.

– Страхотно, благодаря ти.

– Моля, моля.

– Добре ли си, Крисчън?

– Защо?

– Струваш ми се малко разсеян.

– Нищо ми няма.

– Добре тогава. Ще говорим по-късно.

– Да, по-късно.

Веднага след това Джилет набра Хайди Франклин в „Еверест“:

– Хайди? Да, здравей. Извинявай, че те накарах да дойдеш на работа в почивен ден, но за мен е много важно. Добре. – Той се вторачи в Стайлс и се замисли, докато младата служителка му обясняваше, че за нея не е проблем, защото живее на няколко улици от офиса на фирмата. – Провери ли това, което ти казах? Чудесно. И колко време остава? Трийсет дни. Това обяснява защо толкова бързат с „Койоти Ойл“.

Малко преди един часа Джилет слезе от асансьора, мина през фоайето и се насочи към чакащата го отвън на Пето Авеню лимузина, за да отпътува за Лонг Айлънд. Във фоайето един от хората на Стайлс застана до него. Куентин вече нямаше да остави нищо на случайността.

След разговора с Хайди Франклин Джилет беше обяснил на Стайлс теорията си какво точно се е случило в Канада. Че записите, намерени на предната седалка на форда, не са били оригиналните и са били подменени от този, който е повредил пикапа и е убил шофьора.

Според Джилет „Лоръл Енерджи“ се бяха натъкнали на огромно петролно находище и хората от „Койоти Ойл“ го знаеха. Най-вероятно именно те стояха зад инцидента край езерото Макензи. Те и техните покровители. Затова толкова настояваха да сключат сделката и затова бяха готови да платят толкова пари, въпреки че фалшивите записи не сочеха да има големи запаси там.

Джилет му сподели също убеждението си, че и Бен Коен е замесен. Крис спомена, че по негова молба Хайди Франклин е проверила устава на „Еверест“. Според устава в случай на смърт на председателя главният оперативен директор заема временно длъжността в срок до трийсет дни. Причината след убийството на Донован Коен да не заеме тази длъжност, беше, че тогава той още не носеше тази титла. Донован никога не беше назначавал оперативни директори във фирмата. Ето защо се бе наложило спешно свикване на събрание на акционерите, за да гласуват за нов председател само три дни след смъртта на Бил.

Ако Джилет изчезнеше от сцената, Коен щеше да поеме контрола над „Еверест“ за един месец. Това беше напълно достатъчно да продаде „Лоръл“ на „Койоти“, преди да изберат нов председател. Вероятно времето не стигаше, за да получи одобрението на всички необходими инстанции. Затова и бяха открили спектакъла още сега – преди да започнат да текат трийсетте дни на Коен.

Един въпрос не му даваше мира – Кои бяха „те“? Стрази беше мъртъв. Парите му вече бяха отписани от схемата, но Макгуайър продължаваше да действа. Както и Изабела. Можеше да прати Фейт при Макгуайър и тя да се опита да изкопчи от него информация кой дърпа конците, но така щеше да я изложи на смъртна опасност. Макгуайър не си поплюваше. Веднага щеше да се усъмни как така Фейт изчезва за два дена, а после отново се появява и го засипва с неудобни въпроси.

Преди да излезе от мезонета, Джилет се беше обадил на един от шефовете в тексаската инженерингова фирма, извършила първоначалните анализи на записите, намерени в пикапа. Нареди му да извършат отново тестовете, но този път при изключителни мерки за сигурност. Да си наемат въоръжена охрана, докато работят, и охраната да донесе новите записи от Канада. Заръча му също да съхраняват записите строго под ключ, като един човек да охранява сейфа, а в другия да стои ключа. Да не пестят никакви средства, за да не се повтори отново случилото се. Шефът на инженеринговата фирма му обеща новите тестове да бъдат направени най-късно до трийсет дни и го увери, че този път кръгът на посветените ще е много по-тесен.

– Добър ден, сър.

– Добър ден. – Джилет кимна на портиера, когато излезе от фоайето. Навън се беше постоплило. Грееше ярко слънце, а температурата беше към петнайсет градуса. Джилет вдиша дълбоко свежия въздух, слезе по стълбите и предпазливо огледа от двете страни улицата. Бодигардът на Стайлс беше плътно до него, а още двама негови колеги чакаха в лимузината.

Винс Макгуайър седеше на предната седалка на колата заедно с един от хората си. Наблюдаваха как Джилет излиза от жилищната сграда. Двамата пушеха и димът излизаше през свалените стъкла на колата.

– Ето го. – Винс сръга шофьора с лакът, когато Джилет излезе от сградата и заслиза по стълбите. – Следвай лимузината през целия път до къщата на Том.

– Ясно.

Когато Джилет слезе от последното стъпало, един от двамата мъже, застанали до лимузината, изведнъж извади пистолет, насочи го в гърдите на другия телохранител и стреля. После, преди бодигардът до Джилет да успее да реагира, стрелецът насочи оръжието към него и също го повали с един изстрел.

Джилет рязко се обърна и се втурна обратно нагоре по стълбите, към вратата на блока, но убиецът беше по-бърз от него. Куршумът събори Джилет на стълбите. Нападателят изкачи с няколко скока стъпалата, прескочи по пътя си ранения и стенещ бодигард и насочи пистолета право в жертвата си. В този миг Джилет продължаваше да пълзи нагоре по стълбите. Нов изстрел.

– Това е за Пол Стрази! – извика убиецът, след което изтича обратно долу и се шмугна във внезапно появилата се пред сградата черна кола. Колата се понесе с мръсна газ и скоро изчезна от местопроизшествието.

– Мили Боже! – извика Винс и изхвърли цигарата си през прозореца. – Видя ли това?

– Да! Какво става, по дяволите?

– Чу ли какво извика оня тип?

– Да. „Това е за Пол Стрази“. Шантава работа.

Винс понечи да излезе от колата, за да огледа сцената, но чу звука на сирени и остана на мястото си.

Секунди по-късно на улицата спряха няколко линейки и медиците се втурнаха към пострадалите. В рамките на пет минути и тримата ранени бяха сложени на носилки, вкарани в линейките и вече пътуваха за болницата.

Винс поклати глава.

– Не мога да повярвам – каза той и извади мобилния си, за да се обади на Том. – След подобно нещо няма начин Джилет да е оживял. Онзи го улучи право в тила е втория куршум.

Том вдигна след второто позвъняване.

– Ало?

– Том, аз съм – развълнувано отвърна Винс.

– Какво има?

– Няма да повярваш. Някой току-що застреля Крис Джилет.

– Какво?!

– Да, чу ме добре. Точно пред апартамента му. Двама от бодигардовете му също бяха ранени. Сигурно са го планирали доста прецизно, тъй като стрелецът се беше промъкнал под прикритие като трети човек от охраната на Джилет.

– Звучи логично – измърмори Том. – Стайлс го беше завардил отвсякъде.

– Чуй останалото, Том. Убиецът простреля Джилет два пъти и после изкрещя: „Това е за Пол Стрази“.

– За Стрази ли?

– Истината ти казвам, Том. Точно това му бяха думите.

Том погледна през прозореца на къщата си.

– Но защо…

– Сигурно са сметнали, че Джилет е разбрал за играта на Стрази с „Доминиън“ и е платил да го убият.

Том кимна замислено.

– Да, май си прав. – Той се изсмя. – Най-важното е, че е мъртъв, Винс. Вече сме свободни.

25.

Питсбърг се намираше на седем часа път с кола от Ню Йорк. Бяха взели една от стандартните коли, каквито хората на Стайлс използваха за изпълнение на задачите си – не поршето на Джилет или беемвето на Стайлс. Стриктно се придържаха към ограничението на скоростта и спираха отрано на червен светофар. Направиха всичко, за да не се набиват на очи, докато се движат на запад по Пенсилванската платена магистрала. Редуваха се зад волана и за щастие пътуването им мина безпроблемно. Но когато снощи в девет часа се регистрираха в „Мотел 8“ в покрайнините на града, беше твърде късно за каквото и да било освен за вечеря.

През нощта си разпределиха дежурството на смени от по четири часа – докато единият спеше, другият гледаше телевизия и стоеше нащрек. Джилет взе първата смяна. От единайсет до три. Непрекъснато взимаше четирийсеткалибровия пистолет на Стайлс от масата – за да го подържи в ръката си и да свикне с оръжието.

Смяната от три до седем се падна на Стайлс. В седем и половина двамата напуснаха мотела и закусиха в бистрото малко по-надолу по улицата. В момента седяха в колата на паркинга на един супермаркет и чакаха.

– Мислиш ли, че Макгуайър се е вързал на сцената пред апартамента? – попита Джилет.

– Кой го знае? – отвърна Стайлс, седнал зад волана. – Но уредихме и нещата в болницата. Официално лекарите са констатирали смъртта ти, когато си бил докаран – добави той и се усмихна. – Двама души са се поинтересували за състоянието ти по телефона. Проверихме номерата, но се оказаха улични автомати в Манхатън. – Стайлс се обърна към шефа си. – Нали не си се обаждал на никого, нито си писал по електронната поща?

– На никого. – Джилет въздъхна тежко. – Тя е вътре от доста време.

Двамата бяха проследили как преди половин час жена на средна възраст беше паркирала колата си на паркинга и влезе в магазина. И още не беше излязла. Куентин реши да я изчакат да излезе, тъй като прецени, че ще ѝ е по-трудно да избяга с покупките.

– Дали не се е срещнала с някого вътре? – попита Джилет.

– Не би ме учудило. Знаем, че следят къщата от всички страни. Ако нещата наистина са толкова сериозни, нищо не би…

– Ето я, излиза – прекъсна го Джилет и посочи към жената. Тя буташе пълна количка с покупки към тъмносиния шевролет „Каприс“. – Да вървим.

Излязоха от колата и се огледаха за подозрителни лица, докато вървяха към жената. Както бяха планирали, Стайлс остана да пази тила, докато Джилет се приближи до нея.

– Добро утро, госпожо – любезно я поздрави Крис. – Как сте днес?

– Добре, благодаря – отвърна тя, спря се пред колата си и го погледна изненадано.

– Времето е много приятно.

– Така е.

Тя също се държеше любезно, но вече беше заподозряла нещо. Ръцете ѝ стискаха силно дръжката на количката, а очите ѝ непрекъснато шареха наляво-надясно.

– Имате ли нещо против да поговорим? – попита я той.

Тя видимо се разтревожи.

– За какво?

Джилет взе от количката един от пликовете е покупките – този, който изглеждаше най-тежък.

– Нека ви помогна с багажа.

– О, благодаря ви. – Тя отключи колата и отвори задната врата. Джилет сложи плика на седалката, после взе следващия и го подреди до него.

– Искам да говорим за дъщеря ви. – Той я погледна право в очите, за да предаде цялата сериозност на положението.

– Дъщеря ми?

– Да, дъщеря ви Кати.

Жената закри устата си с длани, щом чу името:

– Добре ли е?!

– Тя е жива и здрава.

– Тогава какво има?

Джилет хвърли поглед към Стайлс, който му кимна леко. Жестът означаваше, че паркингът е чист.

– Необходимо е да знам къде се намира в момента.

Тя поклати глава.

– Нямам представа.

Реакцията ѝ издайнически дойде твърде бързо.

– Госпожо Хейс, аз ръководя инвестиционна фирма в Ню Йорк. Притежаваме доста компании. Допреди седмица Кати работеше в една от тези компании. „Ейч Пи Брандс“. Звучи ли ви познато?

Лицето ѝ стана безизразно, сякаш беше от камък.

– Госпожо Хейс, моля ви да ми помогнете.

– Да – прошепна тя. – Това е компанията.

– Дъщеря ви напусна по собствено желание внезапно… Имаше проблем.

– Проблем?

– Изглежда е имала тайна връзка с един от мениджърите на компанията, съдружник в моята фирма. Заради което го уволних. Но имам притеснение, че той може би я търси. Не искам да ви описвам какво би могло да ѝ се случи, ако я намери. Доколкото мога да преценя, обсебен е до вманиачаване от нея.

Жената изгледа Джилет продължително.

– Кати изрично ми нареди да не казвам нищо – промърмори тя.

– Трябва да ми кажете, госпожо Хейс. Аз съм приятел, не враг.

Винс Макгуайър вървеше забързано по Осмо Авеню към седалището на „Макгуайър и Компания“. Офисът се намираше в небостъргач на Петдесет и седма улица. Наближаваше десет и половина сутринта. Обикновено отиваше на работа по-късно, но за сметка на това вечер оставаше до осем-девет. Том беше този, който винаги идваше рано и си тръгваше рано, защото живееше по-далеч.

Тъкмо понечи да извади мобилния си телефон от джоба на палтото, когато две силни ръце го сграбчиха за раменете и някой нахлузи качулка на главата му. Преди да реагира, завързаха ръцете зад гърба му и го вкараха в някаква кола.

Последното нещо, което чу, преди вратата на колата да се затвори, беше звукът от удара на мобилния му телефон в асфалта. Беше изпаднал от джоба му. После колата с бясна скорост потегли напред.

Телефонът на Джилет иззвъня и той го извади от джоба си.

– Ало?

Вече бяха на шосе 1-79, на сто и шейсет километра западно от Питсбърг. Оставаха им още хиляда и шестстотин километра.

– Крисчън, Хосе е.

– Да?

– Пратката е в нас.

– Добре, ще държим връзка. – Джилет затвори бързо, защото не искаше разговорът им да продължава твърде дълго. – Хванали са Винс Макгуайър – каза той на Стайлс.

– Отиваш прекалено далеч, Крисчън. Отвличането е тежко престъпление.

– Според теб той не е ли въвлечен?

– Няма значение какво мисля аз. Важното е какво може да се докаже и какво не. А в момента не можем да докажем нищо. Дори да е замесен, нямаш право да го отвличаш.

Джилет се загледа в пейзажа отстрани на пътя.

– Викай ми Крис – тихо каза той.

– Моля?

– Викай ми Крис.

– Но нали…

– Приятелите ми викат Крис.

Стайлс замълча за минута.

– Какво накара онази жена да…

– Двамата е теб можем да бъдем приятели, Куентин. А на мен ми трябва човек е твоите способности. Трябва ми непрекъсната лична охрана.

– Достатъчно е да плащаш на фирмата ми редовно.

Джилет поклати глава.

– Не, аз искам да плащам на теб.

– Аз си имам бизнес, Крисчън. Ъ… Крис. И служители, които разчитат и зависят от мен.

– Колко печелиш от бизнеса си годишно?

– Не е твоя работа.

– Хайде де.

– Не.

– Какво толкова тайно има? – Джилет беше свикнал да е директен със събеседниците си. И те обикновено му отговаряха на въпросите. Без да си прям, не можеше да постигнеш нищо. – Правиш ли милион?

– Не.

– Половин милион?

– Виж, бизнесът ми се разраства, затова сега повече влагам пари в него.

– Ето, че не било толкова страшно. Предлагам ти да наемем някой да се грижи вместо теб за компанията ти. „Еверест“ ще инвестира известно количество, за да не ти се налага да влагаш повече пари в бизнеса, а ти ще дойдеш при мен и ще станеш шеф на охраната. Компанията ти ще си остане твоя собственост, да кажем на осемдесет процента. За да можеш да я контролираш. Но друг ще се занимава с главоболията вместо теб.

– Звучи страхотно, но…

– А на теб ще ти плащам един милион годишно като шеф на охраната на „Еверест“.

– Господи – прошепна Стайлс.

– Доволен ли си от моето предложение?

Стайлс се загледа в пътя.

– Та какво накара жената да ти каже къде е дъщеря ѝ?

Джилет се усмихна.

– Очите ми. Никоя жена не може да им устои.

Стайлс избухна в смях:

– Започваш да откачаш вече.

Джилет остана доволен. За първи път чуваше Стайлс да се смее искрено.

Телефонът звънна още веднъж и накрая се включи гласовата поща. Отново. През целия ден никой в офиса не беше виждал Винс. Не беше се появявал изобщо, нито пък се беше обаждал.

Том Макгуайър си погледна часовника. Пет часа. Когато му се натрупваше стрес, Винс понякога правеше такива номера. Изчезваше нанякъде, без да се обади на никого. Том въздъхна тежко. Нещо му подсказваше, че този път причината за изчезването на брат му е друга.

Той набра номера на Фейт, но там му се включи гласова поща.

– Мамка му!

– Тази е – каза Стайлс и посочи към металната пощенска кутия, осветена от фаровете на колата. Кутията беше монтирана на върха на гол бял пилон на входа отбивката за къщата.

– Четирийсет и седем, улица 12 – добави Стайлс. Това ли е адресът, който ти даде жената?

– Ъхъ.

Беше почти един часа през нощта. Бяха минали транзитно през Питсбърг и спряха само два пъти, за да хапнат и заредят с бензин.

Джилет зави по калната автомобилна алея и изгаси фаровете. Сърцето му заби по-силно.

– Какъв е планът? – попита той, като се постара да не издаде безпокойството с гласа си.

– Първо вземи това. – Стайлс бръкна под седалката и извади друг глок четирийсети калибър, същият модел, който и той носеше. – Ето – каза и подаде пистолета на Джилет. – Знаеш ли как да боравиш с него?

Джилет усети внезапен прилив на спокойствие и по-голямо чувство за сигурност, щом взе оръжието в ръката си.

– Мисля, че при глока трябва само да се прицелиш и да стреляш.

– Първо трябва да вкараш патрон в цевта – отвърна Стайлс и посегна да му покаже.

– Знам – каза Джилет и издърпа затвора на пистолета. Металът пристърга с характерен звук и щракна, когато отново се върна на мястото си. – Куршумът е в цевта.

Стайлс му подаде резервен пълнител с петнайсет патрона.

– Внимавай с него.

– Нямаш проблеми. – Джилет взе пълнителя и го пъхна в джоба си. После впери очи в тъмната гора отвън. Най-южният край на щата Мисисипи. Намираше се между две малки градчета – Кентървил и Глостър. Точно до границата с Луизиана.

– Доста е мрачно наоколо. Чак ме побиват тръпки.

Стайлс се ухили.

– На мен ли го казваш, бяло момче?

Джилет отвори вратата и слезе от колата. Затъкна пистолета в колана на джинсите си, отзад на кръста. После тихо затвори вратата и изтича до пощенската кутия.

– Къде отиваш? – процеди Стайлс и също слезе от колата. Джилет не отговори нищо. Бръкна в кутията и извади оттам няколко рекламни брошури и пликове, след което се върна в колата.

– Какво намери?

– Надявам се, някакво име. – Джилет отвори вратата на колата, за да може да разчете писмата на светлината на лампата. Точно както предполагаше. Марси не го беше излъгала. Сега му стана напълно ясно, че не тя беше научила първа за любовната забежка на Трой Мейсън с Кати Хейс.

– Какво пише?

Джилет затвори вратата и изгаси лампата.

– Майкъл Лефорс.

– Лефорс?

– Да. Майкъл Лефорс. Бащата на Кайл.

– Майтапиш се. Нали семейството му живееше в Луизиана?

– Живели са. Явно са се преместили тук. Може и Кайл да му е помогнал, след като е припечелил някой долар в Ню Йорк. Така или иначе оттук до старото им местожителство в Луизиана са само седемдесет километра.

– Значи и Кайл е замесен.

– Очевидно – съгласи се Джилет. Марси наистина не беше пращала електронното писмо до Кати Хейс. Беше го изпратил Лефорс. Проникнал бе в кабинета ѝ, за да изпрати писмото от нейния компютър. Така, ако станеше нещо, щяха да обвинят Марси. – Лефорс е преместил Кати Хейс тук, след като тя е изиграла своята роля в сценария. За да не може никой да я намери.

– И никой да не разбере откъде всъщност се дърпат конците – добави Стайлс. – Сигурно са ѝ платили за изпълнението. Защо иначе би го направила? Защо ѝ е да прецака някого и после да си подаде оставката?

– Може би са имали някакъв компромат срещу нея – предположи Джилет. Думите на Стайлс отново прозвучаха в съзнанието му. „Кой всъщност дърпа конците?“ Този, който подкрепя Макгуайър – ето кой.

– Мисля, че го е направила заради парите – отсече Стайлс. – И въпреки това цялата работа е много объркана.

– Защо?

– Нали каза, че Трой Мейсън е отишъл да работи при Пол Стрази в „Ейпекс“, след като си го уволнил?

– Да, и?

– Тогава сигурно Стрази е платил на Кати Хейс. Искал е Мейсън да бъде изключен от „Еверест“, за да може да се възползва от неговата информация за портфейлните компании. И да изплаши вдовицата. Жената, която той е направил вдовица с помощта на Том Макгуайър. Стрази трябва да е стоял зад Макгуайър, няма кой друг. Съгласен съм с теб… Но след смъртта на Стрази Макгуайър пак поиска да обсъдите продажбата на неговата компания. Няма логика.

– Бен Коен със сигурност знае – тихо каза Джилет. Този малък негодник. Коен никога нямаше да е председател на компания – макар и за трийсет дни – освен ако някой не му бутнеше рамо. Беше се продал. Беше се съгласил да бъде марионетка в чужди ръце, а в замяна получаваше възможност да управлява „Еверест“. И да продаде „Лоръл Енерджи“ на смешно ниска цена. Фалшифицираните записи показваха, че в изследваните земни недра няма големи запаси на петрол. Но Джилет беше уверен, че новите сеизмични тестове ще покажат точно обратното – огромно находище на енергийната суровина.

Макгуайър беше грубата сила, а Коен – мозъкът на заговора. Но кой тогава беше истинският покровител? Може би някой от „Ейпекс“? Може би Стрази беше надигран от Стокман, а Стокман работеше с някой друг от „Ейпекс“? Или пък Коен и Фарадей работеха с друг? Фарадей имаше безброй връзки в застрахователните компании и пенсионните фондове. Може би той и Коен са заговорничели заедно и са решили да продадат „Лоръл“ за малко пари, а в замяна са им обещали техен собствен фонд? Джилет погледна напред в мрака. Отговорът се криеше в края на алеята.

Той даде знак на Стайлс.

– Да вървим.

Стайлс поклати глава.

– Оттук нататък продължаваме пеша – прошепна. – Няма да е добре за нас, ако видят отдалеч, че идваме.

Докато вървяха, заваля лек дъждец и листата зашумолиха. От гъстите облаци нощта изглеждаше още по-тъмна и ги принуждаваше да вървят още по-бавно, внимателно придвижвайки се по калния път.

– Дано тук няма змии – измърмори Стайлс. – За твое сведение, те излизат на пътя именно през нощта.

Джилет рязко се спря и извади пистолета.

– Какви змии се въдят тук? – попита той и насочи оръжието към земята.

– Всякакви.

– Отровните, Куентин. – Крис продължи бавно напред. – Какви отровни змии се въдят?

– Гърмящи змии и медноглавки. Но най-много трябва да се боиш от водните змии – „памучните усти“. Мои приятели са ми разказвали, че те дори са влизали в лодки и са нападали хора.

– Страхотно, няма що.

Половин километър по-късно те стигнаха до хижа, построена насред едно сечище. Наоколо дърветата се извисяваха на трийсет метра. В хижата беше тъмно е изключение на слабата светлина на верандата. Отпред беше паркирана малка кола.

– И сега какво? – попита Джилет.

– Влизаме.

– А ако вратата е заключена?

Остави на мен. Нося си шперцове. Никоя брава не може да ми се опъне.

– Това означава влизане с взлом.

– Ти пък отвличаш хора – не му остана длъжен телохранителят.

Джилет избърса капките пот от челото си. Дъждът се усилваше.

– Отпред ли ще влезем? – Предвид обстоятелствата, Кати Хейс със сигурност беше охранявана вътре. И хората, които я охраняваха, най-вероятно бяха въоръжени.

– Ако има друг начин, не. Да отидем да проверим отзад дали има друга врата. Не ми харесва, че верандата е открита и се вижда от всички страни. Там ще сме като на тепсия, особено със запалената лампа. – Стайлс му махна. – Ела с мен.

Джилет вървеше плътно по стъпките на Стайлс, докато последния прекоси поляната и заобиколи зад къщата.

– Това чудо ще работи ли, ако се намокри? – попита го той, когато се спряха до голям дъб.

– Пистолета ли?

– Да.

– Ще работи, не се притеснявай. Между другото, ако стреляш, стреляй на месо. Разбра ли?

– Напълно. – Крис с голямо удоволствие би изпратил на оня свят всеки, който беше виновен за всичката тази бъркотия.

Стайлс посочи към хижата.

– Ето там има задна врата. Вероятно води към килера или кухнята. Предлагам да влезем оттам.

Джилет кимна.

– Да вървим тогава.

Изтичаха до вратата и долепиха гръб до хижата.

Стайлс опита да отвори, но беше заключено. Тогава извади малка кутийка от джоба на ризата, подбра необходимия му шперц и се зае с бравата.

– Бинго – прошепна той, когато свърши. – Готово.

Джилет стисна пистолета. Капките пот влизаха в очите му, щипеха и му пречеха да вижда.

– Добре.

– Ако се включи аларма, плюем си на петите и бягаме – добави Стайлс. – Ето натам, в гората. После ще изчакаме и ще видим какво ще се случи.

– Окей.

Стайлс хвана дръжката на вратата и я завърта бавно.

Джилет се приготви, в случай че изпищи алармата, но за щастие такава нямаше. Последва тихо изщракване и вратата се отвори.

Стайлс надникна вътре.

– Хайде – прошепна той.

В хижата миришеше на мухъл и беше тъмно като в рог. Едва различаваше силуета на Стайлс, който беше само на половин метър от него.

Промъкнаха се през кухнята и влязоха в голям хол, после се озоваха в коридор. Докато вървяха по него, провериха стаите. Всичките бяха празни с изключение на последната в дъното на коридора. Стайлс му направи знак да пази тишина и посочи към стаята, след което кимна. Това означаваше, че в леглото има някой.

Двамата мъже безшумно се прокраднаха с насочени пистолети през задната врата на хижата – оттам, откъдето преди малко бяха влезли Джилет и Стайлс.

Стайлс се шмугна в спалнята, наведе се над леглото и запуши с огромната си длан устата на Кати Хейс.

В същия миг тя отвори широко очи и се опита да изкрещи, но дланта на Стайлс не ѝ позволи. Кати сграбчи ръката му, за да се изскубне от нея, но беше безполезно. Той беше много по-силен от нея. Опита се да го удари в лицето и тогава той насочи пистолета към нея.

– Престани – прошепна той. – Аз съм приятел.

Когато видя дулото на сантиметри от себе си, тя се вцепени и от очите ѝ бликнаха сълзи.

– Сега ще сваля дланта си, Кати – прошепна Стайлс. – Няма да ти направим нищо. – В това време Джилет седна от другата страна на леглото. – Само искаме да ти зададем няколко въпроса. Разбираш ли?

Тя кимна, ококорила очи от страх.

– Няма да викаш, нали?

Тя поклати глава.

– Добре, ето. – Стайлс бавно свали ръката си от нейната уста.

Кати си пое въздух и придърпа завивката догоре.

– Какво искате? – попита тя с треперещ глас. – Моля ви, не ме убивайте.

– Не сме дошли тук да те убиваме – тихо отвърна Джилет. – Както вече спомена Куентин, само искам да ти задам няколко въпроса.

– Добре – съгласи се тя след известно колебание.

– Позна ли ме? – Джилет се наведе по-близо, за да може да види тя лицето му на слабата светлина.

– Не.

– Аз влязох в стаята в имението на Бил Донован, когато вие с Трой Мейсън бяхте в леглото.

– О, господи. Ти си Крисчън Джилет.

– Точно така.

Тя се опита да се изскубне, но Стайлс я държеше здраво.

– Спри веднага да се дърпаш – нареди ѝ бодигардът.

– Не се бой – опита се да я успокои Джилет. – Веднага щом отговориш на въпросите ми, ще си тръгнем.

– Какво ви интересува? – попита тя с още по-разтреперан глас. Една сълза се търколи по бузата ѝ.

– Платиха ли ти, за да прецакаш Мейсън?

Тя преглътна трудно и кимна.

– Да.

Разбира се, каза си Джилет. Така Трой лесно изхвърчаше от „Еверест“, без да се стига до убийството му. Организаторът на този заговор целеше да направи Коен председател, за да може „Лоръл“ да премине в ръцете на „Койоти“. Вероятно бяха преценили, че акционерите няма да изберат никога Фарадей за този пост и в крайна сметка председател ще стане или той, или Мейсън. С Мейсън се бяха разправили бързо – с помощта на Кати Хейс. И оставаше да елиминират другата пречка чрез убийство. Неговото убийство. Сега всичко си идваше по местата.

Дойде време за главния въпрос. Основната причина той и Стайлс да предприемат екскурзията чак дотук. И обяснение на всички събития, станали през последните десетина дни. Джилет усети как дланите му започнаха да се потят.

– Кой ти предложи да участваш в капана?

Кати го изгледа мълчаливо. В стаята се възцари тишина и само нейното дишане се чуваше.

– Кажи ми веднага – настоя Джилет.

Кати отново преглътна.

– Казва се Майлс Уитман – прошепна тя.

За миг светът около него сякаш се провали вдън земя. Майлс Уитман. Майлс Уитман имаше пръст в опитите за убийството му и той беше обещал на братята Макгуайър да им помогне да си вземат обратно компанията. Той искаше да купи „Лоръл Енерджи“ толкова евтино. На Джилет му стана задушно. Майлс Уитман беше черният ангел.

Върна мислено седмица назад, когато се срещна с Уитман и Коен в неговия офис. В същия ден той научи, че вдовицата възнамерява да продаде дяла си на Стрази. И в същия ден Уитман живо се поинтересува дали Коен е назначен за главен оперативен директор. Коен тогава реагира доста странно. Сега Джилет разбираше защо. Коен беше обзет от параноя, уплашен, че Крис ще се досети кой е истинският кукловод и че Коен е куклата.

Но какъв беше интересът на Уитман да предприема всичко това? Той и сега беше един от най-влиятелните хора във финансовите кръгове.

Мисълта порази Джилет като мълния. Уитман беше споменал по телефона как Стрази му споделил, че обича да тича сутрин в Сентръл Парк. Значи Уитман е знаел къде да намери Стрази. Премахнал е президента на „Ейпекс“, защото ако той беше придобил дяла на вдовицата, Уитман никога нямаше да се добере до „Лоръл“.

Куршумът удари Стайлс странично, под лявата ръка, и го просна на леглото до Кати. Изстрелът отекна силно в ушите им. Кати изпищя от ужас, захвърли завивките и се претърколи до Джилет.

Крис коленичи и откри огън по задната врата. В това време Стайлс лежеше проснат на леглото и се беше хванал за раната. В коридора някой изохка, след което се чу глухо тупване на пода. Отново отекнаха изстрели. Но неизвестният стрелец се целеше твърде високо. Джилет и Стайлс изпразниха по един пълнител в пространството около вратата.

Когато Джилет изстреля и последния си патрон и шумът от канонадата утихна, той чу тихи стъпки пред себе си – някой се движеше в коридора.

– Стайлс! – извика той и машинално смени пълнителя. – Добре ли си?

Стайлс изстена, строполи се на земята и запълзя към вратата.

– Никога… не са ме улучвали в гърдите – с мъка изрече той.

Крис чу нови стонове в коридора до стаята, после някакви гласове отвън. Трима или може би четирима души викаха нещо един на друг. Той изпълзя от леглото, приближи се до вратата и надникна в коридора. Един мъж лежеше настрани, хванал се за корема. На пода до главата му имаше пистолет – едва забележим в мрака. Джилет изскочи в коридора и грабна пистолета, след което моментално се върна в спалнята и коленичи до Стайлс.

Бодигардът беше оставил на земята оръжието си и се беше подпрял е гръб на стената. Кръвта течеше обилно от раната на гърдите му и червеното петно върху ризата му ставаше все по-голямо.

– Господи, Куентин…

– Раната е сериозна. – Стайлс дишаше затруднено. – Знам го… Крис.

– Ще те измъкна оттук, братле, обещавам ти. – Джилет погледна към Кати. Тя беше седнала на пода в другия край на стаята и тихо хлипаше. Допряла бе брадичката си до коленете и трепереше. Той извади мобилния си телефон и натисна произволно бутон, за да светне екранът. Тук, в най-затънтения край на Мисисипи, нямаше никакво покритие. Докато пътуваха насам, беше същото, но се надяваше, като стигнат, да има сигнал. – Мамка му. – Той хвърли поглед към Стайлс, после към Кати. – Стой тук и не мърдай.

В къщата не можеше да няма телефон някъде. Беше забелязал опънатите нависоко телефонни кабели, докато със Стайлс вървяха по пътя. Най-вероятно е в хола, каза си той.

Огледа коридора и видя, че някой е запалил лампата в хола. Придвижи се натам, с насочен напред пистолет. „Шареше“ е цевта наляво-надясно, опитвайки се да предугади къде се е скрил нападателят и откъде би могъл да се появи.

Забеляза телефона на масата до камината и изтича до него. Тъкмо хвана слушалката, когато се чу звука на счупено стъкло и куршумите засвистяха на сантиметри от него.

Джилет веднага се просна по корем на земята. Големите стъкла на прозореца се посипаха на парчета, разбити от стрелбата. Той се прицели в лампата на тавана и натисна спусъка. Стаята потъна в мрак. Но ураганът от куршуми не спря.

Джилет сграбчи слушалката отново и набра номера, който помнеше наизуст. Номера на мобилния телефон на Том Макгуайър. От трясъка на изстрелите едва чуваше сигнала в слушалката.

– Хайде, вдигни! – извика той. – Вдигни!

Изведнъж на верандата отекнаха стъпки на тичащ човек и предната врата се отвори. Джилет стреля, без да се прицелва към вратата, като продължаваше да стиска слушалката до ухото си. Някой отвън падна тежко и на пода се търколи фенерче. Лъчът се спря върху канапето и застина.

– Ало.

Най-накрая.

– Том! – извика Джилет на фона на шума от пламъците, който изведнъж се беше усилил като движещ се насреща му товарен влак. – Крисчън Джилет е.

– Как, по… Как си?

– За твое нещастие не съм мъртъв. – От другата страна на линията последва мълчание. – Том! – Очевидно беше ошашавен. – Том!

– Какво искаш от мен?

– Знам, че си някъде отвън до хижата. Ако искаш да видиш брат си жив, заповядай на главорезите си да се оттеглят! Държа Винс в Ню Йорк! Ако не се обадя на моите хора до шест вечерта, е него е свършено.

Том Макгуайър безсилно свали телефона от ухото си. Беше обкръжил хижата е петнайсет души и пламъците в хола се усилваха. Ставаха все по-ярки и по-ярки. Скоро огънят и димът щяха да погълнат къщата и тези, които се криеха вътре трябваше да изберат – или да загинат в пожара, или да побегнат навън. И тогава щяха да ги спипат и да се разправят с тях. Перфектен план. Перфектен.

Но не бяха предвидили една малка подробност. Джилет беше жив и държеше брат му за заложник.

Пламъците ставаха все по-високи и огнените езици вече стигаха до тавана. Ако искаха да се измъкнат живи, щеше да се наложи да побързат. Джилет добре си даваше сметка за това. Имаха само още няколко секунди.

Стрелбата внезапно спря.

26.

На бюрото се мъдреше бутилка уиски. Джилет седеше на кожения си стол, гледаше втренчено в тъмното ту към нея, ту към екрана на компютъра – единственият източник на светлина в тъмния кабинет. На екрана се мъдреха котировките на „Доминиън“: четирийсет и седем долара за акция. През първите няколко дни от седмицата цените си бяха възвърнали предишното равнище и дори се бяха изкачили малко по-високо.

На вратата леко се почука.

– Крисчън. – Беше Фарадей.

– Да?

– Може ли да вляза?

Джилет се поколеба. Искаше да остане сам, но Фарадей настояваше да се видят, а Джилет все отлагаше.

– Влизай.

Фарадей седна пред бюрото.

– Как си?

– Добре.

– Съжалявам за Стайлс – тихо каза той.

– Все още може да прескочи трапа.

Фарадей се покашля.

– Исках също да ти се извиня за моето държане след смъртта на Бил.

Джилет се обърна към него. Извинението му се стори искрено. В тона на Фарадей наистина имаше разкаяние.

– Благодаря ти за разбирането, Найджъл.

– Сега, моля те, разкажи ми какво точно се случи през проклетите няколко седмици.

Джилет разтърка очите си. Историята беше дълга и широка, а той имаше нужда да си почине. Но Фарадей остана единственият лоялен и действащ управляващ съдружник и трябваше да знае истината за случилото се, за да може да обясни всичко на хората извън фирмата.

– През последните години Майлс Уитман е направил някои необмислени инвестиции. Купил е купчина акции на високотехнологични компании, а друга част от парите е вложил в няколко ненадеждни енергийни проекти в Южна Америка. И технологичните компании, и енергийните проекти са се провалили.

– И колко е изгубил?

– Над пет милиарда.

Фарадей подсвирна с уста.

– Мили Боже!

– Скрил го е от изпълнителния директор и управителния съвет на „НАГ“. Не само заради размера на загубите, но заради факта, че е превишил пълномощията си. Не е трябвало изобщо да инвестира в подобни неща.

– Можели са да го осъдят. Извършил е престъпление.

– Мисля, че е извършил не едно престъпление.

– Но какво общо има това с нас и с „Лоръл“?

– Уитман е разбрал, че земята в Канада, за която имаме опция за експлоатация, съдържа нечувани запаси от петрол и природен газ. Така е измислил план да основе дъщерната на „НАГ“ компания „Койоти Ойл“ и да купи „Лоръл“ евтино. Целта е била, след като бъдат огласени резултатите от тестовете, да продаде „Лоръл“ няколко месеца по-късно на някой от големите петролни концерни. Така е щял да покрие загубите си, че дори и да остане за него. Възнамерявал е да покрие всичко по документи и никой да не може да го пипне с пръст.

Заемал е достатъчно висок пост в „НАГ“, за да има достъп до цялата информация.

– Как е разбрал, че терените ни са богати на енергийни суровини?

– Тайно е провел сеизмични тестове преди шест месеца.

– Изпреварил ни е, така ли?

– Да.

– Но ние също направихме тестове и би трябвало да знаем за запасите.

Джилет извади чаша от чекмеджето на бюрото и я постави до бутилката.

– Неговите хора са подменили записите от нашите тестове с такива, според които запасите са сравнително малки.

– Но как?

– Когато инженерът геолог, ръководил провеждането на тестовете, е трябвало да ни изпрати записите, хората на Уитман са повредили пикапа му и колата е спряла насред ледената пустош край езерото Макензи. Тогава те са го нападнали, прорязали са дупка в леда и са го натикали във водата. Излишно е да ти казвам, че не е изкарал много дълго. Няколко дни по-късно един рибар случайно е измъкнал трупа му. Човекът е мислел, че е уловил едра риба, но бил доста изненадан, когато видял от дупката в леда да се подава човешка ръка.

– Дявол да го вземе!

Джилет отново погледна към бутилката уиски. Не можеше да спре да мисли за Стайлс. Той му беше спасил живота два пъти. А сега се бореше за живота си.

– Така са подменили пробите. Анализът им показа, че земните недра на нашите терени съдържат минимално количество петрол и газ. А оригиналните записи само са потвърдили резултатите от тестовете, които Уитман е направил шест месеца по-рано.

– А как Уитман е бил сигурен, че ще продадеш „Лоръл“ точно на него? Може да си искал да изчакаш цената да се вдигне.

– Ето защо е насъскал братята Макгуайър срещу мен. В замяна е обещал да им даде половината от тяхната компания.

Щял е от името на „НАГ“ да купи „Макгуайър и Компания“, а после да прехвърли безвъзмездно дял от петдесет процента на братята.

– Но акционерите в „Еверест“ можеха да посочат някой друг кандидат-купувач за „Лоръл“.

– Не и за период от трийсет дни.

– Как така?

– След като приключеха с мен, Коен автоматично щеше да стане председател и да изпълнява временно тази длъжност за срок най-малко трийсет дни.

Коен вече беше арестуван по обвинение за съучастие в убийството на Бил Донован.

На лицето на Фарадей се изписа объркване.

– Защо?

– Записано е в устава. След смъртта на председателя главният оперативен директор автоматично заема този пост за най-малко трийсет дни.

– Сериозно? Нямах никаква представа.

– Нито аз. Трябваше да се досетя, че има нещо гнило, когато ме притисна да го назнача на тази длъжност.

– Значи, доколкото разбирам, Уитман е наредил да убият Донован и е устроил капан на Мейсън.

– Правилно.

– Но нали те подкрепи за председател на събранието на акционерите?

– Знаел е, че ще изберат или мен, или Трой. В негов интерес е било да се отърве и от двама ни, за да може да постави Коен на председателския стол. В замяна Коен е щял да продаде на безценица „Лоръл“ на „Койоти“.

– А защо Уитман застана твърдо зад теб?

– Защото си е давал сметка, че може да премахне от играта Трой, без да се налага да го убива. Знаел за неговата слабост – жените. Накарал е Лефорс да дойде при мен и да ми каже, че Мейсън е с Хейс в онази стая в мазето на имението. И мен ме е познавал прекалено добре и е знаел, че ще уволня Трой за прегрешението му на мига. А ако Трой беше избран за председател, никой нямаше да обърне внимание на искове за сексуална злоупотреба. Едва ли Мейсън би си подал оставката сам.

– Ясно, сега разбирам. – Фарадей с копнеж погледна към уискито. – Чух, че ченгетата вече са закопчали Лефорс.

– Да. Днес, в Ню Орлиънс.

– Какво е правел там?

Джилет сви рамене.

– Не знам.

– Ами Уитман?

Джилет поклати глава.

– Изчезнал е. Вдън земя. Също като Том и Винс Макгуайър. Уитман вероятно е скътал доста пари в банки из целия свят, в случай на подобен развой на събитията. Сигурно е оставил и за братята Макгуайър.

– Дали той е виновен и за смъртта на Стрази?

– Да. С манипулацията с „Доминиън“ Стрази щеше да провали всичките планове на Уитман. Ако се беше сдобил с контрола над „Еверест“, той щеше да стане председател на фирмата и Коен нямаше да има никакъв шанс да прокара сделката за „Лоръл“.

– А дали Уитман щеше да остави Коен като председател след изтичането на трийсетте дни?

Крис сви рамене и двамата се умълчаха.

– И какво мислиш да правиш оттук нататък, Крисчън?

Ще основем следващия фонд. С инвестиционен капитал от петнайсет милиарда долара. – Джилет се ухили. – И ще купим „Ейпекс“.

Фарадей се ококори изненадан.

– Какво?

– Ще купя „Ейпекс“ от наследниците на Стрази, Найджъл. Много скоро ще станем най-могъщото инвестиционно дружество в света. – Той се наведе и постави бутилката пред Фарадей. – Ето ти един малък подарък за твоята лоялност, Найджъл. Вземи я и върви помисли как да съберем петнайсет милиарда за шест месеца. А аз ще помисля как да придърпаме „Ейпекс“.

Фарадей взе бутилката, стана и се изпъна в стойка „мирно“.

– Слушам, сър – отдаде чест той и тръгна към вратата. Преди да излезе, добави: – Благодаря, че не ме изостави, Крисчън. На твое място аз отдавна щях да съм подписал заповедта за уволнение.

Джилет се усмихна и кимна. Найджъл не знаеше, че е бил на косъм от уволнението.

След като си тръгна Фарадей, Джилет взе джобния си компютър и потърси определен номер. Сети се за Изабела. Как се беше обърнала срещу него и как после призна, че я е наел Макгуайър. Как той самият беше обзет от мания за преследване, на крачка да полудее. И как в пристъпа си на безумие беше заплашил, че ще убие Хосе и Селма, ако тя не си признае. Крис поклати глава. Колкото и да не му се искаше да повярва, Изабела щеше да лежи дълги години в затвора.

Накрая намери номера и го набра на телефона. После нетърпеливо зачака човекът на другия край да вдигне.

– Ало?

Крис облекчено въздъхна и се отпусна в стола си.

– Здрасти, Фейт. Какво правиш?

Информация за текста

The Chairman

Steven Frey, 2006

Стивън Фрай

Играчът

серия „Крисчън Джилет“ 01

Петър Нинов, превод 2006

© Издателство ЕРА, 2006

ISBN: 9549395391

FB2 – http://tracker.p2pbg.com

Корекция и форматиране: nedtod, 2020 г.

Content

Стивън Фрай
Играчът
Крисчън Джилет #1

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

Информация за текста