Мид Райчел

Dvasios galia

RICHELLE MEAD

DVASIOS GALIA

Vampyrų akademija

V knyga

Iš anglų kalbos vertė Rūta Razmaitė

Versta iš:

Richelle Mead

SPIRIT BOUND,

VAMPIRE ACADEMY, Book 5

Razorbill, Penguin Group, Penguin Young Readers Group, New York, 2010

Ciklo „Vampyrų akademija“ knygos:

Vampyrų akademija

Šalčio dvelksmas

Šešėlio pabučiuota

Kraujo pažadas

Dvasios galia

ISBN 9786090108796

Copyright © 2010 Richelle Mead

Cover design by Emilian Gregory

Photograph copyright © 2009 Michael Frost

© Vertimas į lietuvių kalbą, Rūta Razmaitė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Rūta Razmaitė

Redaktorė Simona Kaziukonytė

Korektorė Rasa Mielkuvienė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Galina Talaiko

Maketavo (ePub) Albertas Rinkevičius

Skiriu savo agentui Jimui McCarthy.

Ačiū už tai, kad prisiimi sunkiausius darbus.

Be tavęs nebūtų ir šių knygų!

PIRMAS

GRASINIMO NUŽUDYTI NIEKADA nesupainiosi su meilės prisipažinimu – net jei jo autorius ir prisipažįsta tave mylįs. Turint omeny, kad sykį pati mėginau nužudyti mylimąjį, ne man jį smerkti.

Šią savaitę laiškas atėjo egzamino dieną – tiesą sakant, nieko kito ir nesitikėjau. Perskaičiau jį keturis kartus ir, nors klaikiai vėlavau, nesusilaikiau neperskaičiusi penktąjį.

Mano brangiausioji Rouz,

Vienas iš pažadintųjų trūkumų yra tas, kad nebereikia miego, vadinasi, niekada nesapnuoju. Gaila, nes jei sapnuočiau, tikrai susapnuočiau tave. Sapne uosčiau svaigų tavo kūno ir plaukų, kaip šilkas slystančių man tarp pirštų, kvapą. Liesčiau tavo aksominę odą ir degančias lūpas, kai jos susilieja su manosiom.

Praradus sapnus prisieina pasitenkinti vaizduote – nors ja nesiskundžiu. Regiu viską iki menkiausių smulkmenų, beje, ir tą akimirką, kai atimsiu tau gyvybę. Gailiuosi, kad turėsiu tai padaryti, bet nepalikai man kitos išeities. Tavo atsisakymas prisidėti prie manęs amžinybėje ir mano meilė nulėmė šį apsisprendimą. Negaliu palikti gyvos tokios pavojingos dampyrės kaip tu. Net jei pažadinčiau tave jėga, tarp strigojų prisidarei tiek priešų, kad vienas jų tikrai tave pribaigtų. Tad jei jau tau lemta mirti, tebūnie nuo mano rankos, ir nuo niekieno kito.

Nepaisant to, šiandien per egzaminą linkiu didžiausios sėkmės – nors tau jos, tiesą sakant, nė nereikia. Jei Akademija verčia tave laikyti egzaminą, jie tik veltui gaišta laiką. Esi geriausia iš geriausių ir šį vakarą jau turėsi Pažado ženklą. Vadinasi, mums susitikus tapsi dar rimtesniu iššūkiu – nekantriai to laukiu.

O mes tikrai susitiksim. Baigusi Akademiją turėsi ją palikti. Vos tik peržengsi apsauginius žiedus, aš tave susirasiu. Šiame pasaulyje nėra vietos, kur nuo manęs pasislėptum. Aš tave stebiu.

Myliu,

Dimitrijus

Nors ir buvo „šiltų linkėjimų“, laiškas nuteikė ne itin džiaugsmingai, tad nusviedžiau jį ant lovos ir išėjau iš kambario. Stengiausi negalvoti apie Dimitrijaus žodžius, bet jie tolydžio aidėjo galvoje. Šiame pasaulyje nėra vietos, kur nuo manęs pasislėptum.

Neabejoju – Dimitrijus visur turi šnipų. Nuo tada, kai mano mokytojas ir mylimasis buvo paverstas strigojum – nemirusiu vampyru, – jis tapo savotišku jų lyderiu. Beje, aš taip pat prie to prisidėjau nužudydama jo buvusią valdovę. Spėju, kad dauguma šnipų yra žmonės, tik ir laukiantys, kada išeisiu pro Akademijos vartus. Joks strigojus neištvertų dvidešimt keturių valandų pasalos, o žmonėms tai vieni niekai. Pati neseniai įsitikinau, kad dauguma žmonių mielai tarnauja strigojams mainais už pažadą tapti nemirtingais. Jie mano, kad dėl amžino gyvenimo verta paaukoti savo sielą ir žudyti kitus. Vemt nuo tokių verčia.

Tačiau ne besieliai žmonės privertė mane kluptelėti žingsniuojant per vasariškai žalią žolę. Dimitrijus. Visada Dimitrijus. Dampyras, kurį mylėjau. Strigojus, kurį troškau išgelbėti. Pabaisa, kurį greičiausiai turėsiu nužudyti. Mūsų meilė tebedegino širdį – kad ir kiek sau kartojau viską pamiršti, nors aplinkiniams ir atrodė, kad apie jį nebegalvoju. Dimitrijus visada buvo šalia, mano mintyse, nė akimirkos negalėjau jo pamiršti…

– Atrodai taip, lyg ketintum susikauti su visa armija.

Nuvijau niūrias mintis šalin. Taip užsigalvojau apie Dimitrijų ir jo laišką, kad nė nepastebėjau savo geriausios draugės Lisos, kuri pasivijo mane ir dabar žingsniavo šalia kandžiai šypsodamasi. Jai retai kada pavykdavo užklupti mane netikėtai – mus siejantis ryšys pakuždėdavo, kur ji yra ir ką jaučia. Matyt, tikrai buvau užsigalvojusi, o pagalvoti buvo apie ką – juk Dimitrijus nori mane nužudyti.

Pasistengiau kuo įtikinamiau nusišypsoti. Lisa žinojo, kad Dimitrijus kėsinasi į mano gyvybę nuo tada, kai pati pamėginau – deja, nesėkmingai – jį nužudyti. Laiškai, kuriuos gaudavau kiekvieną savaitę, kėlė jai nerimą. Bet jos pačios gyvenime irgi netrūko sumaišties, kam apkrauti draugę savo bėdomis?

– Panašiai ir yra, – pasakiau.

Buvo ankstyvas vakaras, bet vasaros saulė tebespindėjo Montanos danguje, mus šildė auksiniai spinduliai. Aš saule džiaugiausi, tačiau būdama morojė – taiki, gyva vampyrė – Lisa veikiai nusilps. Draugė tik nusijuokė ir persimetė per petį lygius, šviesius plaukus. Besileidžiančios saulės spinduliai jiems suteikė angelišką švytėjimą.

– Tikriausiai. Nors nemanau, kad turėtum taip labai nerimauti.

Jos žodžiuose buvo tiesos. Net Dimitrijus pripažino, kad šis egzaminas tebus laiko gaišimas. Ieškodama savo mylimojo apkeliavau visą Rusiją ir susidūriau su daugybe strigojų, nemažai jų ir pribaigiau. Gal ir neverta bijoti egzamino, bet jo svarba ir į mane sudėti lūkesčiai staiga prislėgė pečius. Širdis ėmė plakti smarkiau. Kas, jei susimausiu? Kas, jei iš tiesų nesu tokia kieta, kokia manausi esanti? Sergėtojai, su kuriais teks susikauti, nėra tikri strigojai, bet jie turi kur kas daugiau patirties. Per savo išdidumą galiu suklupti, o jei nepasiseks, tai žlugsiu akyse tų, kurie mane myli ir manim tiki.

Ramybės nedavė dar vienas dalykas.

– Nerimauju, kad pažymiai gali nulemti mano ateitį, – pasakiau.

Tai buvo tiesa. Baigdami Akademiją visi novicai laiko egzaminą. Jis suteikia teisę tapti sergėtoju ir ginti morojus nuo strigojų. Egzamino pažymys paprastai lemia, kuriam morojui būsi paskirtas.

Per mūsų ryšį pajutau Lisos užuojautą ir nerimą.

– Alberta mano, kad yra nemaža tikimybė, jog tapsi mano sergėtoja.

– Alberta taip sako, kad išlaikytų mane Akademijoje, – kreivai šyptelėjau. Prieš kelis mėnesius mečiau Akademiją ir leidausi ieškoti Dimitrijaus. Tiesa, vėliau sugrįžau – bet mano byloje liko dėmė. Ir dar viena smulkmena. Morojų karalienė Tatjana manęs nekenčia ir tikriausiai pasitelks savo įtaką sprendžiant, kuriam morojui būsiu paskirta. Bet tai jau kita istorija. – Alberta gerai žino, kad gaučiau tave sergėti tik tada, jei būčiau paskutinė sergėtoja žemėje, bet vis tiek mano šansai būtų menki.

Mūsų ausis pasiekė vis stiprėjantis šurmulys. Vienas iš daugybės Akademijos sporto aikštynų buvo paverstas arena, primenančia Romos gladiatorių laikus. Paprasti mediniai suolai virto prabangiomis žiūrovams skirtomis vietomis su pagalvėlėmis ir dengtais tentais, saugančiais morojus nuo saulės. Apie areną vėjyje plazdėjo vėliavėlės, ryškios spalvos švietė iš tolo. Nors dar jų nemačiau, žinojau, kad prie įėjimo pastatyti savotiški barakai, kuriuose laukia vietoje nenustygstantys novicai. Arena buvo paversta pavojingų kliūčių ruožu. Sprendžiant iš kurtinančio triukšmo, dauguma žiūrovų jau susirinkę.

– Aš neprarandu vilties, – pasakė Lisa. Ryšys pakuždėjo, kad draugė sako tiesą. Tai buvo viena geriausių Lisos savybių – tvirtas tikėjimas ir optimizmas, nepaisant nuolatinės sumaišties, lydinčios ją visą gyvenimą. Tikras kontrastas amžinam mano cinizmui. – Be to, turiu daiktą, kuris tau šiandien galėtų padėti.

Ji stabtelėjo ir iš džinsų kišenės ištraukė sidabrinį žiedelį su smulkiais akmenukais, primenančiais peridotus. Nereikėjo nė ryšio suprasti, ką ji siūlo.

– Ak, Lis… nė nežinau… Nenoriu… nesąžiningo pranašumo.

Lisa tik pavartė akis.

– Juk tai niekis, pati žinai. Prisiekiu, čia tik teigiama energija.

Tai buvo žiedas, užkerėtas reta magija. Visi morojai valdo vieną iš penkių elementų – žemės, oro, vandens, ugnies ar dvasios. Dvasios elementas rečiausias, toks retas, kad keletą amžių buvo primirštas. Ir staiga jis netikėtai pasireiškė Lisai ir dar keletui kitų morojų. Kiti elementai yra fizinės prigimties, o dvasios elementas susijęs su mintimis ir kol kas nėra iki galo ištirtas.

Lisa tik visai neseniai pradėjo eksperimentuoti ir gaminti amuletus, užkerėtus dvasios elementu, tad jai dar ne ypač sekėsi. Turėdama stiprių gydomųjų galių, ji susitelkė į gydomuosius amuletus. Paskutinę Lisos pagamintą apyrankę segėjau ant riešo.

– Amuletas veikia, tegu ir silpnai. Atbaidys nuo tavęs tamsą.

Nors Lisa kalbėjo nerūpestingai, abi supratom, kaip tai rimta. Dvasios elementas, kaip ir viskas šiame pasaulyje, turėjo savo kainą: tamsą, kuri pasireikšdavo pykčiu, vėliau peraugančiu į beprotybę. Kartais ta tamsa per ryšį pasiekdavo ir mane. Pavyko sužinoti, kad Lisos amuletai ir gydomosios galios turėjo padėti su ja kovoti, tačiau mums dar reikėjo daug ko išmokti.

Nusišypsojau sujaudinta draugės rūpesčio ir paėmiau žiedą. Jis nenutvilkė pirštų ir tai buvo geras ženklas. Žiedas buvo toks mažytis, kad tiko tik ant mažojo pirštelio. Maudamasi nieko nepajutau. Kartais taip nutikdavo, nors tai galėjo reikšti, kad žiedas neveikia. Na, bet kuriuo atveju blogiau nebus.

– Ačiū, – padėkojau. Pajutau, kaip Lisą užplūdo džiaugsmas.

Patraukėme toliau. Ištiesiau ranką gėrėdamasi saulėje žvilgančiais žaliais akmenukais. Tiesa, žiedais per sunkias fizines dvikovas niekas nesidabina, bet aš būsiu su pirštinėmis.

– Sunku patikėti, kad netrukus turėsime palikti Akademiją ir surasti savo vietą tikrame pasaulyje, – pasakiau susimąsčiusi, bet neteikdama žodžiams pernelyg didelės reikšmės.

Lisa sustingo ir aš iškart pasigailėjau išsakiusi savo mintis garsiai. „Tikras pasaulis“ reiškė, kad mudvi su Lisa leisimės į žygį, kuriame – nors ir nenoriai – ji pažadėjo dalyvauti.

Būdama Sibire sužinojau, kad Dimitrijų galima atversti dampyru. Tai buvo legenda – gal net pramanas. Be to, turint omeny, kad jis pasiryžęs mane nužudyti, aš irgi privalėsiu tai padaryti, kai susikausime mirtinoje dvikovoje. Tačiau jei egzistuoja bent menkiausia tikimybė jį išgelbėti, turiu tai išsiaiškinti.

Deja, šiam stebuklui įgyvendinti mums reikėjo nusikaltėlio pagalbos. Ir ne šiaip kokio nusikaltėlio, o kilmingo morojaus Viktoro Daškovo, kuris kankino Lisą ir pavertė mūsų gyvenimą pragaru. Vėliau nugalėjo teisingumas ir Viktoras buvo uždarytas į kalėjimą, o tai komplikavo padėtį. Jis aiškiai davė suprasti, kad būdamas nelaisvėje nemato prasmės dalytis žiniomis apie savo netikrą brolį, vienintelį žmogų, tariamai galintį strigojų atversti dampyru. Tada nusprendžiau – gal ir nelogiškai, – kad Viktoras padės rasti brolį, jei išlaisvinsim jį.

Sumanymas išties pavojingas, tai lėmė keletas priežasčių. Pirma, nežinia, ar mums kas nors išdegs. Svarus argumentas. Antra, ne tik nenumaniau, kaip ištraukti Viktorą iš kalėjimo, aš nė nežinojau, kur tas kalėjimas yra. Ir galiausiai trečia – ketinome išlaisvinti mirtiną priešą. Ta mintis gniuždė net mane, ką jau kalbėti apie Lisą. Mano planas kėlė Lisai didelį nerimą, bet ji prisiekė padėti. Daug kartų siūliausi atleisti ją nuo pažado, bet ji tvirtai laikėsi savo. Be abejo, pirmiausia reikėjo išsiaiškinti, kur yra kalėjimas, antraip pažadas nieko nereiškia.

Pamėginau nutraukti nejaukią tylą – teisinausi, kad turėjau omeny Lisos gimtadienį, kitą savaitę galėsime kaip reikiant jį atšvęsti. Tuo metu pokalbį nutraukė Stenas, vienas mano buvusių mokytojų.

– Hetavėj! – riktelėjo eidamas mūsų link. – Malonu, kad nutarei prisidėti. Marš pas kitus!

Skubiai išmetusi iš galvos mintis apie Viktorą, Lisa mane apkabino.

– Sėkmės, – sušnibždėjo ji. – Nors ji tau ir nereikalinga.

Iš Steno veido supratau, kad dešimties sekundžių atsisveikinimas truko gerokai per ilgai. Dėkinga šyptelėjau Lisai ir ji patraukė ieškoti draugų, o aš nuskubėjau paskui Steną.

– Tau pasisekė, kad nesi iš pirmųjų, – suniurzgė jis. – Beje, visi kerta lažybų, ar apskritai teiksies pasirodyti.

– Tikrai? – akimirksniu pralinksmėjau. – Ir kokiu santykiu? Juk vis dar galiu apsigalvoti ir pastatyti už save. Šiek tiek užsidirbčiau.

Stenas tylėdamas nuvėrė mane piktu žvilgsniu ir mes įžengėme į baraką prie arenos. Anksčiau visada stebėdavausi, kiek daug pastangų dedama ruošiantis šiam egzaminui, bet dabar, išvydusi areną iš arti, supratau kodėl. Barakas, kuriame laukė novicai, buvo suręstas iš medinių lentų ir netgi su stogu. Atrodė taip, lyg būtų stovėjęs čia per amžius. Iš tiesų jis buvo pastatytas nepaprastai greitai ir bus taip pat greitai išardytas egzaminui pasibaigus. Į areną vėrėsi plačios durys, pro jas vienu metu galėjo praeiti kokie trys žmonės. Prie slenksčio viena mano klasės draugių neramiai laukė savo eilės. Arenoje buvo įrengta daugybė kliūčių. Taip buvo tikrinamas novicų gebėjimas išlaikyti pusiausvyrą ir koordinaciją ginantis ir kaunantis su sergėtojais, tykančiais už kiekvieno kampo. Viename arenos gale buvo matyti tamsus ir painus medžio sienų labirintas. Tinklai ir judančios platformos turėjo patikrinti mūsų gebėjimą kautis sudėtingiausiomis sąlygomis.

Keletas novicų stumdėsi tarpduryje tikėdamiesi pasisemti patirties iš pirmųjų dalyvių. Aš nesirengiau to daryti. Norėjau žengti į areną nieko nežinodama ir pasiruošusi bet kokiems netikėtumams. Stebėdama kitus per daug galvosiu ir pradėsiu nervintis. O man reikia nusiraminti.

Todėl atsišliejau į sieną ir stebėjau kitus. Pasirodo, išties atėjau paskutinė. Kažin ar tikrai mokiniai dėl manęs kirto lažybų iš pinigų? Vieni šnabždėjosi tarpusavy. Kiti darė apšilimo ir tempimo pratimus. Treti kalbėjosi su mokytojais, dalijančiais paskutinius patarimus. Vis girdėjau žodžius „susikaupk“ ir „nusiramink“.

Žiūrint į mokytojus man suspaudė širdį. Dar visai neseniai kitaip įsivaizdavau šią dieną: šalia manęs stovi Dimitrijus ir perspėja, kad į viską žiūrėčiau rimtai ir arenoje neprarasčiau savitvardos. Grįžus iš Rusijos, Alberta nemažai su manim padirbėjo, bet kaip sergėtojų kapitonė ji turėjo kitų pareigų ir dabar buvo arenoje. Ji neturėjo kada laikyti manęs už rankos. Draugai, kurie būtų galėję mane paguosti – Edis, Meredita ir kiti, – dabar kovojo su savo baimėmis. Laukiau savo eilės visai viena.

Šalia nebuvo nei Albertos, nei Dimitrijaus – staiga pasijutau labai vieniša, skausmas nuvėrė širdį. Negerai. Viskas turėjo būti ne taip. Šalia turėjo stovėti Dimitrijus. Užsimerkiau ir įsivaizdavau, kad jis čia, greta manęs.

– Nesijaudink, drauge. Susitvarkyčiau ir užrištomis akimis. Po šimts, gal taip ir padarysiu. Ar neturi kokio raiščio? Jei būsi geras, gal net leisiu tau jį užrišti.

Ši fantazija gimė po to, kai pasimylėjome, tad gali būti, kad vėliau leisiu Dimitrijui nurišti akių raištį – ir ne tik jį. Kuo aiškiausiai įsivaizdavau, kaip mano mokytojas priekaištingai linguoja galva.

– Prisiekiu, Rouz, kartais buvimas su tavim ir yra pats sudėtingiausias egzaminas.

Bet žinojau, kad širdyje gilumoje jis šypsosi, o kupinas pasididžiavimo ir drąsinantis žvilgsnis, kuriuo jis palydėjo mane į areną, buvo viskas, ko reikėjo…

– Medituoji?

Išgirdusi gerai pažįstamą balsą, nustebusi atmerkiau akis.

– Mama? Ką čia veiki?

Priešais stovėjo Dženina Hetavėj. Nors buvo kokiais penkiais centimetrais žemesnė už mane, būtų susitvarkiusi ir su dvigubai stambesniais priešininkais. Grėsmingas žvilgsnis vėjo nugairintame veide galėjo išgąsdinti ne vieną. Ji šyptelėjo ir viena ranka įsisprendė į šoną.

– Negi tikrai manei, kad neatvyksiu pažiūrėti, kaip tau sekasi?

– Nežinau, – prisipažinau jausdamasi kalta, kad ja suabejojau. Anksčiau mažai bendravome ir tik pastarieji tragiški įvykiai – vėl mus suartino. Tiesa, mano jausmai jai tebebuvo dvejopi. Blaškiausi tarp vaikiško poreikio būti su mama ir paaugliškos neapykantos dėl to, kad mane paliko. Taip pat nebuvau tikra, ar atleidau už „netyčinį“ smūgį per pratybas. – Pamaniau, kad turi… na, svarbesnių reikalų.

– Nieku gyvu nebūčiau praleidusi egzamino. – Mama linktelėjo galva tribūnų link. – Kaip ir tavo tėvas.

– Ką?!

Nuskubėjusi prie durų žvilgtelėjau į areną. Kliūtys šiek tiek užstojo tribūnas, bet užteko ir to, ką išvydau. Jis ten. Eibas Mazuras. Juoda barzda, ūsai ir smaragdo žalumo šalikas išskyrė jį iš minios. Net pamačiau blykstelint auksinį auskarą. Su kostiumu tokiame karštyje jis turėjo iškepti, bet net karštis nesutrukdys Eibui ryškiai rengtis.

Jei mano santykiai su mama buvo painūs, su tėvu jų visai nebuvo. Susipažinau su Eibu gegužę, bet tik sugrįžusi namo sužinojau, kad esu jo dukra. Visų dampyrų bent vienas iš tėvų turi būti morojus, ir šis pasirodė besąs maniškis. Vis dar nesupratau, ką jam jaučiu. Eibas Mazuras buvo paslaptinga asmenybė, sklandė gandai, kad jis susijęs su nelegalia veikla. Dauguma laikė jį gangsteriu, ir, nors pati nieko nusikalstamo nepastebėjau, nebūčiau nustebusi. Rusijoje žmonės jį vadino Žalčiu.

Kol apstulbusi spoksojau į tėvą, prie manęs priėjo mama.

– Jis apsidžiaugs, kad atėjai. Net suorganizavo lažybas, pasirodysi ar ne. Beje, jei tai paguos, jis statė už tave.

– Na, žinoma, – suaimanavau, – tai jo rankų darbas. Turėjau susiprasti… – Staiga man atvipo žiauna. – Ar jis kalbasi su Adrianu?

Taip. Šalia Eibo stovėjo Adrianas Ivaškovas, mano vaikinas. Tarkim, Adrianas yra kilmingas morojus, jis, kaip ir Lisa, valdo dvasios elementą. Nuo pat mūsų pažinties dienos jis ėjo dėl manęs iš proto (o dažniau tiesiog ėjo iš proto), bet aš buvau įsižiūrėjusi Dimitrijų. Tačiau grįžusi po nesėkmingo žygio Rusijoje pažadėjau suteikti Adrianui šansą ir, mano nuostabai, mums buvo… gera. Netgi labai. Adrianas surašė argumentus, kodėl turėčiau su juo susitikinėti. Be daugybės kitų buvo, ir tokių pažadų kaip: „Mesiu rūkyti, išskyrus tuos atvejus, kai žvėriškai norėsis“ ir „Kasdien stebinsiu romantiškomis staigmenomis, pavyzdžiui, netikėta iškyla, rožės, kelionė į Paryžių – aišku, ne tuo, ką čia išvardijau, antraip tai nebebus staigmena.“

Adrianas negalėjo pakeisti Dimitrijaus, bet supratau, kad vienodų santykių nebūna. Galų gale ir vaikinai labai skirtingi. Bet mane tebeslėgė Dimitrijaus praradimas, kankinausi, kad nesugebėjau jo nužudyti ir išlaisvinti iš tos nelemtos būsenos, kurioje jis dabar įkalintas. Sielojausi, bet tai nereiškia, kad mano asmeninis gyvenimas baigėsi – nors ilgą laiką nenorėjau to pripažinti. Buvo nelengva pradėti viską iš pradžių, bet Adrianas iš tiesų padarė mane laimingą. Ir dabar to visiškai pakako.

Tačiau tikrai nenoriu, kad jis susikukuotų su mano tėtušiu gangsteriu.

– Jis daro blogą įtaką! – užprotestavau.

– Kažin ar Adrianas įstengtų dar labiau sugadinti Eibą, – prunkštelėjo mama.

– Ne Adrianas! Eibas. Adrianas stengiasi pasitaisyti, o Eibas tik viską sugadins. – Adrianas man pažadėjo ne tik mesti rūkyti, bet ir gerti, atsikratyti kitų ydų. Skersakiuodama svarsčiau, kokia tema galėjo juos taip sudominti. – Apie ką jie šnekasi?

– Manau, dabar tau tai turėtų rūpėti mažiausiai. – Ko jau ko, o praktiškumo Dženinai Hetavėj niekada nestigo. – Mažiau galvok apie juos, o daugiau apie egzaminą.

– Manai, jie kalbasi apie mane?

– Rouz! – Mama kumštelėjo į ranką ir aš atsigręžiau į ją. – Tai rimta. Nusiramink ir nesiblaškyk.

Jos žodžiai taip priminė Dimitrijų, kad nejučiomis nusišypsojau. Vis dėlto buvau ne viena.

– Kas tokio juokingo? – paklausė mama.

– Nieko, – atsakiau ją apkabindama. Iš pradžių ji sustingo, bet paskui atsipalaidavo ir taip pat apkabino mane. – Džiaugiuosi, kad tu čia.

Mama nebuvo ypač jausminga, aš ją nustebinau.

– Na, – ištarė ji aiškiai sutrikusi, – juk sakiau, kad nieku gyvu nepraleisčiau egzamino.

Pažvelgiau į tribūnas.

– Tik nežinau, ar tą patį galėčiau pasakyti apie Eibą…

Nors… Į galvą šovė keista mintis. Tiesą pasakius, ne tokia jau keista. Eibas turi pakankamai ryšių – tegu ir nelegalių, – kad galėtų perduoti žinutę į kalėjimą Viktorui Daškovui. Tai Eibas mano prašymu kamantinėjo Viktorą apie Robertą Doru, jo brolį, valdantį dvasios elementą. Bet kai Viktoras atsakė Eibui nematąs prasmės jam padėti, iškart atmečiau tėvo pagalbą ir ėmiau sukti galvą, kaip išlaisvinti Viktorą. Bet dabar…

– Rozmari Hetavėj! – nuaidėjo aiškus ir skardus Albertos balsas. Tarsi trimitas jis kvietė į kovą. Mintys apie Eibą ir Adrianą – netgi apie Dimitrijų – išgaravo iš galvos. Regis, mama palinkėjo sėkmės, bet žengdama į areną nieko negirdėjau. Plūstelėjo adrenalinas. Dabar visas mano dėmesys buvo sutelktas į egzaminą, sėkmingai jį išlaikiusi tapsiu sergėtoja.

ANTRAS

PATĮ EGZAMINĄ PRISIMENU lyg per miglą.

Turbūt pasakysite, kad svarbiausią gyvenime egzaminą turėčiau prisiminti iki menkiausių smulkmenų, bet… Ar gali dirbtinė arena prilygti tikriems išgyvenimams? Kaip galiu lyginti inscenizuotas kovas su gauja strigojų, užpuolusių Akademiją? Tada teko stoti į nelygią kovą nežinant, ar tie, kuriuos myliu, gyvi ar mirę. Tad kaip galėjau bijoti tariamos dvikovos su buvusiais mokytojais po to, kai teko kautis su Dimitrijumi? Jis ir anksčiau buvo mirtinai pavojingas, o virtęs strigojumi tapo dar pavojingesnis.

Nesakau, kad egzaminas buvo vaikų žaidimas. Tai tikrai rimtas iššūkis, kurio neišlaiko nemažai novicų. Bet aš pasiryžau netapti viena iš jų. Iš visų pusių puldinėjo sergėtojai, kurie kovėsi ir gynė morojus jau tada, kai manęs dar nebuvo šiame pasaulyje. Ir pati arena buvo nelygi, tai dar labiau viską sunkino. Dėl daugybės platformų ir laiptelių buvo nelengva išlaikyti pusiausvyrą. Stūksojo netgi tiltas, jis skausmingai priminė tą naktį, kai paskutinįkart mačiau Dimitrijų. Nustūmiau jį nuo tilto į širdį įsmeigusi sidabro kuolelį, bet šis iškrito prieš jam panyrant į vandenį.

Tiesa, šis tiltas labai skyrėsi nuo to, ant kurio koviausi su Dimitrijum. Sibire jis buvo tvirtas, o arenoje – iškleręs beždžiontiltis su virviniais turėklais, kurie sulig kiekvienu žingsniu lingavo ir suposi. Aplūžusios lentos bylojo, kad čia suklupo ne vienas novicas. Užduotis ant tilto buvo sunkiausia iš visų. Turėjau apsaugoti „morojų“ nuo grupės persekiojančių „strigojų“. Morojų vaidino Danielis, naujas sergėtojas, atvykęs į Akademiją pakeisti žuvusiųjų per mūšį. Gerai jo nepažinojau, bet dabar jis apsimetė bejėgiu ir paklusniu, net šiek tiek išsigandusiu, koks bus bet kuris morojus, kurį teks saugoti ateityje.

Iš pradžių jis truputį priešinosi, tad ramiu balsu įtikinau eiti pirma manęs. Matyt, per egzaminą tikrinami ne tik koviniai sugebėjimai, bet ir bendravimo įgūdžiai. Sergėtojai, vaidinantys strigojus, jau lipo mums ant kulnų.

Galiausiai Danielis užlipo ant tilto, užstojau jį savo kūnu. Ramindama ir drąsindama atidžiai stebėjau aplinką. Tiltas lingavo kaip pašėlęs – vadinasi, ant jo užsikabarojo ir mūsų persekiotojai. Atsigręžusi išvydau tris „strigojus“. Juos vaidinantys sergėtojai buvo neprilygstami – judėjo greitai ir vikriai, lyg tikri strigojai. Jei nesuskubsim, mums galas.

– Tu šaunuolis, – pasakiau Danieliui. Buvo be galo sunku nutaisyti tinkamą toną. Aprėkusi tik išgąsdinčiau morojų, švelnus įtikinėjimas neatskleistų padėties rimtumo. – Žinau, kad gali bėgti dar greičiau. Reikia atsiplėšti nuo persekiotojų. Tu sugebėsi. Paskubėk.

Man pavyko, nes jis pradėjo bėgti greičiau. Žinoma, ne tiek, kad atsiplėštų nuo persekiotojų, bet pradžia jau padaryta. Tiltas vėl pasiutusiai susiūbavo. Danielis įtikinamai riktelėjo ir sustingo tvirtai įsikibęs virvinių turėklų. Priešakyje, kitoje tilto pusėje, pastebėjau dar vieną „strigojų“. Rendelas, irgi naujokas. Buvome užspeisti. Rendelas stovėjo ant pirmos tilto lentos ir ją judino, taip dar labiau apsunkindamas užduotį.

– Bėk, – paraginau karštligiškai sukdama galvą, ką daryti toliau. – Tau pavyks.

– Bet ten strigojus! Mes patekom į spąstus! – sušuko Danielis.

– Nesijaudink, aš su juo susitvarkysiu. Bėk!

Šįkart kalbėjau griežtai. Danielis pakluso ir ėmė slinkti pirmyn. Dabar svarbiausia tiksliai apskaičiuoti laiką. Reikėjo ne tik stebėti „strigojus“ abiejose tilto pusėse ir raginti Danielį, bet ir neužlipti ant sulūžusios lentos. Buvome perėję beveik tris ketvirčius tilto, kai staiga sušnibždėjau:

– Griūk! Tuoj pat!

Jis pakluso. Priklaupusi šalia paaiškinau:

– Dabar pradėsiu ant tavęs rėkti. Nekreipk dėmesio. – Tada garsiau, kad išgirstų persekiotojai, riktelėjau: – Ką čia sugalvojai? Dabar negalim sustoti!

Danielis nejudėjo ir aš vėl sušnibždėjau:

– Gerai. Matai virves, jungiančias tilto pagrindą ir turėklus? Įsikabink jų iš visų jėgų ir, kad ir kas nutiktų, nepaleisk. Jei reikia, apsivyk riešus. Paskubėk!

Jis pakluso. Nebuvo galima gaišti nė akimirkos. Staigiai apsigręžiau ir perrėžiau virves peiliu, kurį buvau gavusi kartu su kuoleliu. Ačiū Dievui, ašmenys buvo aštrūs. Sergėtojai, rengę egzamino užduotis, nejuokavo. Ir nors peilis neperrėžė virvių išsyk, man pavyko jas nupjauti taip greitai, kad „strigojai“ abiejose pusėse nespėjo sureaguoti.

Liepiau Danieliui tvirtai laikytis – virvės trūko. Tiltas persiskyrė į dvi dalis, kiekviena jų nuskriejo medinių pastolių link, sykiu nuskrido ir ant jo buvę žmonės. Tiesa, ne visi išsilaikė. Mudu su Danieliu buvome tam pasiruošę. Trys persekiotojai mums už nugarų nespėjo susivokti. Du nukrito, vienam dar pavyko įsikabinti lentos, bet paskui ir jo ranka nuslydo. Tilto aukštis tebuvo du metrai, bet mums buvo sakyta elgtis taip, lyg būtų penkiolika – pakankamas aukštis užsimušti.

Stebėtina, bet Danielis išsilaikė. Mūsų tilto dalis virto virvinėmis kopėčiomis, jomis pradėjau kopti aukštyn. Buvo nelengva perlipti Danielį, bet man pavyko. Dar kartą priminiau jam nepaleisti virvių. Rendelas, laukęs kitoje tilto pusėje, nenukrito. Man pjaunant virves, jis buvo nepasiruošęs, tad prarado pusiausvyrą. Greitai ją atgavęs dabar kabarojosi viršun tikėdamasis pasiekti tvirtą pagrindą. Man pavyko jį prisivyti ir sugriebti už kojos. Trūktelėjau žemyn. Rendelas tebesilaikė įsikibęs, mudu susigrūmėme. Supratau, kad greičiausiai nepavyks jo numesti, bet nutariau pamėginti. Kad ir kaip buvo sunku išlaikyti pusiausvyrą, galiausiai teko paleisti peilį ir iš už diržo išsitraukti kuolelį. Smeigiau tiesiai Rendelui į širdį.

Egzaminui gavome bukus kuolelius, kurie nedreskia odos, tad galėjome smeigti iš visų jėgų, kad įtikintume priešininką pergale. Tiksliai nusitaikiau ir Rendelas, pripažindamas mirtiną smūgį, nukrito žemyn.

Dabar teko nelengva užduotis įtikinti Danielį lipti į viršų. Tai užtruko, kita vertus, jis elgėsi lygiai taip, kaip tokiomis aplinkybėmis elgtųsi išgąsdintas morojus. Buvau jam dėkinga, jog nenusprendė, kad tikras morojus tokiu atveju paleistų virves ir nukristų.

Paskui teko įveikti dar ne vieną kliūtį. Koviausi nelėtindama tempo ir nesileidau užvaldoma nuovargio. Perėjau į kovinį režimą ir susitelkiau į esminius instinktus: ginkis, kaukis, žudyk.

Tačiau turėjau neprarasti išradingumo ir nepasiduoti monotonijai, antraip nebūčiau susitvarkiusi su tokiais spąstais kaip ant tilto. Man pavyko. Koviausi negalvodama apie nieką, išskyrus man tekusią užduotį. Negalvojau apie sergėtojus kaip apie pažįstamus. Elgiausi taip, lyg jie būtų buvę strigojai. Jokių tariamų smūgių.

Kai viskas pagaliau baigėsi, to nė nesupratau. Stovėjau vidury arenos laukdama dar vieno „išpuolio“, bet „strigojų“ nebuvo matyti. Niekas manęs nebepuolė. Pamažu atsipeikėjau. Minia šaukė ir plojo atsistojusi, prisidėjo ir kai kurie mokytojai. Girdėjau, kaip daužosi mano širdis.

Tik tada, kai besišypsanti Alberta truktelėjo man už rankos, supratau, kad viskas baigta. Egzaminas, kurio laukiau visą gyvenimą, pralėkė akimirksniu.

– Eime, – pasakė Alberta, viena ranka apkabindama mane per pečius ir vesdama prie išėjimo. – Tau reikia atsigerti ir pailsėti.

Vis dar apsvaigusi leidausi išvedama iš arenos miniai skanduojant mano vardą. Išgirdau kažką sakant, kad reikia padaryti pertrauką, kol bus sutvarkytas tiltas. Alberta palydėjo mane į laukiančiųjų baraką ir švelniai stumtelėjo ant suolelio. Kažkas padavė buteliuką vandens. Atsigręžusi išvydau mamą. Tokios jos veido išraiškos dar nebuvo tekę matyti – jame švietė pasididžiavimas.

– Ir viskas? – paklausiau.

Ji vėl nustebino mane nuoširdžiai nusikvatodama.

– Ir viskas? – pakartojo. – Rouz, išbuvai ten kone valandą. Praūžei per visas kliūtis tarsi viesulas – tai vienas geriausių pasirodymų, kokius yra mačiusi ši Akademija.

– Tikrai? Viskas buvo… – „Lengva“ ne visai tinkamas žodis. – …tarsi per miglą.

Mama spustelėjo man ranką.

– Buvai nepakartojama. Labai tavim didžiuojuosi.

Staiga viską supratau. Plačiai išsišiepiau.

– Ir kas dabar? – paklausiau.

– Tu tapai sergėtoja.

Esu gavusi ne vieną tatuiruotę, bet niekas neprilygo iškilmėms, surengtoms Pažado ženklo suteikimo proga. Anksčiau buvau gavusi Žaibo tatuiruotes už strigojus, nužudytus netikėtomis ir tragiškomis aplinkybėmis: Spokane, užpuolus Akademiją, išlaisvinant įkaitus. Tik tais kartais norėjosi gedėti, o ne švęsti. Nužudytų strigojų buvo tiek daug, kad liovėmės juos skaičiavę. Iš pradžių tatuiruotes darę sergėtojai mėgino pažymėti kiekvieną nukautą strigojų, bet galiausiai ištatuiravo man žvaigždę, reiškiančią, kad nukautų strigojų buvo daug. Labai daug.

Tatuiravimas užtrunka, net jei tatuiruotė visai mažytė, o dabar jas gavo visa mūsų klasė. Ceremonija vyko Akademijos valgomajame, jis virto didinga mene, primenančia karališkuosius rūmus. Susirinko visa Akademija – draugai, artimieji, sergėtojai. Alberta kvietė mus po vieną ir einant prie tatuiruočių meistro skelbė egzamino rezultatus. Rezultatai turėjo didelę reikšmę. Jie bus paskelbti viešai ir drauge su pažymiais nulems mūsų ateitį. Morojai iš savo sergėtojų galėjo reikalauti atitinkamų rezultatų. Lisa, žinoma, tiesiog paprašė manęs, bet net geriausi pažymiai pasaulyje nekompensuos drausminių nuobaudų mano byloje…

Šiaip jau morojai ceremonijoje nedalyvavo, tik keletas kviestinių svečių. Čia buvo susirinkę beveik vieni dampyrai: esantys arba būsimi sergėtojai kaip aš. Svečiai sėdėjo gale, vyresnieji sergėtojai – priekyje. Mes su klasės draugais visą laiką stovėjome, tarsi tai būtų paskutinis ištvermės patikrinimas.

Bet aš neprieštaravau. Nusimečiau suplėšytus ir purvinus drabužius, persivilkau kelnėmis ir palaidine, labiau tinkančiais tokia iškilminga proga. Ir neprašoviau, nes salėje tvyrojo įtampa, novicų veiduose švietė džiaugsmas, susipynęs su nerimu dėl ateities ir vaidmens mūsų pasaulyje. Spindinčiomis akimis žiūrėjau į savo draugus, stebėdamasi ir didžiuodamasi daugumos rezultatais.

Edis Kastilas, geras mano draugas, gavo itin aukštą įvertinimą už morojaus apsaugą. Stebėdama, kaip Edžiui daroma tatuiruotė, nejučia nusišypsojau.

– Kaip jis pervedė morojų per tiltą? – sumurmėjau. Edis buvo gana išradingas.

Meredita pažvelgė į mane nustebusi.

– Apie ką tu? – tyliai sušnibždėjo ji.

– Apie tą etapą, kai su morojum buvome užvyti ant tilto. Man teko Danielis. – Meredita vis dar nieko nesuprato, tad paaiškinau: – O iš abiejų pusių stovėjo strigojai.

– Aš perėjau tiltą, – tyliai atsakė ji, – bet vijosi tik mane. Morojų reikėjo pervesti per labirintą.

Klasės draugai ėmė į mus šnairuoti ragindami nutilti, tad užgniaužiau savo nuostabą. Matyt, ne aš viena viską prisiminiau kaip per miglą.

Kai atėjo mano eilė, Albertai skaitant rezultatus pasigirdo keletas aiktelėjimų – rezultatai buvo geriausi iš klasės. Patyliukais pasidžiaugiau, kad neperskaitė mano pažymių – jie būtų sugadinę šventinę nuotaiką. Man visada sekėsi kovos menai, bet matematika ir istorija… su jom prasčiau, ypač turint omeny, kiek kartų buvau metusi Akademiją.

Mano plaukai buvo susukti į kuodelį, palaidos sruogos prisegtos segtukais, kad darant tatuiruotę netrukdytų. Pasilenkusi prie meistro išgirdau, kaip jis nustebęs aiktelėjo. Paprastai būsimieji sergėtojai būna it tuščias lapas, o mano sprandas mirgėte mirgėjo nuo tatuiruočių. Bet meistras buvo patyręs, jis dailiai įterpė Pažado ženklą per patį vidurį, tarp dviejų Žaibo tatuiruočių, kurios tarsi įrėmino ištįsusią P raidę su užraitymais galuose. Skaudėjo, bet nė karto nesusiraukiau. Prieš uždengdamas tatuiruotę, kad greičiau užgytų, sergėtojas parodė ją veidrodyje.

Atsistojusi prie klasės draugų žiūrėjau, kaip tatuiruotes gauna kiti. Stovėti reikės dar kokias dvi valandas, bet tai vieni niekai. Prisiminiau šiandieninius įvykius. Pagaliau tapau sergėtoja. Tikrų tikriausia sergėtoja. Mano galvoje kirbėjo daugybė klausimų. Kas dabar? Ar rezultatas pakankamai geras, kad nusvertų ankstesnius pažeidimus? Ar tapsiu Lisos sergėtoja? O kaip bus su Viktoru? Ir su Dimitrijum?

Staiga supratusi padėties rimtumą nejaukiai pasimuisčiau. Dabar ne laikas galvoti apie Dimitrijų ar Viktorą. Kalbama apie mane ir mano ateitį. Akademija baigta: mokytojai nebetaisys klaidų, nebeseks kiekvieno žingsnio. Dabar viską teks spręsti pačiai. Morojai ir jaunesni dampyrai žvelgs į mane kaip į autoritetą. Daugiau nebegalėsiu sau leisti prabangos vieną akimirką dalyvauti dvikovoje, o kitą tysoti lovoje. Nebebus pamokų, kuriose viskas išaiškinama. Nė akimirkos negalėsiu prarasti budrumo. Ta mintis mane išgąsdino ir prislėgė. Anksčiau Akademijos baigimas man reiškė laisvę. Dabar nebebuvau tokia tikra. Kaip pasikeis mano gyvenimas? Kas tai nuspręs? Ir kaip reikės surasti Viktorą, jei saugoti man skirs ne Lisą, o ką nors kitą?

Pažvelgusi į kitą salės galą susiradau Lisą. Jos akyse švietė toks pat pasididžiavimas kaip ir mano mamos. Mūsų žvilgsniams susitikus, ji nusišypsojo.

Nebūk tokia rimta, subarė ji mintyse. Liaukis nerimauti, bet jau ne šiandien. Turėtum švęsti.

Ji teisi. Kad ir kas laukia ateityje, nepražūsiu. Mano nerimas – nors ir ne be pagrindo – vieną dieną gali palaukti, ypač kai pakili draugų ir artimųjų nuotaika užtikrino, kad šiandien tikrai švęsiu. Pasinaudojęs pažintimis Eibas išnuomojo nedidelę salę ir surengė šventę, labiau tinkančią kilmingai debiutantei nei nieko vertai dampyrei.

Prieš vakarėlį dar kartą persirengiau. Kasdienė apranga tiko tatuiruočių ceremonijai, bet dabar norėjosi ko nors gražesnio. Pasirinkau aptemptą smaragdo žalumo suknelę trumpomis rankovėmis. Nors ir nederėjo prie drabužio, ant kaklo pasikabinau nazarą. Nazaras – mažas, akį primenantis pakabutis, kurį sudaro trys apskritimai: tamsiai mėlynas, šviesiai mėlynas ir baltas. Turkijoje, iš kur kilęs Eibas, jis saugo nuo piktos akies. Prieš daug metų Eibas padovanojo jį mano mamai, neseniai ji perdavė papuošalą man.

Kai pasidažiau ir pasileidau plaukus (tatuiruotės tvarstis anaiptol nederėjo prie suknelės), buvo sunku patikėti, jog galiu kautis su pabaisomis. Nors atidžiau įsižiūrėjusi į atvaizdą veidrodyje supratau, kad pirmas įspūdis klaidingas. Mane nustebino neramus rudų akių žvilgsnis. Jose švietė skausmas ir netektis, jų nepaslėps nei geriausias makiažas, nei gražiausia suknelė pasaulyje.

Nuvijusi liūdnas mintis šalin išskubėjau į vakarėlį, bet tik pravėrusi laukujes duris susidūriau su Adrianu. Netaręs nė žodžio jis čiupo mane į glėbį ir pabučiavo. Šito tikrai nesitikėjau. Nors ko čia stebėtis? Nė vienam strigojui nepasisekė užklupti manęs iš pasalų, bet vienam kilmingam, lengvabūdžiam morojui tai visada pavykdavo.

O bučinys buvo toks aistringas, kad visai pamečiau galvą. Net pasijutau kalta. Pradėjusi susitikinėti su Adrianu kiek nerimavau, bet pamažu nerimas išsisklaidė. Anksčiau matydavau, kaip jis flirtuoja su kiekviena iš eilės ir į nieką nežiūri rimtai, todėl nesitikėjau tokio atsidavimo. Be to, nesitikėjau, kad pasikeis mano pačios jausmai. Galų gale tebemylėjau Dimitrijų ir dariau viską, kas įmanoma ir neįmanoma, kad jį išgelbėčiau.

Adrianui mane paleidus nusijuokiau. Į mus spoksojo keletas jaunesnių morojų. Mūsų amžiaus morojai dažnai susitikinėja su dampyrėmis, bet kad taip elgtųsi garsusis karalienės sūnėnas? Tai nepriimtina, ypač žinant, kaip Tatjana manęs nekenčia. Per mūsų paskutinį susitikimą, kai karalienė mane aprėkė ir įsakė nelįsti prie Adriano, dalyvavo vos keletas liudytojų, bet tokie gandai netrunka pasklisti.

– Patiko? – paklausiau morojų. Susigėdę jie skubiai pasišalino. Šypsodamasi pasisukau į Adrianą. – Ką tai reiškia? Ar ne per drąsus poelgis viešumoje?

– Tai, – kilniai pareiškė jis, – tavo atlygis už pasirodymą per egzaminą. – Vaikinas patylėjo. – Ir už tai, kad su šita suknele atrodai labai karštai.

– Sakai, atlygis? – Pašnairavau. – Mereditai vaikinas dovanojo auskarus su deimantais.

Adrianas paėmė man už rankos ir vesdamasis tolyn abejingai gūžtelėjo pečiais.

– Nori deimantų? Gerai. Apipilsiu tave deimantais. Dovanosiu deimantinį apsiaustą. Bet jis bus trumputis.

– Manau, pasitenkinsiu bučiniu, – atkirtau įsivaizduodama, kaip Adrianas rengia mane lyg kokią striptizo šokėją. Užuomina apie brangakmenius sužadino skausmingus prisiminimus, kai Dimitrijus laikė mane įkalinęs Sibire ir svaigino įkandimais, taip pat apipylė brangenybėmis.

– Žinojau, kad tu pasiutus, – kalbėjo toliau Adrianas. Dvelktelėjęs šiltas vasaros vėjelis sutaršė stilingą šukuoseną, kuriai jis kasdien sugaišdavo nemažai laiko, ir vaikinas nejučia ranka persibraukė plaukus. – Bet nesitikėjau, kad tokia, kol pamačiau, kaip susitvarkei su sergėtojais.

– Ar tai reiškia, kad dabar elgsiesi su manim gražiau? – paerzinau.

– Aš ir taip gražiai su tavim elgiuosi, – atkirto Adrianas. – Ar žinai, kaip siaubingai norisi cigaretės? Bet ne. Vyriškai kenčiu nikotino trūkumą – ir viskas dėl tavęs. Bet pamatęs, ką sugebi, tikrai būsiu atsargesnis. Kaip ir šalia tavo trenkto tėtušio.

Prisiminusi, kad Adrianas sėdėjo kartu su Eibu tribūnose, suaimanavau.

– Dieve, ar būtinai reikėjo sėdėti greta jo?

– Eibas pribloškiantis. Kiek trenktas, bet pribloškiantis. Mudu puikiai sutariam. – Adrianas ištiesė ranką atidaryti durų. – Kas dar iš mūsų pažįstamų ryši tokias kaklaskares? Kitą čia negyvai užjuoktų, bet Eibui nė motais. Pamėgintų kas pasišaipyti, duotų į kaulus ne prasčiau už tave. Tiesą sakant… – Adriano balsas virptelėjo.

Nustebusi pažvelgiau į jį.

– Tiesą sakant ką?

– Na… Eibas sakė, kad jam patinku. Bet drauge aiškiai leido suprasti, ką man padarys, jei tave nuskriausiu. – Adrianas susiraukė. – Paaiškino su visomis smulkmenomis. Ir paskui lyg niekur nieko pakeitė pokalbio temą. Man jis patinka, bet kartais gąsdina.

Sustojau kaip įbesta.

– Jis peržengė visas ribas! – Už durų buvo girdėti šurmulys, matyt, atėjome vieni paskutinių. Tikriausiai turėjau įžengti kaip garbės viešnia. – Jis neturi jokios teisės grasinti mano draugams. Man jau aštuoniolika, aš suaugusi. Apsieisiu ir be jo pagalbos. Su bernais susitvarkysiu pati.

Mano pasipiktinimas pralinksmino Adrianą ir jis tingiai nusišypsojo.

– Sutinku. Bet tai nereiškia, kad į Eibo užuominą žiūrėsiu pro pirštus. Mano pernelyg gražus veidas, nenoriu rizikuoti.

Jo veidas išties buvo gražus, bet vis tiek pasipiktinusi papurčiau galvą. Ištiesiau ranką prie durų, bet Adrianas mane sulaikė.

– Luktelėk.

Jis mane apkabino, mūsų lūpos susitiko. Glausdamasi prie jo sutrikusi pajutau, kad vien bučinių man nebeužtenka.

– Gerai, – pasakė Adrianas, kai pagaliau atsiplėšėme vienas nuo kito. – Dabar jau galim eiti vidun.

Jo balsas buvo nerūpestingas, bet tamsiai žaliose akyse liepsnojo aistra. Ne aš viena pagalvojau apie šį tą daugiau nei bučinius. Iki šiol mes vengėme sekso temos ir Adrianas buvo tikras šaunuolis, visai manęs nespaudė. Tikriausiai suprato, kad po Dimitrijaus dar nesu pasirengusi, tačiau tokiomis akimirkomis kaip ši suprasdavau, kaip jam sunku susilaikyti.

Staiga man suspurdėjo širdis – pasistiebusi ant pirštų galiukų pati jį pabučiavau.

– Už ką? – paklausė jis po kelių akimirkų.

– O čia tavo atlygis, – nusišypsojau.

Kai galiausiai įžengėme vidun, mus pasitiko džiaugsmo šūksniai ir pasididžiavimo kupinos šypsenos. Anksčiau man patikdavo būti dėmesio centre, bet pastaruoju metu ėmiau visų šalintis. Tačiau dabar, nutaisiusi savimi pasitikinčią miną, laiminga priiminėjau draugų sveikinimus. Net iškėliau rankas kaip nugalėtoja ir sulaukiau dar audringesnių ovacijų.

Vakarėlį, kaip ir egzaminą, prisimenu lyg per miglą. Niekad nežinai, kiek turi draugų, kol jie susirenka dėl tavęs pasidžiaugti. Net susigraudinau. Žinoma, to neparodžiau – juk nepradėsiu žliumbti per mano garbei surengtą vakarėlį.

Visi norėjo su manim pasišnekėti, kaskart stebėjausi ir džiaugiausi, kai prie manęs kas nors prieidavo. Ne taip dažnai pavyksta surinkti vienoje vietoje visus mylimus ir brangius žmones. Krūptelėjau pagalvojusi, kad kitos tokios progos gali ir nebepasitaikyti.

– Pagaliau gavai licenciją žudyti. Sakyčiau, pats laikas.

Atsigręžusi išvydau linksmai žybsinčias Kristiano Ozeros akis. Kas būtų pamanęs, kad šis erzinantis morojus ilgainiui taps tokiu geru draugu? Apimta džiaugsmingos ekstazės jį apkabinau – šito Kristianas tikrai nesitikėjo. Šiandien stebinau visus.

– Ei, ei, raminkis, – sulaikė jis mane ir nuraudo. Paskui išsišiepė. – Viskas aišku. Tu vienintelė pana, kuri susijaudina nuo minties apie žudynes. Nenoriu nė pagalvoti, kas dedasi, kai judu su Ivaškovu liekate vieni.

– Pažiūrėkit, kas šneka. Ar tik pats nenorėtum susikeisti vietom?

Kristianas gūžtelėjo pečiais. Mūsų pasaulyje priimta, kad morojus saugo sergėtojai, o patys morojai kovose nedalyvauja. Tačiau po pastarųjų strigojų išpuolių nemažai morojų – nors ne tiek jau daug – pradėjo kalbėti, kad laikas jiems prisidėti prie sergėtojų. Ugnį valdantys morojai kaip Kristianas ypač vertingi, nes ugnis yra vienas iš trijų būdų nužudyti strigojų (dar galima persmeigti kuoleliu širdį ir nukirsti galvą). Deja, morojų kovinės parengties įstatymus vilkino mūsų vyriausybė, nors tai nesutrukdė kai kuriems morojams pradėti slapta treniruotis. Kristianas buvo vienas jų. Staiga nustebusi sumirksėjau – nė nepastebėjau, kad jis čia ne vienas.

Šalia jo kaip šešėlis stovėjo Džil Mastrano. Dešimtokė, dabar jau vienuoliktokė, Džil taip pat pasisakė už morojų kovas ir tapo Kristiano mokine.

– Sveika, Džil, – šiltai nusišypsojau. – Ačiū, kad atėjai.

Džil paraudo. Nors ir pasiryžusi kautis su strigojais, šalia kitų žmonių ji visada sutrikdavo, ypač šalia tokių „garsenybių“ kaip aš. O susinervinusi imdavo tarškėti.

– Teko, – atsakė nusibraukdama nuo veido ilgas, neklusnias garbanas. – Noriu pasakyti, šauniai pasirodei. Per egzaminą. Visi apstulbę. Girdėjau sergėtojus kalbant, kad jie nebuvo matę nieko panašaus. Todėl, kai Kristianas paklausė, ar norėčiau eiti, negalėjau atsisakyti… Oi! – Jos žalios akys išsiplėtė. – Pamiršau tave pasveikinti. Atleisk. Sveikinu.

Šalia stovintis Kristianas iš paskutiniųjų stengėsi išlaikyti rimtą veidą. Aš nė nesivarginau, tiesiog juokdamasi ją apkabinau. Jei taip ir toliau, visai ištišiu ir iš manęs galės atimti sergėtojos statusą.

– Ačiū. Na, tai jau pasiruošę susikauti su strigojų armija?

– Greitai būsim pasiruošę, – atsakė Kristianas. – Bet mums gali prireikti tavo pagalbos. – Jis, kaip ir aš, gerai suprato, kad vieni su strigojais nesusitvarkytų. Ugnis labai pavojinga, bet likti su strigojum akis į akį? Tai visai kas kita. Jiedu su Džil mokėsi panaudoti magiją ginantis, o turėdama laiko pamokydavau juos kautis.

Staiga Džil nusiminė.

– Viskas pasibaigs, kai Kristianas išvyks.

Pasisukau į jį. Tai, kad jis išvyks, nebuvo staigmena. Visi išvyksime.

– Ar jau nusprendei, ką veiksi? – paklausiau.

Kristianas gūžtelėjo pečiais.

– Su visais vyksiu į rūmus. Teta Taša sako, kad reikia pasikalbėti apie mano ateitį, – Kristianas nusivaipė.

Kad ir kokie buvo jo planai, jie aiškiai nesutapo su Tašos. Dauguma kilmingų morojų turėjo lankyti elitinius koledžus. Nebuvau tikra, ką Kristianas turėjo omeny.

Baigę akademijas visi nauji sergėtojai vyksta į karališkuosius rūmus, kur gauna paskyrimus. Išvykti turėjome po kelių dienų. Pasekusi Kristiano žvilgsnį kitame salės gale išvydau jo tetą, kuri – tepadeda man Dievas – kalbėjosi su Eibu.

Tašai Ozerai buvo per dvidešimt, ji, kaip ir Kristianas, turėjo juodus žvilgančius plaukus ir žydras akis. Gražų jos veidą darkė baisus randas, likęs po kautynių su Kristiano tėvais. Dimitrijus buvo paverstas strigojum prieš savo valią, tačiau Ozeros patys taip nusprendė siekdami nemirtingumo. Ironiška, bet netrukus jie žuvo nuo sergėtojų rankos. Taša augino Kristianą iki mokyklos ir buvo viena iš judėjimo už morojų kovas lyderių.

Nors ir turėjo randą, jos grožis vis tiek stulbino. Jam neabejingas buvo ir mano tėtušis. Eibas pripylė Tašai šampano ir kažką pasakė, ji nusijuokė. Paskui moteris palinko prie jo, lyg norėdama pakuždėti kokią paslaptį, ir jis atsakė juoku. Man atvipo žiauna. Ir aklam buvo aišku, kad jie flirtuoja.

– Dieve sergėk, – nusipurčiusi atsigręžiau į Kristianą ir Džil.

Tuo tarpu Kristianą kamavo prieštaringi jausmai. Viena vertus, jis džiaugėsi matydamas mano suglumimą, antra vertus, pats buvo sutrikęs ne mažiau už mane – moteris, kurią laikė mama, flirtuoja su gangsteriu. Tačiau atsigręžus į Džil jo išraiška sušvelnėjo.

– Tau nereikės manęs. Susirasi kitą. Nespėsi nė mirktelėti, kai turėsi kitą herojų.

Nusišypsojau ir staiga mane užliejo pavydo banga. Ne mano. Lisos. Išsigandusi apsidairiau ir išvydau ją kitame salės gale, akimis laidančią į Kristianą žaibus.

Vertėtų paminėti, kad anksčiau Kristianas ir Lisa susitikinėjo. Ir ne šiaip sau susitikinėjo. Jiedu buvo pametę vienas dėl kito galvą ir, jei atvirai, manau, kad tie jausmai neišblėso. Deja, neseni įvykiai pakenkė jų santykiams ir Lisa prarado Kristiano pasitikėjimą. Nors ir mylėdamas, jis ją paliko. Lisa pradėjo krėsti nesąmones, kai ją pamėgino užkerėti kita dvasios elemento valdytoja Eiverė Lazar. Galiausiai mums pavyko Eiverę sustabdyti, ir dabar, kiek teko girdėti, ji uždaryta psichiatrijos klinikoje. Kristianas suprato, kas privertė Lisą taip keistai elgtis, bet jau buvo per vėlu. Iš pradžių ji jautėsi prislėgta, paskui liūdesys peraugo į pyktį.

Lisa pareiškė nenorinti jo daugiau akyse matyti, bet mūsų ryšys išdavė tikruosius draugės jausmus. Ji pavydėjo kiekvienai, kurią užkalbindavo Kristianas, o ypač Džil, su ja pastaruoju metu jis praleisdavo vis daugiau laiko. Tačiau aš gerai žinojau, kad tarp jų nėra jokių romantiškų santykių. Džil idealizavo Kristianą kaip mokytoją ir nieko daugiau. Tiesa, ji buvo įsimylėjusi Adrianą, kuris su ja elgėsi kaip su jaunesniąja sesute. Taip elgėmės ir mes visi.

Kristianas pasekė mano žvilgsnį, jo išraiška sugriežtėjo. Supratusi, kad ją pastebėjo, Lisa nusisuko ir užkalbino pirmą pasitaikiusį vaikiną, simpatišką dampyrą iš mano klasės. Ji pasitelkė savo kerus – valdantiems dvasią tai sekdavosi itin lengvai – ir netrukus jiedu plepėjo ir juokėsi visai kaip Taša su Eibu. Atrodo, mano vakarėlis pamažu virsta pasimatymų vakaru.

Kristianas atsigręžė į mane.

– Na, ji turi kuo užsiimti.

Aš tik pavarčiau akis. Akivaizdu, kad pavyduliauja ne vien Lisa. Kaip ji supykdavo matydama Kristianą kalbantis su kitomis merginomis, taip jis pasišiaušdavo išvydęs ją šnekantis su kitais vaikinais. Mane tai siutino. Užuot pripažinę, kad vienas kitą tebemyli ir susitaikę, tie du kvailiai vienas kitam rodė vis daugiau priešiškumo.

– Gal liausies išsidirbinėti ir nors kartą pasišnekėsi su ja kaip suaugęs?

– Aišku, – atkirto Kristianas. – Kai tik ji pradės elgtis kaip suaugusi.

– O Viešpatie! Žiūrint į judu man norisi nusirauti plaukus.

– Negadink tokių gražių plaukų, – patarė Kristianas. – Be to, Lisa aiškiai viską pasakė.

Jau norėjau užginčyti ir pareikšti, koks jis kvailas, bet vaikinas neketino klausytis paskaitos, kurią buvo girdėjęs dešimtis kartų.

– Eime, Džil. Rouz reikia pabendrauti su kitais.

Kristianas nuėjo, o besvarstant, kaip atvesti jį į protą, išgirdau kitą balsą.

– Kada juos sutaikysi? – akimis nulydėdama Kristianą paklausė šalia manęs atsiradusi Taša. – Jie turi būti kartu.

– Aš tai žinau. Tu tai žinai. Bet jie patys to niekaip nesupranta.

– Verčiau paskubėk, – perspėjo Taša. – Jei Kristianas išvyks į koledžą, bus per vėlu. – Paminėjus koledžą jos balse suskambo susierzinimo gaidelės.

Pagal susitarimą su Tatjana Lisa rengėsi lankyti Li koledžą netoli rūmų. Lisai buvo leista pasirinkti didesnį koledžą, nei paprastai lanko morojai mainais už tai, kad šiek tiek laiko praleis rūmuose ir imsis karališkųjų pareigų.

– Žinau, – atsakiau susierzinusi. – Bet kodėl juos taikyti tenka man?

Taša nusišypsojo.

– Tu vienintelė gali įkrėsti jiems proto.

Akiplėšiška pastaba, bet verčiau tegu ji kalbasi su manim, negu flirtuoja su Eibu. Žvilgtelėjusi į kitą salės galą sustingau. Dabar Eibas kalbėjosi su mano mama. Per triukšmą mane pasiekė tik jų pašnekesio nuotrupos.

– Dženina, – džiaugsmingai pareiškė jis, – tu visai nepasikeitei. Galėtum būti Rouz sesuo. Ar prisimeni tą naktį Kapadokijoje?

Mama sukikeno. Gyvenime negirdėjau jos kikenant. Supratau, kad ir nenoriu girdėti.

– Žinoma. Prisimenu, kaip siūleisi padėti, kai nutrūko suknelės petnešėlė.

– O Viešpatie, – sumurmėjau. – Jis nepakenčiamas.

Taša pažvelgė į mane sutrikusi, paskui suprato, apie kokį žmogų šneku.

– Eibas? Man jis pasirodė visai žavus.

Beliko tik suaimanuoti.

– Atleisk.

Patraukiau prie tėvų. Susitaikiau su faktu, jog kadaise tarp jų buvo romanas, – o aš esu jo vaisius, – bet tai anaiptol nereiškė, kad noriu matyti tęsinį. Man priėjus jie dalijosi prisiminimais apie kažkokį pasivaikščiojimą paplūdimyje. Nieko nelaukdama timptelėjau Eibą už rankovės – jis stovėjo pernelyg arti mamos.

– Galim pasišnekėti? – paklausiau.

Jis nustebo, bet gūžtelėjo pečiais.

– Žinoma. – Ir sviedė mamai dviprasmišką žvilgsnį. – Mes pasikalbėsim vėliau.

– Ar nė viena moteris čia nėra saugi? – paklausiau tempdama jį šalin.

– Ką čia pliauški?

Sustojome prie dubens su punšu.

– Tu flirtuoji su kiekviena iš eilės!

Mano kritika Eibo nesutrikdė.

– Na, čia tiek žavių moterų… Ar apie tai norėjai pasikalbėti?

– Ne! Apie tai, kad grasinai mano vaikinui. Neturi teisės taip elgtis!

Eibas kilstelėjo tamsius antakius.

– Kokie ten grasinimai. Tiesiog būdamas tėvas rūpinuosi dukterimi.

– Paprastai tėvai negąsdina išmėsinėsią dukrų draugus.

– Taip manai? Be to, nieko panašaus aš nesakiau. Pagrasinau kai kuo rimtesniu.

Piktai atsidusau, bet mano pasipiktinimas Eibui tik pakėlė nuotaiką.

– Manyk, kad tai baigimo dovana. Labai tavim didžiuojuosi. Visi žinojo, kad gerai pasirodysi, bet kad taip gerai… – Jis mirktelėjo. – Sergėtojai tikrai nesitikėjo, kad suniokosi Akademijos nuosavybę.

– Kokią dar nuosavybę?

– Tiltą.

Susiraukiau.

– Neturėjau kitos išeities. Tau buvo geriausias sprendimas. Dieve, na ir užduotėlė! Beje, kaip elgėsi kiti? Juk niekas nesikovė tilto vidury, tiesa?

Eibas papurtė galvą, aiškiai mėgaudamasis, kad žino tai, ko nežinau aš.

– Niekam daugiau neteko tokia užduotis.

– Aišku, teko. Visi gavome vienodas užduotis.

– Išskyrus tave. Sergėtojai nusprendė, kad tau reikia parengti šį tą… ypatingo. Galų gale juk jau turėjai patirties kautis su tikrais strigojais.

– Ką? – nejučia riktelėjau taip garsiai, kad visi sužiuro į mus. Prisiminiau, ką sakė Meredita. Pritildžiusi balsą sušnypščiau: – Bet tai nesąžininga!

Eibui, regis, buvo nė motais.

– Tu turi daugiau patirties. Būtų buvę nesąžininga skirti per lengvą užduotį.

Gyvenime esu girdėjusi ne vieną kvailystę, bet ši buvo pati absurdiškiausia.

– Ir dėl to jie sugalvojo tą nesąmonę su tiltu? Beje, jei sergėtojai nesitikėjo, kad jį sugadinsiu, ko tada tikėjosi? Kaip kitaip būčiau išsisukusi?

– Hmm… – Užsigalvojęs Eibas paglostė smakrą. – Jei atvirai, manau, jie ir patys nežinojo.

– Viešpatie, tai neįtikėtina.

– Ko čia siunti? Juk išlaikei egzaminą.

– Sergėtojai davė man užduotį, kurios sprendimo patys nežinojo. – Prisimerkiau. – O tu iš kur apie tai žinai? Juk tai tik sergėtojų reikalas.

Man visai nepatiko Eibo veido išraiška.

– Na, vakar buvau su tavo mama ir…

– Gana, daugiau nė žodžio, – pertraukiau. – Visai nenoriu žinoti, ką veikei su mama. Bijau, kad tai bus baisiau ir už tiltą.

Eibas nusišypsojo.

– Na, abu dalykai jau praeitis, tad nebesuk galvos. Džiaukis sėkme.

– Pasistengsiu. O tu nesikišk į mudviejų su Adrianu santykius. Džiaugiuosi, kad atvykai manęs palaikyti, bet to daugiau negu pakanka.

Eibo akys klastingai žybtelėjo primindamos, kad po oria išvaizda slypi įžvalgus ir pavojingas protas.

– Kai grįžai iš Rusijos, džiaugeisi galėdama paprašyti manęs paslaugos.

Šyptelėjau. Jis teisus – juk sugebėjo perduoti žinutę į griežtai saugomą kalėjimą. Ir nors tai nedavė lauktų rezultatų, Eibo sugebėjimai buvo neginčytini.

– Na, gerai, – pripažinau. – Tai išties nepaprasta. Ir esu už tai dėkinga. Tiesa, vis dar nežinau, kaip tau pavyko. – Staiga, tarsi prisiminus sapną, atmintyje iškilo prieš pat egzaminą kamavusios mintys. Pritildžiau balsą. – Tik nesakyk, kad pats ten nuvykai.

Eibas prunkštelėjo.

– Aišku, ne. Aš ten kojos nekelčiau. Veikiau per savo tinklą.

– Beje, o kur tas kalėjimas? – paklausiau kuo abejingiausiai.

Bet Eibo taip lengvai neapkvailinsi.

– O kam tau žinoti?

– Man tiesiog įdomu! Nuteisti nusikaltėliai pradingsta be pėdsakų. Dabar aš sergėtoja, o vis dar nieko nežinau apie mūsų kalėjimų sistemą. Ar yra tik vienas kalėjimas, ar daugiau?

Eibas atsakė neiškart. Jis atidžiai mane tyrinėjo. Matyt, jo aplinkoje visi turi slaptų kėslų. Kaip jo dukra turėčiau kelti dvigubą įtarimą – klasta slypi mano kraujyje. Bet greičiausiai nusprendė, kad nesu pamišėlė, nes pagaliau atsakė:

– Jų daug. Viktoras kali griežčiausiame. Jis vadinamas Tarasovu.

– Kur jis?

– Dabar? – Eibas pagalvojo. – Regis, Aliaskoje.

– Kaip suprasti „dabar“?

– Kalėjimas keičia vietą. Dabar jis Aliaskoje, vėliau bus perkeltas į Argentiną. – Eibas klastingai šyptelėjo, tarsi tikrindamas mano nuovokumą. – Ar gali atspėti kodėl?

– Ne… Pala. Dėl saulės šviesos. – Staiga viskas paaiškėjo. – Dabar Aliaskoje beveik visą laiką diena, bet žiemą ten prasidės nesibaigianti naktis.

Regis, mano logika jam padarė dar didesnį įspūdį nei pasirodymas per egzaminą.

– Nusprendusiam pabėgti kaliniui iškiltų rimtų sunkumų. – Šviečiant saulei joks morojus toli nenubėgtų. – Nors ir šiaip niekam nepavyktų ištrūkti iš taip griežtai saugomo kalėjimo.

Paskutinius žodžius pasistengiau nuleisti negirdom.

– Tada spėju, kad kalėjimas turėtų būti Aliaskos šiaurėje, – pasakiau tikėdamasi klasta išgauti tikslesnę vietą. – Ten daug šviesiau.

Eibas nusijuokė.

– To negaliu pasakyti net aš. Vietą žino tik sergėtojų vadai.

Sustingau. Vadai…

Eibas pastabus, bet šįkart mano reakcija praslydo jam pro akis. Jis stebeilijo į moterį kitame salės gale.

– Ar ten ne Renė Selski? Vaje… Kaip ji išgražėjo per tuos metus…

Teks jį paleisti. Norėjau ramiai apgalvoti, ką išgirdusi, be to, per menkai pažinojau Renė, kad sukčiau dėl jos galvą.

– Gerai, nebetrukdysiu tau nerti voratinklio ir gaudyti moterų.

Eibo raginti nereikėjo. Likusi viena pradėjau laužyti galvą, ar mano sumanymas išvis įgyvendinamas. Eibo žodžiai pasufleravo kitą išeitį, tokią pat beprotišką, kaip ir dauguma mano sumanymų. Pažvelgusi į kitą salės galą susitikau su žaliomis Lisos akimis. Kristianui dingus iš akiračio, jos nuotaika vėl pasitaisė. Lisa mėgavosi vakarėliu ir laisvėje mūsų laukiančiais nuotykiais. Prisiminiau anksčiau kamavusį nerimą. Dabar mes laisvos, tačiau netrukus teks pažvelgti tikrovei į akis. Laikrodis tiksi. Dimitrijus laukia ir stebi. Kažin ar palikusi Akademiją ir toliau kas savaitę gausiu po laišką?

Nusišypsojau Lisai jausdamasi šiek tiek kalta, jog netrukus sugadinsiu jai nuotaiką – pranešiu, kad turime galimybę išlaisvinti Viktorą Daškovą.

TREČIAS

KITOS KELIOS DIENOS buvo keistos. Novicų išleistuvės buvo didžiausia šventė, bet ne mes vieni baigėme Šv. Vladimiro akademiją. Morojai irgi rengė išleistuves, į Akademiją prigužėjo svečių. Netikėtai pasirodę tėvai taip pat greitai dingo ir išsivežė vaikus. Kilmingieji morojai išvyko praleisti vasaros prabangiose tėvų vilose, dažniausiai šalies pietuose, kur šiuo metų laiku trumpesnės dienos. Eiliniai morojai irgi išvažiavo su tėvais į kur kas kuklesnius namus. Greičiausiai mėgins susirasti darbą vasarai prieš išvykdami į koledžus.

Vasarą Akademiją būdavo uždaryta, tad išvykti tekdavo ir kitiems. Tie, kurie neturėjo tėvų (dažniausiai dampyrai), likdavo Akademijoje ištisus metus ir lankydavo fakultatyvus, bet tokių buvo mažuma. Akademija kasdien tuštėjo, o mes su klasės draugais nekantriai laukėme išvykos į rūmus. Atsisveikinome su išvykstančiais morojais ir jaunesniais dampyrais, netrukus žengsiančiais mūsų pėdomis.

Itin liūdna buvo atsisveikinti su Džil. Sutikau ją eidama pas Lisą, likus dienai iki išvykstant į rūmus. Su Džil buvo kažkokia moteris, greičiausiai jos mama, abi tempė dėžes. Pamačiusi mane Džil nušvito.

– Sveika, Rouz! Jau su visais atsisveikinau, bet niekur neradau tavęs, – išbėrė ji susijaudinusi.

Nusišypsojau.

– Džiaugiuosi, kad susitikom.

Neprisiverčiau pasakyti, kad ir man tai atsisveikinimas. Savo paskutinę dieną Šv. Vladimiro akademijoje praleidau vaikštinėdama po širdžiai mielas vietas. Pradėjau nuo darželio, kuriame susipažinau su Lisa. Perėjau buvusių bendrabučių koridorius ir kambarius, savo mėgstamiausių dalykų klases, net užsukau į koplyčią. Ne kartą sugrįžau į vietas, susijusias su karčiai mielais prisiminimais. Sporto salė, kur pažinau Dimitrijų. Stadionas, po kurį jis versdavo bėgioti. Ir, žinoma, trobelė, kur galiausiai vienas kitam atsidavėme. Tai buvo nuostabiausia mano gyvenimo naktis ir prisiminimai apie ją visada sukeldavo ir džiaugsmą, ir skausmą.

Tačiau nenorėjau užkrauti savo rūpesčių Džil. Pasisukau į jos mamą tiesdama ranką, bet paskui supratau, kad laikydama dėžę ji negali atsakyti tuo pačiu.

– Aš Rouz Hetavėj. Leiskit, padėsiu.

Paėmiau dėžę jai nespėjus paprieštarauti, nes buvau tikra, kad mėgins.

– Ačiū, – padėkojo moteris maloniai nustebusi. Nužingsniavau drauge su jomis. – Aš Emilė Mastrano. Džil man daug apie tave pasakojo.

– Tikrai? – reikšmingai šyptelėjau Džil.

– Ne tiek jau ir daug. Tik kad retkarčiais susitinkam.

Džil perspėdama blykstelėjo žaliomis akimis ir aš susivokiau, kad Emilė greičiausiai nežino, jog dukra laisvalaikiu praktikuoja uždraustą magiją ir rengiasi naikinti strigojus.

– Mes su Džil smagiai leidžiame laiką, – pasakiau jos neišduodama. – O kada nors išmokysim ją ir šukuotis.

Emilė nusijuokė.

– Sėkmės! Mėginu tą padaryti jau penkiolika metų.

Džil mama buvo pritrenkianti. Jodvi buvo nepanašios, bent jau iš pirmo žvilgsnio. Žvilgantys Emilės plaukai buvo tiesūs ir juodi, mėlynas akis rėmino ilgos blakstienos. Grakšti eisena labai skyrėsi nuo susikūprinusios Džil bidzenimo. Tačiau pastebėjau ir panašumų. Širdelės formos veidai ir lūpų forma. Džil visai jaunutė, jos bruožai dar nesusiformavę, bet vieną dieną ji taps tikra gražuole – pati tikriausiai šito nė nenujautė. Tikėkimės, ji įgis ir pasitikėjimo savimi.

– Iš kur jūs? – paklausiau.

– Iš Detroito, – nusivaipė Džil.

– Ne taip jau ten ir blogai, – nusijuokė jos mama.

– Ten nėra kalnų. Tik greitkeliai.

– Detroite dirbu baleto trupėje, – paaiškino Emilė. – Gyvename ten, kur gaunu darbą.

Faktas, kad Detroito gyventojai domisi baletu, mane nustebino labiau nei tai, jog Emilė yra balerina. Nors kažin ar reikėtų labai tuo stebėtis – aukšti ir liekni morojai dažnai būna geresni šokėjai už žmones.

– Juk tai didmiestis, – paguodžiau Džil. – Pasidžiauk juo, iki ateis laikas sugrįžti į šį nuobodų užkampį. – Žinoma, nelegalių kovos pamokų anaiptol nepavadinsi nuobodžiomis, bet aš tenorėjau pralinksminti Džil. – Be to, atostogos netruks pralėkti.

Morojų vasaros atostogos tetrukdavo du mėnesius, paskui tėvai skubėdavo sugrąžinti vaikus į gerai saugomą Akademiją.

– Tikriausiai, – abejodama nutęsė Džil.

Mes priėjome automobilį, padėjau sukrauti dėžes į bagažinę.

– Kai tik galėsiu, parašysiu tau elektroninį laišką, – pažadėjau. – Kertu lažybų, Kristianas irgi. Gal man net pavyks įkalbėti Adrianą.

Tai išgirdusi Džil nušvito ir aš apsidžiaugiau, kad ji vėl tapo panaši į save.

– Tikrai? Būtų nuostabu. Noriu žinoti viską, ką veiksite rūmuose. Tu su Lisa ir Adrianu tikriausiai kaip reikiant pašėlsite, o Kristianas toliau treni…

Emilė, regis, neteikė didelės reikšmės Džil žodžiams ir nuoširdžiai man nusišypsojo.

– Ačiū už pagalbą, Rouz. Buvo malonu susipažinti.

– Man taip pat… Oi!

Staiga Džil puolė man ant kaklo.

– Didžiausios tau sėkmės! – palinkėjo. – Kaip tau pasisekė – tavęs laukia nuostabus gyvenimas!

Irgi apkabinau ir nutylėjau, kad iš tiesų tai aš pavydžiu jai. Džil gyvenimas vis dar saugus ir nekaltas. Gal ji ir nekenčia vasarų Detroite, bet ten bus neilgai ir netrukus grįš į gerai pažįstamą ir paprastą Šv. Vladimiro akademijos gyvenimą. Jos netyko nežinomybė, nelaukia pavojai.

Tik joms nuvažiavus prisiverčiau atsakyti į Džil palinkėjimą.

– Tikiuosi, taip ir bus, – sumurmėjau galvodama apie savo ateitį. – Labai tikiuosi.

Aš su klasės draugais ir keletu morojų išskridome kitą dieną. Palikę uolėtuosius Montanos kalnus pasukome Pensilvanijos kalvų link. Karališkieji rūmai buvo tokie pat senoviniai ir didingi, kokius prisiminiau. Palyginti su jais, grėsmingi Šv. Vladimiro akademijos bokštai ir masyvios akmeninės sienos atrodė labai kukliai. Antra vertus, Akademijos interjeras buvo paprastas ir šiuolaikiškas, o rūmų tiek išorė, tiek vidus pretenzingi. Tarsi pastatu būtų mėginta pabrėžti tai, ką visi ir taip žinojome – čia galingųjų ir kilmingųjų morojų sostas. Rūmų didybė turėjo stulbinti ir netgi versti šiek tiek nusižeminti.

Į rūmus atskridau nebe pirmą kartą, bet jie kaip ir anksčiau darė neišdildomą įspūdį. Masyvios durys ir tamsaus medžio langai buvo puošti auksu. Tiesa, ryškumu jie nė iš tolo neprilygo Rusijoje matytam interjerui, tačiau supratau, kad rūmų dizaineriai labiau orientavosi į senąsias europines pilis ir tvirtoves. Šv. Vladimiro akademijoje buvo daugybė kiemelių su suoliukais, o čia išpuoselėtose vejose tryško fontanai ir stūksojo senovės valdovų statulos. Anksčiau lankiausi rūmuose žiemą, todėl tik dabar, nutirpus sniegui, išvydau ryškiaspalvius marmuro raštus. Viskas žydėjo – gėlynai, krūmai, medžiai. Užburiantis reginys.

Savaime suprantama, kad naujieji sergėtojai būdavo kviečiami apsilankyti centrinėje būstinėje, bet dabar man dingtelėjo, jog ne šiaip sau esame kviečiami vasarą. Morojų vyriausybė norėjo, kad išvystume šią prabangą ir jaustumės pagerbti, idant ateityje nedvejodami gintume kilminguosius morojus. Sprendžiant iš klasės draugų veidų, klastinga taktika buvo veiksminga. Dauguma jų čia lankėsi pirmą kartą ir buvo priblokšti.

Kartu su mumis atskrido ir Lisa su Adrianu, dabar vaikštinėjome drauge. Čia buvo šilta kaip ir Montanoje, tik kur kas drėgniau. Suprakaitavau vos žengusi kelis žingsnius.

– Tikiuosi, šįkart pasiėmei suknelę? – paklausė manęs Adrianas.

– Žinoma. Bus oficialus priėmimas, paskui turėsime dalyvauti kažkokiame prašmatniame renginyje. Tiesa, neaišku, gal tenai reikės vilkėti sergėtojų uniforma.

Adrianas palingavo galva ir jau siekė kišenės, bet apsigalvojo. Jis buvo pažadėjęs mesti rūkyti ir darė pažangą, tačiau įprastų judesių, kai ranka siekia cigarečių, taip greitai nepamirši.

– Turėjau omeny šiam vakarui. Vakarienei.

Klausiamai pažvelgiau į Lisą. Rūmuose jos dienotvarkėje visada būdavo renginių, į kuriuos paprasti mirtingieji nekviečiami. Nebuvau tikra dėl savo padėties ir nežinojau, ar turėsiu ją lydėti. Per ryšį pajutau draugės sutrikimą – ji taip pat nieko nežinojo apie vakaro planus.

– Kokiai vakarienei? – paklausiau Adriano.

– Su mano šeima.

– Ką? – sustojau ir apstulbusi pažvelgiau į Adrianą, man visai nepatiko savim patenkinta šypsenėlė jo veide. – Adrianai!

Einantys pro šalį dampyrai smalsiai į mus sužiuro.

– Rouz, susitikinėjame jau keletą mėnesių. Pažintis su mano tėvais – privaloma mūsų draugystės dalis. Aš susipažinau su tavo mama. Net su gangsteriu tėtušiu. Dabar tavo eilė. Užtikrinu, iš mano tėvų neišgirsi to, ko prisiklausiau iš tavo gimdytojo.

Tiesą sakant, su Adriano tėvu kartą buvau susitikusi – teisingiau, mačiau jį vakarėlyje. Abejoju, ar jis žinojo, kas aš tokia – nebent buvo girdėjęs apie nesutramdomą mano būdą. O apie Adriano mamą beveik nieko nežinojau. Jis retai kalbėdavo apie savo šeimą – bent jau apie daugumą jos narių.

– Tik su tėvais? – įtariai paklausiau. – Ar dalyvaus ir kiti šeimos nariai, apie kuriuos turėčiau žinoti?

– Na… – Adriano ranka nevalingai krustelėjo. Matyt, išgirdęs grėsmingas gaideles mano balse, jis ieškojo savotiško nusiraminimo. Lisa stebėjo mus su šypsena veide. – Užsuks ir mano tetulė.

– Tatjana? – riktelėjau. Šimtąjį kartą savęs klausiau, kodėl kaip tik man nusišypsojo „laimė“ susitikinėti su karalienės giminaičiu. – Ji manęs nekenčia! Pats žinai, kuo baigėsi paskutinis mūsų pokalbis.

Jos karališkoji didenybė apšaukė mane, esą aš per prasta draugauti su jos sūnėnu, kuriam, beje, buvo numačiusi ateitį šalia Lisos.

– Manau, ji pakeitė savo nuomonę.

– Kurgi ne.

– Tikrai. – Akimirką bemaž patikėjau, kad Adrianas sako tiesą. – Anądien kalbėjausi su mama ir… nežinau. Atrodo, teta Tatjana nebejaučia tau neapykantos.

Susiraukiau ir mes patraukėme toliau.

– Gal ją sužavėjo tavo žygiai? – balsu mąstė Lisa.

– Gal.

Kažkodėl nesitiki. Už tokį elgesį karalienė turėtų dar labiau manęs nekęsti.

Neperspėti apie susitikimą su tėvais iš Adriano pusės buvo savotiška išdavystė, bet dabar nebebuvo kur trauktis. Vienintelė paguoda, kad sakydamas, jog užsuks ir teta, jis greičiausiai tenorėjo mane paerzinti. Pažadėjau eiti vakarienės ir Adriano nuotaika iškart pasitaisė, todėl per daug neklausinėjo, kur po pietų eisim mudvi su Lisa. Mano klasės draugams buvo surengta pažintinė ekskursija po rūmus, bet čia lankiausi nebe pirmą kartą, tad pavyko išsisukti. Pasidėjome daiktus ir patraukėme į rūmų pakraštį, kur gyveno ne tokie kilmingi morojai.

– Tai ar pagaliau atskleisi, ką sumanei? – paklausė Lisa.

Nuo tada, kai Eibas papasakojo apie Viktoro kalėjimą, ėmiau kurti beprotiškus planus. Teisingiau – tik du, tai jau vienu mažiau nei prieš pokalbį su Eibu. Pasikalbėjus su juo man tikrai nepalengvėjo. Pirma, nė nenumaniau, kurioje Aliaskos vietoje yra kalėjimas. Antra, nieko nežinojau apie pastato planą ir apsaugos sistemą. Neturėjau supratimo, kas mūsų laukia.

Bet vidinis balsas pakuždėjo, kad visus atsakymus galiu rasti vienoje vietoje. Vadinasi, belieka į tą vietą patekti. Laimė, pažinojau žmogų, galintį mums padėti.

– Aplankysime Miją, – pasakiau Lisai.

Mija Rinaldi – buvusi mūsų draugė arba tiksliau – priešė. Ir drauge pavyzdys, kaip neatpažįstamai gali pasikeisti žmogus. Iš klastingos kalės, pasiryžusios pašalinti iš kelio visus, trukdančius jos populiarumui, – kaip ir su bet kuo dėl to permiegoti, – ji virto paprasta, savim pasitikinčia mergina, norinčia išmokti apginti save ir kitus nuo strigojų. Dabar ji gyveno rūmuose su tėvu.

– Tikiesi, Mija žino, kaip įsilaužti į kalėjimą?

– Mija sumani, bet ne tiek. Tačiau ji gali padėti gauti reikiamą informaciją.

– Netikiu savo ausimis, – suaimanavo Lisa. – Tai išties darosi panašu į filmą apie šnipus.

Lisa juokavo, bet aš sunerimau. Žaismingas tonas slėpė baimę, kurią ji jautė Viktorui, nors, nepaisant visko, ir pažadėjo padėti jį išlaisvinti.

Nekilmingi morojai, tarnaujantys rūmuose, gyveno teritorijos pakraštyje. Mijos adresą buvau gavusi anksčiau ir mes patraukėme išpuoselėtais takeliais keiksnodamos karštą dieną. Miją radome namuose su džinsais, marškinėliais ir ledais rankose. Išvydusi mus ji iš nuostabos išplėtė akis.

– Tegu mane velniai, – tepratarė ji.

Nusijuokiau. Dar visai neseniai būčiau lygiai taip pat jai atsikirtusi.

– Ir mums smagu tave matyti. Galim užeiti?

– Žinoma, prašom. – Ji pasitraukė praleisdama mus vidun. – Norit ledų?

Kur aš nenorėsiu. Išsirinkau vynuoginius ir mes susėdome nedidelėje svetainėje. Mijos namai nė iš tolo neprilygo rūmų svečių namų prabangai, bet čia buvo švaru ir jauku. Mija su tėvu tikrai gerai sutarė.

– Žinojau, kad atvyksta naujieji sergėtojai, – pasakė Mija, nusibraukdama nuo veido šviesias garbanas. – Tik nebuvau tikra, ar būsi tarp jų. Nori pasakyti, baigei Akademiją?

– Baigiau. Gavau Pažado ženklą ir taip toliau, – pakėlusi plaukus parodžiau tatuiruotę dengiantį tvarstį.

– Stebiuosi, kad tave priėmė atgal po tų žudikiškų žygių. O gal gavai už juos papildomų taškų?

Matyt, Mija apie mano klajones po Sibirą bus girdėjusi tuos pačius gandus kaip ir visi. Tegu. Nesinorėjo aiškinti, kas tiesa ir kas – melas. Nesinorėjo kalbėti apie Dimitrijų.

– Manai, kas nors galėtų sulaikyti Rouz, jei kas šauna jai į galvą? – šypsodamasi paklausė Lisa. Ji pakreipė kalbą, kad išvengčiau nemalonių klausimų, ir aš buvau jai už tai dėkinga.

Mija nusikvatojo ir atsikando gabalą citrininio šerbeto. Ir kaip jai smegenys neužšąla?

– Tiesa, – nusišypsojo, bet vos prarijus ledus šypsena sustingo. Skvarbios mėlynos akys įdėmiai mane tyrinėjo. – Ir dabar jai ko nors reikia.

– Ką čia išsigalvoji, mes tik užsukom tavęs aplankyti, – išsigyniau.

– Tikiu. Bet neabejoju, kad turi savų kėslų.

Lisa išsišiepė – jai patiko, kad Mija mane perkando.

– Kodėl taip sakai? Ar taip gerai pažįsti Rouz, ar ji visada turi savų kėslų?

Dabar nusišypsojo Mija.

– Ir viena, ir kita. – Ji atsilošė į sofos pagalvėles ir rimtai pažvelgė į mane. Nuo kada ji tapo tokia įžvalgi? – Gerai, negaiškim laiko. Ko tau reikia?

Užspeista į kampą atsidusau.

– Patekti į sergėtojų būstinę.

Išgirdau, kaip šalimais sudejavo Lisa. Man jos net pagailo. Kartais draugei pavykdavo nuslėpti savo mintis ir mane nustebinti, o aš ją stebinau kiekviename žingsnyje. Lisa nė nenujausdavo, kas jos laukia. Kita vertus, jei jau planuoji išlaisvinti iš kalėjimo garsų nusikaltėlį, įsilaužimas į sergėtojų būstinę neturėtų labai stebinti.

– Oho, – nusistebėjo ir Mija. – O tu negaišti laiko smulkmenoms. – Paskui nusivaipė. – Bet kam tokiems niekams tau reikalinga aš? Susitvarkytum ir viena.

– Ar galėtum mane – mus – ten nuvesti? – paklausiau. – Turi pažįstamų sergėtojų… tavo tėvas gali patekti į daugumą pastatų… – Nežinojau, ką konkrečiai veikia Mijos tėvas, regis, jis ūkvedys.

– Ką esi sumaniusi? – paklausė Mija, bet man prasižiojus nutildė. – Ne, ne, neklausinėju smulkmenų, tik paaiškinimo, ko ten ieškai. Žinau, kad ne į ekskursiją susiruošei.

– Mane domina kai kurie įrašai, – pasakiau.

Mija kilstelėjo antakius.

– Apie personalą? Ieškai darbo?

– Tiesą sakant, ne. – Beje, nebloga mintis, turint omeny, kokie menki mano šansai saugoti Lisą. Bet ne. Iš pradžių sutvarkysiu šį reikalą. – Man reikia informacijos apie apsaugą – mokyklų, kilmingųjų namų, kalėjimų. – Pasistengiau, kad tariant žodį „kalėjimai“ balsas nevirpėtų. Nors ir pati Mija prisigalvodavo visokių kvailysčių, nevalia peržengti ribų. – Juk ten turėtų būti tokių įrašų?

– Yra. Bet dauguma jų kompiuteriuose, o tai, neįsižeisk, ne tavo nosiai. Net jei ir prieitume prie vieno iš kompiuterių, visa informacija apsaugota slaptažodžiais. Be to, išeidami sergėtojai viską užrakina. Nemanau, kad nuo mūsų paskutiniojo susitikimo būtum spėjusi tapti programiše.

Deja, ne. Ir, priešingai nei filmų apie šnipus herojai, kuriais mane erzino Lisa, neturėjau draugų programišių, kurie nulaužtų apsaugos sistemą ir iššifruotų slaptažodžius. Prakeikimas. Nuleidusi akis susimąsčiau, ar nepavyktų daugiau išgauti per Eibą.

– Bet jei informacija, kurios tau reikia, nėra labai nauja, – staiga pasakė Mija, – jie gali turėti popierines kopijas.

Staiga pakėliau galvą.

– Kur?

– Viename rūsių yra didžiulės saugyklos. Daugybė bylų. Žinoma, saugyklos rakinamos, bet patekti į jas tikrai daugiau galimybių, nei nulaužti kompiuterio apsaugą. Bet, kaip jau sakiau, viskas priklauso nuo to, kokio senumo informacijos tau reikia.

Sprendžiant iš Eibo kalbų, Tarasovo kalėjimas statytas seniai – tad archyve tikrai turėtų būti kokių įrašų. Dabar sergėtojai jau perėjo prie skaitmeninių laikmenų, todėl nerasime naujausių duomenų apie kalėjimo apsaugą, bet man užteks ir brėžinių.

– Manau, ten gali būti tai, ko man reikia. Ar galėsi mus pravesti?

Mija patylėjo svarstydama.

– Galbūt. – Ji žvilgtelėjo į Lisą. – Ar vis dar sugebi pasitelkusi įtaigą paversti kitus vergais?

Lisa išsišiepė.

– Man tai irgi nepatinka, bet, manau, sugebu.

Tai buvo dar vienas dvasios elemento teikiamas pranašumas.

Dar kiek pagalvojusi Mija galiausiai linktelėjo.

– Gerai. Ateikit antrą, pažiūrėsim, ką pavyks padaryti.

Antra popiet mūsų pasaulyje reiškė morojų, gyvenančių naktiniu režimu, vidurnaktį. Jaučiausi kiek kvailai planuodama įsilaužimą vidury baltos dienos, tačiau Mija veikiausiai nusprendė, kad tokiu metu mažiausia tikimybė ką nors sutikti.

Man svarstant, ar nereikėtų daugiau pabendrauti su kitais, pasigirdo beldimas į duris. Mija krūptelėjo ir staiga sutriko. Ji nuėjo atidaryti durų ir mus pasiekė gerai pažįstamas balsas.

– Atleisk, aš kiek per anksti…

Į svetainę įžengė Kristianas. Išvydęs mudvi su Lisa nutilo vidury žodžio. Visi suakmenėjome, tad man neliko nieko kito, kaip suvaidinti, kad mūsų visų santykiai puikūs.

– Sveikas, Kristianai, – linksmai pasisveikinau. – Kaip sekasi?

Vaikinas žiūrėjo į Lisą, jam prireikė kelių akimirkų, kad atkreiptų žvilgsnį į mane.

– Gerai. – Jis dirstelėjo į Miją. – Gal užeisiu vėliau…

Lisa staiga atsistojo.

– Ne, – pareiškė šaltai kaip tikra princesė. – Mudviem su Rouz jau metas.

– Taip, – pritariau. – Turim… kai ką padaryti. Be to, nenorim jums trukdyti… – neturėjau supratimo, ką jie ketina veikti. Ir visai nenorėjau sužinoti.

Mija atgavo kalbos dovaną.

– Kristianas norėjo pasimokyti kai kurių judesių, kurių išmokau iš sergėtojų.

– Šaunu. – Plačiai išsišiepusi patraukiau prie durų. Lisa apėjo Kristianą kuo didesniu lankstu. – Džil numirs iš pavydo.

Ir ne tik Džil. Dar kartą atsisveikinusios su Mija nužingsniavome atgal. Pajutau iš Lisos plūstant pyktį ir pavydą.

– Tai tik jų kovos klubas, Lis, – raminau. – Tarp jų nieko nėra. Jie kalbės apie smūgius, spyrius ir kitas nuobodybes.

Man tai anaiptol nebūtų nuobodu, bet nenorėjau suteikti Mijos ir Kristiano susitikimui per daug žavesio.

– Gal dabar tarp jų ir nieko nėra, – kalbėjo Lisa, žvelgdama tiesiai priešais save. – Bet kas žino, kas nutiks vėliau? Jie kartu leis laiką, mokysis judesių, atsiras simpatija ir…

– Juokinga, – nutraukiau. – Tokie dalykai anaiptol nėra romantiški. – Dar vienas melas, nes kaip tik taip įsižiebė aistra tarp mudviejų su Dimitrijum. Bet šito jai geriau nežinoti. – Be to, Kristianas negali prasidėti su kiekviena mergina iš eilės. Mija, Džil – neįsižeisk, bet jau su merginom jis tikras kelmas.

– Bet jis toks gražus, – užginčijo Lisa, graužiama juodžiausio pavydo.

– Tiesa, – pripažinau žiūrėdama sau po kojom, – bet to neužtenka. Šiaip ar taip, maniau, tau vis vien, ką jis veikia?

– Vis vien, – sutiko draugė, bet neįtikino nei manęs, nei savęs pačios. – Visiškai vis vien.

Mėginau nukreipti jos mintis kitur, bet nesėkmingai. Prisiminiau Tašos žodžius: kodėl dar jų nesutaikei? Ogi todėl, kad Lisa su Kristianu elgiasi kaip mažvaikiai, įsižeidę siutina vienas kitą, kartu siutina ir mane. Kristianas būtų labai pravertęs šiame žygyje, bet dabar dėl Lisos teko jo šalintis.

Atėjus vakarienės metui palikau Lisą liūdėti ir graužtis vieną. Palyginti su jos nesekmėmis, mano santykiai su išlepintu kilmingu mergišium ir tam nepritariančiais giminaičiais teikė kur kas daugiau vilčių. Koks liūdnas ir baisus tampa šis pasaulis. Pažadėjau Lisai, kad iškart po vakarienės eisime pas Miją. Išgirdusi Mijos vardą, Lisa nė kiek neapsidžiaugė, tačiau nerimas dėl būsimo įsilaužimo bent trumpam atitraukė jos mintis nuo Kristiano.

Mano vakarinė suknelė buvo kaštono rudumo, iš lengvutės vasarinės medžiagos. Iškirptė gana kukli, trumpos rankovėlės teikė elegancijos. Plaukus suėmiau į laisvą uodegą, kad paslėpčiau gyjančią tatuiruotę. Atrodžiau visai padoriai, o tai tik patvirtina faktą, kad išvaizda dažnai būna apgaulinga – turint omeny mano beprotiškus planus prikelti savo buvusįjį, iš strigojaus atversti dampyru.

Ivaškovai visą laiką gyveno rūmuose. Kai atvykau, Adrianas nužvelgė mane nuo galvos iki kojų. Šypsena veide patvirtino, kad jis patenkintas mano išvaizda.

– Tinka? – paklausiau sukdamasi ratu.

Jis apkabino mane per juosmenį.

– Deja, taip. Tikėjausi, kad apsivilksi ką nors kekšiškesnio – sukelsi mano tėvams šoką.

– Kartais atrodo, jog aš tau nė kiek nerūpiu, – tariau eidama vidun. – Esu reikalinga tik tam, kad galėtum šokiruoti aplinkinius.

– Abu teiginiai teisingi, mažoji dampyre. Tu man rūpi, bet mielai naudojuosi tavim, kad šokiruočiau aplinkinius.

Ivaškovų tarnaitei lydint į svetainę pasistengiau nuslėpti šypseną. Nors rūmuose netrūko kavinių ir restoranų, kilmingieji vakarieniaudavo tik savo namuose. Aš mieliau būčiau pasirinkusi viešą vietą – daugiau galimybių dėti į kojas.

– Tu tikriausiai Rouz.

Man dairantis, pro kur būtų galima pabėgti, į kambarį įžengė labai aukšta ir elegantiška morojė. Ji vilkėjo ilgą, žalią satino suknelę, kuri privertė mane pasijusti nejaukiai, bet idealiai derėjo prie jos – ir Adriano – akių. Tamsūs moters plaukai buvo susukti į kuodą. Ji nuoširdžiai, šiltai nusišypsojo ir ištiesė man ranką.

– Aš Daniela Ivaškova. Malonu pagaliau susipažinti.

Nejaugi? Nevalingai padaviau ranką.

– Man taip pat malonu, ledi Ivaškova.

– Vadink mane Daniela. – Ji pasisuko į Adrianą ir caktelėjo liežuviu taisydama jo marškinių apykaklę. – Išties, mielasis. Ar bent žvilgteli į veidrodį prieš eidamas pro duris? Visas susitaršęs…

Adrianas išsisuko nuo motinos rankos.

– Gal juokauji? Kad plaukai atrodytų taip kaip dabar, prie veidrodžio praleidžiu kokią valandą.

Daniela dramatiškai atsiduso.

– Kartais nė nežinau, liūdėti ar džiaugtis, kad neturiu daugiau vaikų. – Jai už nugaros tarnai tyliai dengė stalą, nuo kurio sklido dieviški kvapai ir mano pilvas suurzgė. Beliko viltis, kad niekas neišgirdo. Daniela atsigręžė: – Neitanai, paskubėk! Maistas aušta.

Po kelių akimirkų pasigirdo sunkūs žingsniai ir į kambarį įėjo Neitanas Ivaškovas. Kaip ir žmona, jis buvo pasipuošęs vakarine eilute, juodą kostiumą pagyvino mėlyno satino kaklaraištis. Gerai, kad jie turėjo kondicionierių, antraip jis su tuo kostiumu tikriausiai būtų iškepęs. Tačiau kaip ir anąkart labiausiai akį traukė šiek tiek žilstelėję plaukai ir ūsai. Kažin ar Adrianas, sulaukęs vyresnio amžiaus, taip pat pražils? Na, to tikriausiai niekada nesužinosiu. Vos išvydęs pirmą žilą plauką, Adrianas tuoj pat nusidažys.

Adriano tėvas atrodė lygiai toks, kokį jį prisiminiau, bet buvo aišku, kad jis nenutuokia, kas aš tokia. Negana to, jis atrodė nustebęs mane matydamas.

– Čia Adriano… draugė. Rouz Hetavėj, – tyliai pristatė mane Daniela. – Prisimeni, jis žadėjo šįvakar atsivesti ją vakarienės.

– Malonu susipažinti, lorde Ivaškovai.

Skirtingai nei žmona, jis nepasiūlė vadinti jo vardu, ir man šiek tiek palengvėjo. Strigojus, prievarta pavertęs Dimitrijų, taip pat buvo vardu Neitanas, ir man visai nesinorėjo tarti to vardo garsiai. Adriano tėvas mane nužvelgė, bet ne taip pritariamai kaip prieš kurį laiką jo sūnus. Veikiau kaip kokią keistenybę.

– A, tu ta dampyrė.

Nepasakyčiau, kad jis elgėsi nemandagiai, veikiau neparodė jokio susidomėjimo. Kita vertus, neišvadino kraujo kekše ar panašiai. Visi susėdome prie stalo ir, nors Adrianas nerūpestingai šypsojosi, mane apėmė nuojauta, kad dabar jis kažin ką atiduotų už cigaretę ir taurę stipraus gėrimo. Šalia tėvų jis jautėsi nejaukiai. Kai tarnas visiems įpylė vyno, Adrianas ilgai nesiprašydino. Mečiau į jį perspėjantį žvilgsnį, bet Adrianas nekreipė dėmesio.

Neprarasdamas orumo ir elegancijos Neitanas per kelias minutes sudorojo balzaminiu glaistu padengtus kiaulienos medalionus ir ėmėsi sūnaus.

– Na, – pasakė sutelkdamas dėmesį į Adrianą, – ką ketini veikti dabar, kai Vasilisa baigė Akademiją? Tikiuosi, nesitrinsi su mokiniais? Tau nebėra jokio reikalo ten pasilikti.

– Nežinau, – tingiai atsakė Adrianas. Jis papurtė galvą dar labiau sušiaušdamas rūpestingai sutaršytus plaukus. – Man su jais visai smagu. Jie laiko mane sąmoningesniu negu esu.

– Nesistebiu, – atkirto tėvas. – Tu visai nesąmojingas. Be to, laikas nuveikti šį tą naudingo. Jei jau negrįši į koledžą, turėtum dalyvauti šeimos verslo susitikimuose. Tatjana tave lepina, bet iš Rufuso galėtum daug ko išmokti.

Šiek tiek nusimaniau apie kilmingųjų politiką, tad supratau, apie ką jis kalba. Vyriausias kiekvienos šeimos narys paveldėdavo princo arba princesės titulą, vietą Karališkoje taryboje ir teisę tapti karaliumi ar karaliene. Tatjanai tapus karaliene, Ivaškovų šeimos princo titulas atiteko Rufusui.

– Tiesa, – atsakė Adrianas bespalviu balsu. Jis ne tiek valgė, kiek stumdė lėkštėje maistą. – Mielai pasimokyčiau, kaip nuo žmonos nuslėpti dvi meilužes.

– Adrianai! – sudraudė Daniela, jos blyškius skruostus užliejo lengvas raudonis. – Prie stalo apie tokius dalykus niekas nešneka, juo labiau kad turime viešnią.

Neitanas, regis, tik dabar mane pastebėjo ir abejingai gūžtelėjo pečiais.

– Ji nesiskaito.

Prikandau lūpą tramdydama norą paleisti porcelianinę lėkštę jam į galvą. Bet susilaikiau. Pirma, sugadinsiu maistą, antra, lėkštė greičiausiai nepasisuks reikiamu kampu. Neitanas vėl pažvelgė į Adrianą.

– Bet tu – kas kita. Neleisiu tau dykinėti ir švaistyti šeimos pinigų.

Nors vidinis balsas pakuždėjo, kad geriau nesikišti, negalėjau pakęsti, kaip bjaurybė Adriano tėvas tarkuoja sūnų. Tiesa, Adrianas tikrai dykinėjo ir švaistė pinigus, bet Neitanas neturėjo jokios teisės iš jo tyčiotis. Užteko, kad nuolat tyčiojausi aš. Bet tai visai kas kita.

– Gal lankyk Li kartu su Lisa? – pasiūliau. – Galėtum toliau tyrinėti dvasios elementą ir… užsiimti tuo, ką veikei koledže…

– Gerti ir praleidinėti paskaitas, – patikslino jo tėvas.

– Menas, – įsikišo Daniela. – Adrianas studijavo meną.

– Tikrai? – nustebusi pasisukau į vaikiną. Kita vertus, jo išsiblaškymas pritiko meniškai natūrai. – Būtų nuostabu. Atsigriebtum už praleistus metus.

Adrianas tik gūžtelėjo pečiais ir išlenkė antrą taurę vyno.

– Nežinau. Šitas koledžas veikiausiai turi tą patį trūkumą kaip ir ankstesnis.

Susiraukiau.

– Kokį?

– Namų darbus.

– Adrianai… – perspėjo tėvas.

– Viskas gerai. – Jis abejingai padėjo ranką ant stalo. – Man nereikia nei darbo, nei papildomų pajamų. Kai mudu su Rouz susituoksim, visa šeima gyvensim iš jos sergėtojos algos.

Visi nuščiuvo, netgi aš. Bet žinojau, kad Adrianas juokauja. Net jei jis ir puoselėjo vilčių apie santuoką ir vaikus (nors labai tuo abejojau), vargana sergėtojos alga tikrai neužtikrintų prabangos, prie kurios jis pratęs.

Tačiau Adriano tėvui tai anaiptol nepasirodė juokinga. Daniela, regis, buvo apimta prieštaringų jausmų. Aš pasijutau nejaukiai. Per tokias vakarienes nedera pradėti panašių kalbų, buvo sunku patikėti, kad Adrianas taip pasielgė. Tikriausiai ne vynas čia kaltas. Matyt, Adrianui patinka erzinti tėvą.

Tyla prie stalo tapo nepakenčiama. Mielai būčiau ją nutraukusi, bet vidinis balsas pašnibždėjo nesikišti. Įtampa buvo tokia didelė, kad suskambus durų varpeliui vos nepašokome nuo kėdžių.

Tarnaitė Torė nuskubėjo atidaryti durų ir aš mintyse lengviau atsikvėpiau. Netikėtas svečias išsklaidys įtampą.

Arba ne.

Sugrįžusi Torė kostelėjo ir suglumusi pažvelgė į šeimininkus.

– Atvyko jos didenybė karalienė Tatjana.

O ne. Tik ne tai.

Visi trys Ivaškovai akimirksniu pašoko ant kojų, aš pavėlavau kokia puse sekundės. Kai Adrianas anksčiau erzino, kad ateis ir jo teta, paprasčiausiai nepatikėjau. Dabar pažvelgusi į jį supratau, kad jis nustebęs ne mažiau nei aš. Į kambarį įžengė pati karalienė Tatjana. Ji vilkėjo elegantišku juodu kelnių kostiumėliu, prie jo buvo prisiderinusi raudoną šilko palaidinę su nėriniais. Tamsiuose plaukuose spindėjo segtukai su brangakmeniais, ji valdingai, iš aukšto nužvelgė mūsų palenktas galvas. Net karalienės artimieji privalėjo paisyti etiketo.

– Teta Tatjana, – Neitanas su vargu išspaudė šypseną. Tikriausiai retai tai darydavo. – Prisidėsite prie mūsų?

Ji tik numojo ranka.

– Ne, ne, negaliu pasilikti. Vykau susitikti su Priscila, bet išgirdau, kad sugrįžo Adrianas. – Tatjana pažvelgė į sūnėną. – Negaliu patikėti, kad tu čia jau visą dieną, bet taip ir neatėjai manęs aplankyti. – Balsas buvo šaltas, bet akyse žybtelėjo kibirkštėlės. Pasijutau nejaukiai. Karalienės tikrai nelaikiau šiltu ir maloniu žmogumi. Apskritai buvo keista matyti ją neoficialioje aplinkoje.

Adrianas nusišypsojo. Jis jautėsi laisviausiai iš visų. Dėl man nesuprantamų priežasčių Tatjana mylėjo Adrianą ir visaip lepino. Žinoma, ji gerai elgėsi ir su kitais šeimos nariais, tiesiog Adrianas buvo jos numylėtinis. Mane tai stebino, nes kartais jis būdavo tikras niekšelis.

– Pamaniau, kad turi svarbesnių reikalų nei aš, – pasiaiškino Adrianas. – Be to, mečiau rūkyti, todėl dabar nebegalėsime paslapčiomis traukti dūmo sosto salėje.

– Adrianai! – užriko Neitanas ir smarkiai išraudo. Man dingtelėjo, kad panašiais riksmais jis dažniausiai bendrauja su sūnumi. – Teta, prašau atleisti…

Tatjana kilstelėjo ranką.

– Patylėk, Neitanai, tai niekam neįdomu. – Vos neužspringau. Labai jaudinausi pasirodžius karalienei, bet jos žodinis antausis lordui Ivaškovui atpirko visas kančias. Pažvelgus į Adrianą Tatjanos išraiška sušvelnėjo. – Pagaliau metei rūkyti? Seniai laikas. Spėju, tai tavo darbas?

Tik po akimirkos supratau, kad ji kreipėsi į mane. Iki tol maniau, kad Tatjana manęs nepastebėjo – tik taip buvo galima paaiškinti faktą, kad vos įėjusi į kambarį nepareikalavo išmesti lauk niekingos kraujo kekšės. Apstulbau. Karalienės balse skambėjo ne kaltinimas, o pripažinimas.

–N-ne visai mano, jūsų didenybe, – mano mikčiojimas kaip diena ir naktis skyrėsi nuo įžūlių pareiškimų per ankstesnį mudviejų susitikimą. – Pačiam Adrianui užteko valios tai padaryti.

Sunku patikėti, bet Tatjana prunkštelėjo.

– Kaip diplomatiška. Turėtum tapti politike.

Neitanui visai nepatiko, kad karalienė atkreipė į mane dėmesį. Aš, beje, irgi ne itin tuo džiaugiausi, nors šįkart ji su manim buvo maloni.

– Ar judvi su Priscila turit reikalų, ar tai tik draugiška vakarienė?

Tatjana vėl pažvelgė į Neitaną.

– Ir viena, ir kita. Kilo nedidelis kivirčas. Ne viešas, bet pasklido kalbos. Visi sunerimę dėl apsaugos. Vieni pasiryžo mokytis kautis, kiti svarsto, ar sergėtojai galėtų apsieiti be miego. – Karalienė pavartė akis. – Ir tai tik kukliausi pasiūlymai.

Neabejojau. Kuo toliau, tuo šis vizitas darėsi įdomesnis.

– Tikiuosi, ketini nutildyti tuos aktyvistus? – suniurzgė Neitanas. – Morojai, besikaunantys drauge su sergėtojais, – didžiausias absurdas.

– Absurdas, – atkirto Tatjana, – yra kivirčai tarp kilmingųjų šeimų. Štai ką aš ketinu nutildyti. – Jos balse suskambo karališkos gaidelės. – Mes – morojų lyderiai. Turime rodyti pavyzdį. Turime susivienyti, kad išliktume.

Susidomėjusi stebėjau karalienę. Ką ji turėjo omeny? Neitanui ji neatsakė tiesiogiai, tik užsiminė apie taiką tarp saviškių. Bet kaip to pasiekti? Ar Tatjana palaiko naująjį judėjimą, ar ketina jį numalšinti? Po išpuolių visi morojai susirūpino saugumu, o ji, kaip karalienė, privalėjo rasti išeitį.

– Sakyčiau, laukia nelengva užduotis, – tarė Adrianas, nekreipdamas dėmesio į temos rimtumą. – Jei paskui norėsi cigaretės, dėl tavęs padarysiu išimtį.

– Pasitenkinsiu, jei rytoj mane aplankysi, – sausai atkirto Tatjana. – O cigaretes palik namuose. – Ji žvilgtelėjo į tuščią Adriano taurę. – Kaip ir visa kita. – Nors plieninis žvilgsnis po akimirkos prigeso, man beveik palengvėjo. Išvydau tą pačią ledinę Tatjaną, kurią pažinojau.

Adrianas atidavė pagarbą.

– Sutarta.

Tatjana trumpai mus nužvelgė.

– Gero vakaro, – palinkėjo karalienė atsisveikindama. Mes dar kartą nusilenkėme ir ji pasuko durų link. Iš koridoriaus atsklido prislopinti balsai. Supratau, kad čia ji atvyko su palyda, tik paliko ją laukiamajame, o pati užsuko pasisveikinti su Adrianu.

Antra vakarienės dalis praėjo labai tyliai. Tatjanos apsilankymas apstulbino mus visus. Laimė, nebeteko klausytis Adriano ir jo tėvo barnių. Daniela stengėsi palaikyti pokalbį, domėjosi mano pomėgiais. Staiga toptelėjo, kad per trumpą karalienės apsilankymą ji nepratarė nė žodžio. Daniela atitekėjo į šią šeimą – kažin ar karalienė jai irgi kėlė baimę?

Vakarienei pasibaigus Neitanas pasišalino į savo kabinetą, o Daniela nusišypsojo.

– Galėtum užsukti ir dažniau, – pasakė ji Adrianui, glostydama jo susitaršiusius plaukus, nors šis mėgino priešintis. – Rouz, tu čia taip pat visada laukiama.

– Ačiū, – nustebusi padėkojau. Atidžiai žvelgiau jai į veidą ieškodama melo pėdsakų, bet, moteris, regis, kalbėjo nuoširdžiai. Nieko nesupratau. Paprastai morojai nepritardavo ilgalaikiams santykiams su dampyrais, ypač kilmingieji ir tuo labiau karalienės giminaičiai. Bent jau kiek man teko patirti.

Adrianas atsiduso.

– Nebent tada, kai tėvo nebus. Po šimts! Prisiminiau, kad praėjusį kartą palikau čia savo paltą – norėjau kuo greičiau išsinešdinti.

– Turi gal penkiasdešimt paltų, – įsikišau.

– Paklausk Torės, – pasiūlė Daniela. – Ji žinos, kur drabužis.

Adrianas išėjo ieškoti tarnaitės ir paliko mane vieną su savo motina. Žinojau, kad turėčiau palaikyti mandagų nereikšmingą pašnekesį, bet smalsumas nugalėjo.

– Nuostabi vakarienė, – nuoširdžiai pagyriau. – Tikiuosi, nepasirodysiu per daug įžūli, bet man atrodo, kad neprieštaraujate mūsų su Adrianu draugystei?

Daniela šypsodamasi papurtė galvą.

– Tikrai neprieštarauju.

– Ir… – Reikia prisiversti šito paklausti. – Tat… Karalienė Tatjana, regis, taip pat neprieštarauja?

– Ne.

Man atvipo žiauna.

– Bet… Kai kalbėjausi su karaliene Tatjana praėjusį kartą, ji kaip reikiant supyko. Vis kartojo, kad neleis mums draugauti, susituokti ir panašiai. – Prisiminusi Adriano pokštą krūptelėjau. – Maniau, jūs tos pačios nuomonės kaip ji ir lordas Ivaškovas. Juk nenorite, kad jūsų sūnus susietų gyvenimą su dampyre?

Danielos šypsena buvo šilta, bet gudri.

– O tu pati nori susieti su juo savo gyvenimą? Ištekėti ir atsiduoti šeimai?

Klausimas užklupo mane nepasirengusią.

– Aš… ne… Tai yra nenoriu įžeisti Adriano, bet aš niekada…

– Neketinai atsiduoti šeimai? – Daniela supratingai linktelėjo. – Taip ir maniau. Patikėk, žinau, kad Adrianas kalbėjo nerimtai. Visi skuba daryti išvadas, nors tam nėra jokio pagrindo. Girdėjau apie tave, Rouz – kaip ir visi. Žaviuosi tavo žygdarbiais. Apie tave žinau nedaug, bet abejoju, ar dėl namų šeimininkės vietos atsisakytum sergėtojos pareigų.

– Jūs teisi, – pripažinau.

– Tada nematau jokių kliūčių. Jūs jauni ir turite teisę džiaugtis gyvenimu. Tačiau mes abi gerai žinom, kad, net jei visą gyvenimą judu su Adrianu susitikinėsit, niekada nesusituoksit ir nesukursit šeimos. Ir tai visai nesusiję su tuo, ką sako Neitanas ir kiti. Tiesiog toks jau gyvenimas. Tokia tavo prigimtis. Matau tai tavo akyse. Tatjana irgi tai suprato, todėl ir liovėsi pykti. Tavo pareiga kautis ir tu tai darysi. Juk ketini būti tikra sergėtoja?

– Ketinu.

Žvelgiau į šią moterį su nuostaba. Danielos požiūris mane apstulbino. Ji buvo pirma kilmingoji, kurios neišgąsdino mintis apie morojaus ir dampyrės draugystę. Jei ir kiti laikytųsi tokios nuomonės, mūsų gyvenimas būtų daug paprastesnis. Beje, ji teisi. Nesvarbu, ką mano Neitanas. Net jei Dimitrijus tebebūtų dampyras, mudu su Adrianu niekada nebūtume kartu amžinai, nes aš pernelyg rimtai žiūriu į sergėtojos pareigas, o jam patinka dykinėti. Supratusi tai pasijutau laisva ir šiek tiek nusiminiau.

Pamačiau grįžtant Adrianą. Daniela pasilenkė prie manęs ir pritildė balsą, jame suskambo rūpestingos, motiniškos gaidelės.

– Rouz, aš ne prieš, kad judu susitikinėjate, tik atėjus laikui pasistenk per daug neįskaudinti jam širdies.

KETVIRTAS

NUSPRENDŽIAU NEPASAKOTI ADRIANUI apie pokalbį su Daniela. Ir be ryšio puikiai supratau, kokie prieštaringi jausmai siaučia Adriano sieloje. Tėvas jį suerzino, bet mamos palaikymas, regis, pakėlė nuotaiką. Nenorėjau jo skaudinti prasitardama, kad Daniela neprieštarauja mūsų santykiams tik todėl, kad netiki, jog mūsų draugystė ilgai truks.

– Greitai susitinki su Lisa? – paklausė jis priėjus mano kambarį.

– Taip, atleisk. Turim mergaitiškų reikalų.

Na, tikriausiai įsilaužimą į saugyklas galima pavadinti ir taip…

Adrianas atrodė nusivylęs, bet žinojau, kad jis nepavydi mūsų draugystės. Vaikinas nusišypsojo, apkabino mane per liemenį ir pasilenkęs pabučiavo. Mūsų lūpoms susitikus kūną užliejo nuostabi šiluma. Kai pagaliau atsiplėšėme vienas nuo kito, iš Adriano akių mačiau, kad jam tai padaryti buvo nelengva.

– Pasimatysim vėliau, – pasakė Adrianas. Dar kartą pakštelėjęs į lūpas, jis nuėjo į savo kambarį.

Nieko nelaukdama nudrožiau pas Lisą. Ji sėdėjo savo kambaryje ir susikaupusi spoksojo į sidabrinį šaukštą. Pasitelkusi ryšį supratau, ką ji daro – mėgina užkerėti šaukštą įtaiga, kad jį paėmęs žmogus pralinksmėtų. Kažin ar tas daiktas jai reikalingas šiam vakarui, ar ji tiesiog eksperimentuoja? Bet neketinau raustis jos mintyse ieškodama atsakymo.

– Šaukštas? – paklausiau šypsodamasi.

Lisa tik gūžtelėjo pečiais ir padėjo stalo įrankį.

– Ne taip jau lengva užkerėti sidabrą. Bet aš stengiuosi.

– Pravers jaukioms vakarienėms.

Lisa nusišypsojo ir susikėlė kojas ant juodmedžio kavos stalelio svetainės viduryje. Kaskart į jį pažvelgusi prisimindavau juodus baldus savo apartamentuose Rusijoje. Net Dimitrijų puoliau kuoleliu, atskeltu nuo juodmedžio kėdės.

– Jei jau apie tai prakalbom, kaip sekėsi per vakarienę?

– Ne taip ir blogai, kaip tikėjausi, – teko pripažinti. – Adriano tėvas tikras šiknius. Bet jo mama šauni. Ji neprieštarauja mūsų draugystei.

– Aš pažįstu Danielą. Labai miela moteris. Bet niekad nebūčiau pamaniusi, kad ji pakęs tokią karštakošę sūnaus draugę. Spėju, jos didenybė nepasirodė? – juokais paklausė Lisa, tad mano atsakymas ją suglumino.

– Pasirodė… Ir visai nebuvo siaubinga.

– Ką? Nebuvo siaubinga?

– Žinau, žinau. Pačiai sunku patikėti. Karalienė Tatjana užsuko tik pasisveikinti su Adrianu, o pamačiusi mane per daug nesistebėjo. – Nutariau nesigilinti į Tatjanos požiūrį apie kilmingųjų šeimas ir kautis trokštančius morojus. – Nežinia, kuo viskas būtų pasibaigę, jei karalienė būtų nutarusi pasilikti. Gal būtų atvirtusi savimi? Tada man būtų prireikę viso užkerėto sidabrinių įrankių komplekto, kad nepaleisčiau į ją peilio.

– Rouz, negalima taip juokauti, – sudejavo Lisa.

Nusišypsojau.

– Aš tik garsiai sakau tai, apie ką tu tyliai galvoji.

Lisos veidą vėl nušvietė šypsena.

– Jau seniai šito negirdėjau, – tyliai pasakė ji.

Išvykusi į Rusiją vos nepraradau Lisos draugystės ir tik tada supratau, kiek daug ji man reiškia.

Drauge leidome laiką, kalbėjomės apie Adrianą ir dalijomės rūmų paskalomis. Man palengvėjo, kad Lisa pamiršo susitikimą su Kristianu, bet ji pradėjo nerimauti dėl įsilaužimo į saugyklas.

– Viskas bus gerai, – stengiausi ją nuraminti. Žingsniavome pas Miją apsitempusios patogius džinsus ir marškinėlius. Buvo gera jaustis nevaržomom Akademijos komendanto valandos, antra vertus, ryški dienos šviesa vertė jaustis kiek nejaukiai. – Tai visai nesudėtinga.

Lisa metė į mane priekaištingą žvilgsnį, bet nutylėjo. Sergėtojai yra mūsų pasaulio saugumo garantas, o čia jų centrinė būstinė. Įsilaužti į ją tikrai nebus paprasta.

Miją radome nusiteikusią ryžtingai – mane tai padrąsino – ir vilkinčią juodai. Vidury baltos dienos su juodais drabužiais nelabai pasislėpsi, bet mane tai kažkodėl nuramino. Buvo be galo smalsu sužinoti, ar juodu su Kristianu kas nors sieja. Lisai tai irgi labai rūpėjo. Tačiau tokių temų geriau neliesti.

Mija išdėstė planą ir aš nutariau, kad mums tikriausiai pasiseks. Lisa nerimavo dėl savo vaidmens, – jai reikės pasitelkti įtaigą, – bet pažadėjo mums padėti. Dar kelis kartus aptarėm viską iki menkiausių smulkmenų ir patraukėm į sergėtojų būstinę. Kartą jau buvau ten buvusi – Dimitrijus buvo nusivedęs aplankyti Viktoro, kai šis sėdėjo rūmų kalėjime. Tačiau kabinetuose nebuvau buvusi ir, kaip teisingai spėjo Mija, tokiu metu dauguma jų buvo tušti.

Įėjusios atsidūrėme priimamajame – kaip ir bet kurioje kitoje įstaigoje. Prie stalo su kompiuteriu sėdėjo griežtas sergėtojas, aplink stovėjo spintelės su dokumentais. Darbo buvo ne per daugiausia, bet jis neprarado budrumo. Mano dėmesį patraukė durys sergėtojui už nugaros. Mija buvo sakiusi, kad jos veda į svarbiausius sergėtojų kabinetus, saugyklas ir stebėjimo kambarius, juose buvo sekamos labiausiai saugomos rūmų vietos.

Kad ir koks griežtas pažiūrėti, sergėtojas nusišypsojo Mijai.

– Ar tau ne per vėlu? Juk ne mokytis atėjai?

Mija irgi atsakė šypsena. Matyt, tai buvo vienas sergėtojų, su kuriuo jai pavyko susidraugauti.

– Ne, atvažiavo mano draugės, norėjau joms viską aprodyti.

Jis kilstelėjo antakį ir nužvelgė mudvi su Lisa. Ją pažinęs vos linktelėjo galvą.

– Princese Dragomir! Sergėtoja Hetavėj!

Matyt, gandai apie mus pasiekė ir rūmus. Pirmą kartą buvau pavadinta „sergėtoja“. Mane tai nustebino ir privertė pasijusti kalta, kad išduodu tuos, prie kurių ką tik prisidėjau.

– Čia Donas, – supažindino mus Mija. – Donai, princesė norėtų kai ko paprašyti.

Ji reikšmingai žvilgtelėjo į Lisą.

Lisa giliai įkvėpė, per mūsų ryšį pajutau, kaip telkia įtaigą. Ji įsmeigė akis į sergėtoją.

– Donai, – griežtai paliepė, – prašau mums duoti raktus ir kodus nuo apačioje esančių saugyklų. Ir pasirūpinti, kad jose būtų išjungtos stebėjimo kameros.

Sergėtojas susiraukė.

– Kurių galų…

Bet Lisa nenuleido nuo jo akių ir aš mačiau, kaip jį pamažu užvaldo įtaiga. Nerimo raukšlelės vyro veide išsilygino ir aš su palengvėjimu atsidusau. Daug kam pavyksta atsispirti įtaigai – ypač eilinio morojaus. Tiesa, Lisos įtaiga dėl dvasios elemento poveikio buvo stipresnė negu kitų, bet niekada negali būti tikras.

– Žinoma, – pasakė sergėtojas atsistodamas. Jis atidarė stalčių ir padavė Mijai ryšulį raktų, kuriuos ji iškart įteikė man. – Kodas 4312578.

Kelis kartus pakartojau jį mintyse. Donas atidarė mums pagrindines duris. Kitapus į visas puses šakojosi koridoriai. Sergėtojas parodė į dešinę.

– Tenai. Koridoriaus gale pasukit į kairę, nusileiskit per du laiptatakius, durys dešinėje.

Mija klausiamai žvilgtelėjo į mane – ar viską supratau. Linktelėjau. Ji pasisuko į Doną.

– Žiūrėk, nepamiršk išjungti kamerų.

– Nusivesk ten ir mus, – paliepė Lisa.

Donas išėjo išjungti kamerų, Lisa su Mija nusekė paskui jį, aš pagal mūsų planą likau viena. Nuskubėjau koridorium. Nors dabar sergėtojų nėra, vis tiek galiu ką nors sutikti, o tada manęs neišgelbės nė įtaiga.

Donas tiksliai paaiškino, kur eiti, bet surinkusi durų kodą ir įžengusi į saugyklą visiškai sutrikau. Milžiniška patalpa su daugybe dokumentų spintų. Galo nematyti. Silpna fluorescencinė šviesa ir kapų tyla sustiprino vaiduoklišką atmosferą. Visas sergėtojų archyvas prieš skaitmeninę erą. Vienas Dievas težino, kokius laikus siekia įrašai. Viduramžius? Staiga išsigandau ir suabejojau, ar man pavyks įgyvendinti savo planą.

Pasukau prie pirmos spintos iš kairės ir su palengvėjimu pamačiau, kad jos sunumeruotos. AA1. Už jos buvo AA2 ir taip toliau. O varge. Kiek spintų teks praeiti, kad išeičiau iš „A“ raidės? Viena vertus, buvau dėkinga sergėtojams už abėcėlinę numeraciją, antra vertus, tik dabar supratau, kodėl čia tiek daug spintų. Kad pasiekčiau „T“, teks pereiti tris ketvirtadalius saugyklos. Tarasovo kalėjimą suradau tik TA27 spintoje.

Pamačiusi aplanką aiktelėjau. Jis buvo storas, prigrūstas įvairiausių dokumentų. Kalėjimo istorija, vietos, taip pat kiekvieno pastato planai. Neįtikėtina. Šitiek informacijos… Bet ko konkrečiai man reikia? Kas galėtų praversti? Atsakymas atėjo greitai: viskas gali praversti. Pasikišau aplanką po pažastimi ir užtrenkiau stalčių. Gerai. Laikas nešdintis.

Apsisukau ir pasileidau išėjimo link. Gavusi, ko ieškojau, nekantravau iš čia ištrūkti. Staiga išgirdau tylų spragtelėjimą ir durys atsivėrė. Sustingau. Į saugyklą įėjo nepažįstamas dampyras. Išvydęs mane jis irgi labai nustebo – dar pasisekė, kad akimirksniu neprirėmė manęs prie sienos.

– Tu Rouz Hetavėj.

Dieve brangus, ar čia yra nors vienas, nežinantis, kas aš tokia? Įsitempiau nežinodama, ko tikėtis, bet atsakiau lyg niekur nieko.

– Ta pati. O tu kas toks?

– Michailas Taneris, – atsakė jis vis dar nustebęs. – Ką čia veiki?

– Atėjau kai ko paimti, – abejingai parodžiau aplanką. – Budintis sergėtojas paprašė.

– Meluoji, – atkirto Michailas. – Saugyklose budžiu aš. Jei kam nors ko nors prireiktų, turi kreiptis į mane.

Šūdas. Kartais ir geriausi planai nueina šuniui ant uodegos. Staiga kai ką prisiminiau. Sergėtojas buvo nematytas. Rudi garbanoti plaukai, vidutinio ūgio, arti trisdešimties. Beje, visai simpatiškas. Bet jo pavardė… jo pavardė…

– Karp, – atsidusau prisiminusi. – Tai tu draugavai su Karp.

Jis sustingo ir primerkė mėlynas akis.

– Ką apie tai žinai?

Sunkiai nurijau seilę. Tai, ką padariau – tiksliau, mėginau padaryti – Dimitrijui, nebuvo vienintelis atvejis.

– Tu ją mylėjai. Norėjai nužudyti po to, kai ji… virto strigoje.

Karp buvo mūsų mokytoja Šv. Vladimiro akademijoje. Ši morojė irgi valdė dvasios elementą ir, kai ją grasinosi pasiglemžti beprotybė, griebėsi vienintelės išeities: kad išsaugotų sveiką protą, tapo strigoje. Michailas, jos mylimasis, savo ruožtu nutarė surasti ją ir nužudyti, kad užbaigtų mylimosios kančias. Dingtelėjo, kad stoviu priešais meilės istorijos, labai panašios į mano pačios, herojų.

– Bet tu jos taip ir neradai, – tyliai pasakiau. – Tiesa?

Sergėtojas atsakė ne iškart, ilgai į mane žiūrėjo. Kažin apie ką jis galvoja? Apie ją? Apie savo netektį? Ar tiesiog tyrinėja mane?

– Ne, – galiausiai atsakė. – Paieškas teko nutraukti. Manęs labiau reikėjo sergėtojams.

Michailo balsas buvo santūrus, kaip visų sergėtojų, bet akyse išvydau skausmą – tokį skausmą tik aš galėjau suprasti. Akimirką dvejojau, bet paskui ryžausi – galų gale tai vienintelis mano šansas neįkliūti ir neatsidurti už grotų.

– Žinau… Žinau, kad turi apie mane pranešti. Taip ir turėtum padaryti. Tavimi dėta pasielgčiau lygiai taip pat. Bet suprask… – Linktelėjau galva į aplanką. – Aš taip pat noriu padaryti tą patį. Kai ką išgelbėti.

Sergėtojas nieko neatsakė. Tikriausiai suprato, apie ką kalbu, kaip ir tai, kad sakydama „išgelbėti“ turėjau omenyje „nužudyti“. Jei jis žino, kas aš, turėtų žinoti, ir kas buvo mano mokytojas. Nedaug kas nutuokė apie mudviejų su Dimitrijum santykius, bet ką daugiau, jei ne jį, norėčiau išgelbėti?

– Tai beprasmiška, – galiausiai pasakė Michailas. Šįkart jo balsas virptelėjo. – Visur jos ieškojau… visur… Tačiau jei jie pasislepia… jei nenori būti surasti… – Jis papurtė galvą. – Mes negalim nieko padaryti. Suprantu, kodėl nori taip pasielgti. Patikėk, suprantu. Bet tai neįmanoma. Jei nenorės, niekada jo nesurasi.

Svarsčiau, kiek galiu pasakyti Michailui – ir kiek turėčiau. Dingtelėjo, kad jei kas nors pasaulyje ir gali suprasti, ką man tenka išgyventi, tai tik jis. Be to, nelabai turėjau iš ko rinktis.

– Aš galiu jį surasti, – lėtai pasakiau. – Jis pats manęs ieško.

– Ką? – Michailas iš nuostabos kilstelėjo antakius. – Iš kur žinai?

– Jis man rašo laiškus.

Michailo veidas akimirksniu atgavo sergėtojams būdingą griežtumą.

– Vadinasi, gali jį rasti… Surink komandą ir jį nužudyk.

Paskutinis žodis privertė krūptelėti, bet vis tiek nesusilaikiusi išpyškinau:

– Ar patikėtum, jei pasakyčiau, kad jį galima išgelbėti?

– Norėjai pasakyti – nužudyti?

Papurčiau galvą.

– Ne… Tikrai išgelbėti. Atversti dampyru.

– Ne, – greit atsakė Michailas. – Tai neįmanoma.

– O gal ir įmanoma. Pažįstu žmogų, kuris jau yra tai padaręs – atvertęs strigojų dampyru. – Na gerai, šiek tiek sumelavau. Nepažinojau Roberto, bet juk nepradėsiu aiškinti, kad pažįstu tik jo netikrą brolį ir taip toliau…

– Tai neįmanoma, – pakartojo Michailas. – Strigojai mirę. Negyvi.

– Bet jei yra vilties? – paklausiau. – Jei yra vilties, kad Karp… kad Sonia atvirstų moroje? Ir vėl galėtumėt būti kartu?

Žinoma, tai neapsaugotų jos nuo beprotybės priepuolių, bet smulkmenas nutariau palikti vėlesniam laikui.

Regis, laukiant jo atsakymo praėjo visa amžinybė. Mano nerimas augo. Pažadėjau Mijai greit grįžti, be to, ir Lisos įtaiga netruks amžinai. Jei nepaskubėsiu, planas žlugs. Tačiau atidžiau įsižiūrėjusi į sergėtojo veidą supratau, kad jis dvejoja. Meilė Soniai vis dar ruseno Michailo širdyje.

– Jei sakai tiesą, – nors tuo ir netikiu, – tada vyksiu su tavim.

Ką? Ne, ne, taip nieko nebus.

– Negalima, – greit atsakiau. – Aš jau surinkau komandą. – Dar vienas melas. – Jei mūsų bus per daug, viskas gali žlugti. Bet tikrai neketinu to daryti viena, – užbėgau už akių galimam prieštaravimui. – Jei tikrai nori padėti, – jei tikrai nori ją susigrąžinti, – paleisk mane.

– Tai negali būti tiesa, – pakartojo Michailas, bet balse pasigirdo dvejonė, ir aš ja pasinaudojau.

– Ar sutiktum rizikuoti?

Sergėtojas tylėjo. Mane išmušė karštis. Michailas trumpam užsimerkė ir giliai atsiduso. Paskui pasitraukė į šalį.

– Paskubėk.

Vos nesusmukau ant grindų iš palengvėjimo ir greitai čiupau už durų rankenos.

– Ačiū. Labai tau ačiū.

– Per tave galiu turėti nemalonumų, – pasakė Michailas nuvargusiu balsu. – Netgi netikiu tuo, ką sakai.

– Bet neprarandi vilties. – Man nė nereikėjo atsakymo, išskaičiau tai jo akyse. Atidariau duris, tada paskutinįkart atsigręžiau. Sergėtojas nebeslėpė savo skausmo ir kančios. – Jei kalbėjai rimtai… jei tikrai nori padėti… galėtum kai ką padaryti.

Atsiradus dar vienai dėlionės detalei padaugėjo galimybių, kad mums pasiseks. Paaiškinau, kaip jis galėtų padėti, ir nustebau, kaip greitai Michailas sutiko. Supratau, kad mudu labai panašūs. Abu žinojom, kad atversti strigojų neįmanoma… tačiau beviltiškai troškom tuo tikėti.

Išėjusi iš saugyklos pasileidau tekina. Dono savo vietoje neradau. Kažin ką Mija jam padarė? Bet neketinau čia užtrukti, išėjau į kiemą, kur buvom susitarę susitikti. Mija su Lisa jau laukė manęs, neramiai žingsniuodamos iš vieno kampo į kitą. Praėjus pavojui per mudviejų ryšį pajutau Lisos susijaudinimą.

– Ačiū Dievui, – pasakė draugė išvydusi mane. – Jau manėm, kad įkliuvai.

– Na… tai ilga istorija. – Daugiau nieko neaiškinau. – Gavau, ką norėjau. Netgi daugiau. Manau, mums pavyks.

Mija žvelgė į mane su nerimu, bet susidomėjusi.

– Kaip norėčiau žinoti, ką judvi rezgate…

Aš tik papurčiau galvą ir mes patraukėme atgal.

– Patikėk, šito tau geriau nežinoti.

PENKTAS

NUSPRENDŽIAU, KAD GERIAUSIA bus eiti pas Lisą ir nieko nelaukiant peržiūrėti dokumentus. Pasakojant apie susitikimą su Michailu, – Mijai apie jį neužsiminiau, – Lisos jausmai keitėsi kaip kaleidoskope: nuostaba, baimė, susižavėjimas, kad mudu su Michailu esame pasiryžę tiek daug padaryti dėl mylimųjų. Ji klausė savęs: Ar aš galėčiau taip pasiaukoti dėl Kristiano? Galėčiau – pernelyg stipriai jį myliu. Nė velnio aš jo nemyliu. Laimė, mano galva buvo užimta kitais dalykais, antraip būčiau pasiutusi.

– Kas tau? – nustebusi paklausė Lisa.

Pasirodo, skaitydama jos mintis nejučia garsiai atsidusau. Nenorėdama išsiduoti parodžiau ant lovos paskleistus popierius.

– Mėginu juose susigaudyti, – paaiškinau. Ir nemelavau, susigaudyti buvo sunku.

Kalėjimo brėžiniai buvo sudėtingi. Kameros tik dviejuose aukštuose, visos vienutės. Paaiškinimo nebuvo, bet priežastis akivaizdi – kaip minėjo Eibas, reikėjo apsaugoti kalinius, kad jie nepaverstų vienas kito strigojais. Kai esi įkalintas iki gyvos galvos, gali greit palūžti ir nužudyti kameros draugą, kad taptum strigojum ir galėtum pabėgti. Visos kameros buvo pastato centre, jas supo sergėtojų patalpos, „mankštos aikštelės“, virtuvės ir maitintojų kambariai. Radau netgi aprašyta, kaip keičiasi apsauga, kada maitinami kaliniai. Sprendžiant iš dokumentų, juos pas maitintojus vesdavo po vieną ir griežtai saugodavo. Kaliniai kraujo gaudavo labai nedaug, kad būtų nusilpę ir nesugebėtų paversti strigojumi savo nelaimės draugo.

Informacija naudinga, bet kažin ar aktuali, nes visi dokumentai buvo surašyti prieš penkerius metus. Per tiek laiko viskas tikriausiai pasikeitė, ką jau kalbėti apie tai, kad kalėjimai apsirūpino pažangesne stebėjimo technika. Tikriausiai vieninteliai duomenys, kuriais galėjau pasikliauti, buvo kalėjimo vieta ir pastato planai.

– Kaip sekasi daryti amuletus? – paklausiau Lisos.

Nors jai nepavyko į mano žiedą perkelti tiek gydomosios magijos kaip Oksanai, pastebėjau, kad tamsos poveikis susilpnėjo. Lisa padarė žiedą ir Adrianui, bet nepasakyčiau, kad jis susilpnino žalingus įpročius, kurių vaikinas griebdavosi norėdamas atsispirti beprotybei.

Lisa gūžtelėjo ir apsivertė ant nugaros. Jautėsi išsekusi, bet dėl manęs stengėsi neužmigti.

– Neblogai. Norėčiau susipažinti su Oksana.

– Gal kada nors, – neaiškiai numykiau. Kažin ar Oksana sutiktų iškeliauti iš Sibiro. Ji pabėgo su savo sergėtoju, tad dabar stengėsi niekam nekristi į akis. Po mano sukelto sąmyšio visai nenorėjau, kad į Rusiją vyktų pati Lisa. – Ar pavyko perkelti į amuletus kitų kerų, ne tik gydomųjų? – Ir iškart atsakiau į savo klausimą. – Ak taip, tiesa. Šaukštas.

Lisa norėjo nusišypsoti, bet šypseną užgniaužė žiovulys.

– Nepasakyčiau.

– Hmm…

– Hmm?

Žvilgtelėjau į kalėjimo planus.

– Būtų gerai, jei daugiau amuletų užkerėtum įtaiga. Sergėtojai turi matyti tai, ką norime mes.

Jeigu jau Viktoras – jo įtaiga nė iš tolo neprilygo Lisos – gebėjo sukurti aistros amuletą, Lisa tikrai galėtų padaryti tai, ko prašau. Tereikia daugiau praktikos. Pagrindinius principus ji jau perprato, tik sunkiai sekėsi išlaikyti kerus ilgesnį laiką. Deja, kuriant amuletus eikvojamas dvasios elementas, ir nors šalutinis poveikis pasireiškia ne iš karto, ateityje tai gali turėti liūdnų pasekmių.

Lisa klausiamai žiūrėjo į mane, bet pamačiusi, kad ji vėl pradeda žiovauti, liepiau nesukti dėl to galvos – viską paaiškinsiu rytoj. Ji nesiginčijo, todėl atsisveikinusi patraukiau tiesiai į lovą. Šiąnakt miegosiu nedaug, tad reikia išnaudoti bent tas kelias valandas. Rytoj laukia sunki diena.

Paprastai sergėtojai vilki kasdieniais drabužiais, tik Viktoro teismui buvau pasirinkusi dailesnį juodos su baltu uniformos variantą. Tačiau iškilmingi renginiai reikalauja atitinkamo aprangos kodo, tad kitą rytą po įžūlaus įsilaužimo į saugyklas pirmą kartą susidūriau su sergėtojų mada.

Viktoro teismui drabužiai buvo skolinti, o dabar gavau specialiai man siūtą oficialią sergėtojos uniformą: juodas kelnes, baltą susagstomą palaidinę ir juodą švarkelį. Kostiumėlis buvo sukirptas paprastai, bet pabrėžė figūros apvalumus. Patenkinta apžiūrėjau save veidrodyje. Kiek padvejojusi susukau plaukus į kuodelį, kad matytųsi tatuiruotės. Odą vis dar peršėjo, bet tvarstis jau buvo nuimtas. Atrodžiau labai… profesionaliai. Netgi šiek tiek priminiau Sidnę. Sidnė – alchemikė, žmogus, padedantis morojams ir dampyrams nuslėpti vampyrų pėdsakus nuo išorinio pasaulio. Ji visados rengiasi taip, lyg lauktų verslo susitikimas. Ne kartą buvo apėmusi pagunda Kalėdoms nusiųsti jai odinį portfelį.

Mums retai kada pasitaiko proga pasipuošti, bet šiandien buvo viena tų dienų: po egzamino ir išleistuvių tai svarbiausias įvykis ką tik baigusio Akademiją sergėtojo gyvenime. Visiems naujiems sergėtojams buvo surengti iškilmingi priešpiečiai, juose dalyvavo ir morojai, turintys teisę į apsaugą, – gera proga susitikti su kandidatais. Buvo paskelbti Akademijos baigimo rezultatai – dabar morojai galėjo su mumis susipažinti ir pasirinkti būsimą sergėtoją. Savaime suprantama, dauguma jų buvo kilmingi, tačiau dalyvavo ir keletas nekilmingų, bet svarbias pareigas užimančių morojų.

Neturėjau jokio noro girtis savo pasiekimais ar ieškoti garsios šeimos. Lisa vienintelė, kurią noriu sergėti. Bet vis tiek stengiausi padaryti gerą įspūdį. Turiu visiems parodyti, kad tinkamiausia sergėtoja Lisai esu aš.

Į didžiąją menę atėjau kartu su Lisa. Tik čia visi galėjome sutilpti, nes priešpiečiuose dalyvavo ne tik Šv. Vladimiro absolventai – savo sergėtojus atsiuntė visos šalies akademijos. Pasijutau tarsi juodoje su baltu jūroje. Kur ne kur blykstelėdavo spalvos – pasipuošę kilmingi morojai šiek tiek pagyvino spalvų paletę. Freskomis ištapytos sienos švytėjo. Lisa nevilkėjo vakarinės suknelės, bet atrodė labai elegantiškai su žalsvai mėlyna neapdoroto šilko suknele, išryškinančia figūrą.

Kilmingi morojai, nuo gimimo pripratę prie tokių renginių, jautėsi laisvai, deja, to tikrai negalėjau pasakyti apie savo klasės draugus. Bet tai buvo nesvarbu – ne mes turėjome megzti pažintis, prie sergėtojų turėjo prieiti patys morojai. Visi absolventai segėjo metalines korteles su išgraviruotais vardais, – jokių pigių popierinių lipdukų, – kad panorę pasikalbėti kilmingieji žinotų, su kuo bendrauja.

Nesitikėjau, kad mane kas nors užkalbins, tad mudvi su Lisa patraukėme tiesiai prie bufeto, o paskui, susiradusios ramų kampelį, ėmėme ragauti užkandėles ir ikrus. Tiesą sakant, ikrus valgė tik Lisa, jie man pernelyg priminė Rusiją.

Žinoma, pirmas mus susirado Adrianas. Kreivai šyptelėjau.

– Ką čia veiki? Tu neturi teisės į apsaugą.

Adrianas neturėjo jokių konkrečių planų, tad buvo manoma, kad jis liks rūmuose, o tokiu atveju asmeninė apsauga nereikalinga. Žinoma, viskas pasikeistų, jei jis nuspręstų išvykti.

– Tiesa, bet negalėjau praleisti tokio renginio, – atsakė jis, žaisdamas su šampano taure. Negi Lisos užkerėtas žiedas neveikia? Aišku, viena kita taurė dar ne pasaulio pabaiga, ir jo pažadai šiuo klausimu nebuvo itin konkretūs. Be to, ir aš pati labiau norėjau atpratinti vaikiną nuo rūkymo.

– Nespėji gintis potencialių darbdavių?

Papurčiau galvą.

– Kam reikalinga pašėlusi Rouz Hetavėj, kuri bet kurią akimirką gali mesti darbą dėl asmeninių užgaidų?

– Daug kam, – atsakė Adrianas. – Tikrai. Nustebinai per egzaminą, be to, visi mano, kad buvai išvykusi žudyti strigojų. Kai kam tai patinka.

– Jis teisus, – išgirdau pažįstamą balsą.

Pakėlusi akis išvydau besišypsančią Tašą Ozerą. Nepaisant veidą bjaurojančio rando, ji atrodė nuostabiai, netgi didingai: žvilgantys juodi plaukai, tamsiai mėlynas sijonas ir nėrinių palaidinė. Komplektą užbaigė aukštakulniai ir papuošalai – šito iš jos tikrai nesitikėjau.

Apsidžiaugiau ją išvydusi – nė nežinojau, kad ji rūmuose. Staiga dingtelėjo viena mintis.

– Ar tau pagaliau suteikė teisę į apsaugą?

Morojų kilmingieji turėjo savų, rafinuotų būdų parodyti atstumtiesiems jų vietą. Privilegija turėti sergėtojus iš Ozerų buvo atimta už tai, ką kadaise padarė Kristiano tėvai. Nesąžininga. Ozeros turi turėti tas pačias teises kaip ir kiti kilmingieji.

Taša linktelėjo.

– Taip jie tikisi mane nutildyti. Kad neskatinčiau morojų kautis drauge su sergėtojais. Savotiškas kyšis.

– Neabejoju, kad atsisakysi.

– Kodėl? Bent jau turėsiu nemokamą treniruočių partnerį. – Tašos šypsena prigeso, ji neramiai žvilgtelėjo į mane. – Tikiuosi, neįsižeisi, bet… aš paprašiau tavęs, Rouz.

Mudvi su Lisa nustebusios susižvelgėm.

– O! – nė nežinojau, ką atsakyti.

– Tikiuosi, tave skirs Lisai, – skubiai pridūrė aiškiai sutrikusi Taša. – Tačiau karalienė nelinkusi keisti savo sprendimų, o tokiu atveju…

– Gerai, – atsakiau. – Jei jau negalėsiu saugoti Lisos, mieliau saugosiu tave nei ką kitą.

Pasakiau tiesą. Saugoti Lisą norėjau labiau už viską pasaulyje, bet jei turėsime išsiskirti, šimtąkart geriau Taša nei koks arogantiškas kilmingasis. Be abejo, mano galimybė būti paskirtai saugoti Tašos tokia pat menka, kaip ir gauti saugoti Lisą. Pykstantieji už ne kartą mestą Akademiją pasistengs, kad negaučiau geros vietos. Taša gavo teisę į apsaugą, bet abejojau, ar kas nors paisys jos nuomonės. Taigi mano ateitis vis dar miglota.

– Nieko sau! – įsižeidęs, kad po Lisos nepasirinkau jo, šūktelėjo Adrianas.

Papurčiau galvą.

– Gerai žinai, kad turėsiu saugoti moterį. Be to, kad gautum asmeninį sergėtoją, turi imtis kokios nors veiklos.

Pajuokavau, bet iš surauktų Adriano antakių supratau, kaip jį įskaudinau. Tuo tarpu Tašai, regis, palengvėjo.

– Džiaugiuosi, kad neprieštarauji. Iš savo pusės padarysiu viską, kad jums padėčiau. – Ji pavartė akis. – Nors nesakau, kad mano nuomonė čia ką nors reiškia.

Nemačiau prasmės dalytis savo nuogąstavimais su Taša, todėl tik padėkojau už siūlymą. Tuo metu prie mūsų prisidėjo dar viena viešnia – Daniela Ivaškova.

– Adrianai, – švelniai subarė ji sūnų, – negali atimti Rouz ir Vasilisos iš kitų. – Tada pasisuko į mudvi. – Jus norėtų pamatyti karalienė.

Nieko sau. Mudvi su Lisa pakilom, bet Adrianas liko sėdėti – jis nebuvo nusiteikęs pasimatyti su teta. Taša, regis, irgi. Pamačiusi ją, Daniela mandagiai linktelėjo.

– Ledi Ozera!

Ir nuėjo tikėdamasi, kad seksime jai iš paskos. Argi ne ironiška? Daniela neprieštarauja mūsų su Adrianu draugystei, bet kaip ir visi kiti smerkia Ozeras. Matyt, tiek to jos gerumo.

Tačiau Taša buvo pripratusi prie tokio elgesio.

– Sėkmės, – palinkėjo mums ir pažvelgė į Adrianą. – Dar šampano?

– Ledi Ozera, – oriai atsakė jis, – skaitote mano mintis.

Jau norėjau sekti paskui Lisą, bet staiga mano akį patraukė Tašos papuošalai.

– Ar jie sidabriniai? – paklausiau.

Moteris nejučia palietė opalų vėrinį. Pirštus dabino trys žiedai.

– Taip, kodėl klausi?

– Suprantu, kad nuskambės keistai… nors ko daugiau iš manęs tikėtis… Bet ar negalėtum jų paskolinti?

Grįžtelėjusi į mane Lisa iškart suprato, ką turiu omeny. Mums reikėjo daugiau amuletų, bet pristigom sidabro. Taša nustebusi kilstelėjo antakius, bet, kaip ir dauguma mano draugų, manim pasitikėjo.

– Žinoma. Bet gal vėliau? Nesinori nusiimti papuošalų vidury vakarėlio.

– Gerai.

– Atsiųsiu juos į tavo kambarį.

Sėkmingai išsprendusios amuletų klausimą, mudvi su Lisa susiradom Tatjaną. Karalienė buvo apsupta gerbėjų ir padlaižių. Daniela tikriausiai suklydo sakydama, kad Tatjana nori matyti mus abi. Vis dar nepamiršau, kaip buvau aprėkta už tada dar tariamą draugystę su Adrianu, o karalienės elgesys pas Ivaškovus irgi neprivertė pakeisti nuomonės, tikrai netapome geriausiomis draugėmis.

Tačiau, mano nuostabai, išvydusi mudvi su Lisa Tatjana nusišypsojo.

– Vasilisa! Rozmari!

Ji pamojo prieiti arčiau, gerbėjai prasiskyrė. Nedrąsiai žengiau paskui Lisą. Negi karalienė apšauks mane prieš tiek svečių? Matyt, ne. Ji tenorėjo supažindinti Lisą su dar keliais kilmingaisiais, tad pirmiausia pristatė ją. Visiems buvo smalsu susitikti su Dragomirų princese. Paskui buvau pristatyta aš, nors girdama mane karalienė nepersistengė, kalbėjo santūriau negu apie Lisą. Tačiau vien tai, kad buvau pripažinta, atrodė neįtikėtina.

– Vasilisa, – kreipėsi į ją Tatjana, kai buvo baigti formalumai. – Manau, artimiausiu metu turėtum apsilankyti Li koledže. Susitariau, kad tave priimtų kitą savaitę. Tebūnie tai dovana gimimo dienos proga. Savaime suprantama, tave lydės Serena ir Grantas, bet aš skirsiu dar keletą sergėtojų. – Serena ir Grantas buvo Lisos sergėtojai, pakeitę mudu su Dimitrijum. Aišku, jie vyks kartu. Tada Tatjana pridūrė pribloškiamą naujieną: – Žinoma, jei tik nori, Rouz, ir tu gali vykti kartu. Be tavęs Lisai kažin ar norėsis švęsti.

Lisa nušvito. Li koledžas. Masalas, dėl kurio ji sutiko likti rūmuose. Lisa ieškojo geriausio koledžo ir karalienė suteikė galimybę jame mokytis. Dabar išgirdusi, kad galės ten apsilankyti, ji tiesiog nesitvėrė džiaugsmu. Be to, aštuonioliktąjį gimtadienį galės atšvęsti su manim. Šios puikios naujienos atitraukė jos mintis nuo Viktoro ir Kristiano, o tai jau daug pasako.

– Ačiū, jūsų didenybe. Bus nuostabu.

Tačiau aš žinojau, kad tuo metu mūsų čia gali ir nebebūti – jei tik išdegs mano planas. Bet nenorėjau gadinti Lisai nuotaikos, be to, negalėjau apie tai užsiminti girdint kilmingiesiems. Tiesą sakant, tebebuvau apstulbinta karalienės kvietimo. Tatjana daugiau nieko nebepridūrė ir toliau kalbėjosi su kitais. Tačiau kreipdamasi į mane buvo maloni – kiek ji gali būti maloni – visai kaip pas Ivaškovus. Nesakau, kad tapome geriausiomis draugėmis, bet ji bent jau nebesielgė kaip paskutinė kalė. Gal Daniela vis dėlto buvo teisi?

Visi vėl įsitraukė į rafinuotą pašnekesį, stengdamiesi padaryti karalienei kuo didesnį įspūdį, ir aš pasijutau nebereikalinga. Apsidairiusi išvydau žmogų, su kuriuo seniai norėjau pasišnekėti, tad neaiškiai kažką numykusi dingau – dabar Lisa gali apsieiti ir be manęs.

– Edi! – šūktelėjau eidama per menę. – Pagaliau tu vienas.

Išvydęs mane Edis Kastilas nusišypsojo. Jis taip pat buvo dampyras, aukštas, pailgo, simpatiško, kiek vaikiško veido. Neklusnūs šviesūs plaukai šįkart buvo tvarkingai surišti. Kadaise Lisa tikėjosi, kad mudu su Edžiu tapsim pora, bet mes likome tik draugai. Geriausią Edžio draugą Meisoną, kuris buvo pametęs dėl manęs galvą, nužudė strigojai. Jam žuvus mudu su Edžiu ėmėme vienas kitą globoti. Per išpuolį prieš Šv. Vladimiro akademiją Edį buvo pagrobę strigojai. Išgyvenimai jį užgrūdino ir padarė rimtu sergėtoju – kartais net pernelyg rimtu. Norėjau, kad jis labiau džiaugtųsi gyvenimu, tad dabar maloniai nustebau išvydusi kibirkštėles rudose jo akyse.

– Sakyčiau, visi kilmingieji mėgina palenkti tave savo pusėn, – paerzinau. Beje, tai buvo ne pokštas. Visą vakarą nenuleidau nuo Edžio akių – jis nuolat su kuo nors kalbėjosi. Edžio duomenys buvo pavyzdiniai. Košmariški išgyvenimai paliko jo sieloje randų, bet padėjo tapti patyrusiu sergėtoju. Jis baigė geriausiais pažymiais ir per egzaminą gavo aukščiausius vertinimus. Ir, svarbiausia, buvo daug patikimesnis už mane. Tikras laimikis.

– Regis, taip, – nusijuokė Edis. – Tikrai šito nesitikėjau.

– Nesikuklink. Esi geriausias iš visų.

– Tik ne lyginant su tavim.

– Kurgi ne. Ar matai prie manęs išsirikiavusią eilę? Kiek žinau, manęs paprašė tik Taša Ozera. Na ir, žinoma, Lisa.

Edis susimąstė.

– Galėjo būti ir blogiau.

– Ir bus blogiau. Žinau, kad manęs neskirs nė vienai iš jų.

Kelias akimirkas tylėjom ir staiga mane apėmė nerimas. Priėjau prie Edžio paprašyti paslaugos, bet dabar suabejojau. Jo laukia stulbinama karjera. Tiesa, jis geras draugas ir, jei tik paprašyčiau, tikrai padėtų, bet… pajutau, kad negaliu prašyti tokio dalyko. Tačiau kaip ir Mija Edis buvo pastabus.

– Kas nutiko, Rouz? – Jo balse pasigirdo susirūpinimo gaidelės.

Papurčiau galvą. Ne. Negaliu jo šito prašyti.

– Nieko.

– Rouz, – griežtai pakartojo jis.

Nusisukau nedrįsdama pažvelgti draugui į akis.

– Nieko tokio. Tikrai.

Paprašysiu pagalbos kieno nors kito.

Staiga Edis kilstelėjo man smakrą ir privertė pažvelgti į akis.

– Ko norėjai paprašyti?

Tylėdama žvelgiau į jį. Elgiuosi savanaudiškai rizikuodama draugų reputacija, netgi gyvybe. Jei Lisa nebūtų susiriejusi su Kristianu, paprašyčiau jo. Bet dabar man liko tik Edis.

– Vieno dalyko… kiek ekstremalaus…

Edžio veidas tebebuvo rimtas, bet lūpas iškreipė šypsena.

– Rouz, viskas, ko tu imiesi, yra ekstremalu.

– Bet ne tiek. Tai… tai gali sugriauti tavo ateitį. Negaliu šito prašyti.

Vaikino šypsena dingo.

– Nesvarbu, – nenusileido Edis. – Jei tau manęs reikia, sutinku. Kad ir kas tai būtų.

– Tu nė nežinai, kas tai.

– Aš tavim pasitikiu.

– Tai nelegalu. Netgi savotiška išdavystė.

Jis trumpam susimąstė, bet laikėsi savo.

– Kad ir kas tai būtų, aš tau padėsiu.

Du kartus išgelbėjau Edžiui gyvybę, tad supratau, jog dabar jis kalba rimtai. Jis jaučiasi skolingas ir padarys viską, ko paprašysiu. Ne dėl kvailos meilės, o iš draugiškumo ir lojalumo.

– Tai nelegalu, – pakartojau. – Teks palikti rūmus… dar šįvakar. Ir nežinau, kada grįšime.

Tiesą sakant, labai gali būti, kad visai negrįšime. Jei susidursime su kalėjimo sargais, vykdydami savo pareigas jie gali griebtis kraštutinių priemonių – galų gale to buvome mokomi visą gyvenimą. Bet savo plano vien su Lisos įtaiga neįgyvendinsiu. Man reikia dar vieno padėjėjo.

– Tik pasakyk kada.

Ir viskas. Nieko neaiškinau apie mūsų sumanymą, tik pasakiau, kur šįvakar susitiksim ir ką jis turėtų pasiimti. O Edis irgi nieko neklausinėjo. Pažadėjo ateiti, ir tiek. Paskui prie jo priėjo kilmingieji ir aš pasitraukiau į šalį. Žinojau, kad Edžiu galiu pasikliauti.

Sunkiai nuvijau šalin kaltės jausmą, kad griaunu jo ateitį.

Edis atėjo sutartu laiku, Lisa irgi. Nors mums buvo naktis, iš tiesų švietė saulė. Pajutau tą patį nerimą, kaip ir einant į saugyklas su Mija. Dieną buvome kaip ant delno, kita vertus, tokiu metu visi miegojo. Sėlinome pakampiais, stengdamiesi niekam nekristi į akis. Prie garažų turėjome susitikti su Michailu. Angarai stovėjo rūmų pakraštyje, čia nebuvo matyti nė gyvos dvasios.

Radome garažą, apie kurį pasakojo Michailas. Laimė, jis buvo tuščias. Lengviau atsidusome. Michailas nužvelgė mus, aiškiai stebėdamasis mano „komanda“, bet nieko nebeklausė ir nesisiūlė prisidėti. Vėl pasijutau kalta. Jis irgi rizikavo savo ateitimi.

– Teks susispausti, – susimąstęs tarė.

Prisiverčiau nusišypsoti.

– Mes visi draugai.

Michailas nė nešyptelėjo ir parodė į juodo dodžo bagažinę. Pasirodo, jis nejuokavo kalbėdamas apie „susispaudimą“. Dodžas buvo naujausio modelio – gaila, nes senesnieji kur kas erdvesni. Bet sergėtojai naudojosi tik pažangiausia technika.

– Kai būsim pakankamai toli, sustosiu ir jus išleisiu, – pažadėjo.

– Nieko mums nenutiks, – nuraminau jį ir kitus. – Lipam.

Lisa, Edis ir aš susirangėme bagažinėje.

– O Dieve, – sumurmėjo Lisa. – Tikiuosi, nė vieno nekamuoja klaustrofobija.

Sugriuvome vienas ant kito. Bagažinė buvo erdvi, bet tikrai nepritaikyta trims paaugliams. Išnyko bet koks privatumas. Patenkintas, kad sutilpome, Michailas užtrenkė bagažinę, ir mus apgaubė tamsa. Netrukus išgirdau užvedamo variklio garsą, ir automobilis pajudėjo.

– Kaip manai, kada sustosime? – paklausė Lisa. – Jei tik iki to nemirsim apsinuodiję dujomis.

– Mes dar nė neišvažiavom iš rūmų, – atsakiau.

Lisa atsiduso.

Dodžas įsibėgėjo, bet greitai sustojo. Matyt, Michailas privažiavo vartus ir stabtelėjo pasišnekėti su sergėtojais. Jis pažadėjo sugalvoti įtikinamą išvykimo priežastį, tad sergėtojai neturėtų per daug klausinėti ar apieškoti automobilio. Rūmuose, kitaip negu Šv. Vladimiro akademijoje, bėglių nebuvo. Svarbiausia apsisaugoti nuo nekviestų svečių.

Tačiau netrukus mane apėmė nerimas. Ko jis ten taip ilgai gaišta? Tada automobilis pajudėjo ir mes lengviau atsidusome. Dodžas važiavo vis greičiau, po kokių poros kilometrų sustojo. Atsidarė bagažinė ir mes iššokome lauk. Dar niekada taip nesidžiaugiau gavusi įkvėpti gryno oro. Įsitaisiau priekyje šalia Michailo, Lisa su Edžiu susėdo gale. Michailas važiavo toliau nepratardamas nė žodžio.

Kurį laiką mane dar graužė sąžinė, kad įvėliau čia ir savo draugus, bet dabar jau nieko nepakeisi. Jaučiausi kalta ir dėl Adriano – jis tikrai būtų padėjęs, bet negalėjau prašyti jo pagalbos.

Tad patogiau atsilošiau sėdynėje ir visas mintis sutelkiau į mūsų laukiančią užduotį. Iki oro uosto dar valanda kelio, o tada skrisim į Aliaską.

ŠEŠTAS

– ŽINOT, KO MUMS REIKIA?

Sėdėjau tarp Edžio ir Lisos lėktuve, skrendančiame iš Siatlo į Ferbanksą. Buvau žemiausia iš visų trijų, bet vadė, todėl nutariau tenkintis vidurine vieta, kad būtų patogiau kalbėtis su draugais.

– Geresnio plano? – paklausė Lisa.

– Stebuklo? – rėžė Edis.

Prieš atsakydama pašnairavau į draugus. Tai bent pokštininkai.

– Ne. Technikos. Jei norim, kad mums pasisektų, reikia technikos.

Pabaksnojau į kalėjimo brėžinius ant kelių. Michailas nuvežė mus iki nedidelio oro uosto netoli rūmų, tam teprireikė valandos. Iš ten pasiekėme Filadelfiją, iš jos – Siatlą, o dabar skridome į Ferbanksą. Man tai priminė labai ilgus skrydžius iš Sibiro į Jungtines Valstijas. Tada taip pat grįžau per Siatlą. Dingtelėjo, kad šis miestas – vartai į nežinomybę.

– Maniau, viskas, ko mums reikia, tai šiek tiek smegenų? – nusišaipė Edis.

Nors į sergėtojo pareigas jis žiūrėjo itin rimtai, atsipalaidavęs dažnai tapdavo sarkastiškas. Tačiau dabar jis nebuvo visiškai atsipalaidavęs, mat daugiau sužinojo apie mūsų sumanymą (bet tikrai ne viską). Kita vertus, neabejojau, kad lėktuvui nusileidus Edis suims save į rankas. Išgirdęs, kad ketiname ištraukti iš kalėjimo Viktorą Daškovą, jis, savaime suprantama, buvo sukrėstas. Edžiui nepasakojau nei apie Dimitrijų, nei apie dvasios elementą, tik pasakiau, kad Viktoro išlaisvinimas – žingsnelis mūsų tikslo link. O Edis taip manim pasitikėjo, kad daugiau nieko neklausė. Kažin kaip jis reaguos sužinojęs visą tiesą?

– Pirmiausia mums reikia GPS, – pasakiau. – Šitas daiktas rodo tik ilgumą ir platumą, o to neužtenka.

– Neturėtų būti sunku, – pasakė Lisa, rankose vartydama apyrankę. Ji atlenkė stalelį ir paskleidė Tašos papuošalus. – Neabejoju, kad net Aliaskoje esama pažangių technologijų, – dar mėgino pajuokauti, bet per ryšį jaučiau, kaip ji jaudinasi.

Gera Edžio nuotaika prigeso.

– Tikiuosi, neketini įsigyti ginklų ar ko panašaus?

– Ne. Tikrai ne. Jei viskas eisis, kaip numatyta, niekas nė nesužinos, kad ten buvome.

Pasipriešinimo greičiausiai neišvengsime, bet tikėjausi sumažinti jį iki minimumo.

Lisa atsiduso ir padavė man apyrankę. Ji nerimavo, nes didžioji mano sumanymo dalis priklausė nuo jos amuletų – tiesiogine ir perkeltine prasme.

– Nežinau, ar veikia, bet gal padės.

Paėmiau apyrankę ir užsisegiau ant riešo. Nieko nepajutau, bet kerų dažniausiai ir taip nejausdavau. Adrianui palikau raštelį, kuriame paaiškinau, kad mudvi su Lisa turim „mergaitiškų reikalų“ prieš mano paskyrimą ir jos apsilankymą koledže. „Mergaitiški reikalai“- rimtas pasiteisinimas, bet jis vis tiek pasijus įskaudintas, kad nebuvo pakviestas dalyvauti pašėlusiame nuotykyje – jei išvis patikės raštelio turiniu. Adrianas jau neblogai mane pažįsta ir žino, kad visada turiu slaptų kėslų. Beliko tikėtis, kad mūsų pasigedus jis papasakos rūmų pareigūnams mano versiją. Aišku, už tai teks atsakyti, bet pašėlęs savaitgalis – tai viena, o įsilaužimas į kalėjimą – visai kas kita. Nors, jei kalbėsim atvirai, kažin ar man pavyks dar labiau susigadinti reputaciją. Nerimą kėlė tai, kad Adrianas galėjo lankyti mane sapnuose ir taip išgauti, kur esu ir ką veikiu. Tai dar viena įdomi – nors kartais erzinanti – dvasios elemento savybė. Lisa dar nemokėjo vaikščioti po sapnus, bet šiek tiek perprato patį principą. Todėl pamėgino užkerėti apyrankę, kad Adrianas nepatektų į mano sapnus.

Lėktuvui pradėjus leistis Ferbankse pažvelgiau pro langą ir išvydau aukštas pušis ir žalią žolę. Perskaičiau Lisos mintis – dabar Aliaskoje vasara, bet ji vis tiek tikėjosi išvysti sniegynus ir ledynus. O aš dar Sibire išmokau atsikratyti stereotipų. Didžiausią nerimą kėlė saulė. Rūmus palikome vidurdienį, bet keliavome į vakarus, todėl laikas tarsi sustojo. Nors jau buvo devinta vakaro, žydrame šiaurės danguje skaisčiai švietė saulė.

Tiesa, ji suteikė ir savotišką apsaugą. Edžiui ir Lisai nieko nesakiau, bet Dimitrijus visur turėjo savo šnipų. Šv. Vladimiro akademijoje ir rūmuose jis negalėjo manęs pasiekti, bet laiške buvo aiškiai parašyta, kad jis laukia, kada peržengsiu apsauginius žiedus. Nežinojau, kaip jis mane seka, bet nebūčiau nustebusi, jei paaiškėtų, kad rūmus stebi jo žmonės. Iš rūmų išvykome pasislėpę bagažinėje, tačiau visai tikėtina, kad Dimitrijus jau mina man ant kulnų. Tačiau šviesa, trukdanti pabėgti kaliniams, apsaugos ir mus. Grėsmingiausios bus kelios trumpos nakties valandos, bet jei pavyks greitai susisukti, netrukus paliksim Aliaską. Kita vertus, tai gali tapti kliūtimi – saulė jau bus nusileidusi.

Pirmieji sunkumai iškilo, kai oro uoste norėjome išsinuomoti automobilį. Nors mudviem su Edžiu jau buvo po aštuoniolika, niekas nenorėjo nuomoti mašinos vaikigaliams. Kai mums buvo atsakyta ir trečioje vietoje, pradėjau siusti. Kas galėjo pagalvoti, kad sutrukdys tokia smulkmena? Galiausiai ketvirtoje vietoje moteris kiek dvejodama pasakė, kad už kelių kilometrų rasime vyruką, kuris išnuomos automobilį, jei nepagailėsime žalių.

Smagiai žingsniavome šviečiant saulei, bet pastebėjau, kad Lisa ima silpti. Badas iš „Bado autonuomos“ nebuvo toks apsileidęs, kaip galėjai tikėtis, ir už siaubingą kainą išnuomojo automobilį. Tada susiradom kambarį nedideliame motelyje ir dar kartą aptarėm savo planą.

Mūsų turimi duomenys bylojo, kad kalėjimas veikia vampyrų režimu, vadinasi, naktį ten visi atgyja. Nusprendėme palaukti motelyje iki ryto, kol ateis morojų „naktis“, ir trumpai numigti. Lisa per tą laiką galės padirbėti su amuletais. Kambarį buvo lengva apginti nuo įsibrovėlių.

Užmigusi Adriano nesapnavau – ir, ačiū Dievui, – o tai reiškė, kad arba jis patikėjo mergaičių išvyka, arba jam nepavyko pralaužti Lisos kerų. Ryte apsiblausę paskubomis sukramsnojom po kelias spurgas. Laiko juostų ir režimų kaita išmušė mus iš vėžių.

Tačiau cukrus suteikė energijos ir palikę Lisą mudu su Edžiu išėjome apsižvalgyti. Sporto reikmenų parduotuvėje nusipirkome taip reikalingą GPS ir dar keletą kitų daikčiukų, o tada nusprendėme patyrinėti nuošalius užmiesčio kelius, vedančius, regis, į niekur. Kai GPS parodė, kad esame už poros kilometrų nuo kalėjimo, palikome automobilį šalikelėje ir patraukėme pėsčiomis per aukšta žole apaugusią pievą.

– Maniau, Aliaskoje tundra, – pasakė Edis, braudamasis per aukštus stagarus. Dangus buvo žydras ir giedras, reti debesėliai neužstojo saulės. Iš motelio išėjau su lengvu švarkeliu, bet orui sušilus susirišau jį per juosmenį. Retkarčiais padvelkdavo gaivus vėjo gūsis, šiaušdamas žoles ir kedendamas man plaukus.

– Matyt, ne visur. Gal tundra šiauriau? Žiūrėk. Tai teikia vilčių.

Sustojome priešais aukštą, spygliuotą tvorą su milžinišku užrašu PRIVATI NUOSAVYBĖ – TIK SU LEIDIMAIS. Raudonos raidės, matyt, turėjo priversti žiūrėti į perspėjimą labai rimtai. Aš dar būčiau pripiešusi kaukolę, kad visiems viskas būtų aišku.

Apžiūrėję tvorą mudu su Edžiu atsidusome. Niekur nedingsi.

– Lisa užgydys žaizdas, – sumurmėjau viltingai.

Perlipti spygliuotą tvorą įmanoma, bet malonumas menkas. Ant viršaus užmestas švarkelis apsaugojo nuo rimtesnių sužeidimų, bet vis tiek apsidraskėme ir susiplėšėme drabužius. Pasiekusi viršų šokau žemyn – jau verčiau skaudžiai kristi, nei kabarotis spygliais į kitą pusę. Edis padarė tą patį – kojoms palietus žemę, jo veidas persikreipė iš skausmo.

Kiek paėjėję išvydome tamsius pastato kontūrus. Sutartinai pritūpėme, slėpdamiesi aukštoje žolėje. Dokumentuose buvo parašyta, kad aplinka stebima kameromis, vadinasi, priėję arčiau rizikuotume būti pastebėti. Be GPS, nusipirkau stiprius žiūronus, kurie dabar labai pravertė apžiūrinėjant pastatą.

Žiūronai buvo tikrai geri – to ir reikėjo tikėtis už tokią kainą. Su jais galėjau įžvelgti smulkiausias detales. Kaip ir dauguma morojų pastatų, kalėjimas buvo seno ir naujo stiliaus sintezė. Tiesa, buvo matyti tik stogas, patį kalėjimą slėpė pilkų akmens luitų siena. Jos viršuje vaikštinėjo sargyba, be abejo, ten buvo įrengtos ir stebėjimo kameros. Kalėjimas panėšėjo į tvirtovę, į kurią neįmanoma patekti ir iš kurios neįmanoma pabėgti. Toks kalėjimas turėtų stovėti ant uolėto skardžio, gaubiamas niūrių debesų. Pieva ir saulė čia visai nederėjo.

Padaviau žiūronus Edžiui. Jis apžvelgė teritoriją ir mostelėjo į kairę.

– Pažvelk tenai.

Prisimerkusi šiaip ne taip įžvelgiau visureigį, važiuojantį kalėjimo link. Jis apvažiavo pastatą iš galo ir pranyko mums iš akių.

– Vienintelis mūsų kelias, – sumurmėjau prisiminusi brėžinius.

Supratau, kad neturime vilčių perlipti sieną. Ką ten perlipti – net prisiartinti nepastebėtiems nepavyktų. Tad neliko nieko kita, kaip pasibelsti į kalėjimo vartus. Deja, mūsų planas turėjo spragų.

Edis nuleido žiūronus ir pažvelgė į mane.

– Anksčiau kalbėjau rimtai – visiškai tavim pasitikiu. Nežinia, kodėl taip elgiesi, bet tikiu, kad turi rimtą priežastį. Prašau pagalvoti paskutinį kartą – ar tikrai to nori?

Atžariai nusikvatojau.

– Noriu? Nė kiek. Reikia.

Jis linktelėjo.

– Man to užtenka.

Slėpdamiesi žolėje dar kiek paėjėjom, norėdami apžiūrėti kalėjimą iš visų pusių. Viskas taip, kaip ir tikėjomės, bet visada geriau pamatyti savo akimis.

Į viešbutį grįžome po pusvalandžio. Sukryžiavusi kojas Lisa sėdėjo ant lovos ir kerėjo amuletus. Pajutau, kad ji rami ir susitelkusi. Nors vėliau pasireikšdavo šalutinis poveikis, dvasia visada pakeldavo jai nuotaiką. Lisa nusprendė, kad daro pažangą.

– Adrianas jau du kartus skambino man į mobilųjį, – pasakė ji, kai įžengėme į kambarį.

– Tikiuosi, neatsiliepei?

– Ne. Vargšelis.

Gūžtelėjau pečiais.

– Taip tik geriau.

Papasakojome apie kalėjimą ir gera Lisos nuotaika išgaravo. Žvalgyba tarsi priminė, kas mūsų laukia, o jos nervai ir taip buvo įtempti. Pajutau, kaip draugė mėgina užgniaužti baimę. Lisa man pažadėjo padėti ir laikytis duoto žodžio, bet mintis apie susitikimą su Viktoru kėlė jai siaubą.

Papietavome, o po kelių valandų pradėjome ruoštis žygiui. Žmonėms buvo ankstyvas vakaras, vampyrų pasaulyje į pabaigą ėjo naktis. Dabar arba niekada. Lisa padalijo užkerėtus amuletus, nors ir nuogąstavo, kad jie gali nesuveikti. Edis apsivilko savo naująją sergėtojo uniformą, mudvi su Lisa likome su džinsais ir marškinėliais. Lisa dažomuoju šampūnu rudai nusidažė plaukus, aš saviškius paslėpiau po raudonu peruku, kuris man priminė mamą. Edis sėdo už vairo, mes įsitaisėme gale ir leidomės nuošaliu keliu, kuriuo važiavome iš ryto. Tik dabar nesustojom, riedėjom iki pat kalėjimo, tiksliau, iki vartų. Važiuodami nepratarėme nė žodžio, tačiau nerimas ir įtampa augo su kiekviena akimirka.

Galiausiai kelią mums pastojo sargybos postas. Edis sustojo ir nutaisė savim pasitikinčią išraišką. Priėjus sargybiniui jis nuleido langą.

– Jūsų apsilankymo tikslas?

Edis nerūpestingai padavė dokumentą.

– Vežu naujas maitintojas.

Iš archyvo išsineštame aplanke buvo galybė visokių dokumentų, tarp jų ir maitintojams skirtos formos. Pasidarėme kopiją ir užpildėme.

– Manęs apie tai neperspėjo, – pasakė sergėtojas ne tiek įtariai, kiek nustebęs. Jis dar kartą nužvelgė dokumentą. – Čia sena forma.

Edis gūžtelėjo pečiais.

– Man tokią davė. Aš čia naujokas.

Sergėtojas nusišypsojo.

– Atrodai ką tik baigęs akademiją.

Jis žvilgtelėjo į mudvi su Lisa ir aš nejučia įsitempiau. Sergėtojas susiraukė. Lisa davė man pakabutį, pati užsimovė žiedą, užkerėtą įtaiga, verčiančia laikyti mus žmonėmis. Būtų buvę daug paprasčiau paduoti amuletą sergėtojui ir priversti patikėti, kad mato žmones. Deja, apie tai negalėjo būti nė kalbos. O sukurti iliuziją kur kas sudėtingiau, negu suklaidinti konkretų asmenį. Sergėtojas prisimerkė, tarsi norėdamas įžvelgti mūsų sielas. Jei kerai būtų stiprūs, jis taip ilgai nespoksotų. Vadinasi, kerai veikia silpnai. Jie pakeitė išvaizdą, bet ne taip gerai, kaip tikėjomės. Todėl Lisa nusidažė plaukus, o aš užsimaukšlinau peruką – jei nepavyks apsimesti žmonėmis, bent jau nuslėpsim tapatybę. Blogiausiu atveju Lisa panaudos tiesioginę įtaigą, bet vylėmės, kad jos neprireiks kiekvienam sutiktam sergėtojui.

Po kelių akimirkų sergėtojas nusuko akis, matyt, patikėjęs, kad esame žmonės. Tyliai atsidusau ir atsipalaidavau. Pasirodo, nė nepajutau, kaip stipriai buvau sugniaužusi kumščius.

– Palauk, paskambinsiu pasiteirauti, – pasakė Edžiui.

Sergėtojas nuėjo į savo postą ir pakėlė ragelį.

– Viskas gerai? – paklausė Edis, atsigrežęs į mus.

– Prakeikta sena forma, – sumurmėjau.

– Manot, mano amuletas veikia?

Lisa buvo davusi jam vieną Tašos žiedų, užkerėtą patamsinti odą ir nujuodinti plaukus. Edis vaidino sergėtoją, todėl jam užteko pakeisti veido bruožus. Nujaučiau, kad jo amuletas silpnas kaip ir mūsiškiai, bet pakeis jo išvaizdą tiek, kad vėliau nebūtų galima atpažinti. Kadangi mes buvome atsparios įtaigai ir žinojome apie kerus, buvo sunku pasakyti, kaip Edį mato kiti.

– Esu tuo tikra, – patikino Lisa.

Sugrįžo sergėtojas.

– Liepė jus praleisti – viską išsiaiškins viduje.

– Ačiū, – padėkojo Edis, atsiimdamas dokumentą.

Matyt, sergėtojas nusprendė, kad tai tik biurokratinis nesusipratimas. Nors ir kilo įtarimas, jam nė nedingtelėjo, kad maitintojos galėtų kelti grėsmę saugumui. Vargšelis.

Privažiavus kalėjimą juosiančią sieną mus pasitiko du sergėtojai. Išlipome ir buvome palydėti į teritoriją tarp sienos ir kalėjimo. Kitaip nei Šv. Vladimiro akademijoje ar rūmuose, čia nebuvo nei medžių, nei krūmų. Neaugo net žolė, buvo matyti tik plika kieta žemė. Ar čia ir yra vadinamoji „mankštos aikštelė“? Ar kalinius išleidžia į lauką? Nebūčiau nustebusi, jei būčiau išvydusi apsauginį griovį su vandeniu.

Kalėjimas buvo toks pat niūrus kaip ir kiemas. Rūmuose kameros buvo sterilios ir šaltos – trys plikos sienos, vietoj ketvirtos – metalinės grotos. Čia taip pat tikėjausi išvysti kažką panašaus. Tačiau architektas, kūręs Tarasovą, spjovė į modernizmą ir suprojektavo tikrą viduramžių Rumunijos kalėjimą. Mus supo atšiaurios netašyto akmens sienos, į kaulus skverbėsi šaltis ir drėgmė. Turėjo būti nejauku visiems čia dirbantiems sergėtojams. Matyt, norėta sukurti grėsmingą atmosferą, kad būtų justi vos kaliniui įžengus pro vartus. Kiek prisiminiau kalėjimo planą, kažkur čia yra ir sergėtojų gyvenamosios patalpos. Tikėkimės, bent jos jaukesnės.

Nors kalėjimas ir dvelkė viduramžiais, žingsniuodami koridoriumi praėjome keletą stebėjimo kamerų. Ko jau ko, o primityvia apsaugos pavadinti negalėjai. Kartais mus pasiekdavo užtrenkiamų durų aidas, bet šiaip viską gaubė mirtina tyla, ji slėgė labiau negu riksmai.

Mus nuvedė į sergėtojų kabinetą. Jis buvo toks pat niūrus, nors ir apstatytas moderniais baldais – čia stovėjo stalai, kompiuteriai, kėdės. Viskas savo vietoje. Mus atlydėję sergėtojai pasakė, kad eina atvesti padėjėjo, nes vyriausias sergėtojas tebemiega. Nieko keista – naktinės pamainos visada atitenka eiliniams. Tikėjausi, kad jis bus išvargęs ir ne itin pastabus. Nors gal ir ne. Kad ir kokias užduotis vykdytų, sergėtojai retai kada praranda budrumą.

– Teo Marksas, – prisistatė sergėtojas, spausdamas ranką Edžiui. Jis buvo dampyras, nedaug vyresnis už mus, ir man dingtelėjo, kad jis pats neseniai čia paskirtas.

– Laris Braunas, – atsakė Edis. Kad niekam nekristų į akis, pasistengėme sugalvoti jam kuo nuobodesnį vardą.

Mudviem su Lisa Teo nepratarė nė žodžio, bet nužvelgė taip pat įtariai kaip ir pirmasis sergėtojas. Praslinko kelios nejaukios akimirkos. Bet, matyt, kerai suveikė, nes jis atsigręžė į Edį ir paėmė dokumentą.

– Ne ta forma.

– Nieko nežinau, – atsiprašydamas skėstelėjo rankomis Edis. – Man tai pirmas kartas.

Teo atsiduso ir žvilgtelėjo į laikrodį.

– Mane pakeis tik po dviejų valandų. Teks palaukti, ką vyriausias pasakys. Somerfilde paprastai tokių klaidų nedaro.

Šalyje buvo keletas maitintojų centrų, kuriuose rinkdavosi žmonės priklausomi nuo morojų įkandimų suteikiamo malonumo. Tie centrai ir paskirstydavo maitintojus. Somerfildas buvo Kanzas Sityje.

– Ne aš vienas ten naujokas, – paaiškino Edis. – Matyt, kažkas kažką supainiojo.

– Kaip visada, – prunkštelėjo Teo. – Verčiau prisėsk, teks palaukti. Jei nori, galiu atnešti kavos.

– Kada mus pakvies? – staiga paklausiau nutaisiusi kaprizingą balsą. – Kiek dar reikės laukti?

– Mums sakė, kad nuves iškart, – paantrino man Lisa.

Edis tik pavartė akis – tai buvo tipiškas maitintojų elgesys.

– Jos visą kelią šitaip.

– Galiu įsivaizduoti, – atsakė Teo. – Hmm… Maitintojos. – Kabineto durys buvo praviros ir jis šūktelėjo. – Ei, Vesai! Gali ateiti?

Vienas mus atlydėjusių sergėtojų kyštelėjo galvą vidun.

– Ką?

Teo mostelėjo mums ranka.

– Vesk jas į maitintojų kambarį, antraip išvarys mus iš proto. Jei kas nors jau atsikėlęs, gali pakviesti.

Vesas linktelėjo ir pamojo sekti paskui. Mudu su Edžiu žaibiškai susižvelgėm. Nors jo veidas liko neįskaitomas, žinojau, kad jis nervinasi. Išlaisvinti Viktorą turėjom mes, ir jis visai nenorėjo siųsti mūsų į vilko irštvą.

Žingsniuodamos paskui Vesą į kalėjimo gilumą praėjome daugybę durų ir patikros punktų. Staiga dingtelėjo, kad kiekvienas punktas lauks ir kelyje atgalios. Pagal planą maitintojų kambarys turėjo būti kitame kalėjimo gale. Maniau, eisime aplinkui, bet mus nuvedė per centrą, kur buvo laikomi kaliniai. Kadangi buvau gerai išstudijavusi brėžinius, numaniau, kur esame, bet Lisa nieko nenutuokė, kol neišvydo užrašo: DĖMESIO, JŪS ESATE KALINIŲ (NUSIKALTĖLIŲ) ZONOJE. Kokia keista formuluotė, pagalvojau. Negi čia kali ir nekalti?

Nuo kalinių mus skyrė dvigubos durys: prie vienų Vesas surinko kodą, kitas atrakino raktu. Nors Lisa nesulėtino žingsnio, kai įžengėme į koridorių su grotuotomis kameromis, ją sukaustė baimė, jaučiau tai per mūsų ryšį. Pati irgi šiek tiek nerimavau, bet Vesas – kad ir neprarasdamas budrumo – to nepastebėjo. Staiga supratau, kad jis dažnai čia ateina. Kaliniai gal ir pavojingi, bet jis priprato tarp jų vaikštinėti.

Žvilgtelėjus pro grotas man ant sprando pasišiaušė plaukai. Mažytės kameros buvo tamsios ir niūrios, tik su būtiniausiais baldais. Laimė, dauguma kalinių miegojo. Tačiau keletas mus stebėjo. Nė vienas nepratarė nė žodžio, bet tyla dar labiau slėgė. Kai kurie morojai niekuo nesiskyrė nuo praeivių gatvėje ir aš susimąsčiau, už ką jie čia pateko. Veidai liūdni, praradę viltį. Geriau įsižiūrėjusi pamačiau, kad kai kurie kaliniai netgi ne morojai, o dampyrai. Neturėjau stebėtis, bet vis tiek nusiminiau. Lyg mums būtų negana svetimų priešų, dar turime saugotis saviškių.

Tačiau tarp kalinių buvo ir tokių, kuriems Tarasovas atrodė tinkamiausia vieta. Jie sekė mus žiauriomis, blizgančiomis akimis. Kodėl jie mus stebi? Tikisi pabėgti? Permato kiaurai? Ar tiesiog yra alkani? Staiga dėl koridoriuose budinčių sergėtojų pasijutau saugiau. Taip pat apsidžiaugiau neišvydusi Viktoro – matyt, jo kamera kitoje dalyje. Kol kas negalėjome rizikuoti būti atpažintos.

Koridoriaus gale buvo dvigubos durys, pro jas galiausiai patekome į maitintojų kambarį. Siekiant išlaikyti stiliaus vientisumą, jis taip pat priminė viduramžių požemius, nors iš esmės buvo toks pat kaip ir Šv. Vladimiro akademijoje, tik mažesnis. Neaukštos pertvaros suteikė tam tikrą privatumą. Prie stalo sėdintis nuobodulio iškankintas morojus skaitė knygą, bet atrodė taip, lyg tuoj užmigs. Kambaryje buvo vienintelis maitintojas, apšepęs pusamžis vyriškis. Jis sėdėjo susmukęs kėdėje, su kvaila šypsena ir tuščiu žvilgsniu.

Mums įėjus morojus krūptelėjo, jo akys išsiplėtė iš nuostabos. Matyt, buvome vieninteliai lankytojai per visą naktį. Pažvelgęs į mus jis nė kiek nesutriko, ir tai buvo geras ženklas – vadinasi, jis neatsparus įtaigai.

– Kas jos?

– Atvežė dvi naujas maitintojas, – paaiškino Vesas.

– Bet mums dar nereikia, – nustebo morojus. – Be to, niekada negauname tokių jaunų. Mums visada siunčia senus, iščiulptus.

– Manęs neklausk, – mostelėjęs mums sėstis, Vesas pasuko prie durų. Akivaizdu, kad lydėti maitintojas jis laikė žeminančiu darbu. – Marksas liepė vesti jas čia, kol pabus Salivanas. Spėju, kad tai tik nesusipratimas, bet jos pradėjo inkšti, kad reikia dozės.

– Gražiausia, – pasiskundė morojus. – Kitą kalinį atveda po penkiolikos minučių, galėsiu leisti Bredliui atsikvėpti. Jis taip apsinešęs, kad nė nepastebės, jog kraujo davė kažkas kitas.

Vesas linktelėjo.

– Kai viską išsiaiškinsim, paskambinsiu.

Sergėtojas išėjo, o atsidusęs morojus paėmė maitinimo grafiką. Man susidarė įspūdis, kad čia visi išvarginti darbo. Ir nesunku suprasti kodėl. Tokia nyki vieta. Geriau jau laisvė ir joje tykantys pavojai.

– Ką atves po penkiolikos minučių? – paklausiau.

Nustebęs morojus pakėlė galvą. Maitintojai paprastai tokių klausimų neužduoda.

– Ką?

Lisa pakilo ir įsmeigė į jį akis.

– Atsakyk į klausimą.

Morojaus akys apsiblausė. Jam pakako menkutės įtaigos.

– Rudolfą Kaizerį.

Nei man, nei Lisai tas vardas nieko nesakė. Jis galėjo sėdėti tiek už skerdynes, tiek už finansines machinacijas.

– Kada atves Viktorą Daškovą? – paklausė Lisa.

– Už dviejų valandų.

– Pakeisk grafiką. Tegu jį atveda vietoj Rudolfo. Pasakyk sergėtojams, kad turėjai kai ką pakeisti.

Apsiblaususios morojaus akys – dabar jos labai priminė maitintojo Bredlio akis – tapo mąslios.

– Gerai, – galiausiai nusileido jis.

– Kartais tokių dalykų pasitaiko. Niekam nekils įtarimas.

– Niekam nekils įtarimas, – pakartojo jis kaip robotas.

– Vykdyk, – griežtai paliepė Lisa. – Paskambink sergėtojams, kad atvestų Viktorą, bet nenuleisk nuo manęs akių.

Morojus pakluso. Paskambinęs prisistatė Nortvudo pavarde. Jam padėjus ragelį, neliko nieko kito, tik laukti. Įsitempiau. Teo sakė, kad sergėtojai keisis po dviejų valandų. Iki tol niekas nieko neklausinės. Edžiui tereikia prastumti laiką su Teo ir nesukelti įtarimo dėl senos formos. Nusiramink, Rouz. Tau pavyks.

Tuo tarpu pasitelkusi įtaigą Lisa užmigdė Bredlį. Geriau apsieiti be liudytojų, net jei jie apsvaigę. Aš vos vos pakreipiau stebėjimo kamerą taip, kad ji neapimtų viso kambario. Žinoma, išeinant mus seks visa kalėjimo apsaugos sistema, bet kol kas verčiau neatkreipti į save dėmesio.

Vos spėjau įsitaisyti ant vienos iš maitintojų kėdžių, kai atsivėrė durys. Lisa liko prie Nortvudo, kad ir toliau galėtų jį veikti. Jį perspėjome, kad kraujo duosiu aš. Nors pati durų nemačiau, viską regėjau Lisos akimis: du sergėtojus ir… Viktorą Daškovą.

Ją užliejo toks pat siaubas kaip ir per teismą. Pradėjo daužytis širdis, drebėjo rankos. Teisme ji nurimo tik paskelbus nuosprendį, kad Viktoras nuteisiamas iki gyvos galvos ir nebegalės padaryti jai nieko blogo.

O dabar mes esame čia tam, kad jį išlaisvintume.

Lisa šiaip ne taip nugalėjo baimę, kad galėtų ir toliau veikti Nortvudą. Viktorą atlydėję sergėtojai atrodė pasiruošę bet kokiems netikėtumams, bet to visai nereikėjo. Ilgus metus Viktorą kamuojanti liga – nors Lisa buvo ją laikinai pristabdžiusi – padarė savo, kaip ir judėjimo bei gryno oro stygius, taip pat normuotos kraujo dozės. Surakintos Viktoro rankos sviro žemyn nuo antrankių svorio.

– Štai ta, – parodė į mane Nortvudas.

Viktoras praėjo pro Lisą, bet į ją nė nežvilgtelėjo. Dabar ji naudojo dvigubą įtaigą – veikė Nortvudą ir pasistengė, kad Viktoras neatkreiptų į ją dėmesio. Pasodinę Viktorą šalia manęs sergėtojai atsitraukė, bet akių nenuleido. Vienas jų užkalbino Nortvudą, ir jis atkreipė dėmesį į dvi jaunutes maitintojas. Jei tai daryti tektų dar kartą, pasakysiu Lisai, kad keisdama išvaizdą būtinai mus pasendintų.

Viktoras palinko prie manęs ir iššiepė iltis. Maitinimasis – natūraliausias dalykas, judesiai visada tie patys, juos darai nesusimąstydamas. Manęs jis tarsi nematė.

Nors… ne visai.

Staiga jis sustingo, akys išsiplėtė iš nuostabos. Jos buvo smaragdo žalumo, kaip visų Daškovų ir Dragomirų. Prislėgtas žvilgsnis išnyko, akys klastingai žybtelėjo, primindamos, kad už jų slypi gudrus nusikaltėlio protas. Dabar jis man priminė kai kuriuos kamerose matytus kalinius.

Paskui Viktoras sutriko. Kaip ir kitus, jį suglumino kerų poveikis. Priešais save jis matė žmogų, tačiau iliuzija buvo neišbaigta. Pats Viktoras pasižymėjo stipria įtaiga, tad svetimai buvo gan atsparus. Aš, Edis ir Lisa buvome atsparūs vieni kitų kerams, nes žinojome, kas esame, taip pat nutiko ir su Viktoru. Nors pojūčiai jam sakė, kad esu žmogus, akys atpažino Rouz Hetavėj, pasislėpusią po peruku. Pažinus mane, iliuzija galutinai išsisklaidė.

Viktoras prisimerkė ir iššiepė lūpas, apnuogindamas iltis.

– Ką jūs pasakysit – tai gali būti skaniausias kraujas mano gyvenime, – sušnibždėjo jis.

– Tik paliesk mane savo iltimis ir tai bus paskutinis kraujas tavo gyvenime, – atkirtau taip pat tyliai. – Bet jei nori iš čia ištrūkti, darysi viską, ką pasakysiu.

Viktoras klausiamai pažvelgė į mane. Giliai įkvėpiau ir prisiverčiau ištarti:

– Užpulk mane.

SEPTINTAS

– TIK NESUGALVOK ĮKĄSTI, – skubiai pridūriau. – Pulk mane, apsimesk, kad nori sutraukyti antrankius, daryk, ką gali.

Viktoras Daškovas buvo ne kvailys. Kitas juo dėtas būtų dvejojęs ar pradėjęs klausinėti. Jis nedvejojo. Nors ir nežinojo, kas čia dedasi, suprato, kad tai jo galimybė ištrūkti į laisvę. Galbūt vienintelė. Pats visą gyvenimą kūręs klastingus planus, jis gerai nutuokė, kaip elgtis tokiais atvejais.

Išskėtęs rankas, kiek tik leido antrankiai, Viktoras metėsi ant manęs – suvaidino, kad nori pasmaugti antrankių grandine. Suklykiau kaip pjaunama. Sergėtojai akimirksniu puolė prie pamišėlio, nei iš šio, nei iš to užsipuolusio vargšę merginą. Tačiau jiems priartėjus pašokau ir pati juos puoliau. Net jei ir būtų tikėjęsi kokio pavojaus iš mano pusės, – o jie apie tai nė negalvojo, – nebūtų spėję sureaguoti. Dėl tokio nesąžiningo žaidimo mane ėmė graužti sąžinė.

Vienam sergėtojui spyriau taip, kad šis paleido Viktorą ir trenkėsi į sieną šalia Lisos, kuri iš paskutiniųjų įtaiga veikė Nortvudą, kad tik tas išliktų ramus ir neiškviestų pastiprinimo. Kitas sergėtojas turėjo laiko sureaguoti, bet pavėlavo paleisti Viktorą ir pulti mane. Tuo pasinaudojusi trenkiau jam pirma ir mudu susigrūmėme. Sergėtojas buvo aukštas ir stiprus, supratęs, kad esu pavojinga, daugiau nedvejojo. Stipriai gavau per petį, net nudiegė visą ranką, tačiau nieko nelaukusi spyriau jam tiesiai į pilvą. Tuo metu atsipeikėjo pirmasis sergėtojas ir puolė draugui į pagalbą. Turiu kuo greičiau viską užbaigti, nes tiedu pasitaikius pirmai progai iškvies pastiprinimą.

Griebiau stovintį arčiau ir iš visų jėgų bloškiau į sieną. Sergėtojas susitrenkė galvą ir apsvaigęs susvyravo, aš trenkiau antrąkart. Sergėtojas be sąmonės susmuko ant žemės. Pasijutau kalta, kita vertus, buvau išmokyta nokautuoti priešininką jo nežudydama. Jis turėtų atsipirkti gumbu galvoje. Tikiuosi. Tuo metu mane puolė antrasis sergėtojas. Sukome vienas priešais kitą ratus smūgiuodami ir išsisukinėdami.

– Negaliu jo nokautuoti! – riktelėjau Lisai. – Mums jo reikės. Paveik jį.

Lisa atsakė mintimis. Ji galėjo veikti du asmenis vienu metu, bet tai pareikalaudavo milžiniškų pastangų, o mes tebebuvome kalėjime ir ji negalėjo rizikuoti perdegti. Neviltis užleido vietą baimei.

– Nortvudai, miegot! – sukomandavo Lisa. – Tiesiai ant stalo. Tu pervargęs ir miegosi labai ilgai.

Akies krašteliu mačiau, kaip Nortvudas susmuko ir galva kaukštelėjo į stalą. Matyt, visi čia gaus smegenų sukrėtimus. Iš visų jėgų mečiausi prie antrojo sergėtojo ir pamėginau pasukti taip, kad Lisa pagautų jo žvilgsnį. Bet Lisa pati priėjo prie mūsų. Sergėtojas nustebęs pažvelgė į merginą, o jai tik to ir reikėjo.

– Liaukis!

Jis nepakluso taip greit kaip Nortvudas, bet ėmė dvejoti. Šitas kur kas atsparesnis įtaigai.

– Liaukis kovęsis! – griežtai, sutelkusi visą valią pakartojo Lisa.

Kad ir koks atsparus, sergėtojas negalėjo atsilaikyti prieš dvasios elemento poveikį. Rankos nusviro, jis mane paleido. Žingtelėjau atatupsta sunkiai gaudydama kvapą ir pasitaisiau peruką.

– Šitą išlaikyti bus sunkiau, – pasakė Lisa.

– Sunku penkias minutes ar penkias valandas?

– Sugebėsiu išlaikyti maždaug porą valandų.

– Tada einam. Paimk Viktoro antrankių raktą.

Lisa pareikalavo sergėtojo rakto. Šis atsakė, kad raktas pas kitą sergėtoją. Apieškojau be sąmonės tysantį kūną – laimė, jis lygiai kvėpavo – ir suradau. Dabar visą dėmesį sutelkiau į Viktorą. Prasidėjus grumtynėms jis pasitraukė į šalį ir ramiai mus stebėjo, mintyse regzdamas pabėgimo planus.

Nutaisiusi grėsmingą veidą priėjau prie jo.

– Dabar tave atrakinsiu, – pasakiau maloniai. – Ir tu darysi viską, ką paliepsim. Nebėgsi, nesipriešinsi ir kitaip mums netrukdysi.

– Oho. Jau ir tu pradėjai naudoti įtaigą, Rouz? – paklausė jis sarkastiškai.

– Man jos nereikia. – Atrakinau antrankius. – Lengvai galiu tave nokautuoti ir išvilkti lauk. Man visiškai tas pat.

Antrankiai ir grandinės nukrito ant grindų. Viktoro veidą iškreipė klastinga šypsenėlė, bet jis atsargiai pasitrynė riešus. Pastebėjau, kad jie nubrozdinti ir nusėti mėlynių. Antrankių kūrėjai negalvojo apie patogumą, bet nė nemaniau jo gailėtis. Viktoras pažvelgė į mudvi.

– Žavinga. Tikrai nesitikėjau, kad mane išlaisvinsit kaip tik jūs… o juk geriau pagalvojus, jūs tam turėjot reikiamų gabumų.

– Apsieisim be tavo komentarų, Hanibalai, – atkirtau. – Ir nesakyk „išlaisvinti“ – galima pamanyti, kad buvai neteisingai įkalintas.

Viktoras nustebęs kilstelėjo antakius, lyg tikrai būtų taip manęs. Tačiau, užuot ginčijęsis, galva parodė į Bredlį, kuris visą šį laiką ramiausiai miegojo ant grindų. Jis buvo taip apsvaigęs, kad Lisos įtaigos užteko atimti sąmonę.

– Duokit jį man, – paprašė Viktoras.

– Ką? – riktelėjau. – Neturim tam laiko!

– O aš neturiu jėgų tam, ką esat sumaniusios, – atkirto Viktoras. Malonaus morojaus kaukė nukrito, į mus žvelgė klastingas, viltį praradęs nusikaltėlis. – Kalėjimas nėra vien grotos, Rouz. Mums normuoja maistą ir kraują, kad nusilptume. Ėjimas pas maitintoją – vienintelė mano mankšta, ir tam vos randu jėgų. Todėl jei neketini manęs iš čia išvilkti, duok kraujo!

Lisa atsakė už mane.

– Tik paskubėk.

Apstulbusi pažvelgiau į ją. Aš Viktorui ketinau atsakyti, bet dabar pajutau iš jos sklindančius prieštaringus jausmus. Užuojautą ir supratimą. Žinoma, ji tebejautė jam neapykantą, kita vertus, žinojo, ką reiškia apsieiti be kraujo.

Laimė, Viktoras nedelsė. Lisai nespėjus baigti sakinio jis įsisiurbė Bredliui į kaklą. Šis, kad ir be sąmonės, atsipeikėjo pajutęs smingančias iltis. Iš pradžių jo akyse šmėstelėjo išgąstis, paskui jos užsimerkė iš palaimos nuo užplūdusių endorfinų. Viktorui būtų užtekę nedidelio gurkšnio, bet kai Bredlio akys pradėjo plėstis iš nuostabos, supratau, kad jis sumanė dar kai ką. Pašokau ir nustūmiau jį nuo sutrikusio maitintojo.

– Kokį velnią čia išdarinėji? – paklausiau smarkiai jį supurčiusi. Jau seniai norėjau tai padaryti. – Tikėjaisi išgerti visą kraują ir mūsų panosėj virsti strigojum?

– Visai ne, – nustebęs sumirksėjo Viktoras.

– Jis nenorėjo, – paaiškino Lisa. – Tiesiog nesusivaldė.

Patenkinęs kraujo alkį Viktoras vėl tapo mandagus.

– Vasilisa, tu visuomet tokia supratinga.

– Neskubėk daryti klaidingų išvadų, – atkirto ji.

Mano žvilgsnis lakstė nuo vieno prie kito.

– Reikia eiti, ir kuo greičiau. – Pasisukau į sergėtoją: – Nuvesk mus į stebėjimo kambarį.

Manęs jis nepaklausė, tad atsidususi pažvelgiau į Lisą. Ji pakartojo mano reikalavimą ir sergėtojas iškart patraukė prie durų. Nuo kautynių sukilo adrenalinas, nekantravau kuo greičiau viską baigti ir iš čia ištrūkti. Per ryšį pajutau, kad Lisa nervinasi. Nors ji užstojo Viktorą, kai tas paprašė kraujo, einant koridoriumi stengėsi laikytis nuo jo kuo atokiau. Ji tarsi tik dabar suprato, kas jis toks ir ką mes padarėm. Norėjau nuraminti draugę, bet nebuvo kada.

Nusekėm paskui sergėtoją – jis pasisakė esąs Džovanis – ilgais koridoriais ir per patikros punktus. Šįkart jis mus vedė ne pro kameras, bet aplinkui. Ėjau užgniaužusi kvapą, baimindamasi ką nors sutikti. Ir taip sunkumų per akis, nereikia jokių netikėtumų. Bet mums šypsojosi laimė ir nieko nesutikom – gal dėl to, kad buvo naktis, o gal todėl, kad ėjome ne per griežto saugumo zoną.

Rūmų saugykloje Lisa su Mija privertė apsauginį ištrinti stebėjimo kamerų medžiagą, bet aš tokio kambario nebuvau mačiusi. Dabar, Džovaniui atvedus į kalėjimo stebėjimo kambarį, iš nuostabos aiktelėjau. Ant sienų kabėjo monitoriai, prieš juos buvo įtaisyti pultai su daugybe mygtukų ir jungiklių. Begalė kompiuterių. Tikrų tikriausias kosminis laivas. Buvo stebimas kiekvienas kalėjimo kampelis: kameros, koridoriai, netgi sergėtojų kabinetas, kuriame Edis plepėjo su Teo. Kambaryje buvo du sergėtojai. Kažin ar jie matė, kaip atėjome? Tikriausiai ne – jų dėmesys buvo sutelktas į kamerą, nusuktą į tuščią sieną. Nusukau ją pries išeidama iš maitintojų kambario.

Abu pasilenkę žiūrėjo į monitorių, galiausiai vienas pasakė, kad reikia ką nors pasiųsti patikrinti, kas ten nutiko. Tada abu pakėlė galvas ir pamatė mus.

– Padėk jai nokautuoti šiuos du sergėtojus, – paliepė Lisa Džovaniui.

Jis dvejojo. Mums būtų labiau pravertęs silpnavalis „padėjėjas“, bet pasirinkdamos jį negalėjome to numatyti. Galiausiai jis pakluso. Netikėtumas padėjo nugalėti dar du sergėtojus. Aš buvau svetima – jie iškart atkreipė į tai dėmesį, nors ir atrodžiau kaip žmogus. Tačiau Džovanis buvo jų kolega, sergėtojai tikrai nesitikėjo jį pulsiant.

Bet lengva nebuvo. Aišku, pagalba labai pravertė, Džovanis gerai kovėsi. Vieną iš sergėtojų greitai palikom tysoti be sąmonės – Džovanis suspaudė jam kaklą, negaudamas deguonies žmogus susmuko. Kitas laikėsi nuošaliau, pastebėjau, kad vis dairosi į vieną sieną. Ant jos kabėjo gesintuvas, buvo šviesos jungiklis ir apvalus sidabrinis mygtukas.

– Aliarmas! – šūktelėjo Viktoras tą pačią akimirką, kai sergėtojas metėsi į tą pusę.

Mudu su Džovaniu puolėm iš paskos ir vos spėjom jį patraukti, kol nenuspaudė mygtuko ir nesukvietė čia viso būrio sergėtojų. Smūgis į galvą nokautavo ir jį. Su kiekvienu kalėjime nugalėtu sergėtoju jaučiau vis didesnį sąžinės graužimą ir šleikštulį. Sergėtojai buvo geri vyrukai, o aš niekaip negalėjau nusikratyti minties, kad kaunuosi blogio pusėje.

Kai likome vieni, Lisa jau žinojo, ką daryti toliau.

– Džovani, išjunk visas kameras ir ištrink pastarosios valandos įrašus.

Šįkart sergėtojas dvejojo ilgiau nei paprastai. Lisa išeikvojo nemažai jėgų, privertusi jį pulti draugus, jos įtaiga silpo ir darėsi vis sunkiau priversti jį vykdyti komandas.

– Greičiau! – paragino Viktoras, atsistodamas šalia Lisos. Ji krūptelėjo. Viktoro akims įsmigus į Džovanį, šis pakluso ir pradėjo išjunginėti kameras. Nors Viktoro įtaiga nė iš tolo neprilygo Lisos, padėjo ją sustiprinti.

Vienas po kito geso monitoriai, paskui Džovanis surinko keletą komandų kompiuteryje, saugančiame stebėjimo kamerų įrašus. Visuose pultuose žybčiojo raudonos lemputės, bet mes nekreipėm į tai dėmesio.

– Net jei jis viską ištrynė, įrašus galima atkurti iš kietojo disko, – tarė Viktoras.

– Teks rizikuoti, – atkirtau susierzinusi. – Dar neįvaldžiau perprogramavimo meno.

Viktoras reikšmingai pažvelgė į mane.

– Gal ir ne, bet daužyti daiktus tikrai moki.

Man prireikė kelių akimirkų suprasti, ką jis turėjo omeny. Nuolankiai atsidususi nukabinau nuo sienos gesintuvą ir pradėjau talžyti kompiuterį, kol iš jo liko krūva plastiko ir metalo šukių. Lisa krūpčiojo nuo kiekvieno smūgio ir vis dairėsi į duris.

– Tikiuosi, jos nepraleidžia garsų, – sumurmėjo ji.

– Nepraleidžia, – pasakiau užtikrintai. – O dabar reikia iš čia nešdintis.

Lisa liepė Džovaniui nuvesti mus į sergėtojų kabinetą. Jis pakluso ir mes nužingsniavome koridorių labirintu. Kodai ir durų kortelės padėjo pereiti apsaugos punktus.

– Tikriausiai nepavyks paveikti Teo, kad mus išleistų? – paklausiau Lisos.

Ji tik prikando lūpą ir papurtė galvą.

– Aš nė nežinau, kiek dar įstengsiu veikti Džovanį. Dar neteko valdyti kito kaip marionetės.

– Viskas bus gerai, – raminau tiek ją, tiek save. – Jau nedaug liko.

Nedaug, bet dar ne pabaiga. Išžudžiusi beveik pusę Rusijos strigojų pasitikėjau savo jėgomis, bet dabar manęs neapleido kaltės jausmas. O jei susidursime su pustuziniu sergėtojų, viskas žuvę.

Negalėjau susigaudyti, kur pagal kalėjimo planą dabar esame, bet paaiškėjo, kad Džovanis vėl veda mus pro kameras. Išvydome dar vieną užrašą: DĖMESIO, JŪS ESATE KALINIŲ (PSICHINIŲ LIGONIŲ) ZONOJE.

– Psichinių ligonių? – nusistebėjau.

– Žinoma, – atsakė Viktoras. – O kur dar, tavo manymu, laikomi psichiniai ligoniai?

– Klinikose, – atsakiau ir prikandau liežuvį, kad neleptelėčiau, ką manau apie nusikaltėlius sutrikusia psichika.

– Ne visada…

– Stokit! – staiga sustabdė mus Lisa.

Ji sustojo priešais vienas duris. Mes vos neužgriuvome ant jos. Lisa žingtelėjo atgal.

– Kas nutiko? – paklausiau.

Ji pasisuko į Džovanį.

– Vesk mus kitu keliu.

– Bet šitas trumpiausias, – paprieštaravo jis.

Lisa papurtė galvą.

– Nesvarbu. Vesk kitu keliu, kur nesusidursime su kaliniais.

Džovanis susiraukė, bet pakluso. Jis apsigręžė, mes nuskubėjome jam iš paskos.

– Kas nutiko? – pakartojau. Lisos mintys buvo pernelyg padrikos, kad rasčiau atsakymą.

Lisa nusivaipė.

– Pajutau dvasios auras.

– Ką? Kiek?

– Mažiausiai dvi. Nežinau, ar jie taip pat mane pajuto.

Jei ne Džovanio skubėjimas ir mus spaudžiantis laikas, būčiau sustojusi.

– Dvasios valdytojai…

Lisa taip ieškojo kitų dvasios valdytojų. Kas būtų pamanęs, kad rasime jų čia? Antra vertus… gal ir nereikėtų taip stebėtis. Visi valdantieji dvasios elementą yra per žingsnį nuo beprotybės. O turint omeny, koks slaptas šis kalėjimas, nieko keisto, kad jų neradome. Kažin ar čia dirbantys sergėtojai ką nors žino apie kalinių elementus.

Mudvi su Lisa greitai susižvelgėm. Supratau, kad ji norėtų tuos morojus pamatyti, bet nebuvo kada. O ir Viktoras susidomėjo mūsų pašnekesiu, tad Lisa toliau bendravo mintimis. Esu tikra, kad valdančiųjų dvasią neveikia mūsų kerai. Negalim rizikuoti ir išsiduoti – tegu jie ir bepročiai.

Pritardama linktelėjau, nuvijau šalin smalsumą ir netgi apgailestavimą. Šituo teks pasidomėti kitą kartą. Kai vėl nuspręsim įsilaužti į itin slaptą kalėjimą.

Teo kabinetą pasiekėm be nuotykių, nors visą kelią mano širdis daužėsi kaip pašėlusi, o protas ragino paskubėti. Mums pasirodžius Teo su Edžiu aptarinėjo rūmų politiką. Supratęs, kad atėjo metas veikti, Edis staiga pašoko ir puolė Teo. Jis užspaudė jam gerklę, visai kaip Džovanis anam sergėtojui, ir aš apsidžiaugiau, kad kažkas padarė nešvarų darbą už mane. Nelaimė, prieš parkrisdamas Teo spėjo riktelėti.

Žaibo greičiu prisistatė kiek anksčiau mus čia atlydėję sergėtojai. Mudu su Edžiu puolėm juos nieko nelaukdami, Lisa su Viktoru privertė Džovanį padėti. Bet susitvarkius su vienu, Džovanis išsivadavo iš įtaigos. Blogiausia, kad jis puolė prie sienos, ant kurios pamačiau – deja, per vėlai – dar vieną sidabrinį aliarmo mygtuką. Džovanis trenkė per jį kumščiu – nuaidėjo šaižus signalas.

– Prakeikimas! – suklykiau.

Iš Lisos ne kokia kovotoja, iš Viktoro – juo labiau. Taigi su dviem sergėtojais teko tvarkytis mudviem su Edžiu – ir kaip galima greičiau. Nokautavę antrąjį, ėmėmės Džovanio. Jis stipriai mane pastūmė ir aš trenkiausi galva į sieną. Sąmonės nepraradau, bet iš akių pasipylė žiežirbos. Trumpam apsvaigau, bet tada jį puolė Edis, ir netrukus Džovanis be sąmonės tysojo ant grindų.

Edis padavė man ranką ir mes leidomės bėgti. Per petį dar kartą žvilgtelėjau į bedvasius sergėtojų kūnus. Nekenčiau savęs už tai, ką padariau. Bet sąžinės priekaištams nebuvo laiko. Reikia kuo greičiau iš čia dingti. Netrukus čia sulėks visi kalėjimo sergėtojai.

Pripuolę prie laukujų durų supratom, kad jos užrakintos iš vidaus. Nusikeikęs Edis liepė mums palaukti. Jis nulėkė į Teo kabinetą ir grįžo su kortele, kuria Džovanis atidarydavo duris. Šios irgi atsivėrė – mes galvotrūkčiais pasileidome prie automobilio. Tylomis pasidžiaugiau, kad Viktoras neatsiliko ir nelaidė erzinančių pastabų.

Edis nuspaudė greičio pedalą ir mes nuskriejom tuo pačiu keliu, kuriuo atvažiavom. Sėdėjau priekyje, šalia draugo.

– Kertu lažybų, kad prie vartų jau žino apie aliarmą, – perspėjau. Viltys išvykti pasakius, kad įvyko biurokratinė klaida, žlugo.

– Taip, – sutiko Edis. Jo veidas buvo susikaupęs.

Kaip ir reikėjo tikėtis, mojuodamas rankomis iš savo posto išbėgo sergėtojas.

– Jis ginkluotas? – riktelėjau.

– Nežadu sustoti, kad išsiaiškinčiau.

Edis iki galo nuspaudė greičio pedalą ir sergėtojas, supratęs, kad nesustosim, greitai atšoko į šalį. Nunešėm medinį užkardą ir už savęs palikom krūvą nuolaužų.

– Badas negrąžins mums užstato, – tarstelėjau.

Už nugarų pasigirdo šūviai. Edis dar kartą nusikeikė, bet lekiant tolyn šūviai retėjo, o netrukus kulkos nebegalėjo mūsų pasiekti. Edis su palengvėjimu atsiduso.

– Jei sergėtojai būtų pataikę į langus ar padangas, dabar galvotume ne apie užstatą.

– Mus vysis, – perspėjo gale sėdintis Viktoras. Lisa pasitraukė nuo jo kuo toliau. – Jie jau tikriausiai išvažiavo.

– Manai, patys nežinom? – piktai atrėžiau.

Žinojau, kad jis tik nori padėti, bet dabar visiškai netroškau klausytis jo pastabų. Žvilgtelėjusi į galinio vaizdo veidrodėlį pamačiau du visureigius. Jie mus sparčiai vijosi, buvo aišku, kad su tokiu automobiliu pasprukti bus sunku.

Mečiau akį į GPS.

– Greit bus posūkis, – perspėjau Edį, nors jam ir nereikėjo mano patarimo.

Pabėgimo maršrutą buvom aptarę iš anksto, jame buvo daugybė staigių posūkių ir nuošalių keliukų. Laimė, jų čia netrūko. Edis staigiai pasuko į kairę ir paskui beveik iškart į dešinę. Tačiau mus persekiojantis visureigis tebebuvo matyti galinio vaizdo veidrodėlyje. Prireikė dar kelių posūkių, kol kelias už mūsų liko tuščias.

Automobilyje įsivyravo slegianti tyla – su baime laukėme, kada sergėtojai mus pasivys. Bet nepasivijo – padarėm per daug klaidinančių posūkių. Tačiau tik po kokių dešimties minučių suvokiau, kad mums pasisekė.

– Atrodo, atsikratėm, – nustebęs pasakė Edis. Jis tebebuvo įsitempęs, rankos stipriai gniaužė vairą.

– Lengviau atsikvėpti galėsim tik išvykę iš Ferbankso, – pasakiau. – Esu tikra, kad mūsų ieškos, o miestelis nedidelis.

– Kur važiuojam? – pasidomėjo Viktoras. – Jei tik galiu paklausti.

Atsigręžusi pažvelgiau jam tiesiai į akis.

– O šitai pasakysi tu. Nors ir kaip sunku patikėti, ištraukėm tave iš kalėjimo ne todėl, kad pasiilgom.

– Tikrai sunku patikėti.

Grėsmingai prisimerkiau.

– Mes ieškom tavo brolio. Roberto Doru.

Akimirką mėgavausi, kad pavyko jį nustebinti. Tada Viktoras klastingai išsišiepė.

– Na, žinoma. Jus čia atsiuntė Eibas Mazuras, tiesa? Turėjau susiprasti, kad jis nesusitaikys su neigiamu atsakymu. Aišku, niekad nebūčiau pamanęs, kad veikiat išvien.

Matyt, Viktoras nenutuokė apie mano ryšius su Eibu, o aš neketinau nieko aiškinti.

– Nesvarbu, – šaltai atkirtau. – Tu palydėsi mus pas Robertą. Kur jis?

– Rouz, pamiršti, kad nevaldai įtaigos, – nusišypsojo Viktoras.

– Ne, bet galiu išmesti tave surištą pakelėje ir paskambinti į kalėjimą.

– O iš kur man žinoti, kad neįkiši atgal gavusi, ko nori? – paklausė jis. – Neturiu jokio pagrindo tavim pasitikėti.

– Tu teisus. Aš pati savim nepasitikėčiau. Bet jei mums padėsi, yra šansų, kad paskui tave paleisim. – Aišku, jokių šansų nebuvo. – Ar nori rizikuoti visko atsisakydamas? Gerai žinai, kad kitos tokios galimybės nebepasitaikys.

Šįkart Viktoras susilaikė nuo kandaus komentaro. Dar vienas taškas mano naudai.

– Na? – paklausiau. – Tai padėsi mums surasti Robertą?

Sunku buvo pasakyti, apie ką jis galvoja. Nė kiek neabejojau, kad rezga klastingus planus, kaip pasprukti nuo mūsų dar neradus Roberto. Bent jau aš būčiau taip pasielgusi.

– Las Vegasas, – galiausiai pasakė Viktoras. – Mums reikia keliauti į Las Vegasą.

AŠTUNTAS

KARTĄ EIBUI PASISKUNDŽIAU, kad nuolatos atsiduriu visų pamirštuose užkampiuose. Todėl dabar lyg ir turėjau džiaugtis išvyka į Nuodėmių miestą, deja, ši kelionė taip pat vertė nerimauti. Pirma, tokiame mieste kaip Las Vegasas vargiai tikėtina rasti kvaištelėjusį atsiskyrėlį. Kiek teko girdėti, Robertas slapstėsi, nes norėjo būti paliktas ramybėje. Kažin ar tokiam tikslui jis būtų pasirinkęs turistų knibždantį miestą. Antra, tokie miestai – tobula vieta siautėti strigojams. Daug žmonių, visi atsipalaidavę. Ten nesunku pradingti be pėdsakų, ypač kai gyvenimas atgyja naktimis.

Nusprendžiau, kad Viktoras paprasčiausiai mus mulkina, nors jis ir prisiekinėjo, jog tai tiesa. Tačiau neturėdami daugiau už ko užsikabinti, patraukėme į Las Vegasą. Be to, nebuvo kada ginčytis – žinojome, kad sergėtojai jau šukuoja Ferbanksą. Laimė, Lisos kerai pakeitė mūsų išvaizdą ir jie ieškojo kitaip atrodančių paauglių. Bet sergėtojai žinojo, kaip atrodo Viktoras, tad kuo greičiau dingsim iš Aliaskos, tuo bus geriau.

Netikėtai susidūrėme su viena problema.

– Viktoras neturi asmens dokumento, – pasakė Edis. – Jis negali skristi.

Tikra tiesa. Visi Viktoro dokumentai ir asmeniniai daiktai liko kalėjime, o „atjunginėdami“ sergėtojus ir stebėjimo kameras nelabai turėjom kada jų paieškoti. Lisos įtaiga kone fenomenali, bet dabar ji jautėsi išsekusi. Be to, sergėtojai greičiausiai stebi oro uostą.

Rasti išeitį mums padėjo ne kas kitas, o Badas. Tiesa, jis visai neapsidžiaugė išvydęs savo automobilį po nutrūktgalviško Edžio vairavimo, bet pluoštelis šlamančiųjų greit nutildė bambėjimą apie „nelemtus paauglius“. Tada Viktorui šovė išganinga mintis.

– Ar netoliese yra privatus oro uostas, kur būtų galima išsinuomoti lėktuvą?

– Žinoma, – atsakė Badas. – Bet tai kainuos.

– Kaina nesvarbu, – pasakiau.

Badas įtariai mus nužvelgė.

– Gal banką apiplėšėt?

Ne, bet pinigų turėjom užtektinai. Lisa kas mėnesį (iki jai sukaks aštuoniolika) gaudavo pinigų iš globos fondo, be to, turėjo kredito kortelę. Aš irgi turėjau kreditinę, likusią po Adriano finansuotos kelionės į Rusiją. Banko sąskaitos, kurią jis atidarė mano vardu, atsisakiau, bet kortelę dėl viso pikto nusprendžiau pasilikti. Nežinau, gražiai pasielgiau ar ne.

Ir dabar ji labai pravertė sumokėti už privatų lėktuvą. Las Vegasas buvo per toli, bet pilotas sutiko nuskraidinti mus į Siatlą, iš kur jo draugas nuskraidins toliau. Pinigai, pinigai…

– Ir vėl Siatlas… – atsidusau lėktuvui pakilus.

Lėktuve buvo keturios vietos, susėdome po du vienas priešais kitą. Aš sėdėjau šalia Viktoro, Edis atsisėdo priešais jį. Nusprendėme, kad taip bus saugiausia.

– O kas Siatle? – nesuprato Edis.

– Nieko.

Maži privatūs lėktuvėliai nėra tokie greiti kaip didieji komerciniai, tad mūsų kelionė truko beveik visą dieną. Tą laiką kamantinėjau Viktorą, ką jo brolis veikia Las Vegase, ir galiausiai gavau trokštamą atsakymą. Anksčiau ar vėliau Viktoras būtų pasakęs, bet, matyt, sadistiška jo prigimtis džiaugėsi galėdama mus pakankinti.

– Robertas gyvena ne pačiame Las Vegase, – paaiškino jis. – Brolis turi nedidelį namelį, trobelę, šalia Raudonųjų Uolų kanjono, toliau nuo miesto.

Tai jau panašiau į tiesą. Paminėjus trobelę Lisa tarsi suakmenėjo. Kai Viktoras buvo ją pagrobęs, įkalino miško trobelėje ir kankino. Pamėginau nuraminti draugę žvilgsniu. Tokiais atvejais norėdavosi, kad mūsų ryšys būtų abipusis ir galėčiau nuraminti ją mintimis.

– Tai keliausim tenai?

Viktoras prunkštelėjo.

– Tikrai ne. Robertas pernelyg vertina privatumą ir neįsileidžia svetimų. Bet jei paprašysiu, jis atvyks į miestą.

Tai gali būti spąstai, žvilgsniu ir mintimis mane perspėjo Lisa. Viktoras turi daug draugų. Dabar, atsidūręs laisvėje, gali paskambinti jiems, o ne Robertui.

Vos vos linktelėjau gailėdamasi, kad negaliu atsakyti mintimis. Viską gerai apgalvojau. Nieku gyvu negalima palikti Viktoro vieno, kad jis nežinia kam skambintų. O sumanymas susitikti Las Vegase mums tiko labiau. Vidury miesto lengviau išvengti Viktoro parankinių.

– Kadangi esu toks paslaugus, – pasakė Viktoras, – turiu teisę žinoti, ko jums reikia iš mano brolio. – Jis žvilgtelėjo į Lisą. – Pamokų apie dvasios elementą? Turėjai labai pasistengti, kad sužinotum apie Robertą.

– Neturi jokios teisės mūsų kamantinėti, – pasakiau atžariai. – O jei jau prakalbom apie paslaugumą, čia tave lenkiam visa galva. Teks labai pasistengti, kad atsilygintum už visus vargus Tarasove.

Vienintelis Viktoro atsakas buvo kreiva šypsena.

Į kitą lėktuvą persėdom naktį, taigi Las Vegase nusileisim anksti rytą ir ten mus saugos saulės šviesa. Las Vegaso oro uostas mane apstulbino. Privačiame oro uoste Siatle stovėjo nemažai lėktuvų, Ferbankse buvo beveik tuščia. O Las Vegase buvo sausakimša prabangių lėktuvų. Nors ko čia stebėtis. Čia garsenybių ir turtuolių pasilinksmino vieta, jie nesižemina skraidydami su eiliniais keleiviais.

Laimė, oro uoste buvo taksi, tad nereikėjo sukti galvos, kur išsinuomoti automobilį. Kai taksistas paklausė, kur važiuojam, stojo tyla. Pasisukau į Viktorą.

– Į centrą? Į Stripą?

– Taip, – linktelėjo jis. Viktoras tvirtino, kad jei Robertas ir susitiks su nepažįstamaisiais, tai ten, kur daug žmonių, iš kur nesunku pabėgti.

– Stripas ilgas, – atkirto taksistas. – Pasakysit viešbutį ar išmesti jus vidury gatvės?

Visi tylėjom. Lisa reikšmingai pažvelgė į mane.

– „Raganų valanda“?

Susimąsčiau. Las Vegasas buvo kai kurių morojų mėgstama vieta. Ryški dykumos saulė atbaidydavo strigojus, o belangiai kazino sukurdavo jaukią prietemos atmosferą. „Raganų valanda“ buvo gerai žinomas viešbutis ir kazino. Nors jame apsistodavo daug žmonių, jis priklausė morojams, tad buvo suprojektuotas taip, kad atitiktų jų poreikius. Specialūs tik morojams skirti salonai, maitintojų kambariai ir daugybė budinčių sergėtojų.

Sergėtojai…

Papurčiau galvą ir akimis parodžiau į Viktorą.

– Jam ten negalima.

Iš visų Las Vegaso viešbučių šitas tiko mažiausiai. Žinia apie Viktoro pabėgimą turėjo patekti į pirmuosius morojų laikraščių puslapius. Vykti į morojų ir sergėtojų tirštymę Las Vegase būtų didžiausia klaida.

Pro galinio vaizdo veidrodėlį mus stebintis taksistas pradėjo nekantrauti. Tada prabilo Edis.

– „Luksoras“.

Jis sėdėjo gale su mumis, tad teko pasilenkti, kad jį matyčiau.

– Iš kur ištraukei?

– Jis toli nuo „Raganų valandos“. – Edis staiga susigėdo. – Seniai svajojau ten pagyventi. Jei jau esam Las Vegase, kodėl neapsistojus piramidėje?

– Geležinė logika, – nusišypsojo Lisa.

– „Luksoras“, – patvirtinau taksistui.

Važiavome tylėdami. Visi, išskyrus Viktorą, susižavėję apžiūrinėjo miestą. Net dieną gatvėse buvo pilna žmonių. Jauni ir turtingi vaikštinėjo šalia pensininkų, tikriausiai visą gyvenimą taupiusių šiai kelionei. Pro šalį lekiantys viešbučiai ir kazino švietė ryškiomis spalvomis ir kvietė užsukti.

O kai privažiavom „Luksorą“… Oho. Edis buvo teisus. Viešbutis stūksojo kaip juoda stiklinė piramidė. Lipdama iš taksi nenuleidau nuo jo akių iš paskutiniųjų valdydamasi, kad neatviptų žiauna kaip kokiai turistei. Sumokėjau vairuotojui ir mes suėjome į vidų. Nežinojau, kiek čia užtruksim, bet kambario mums tikrai reikės.

Viešbučio interjeras priminė Sankt Peterburgo ir Novosibirsko naktinius klubus. Ryškios šviesos ir visus kvapus nustelbiantis dūmų tvaikas. Ir triukšmas. Kurtinantis triukšmas. Pypsėjo lošimų automatai, krito žetonai, lankytojai šūkčiojo iš džiaugsmo ar nusivylimo, visoje patalpoje aidėjo balsų gaudesys. Susiraukiau. Per didelė apkrova mano pojūčiams.

Aplenkę kazino nuėjome užsiregistuoti. Niekas nė nemirktelėjo, kai paprašėme vieno kambario trims paaugliams ir pagyvenusiam vyriškiui. Matyt, jie čia dar ne to matę. Mūsų kambarys buvo vidutinio dydžio, su dviem dvigulėm lovom ir pritrenkiamu vaizdu. Lisa stovėjo prie lango ir gėrėjosi Stripu plūstančiais žmonių ir automobilių srautais, aš iškart ėmiausi reikalų.

– Paskambink jam, – liepiau Viktorui. Jis ramiausiai sėdėjo ant lovos, tarsi iš tiesų būtų nusiteikęs paatostogauti. Nepaisant šypsenos, veide atsispindėjo nuovargis. Net gavęs kraujo, po kelionės Viktoras jautėsi išsekęs, o kur dar įsisenėjusi liga.

Viktoras norėjo imti viešbučio telefono ragelį, bet aš papurčiau galvą.

– Lisa, duok jam savo mobilųjį. Noriu žinoti numerį.

Ji nedrąsiai, tarsi bijodama užsikrėsti, padavė telefoną. Viktoras paėmė ir velniškai man nusišypsojo.

– Tikriausiai negaliu tikėtis bent kiek privatumo? Mes su Robertu jau taip seniai nešnekėjom…

– Ne, – nukirtau. Atžarumas nustebino mane pačią. Dingtelėjo, kad ne vienintelė Lisa kenčia nuo dvasios pereikvojimo.

Viktoras tik gūžtelėjo pečiais ir pradėjo rinkti numerį. Skrendant čia jis sakė, kad moka Roberto numerį atmintinai, tad beliko viltis, jog kaip tik jam dabar ir skambina. Ar kad Roberto numeris nepasikeitė. Nors Viktoras seniai nesimatė su broliu, kalėjime sėdėjo ne taip ilgai, kad prarastų ryšį.

Kambaryje buvo justi įtampa. Po kelių sekundžių kitame gale kažkas atsiliepė – nors girdėjome balsą, suprasti žodžius buvo sunku.

– Robertai, – maloniai pasakė Viktoras, – čia tavo brolis.

Pašnekovas kažką atsakė. Girdėjau tik dalį pokalbio, bet jis buvo įdomus. Visų pirma, Viktorui teko ilgai įtikinėti Robertą, kad jis ištrūko iš kalėjimo. Matyt, Robertas buvo taip atsiskyręs nuo morojų visuomenės, kad jo nepasiekdavo nė svarbiausios žinios. Viktoras nupasakojo pabėgimo smulkmenas ir pradėjo įkalbinėti Robertą susitikti.

Tai užtruko. Nujaučiau, kad Robertas gyvena apimtas baimės ir paranojos, man tai priminė Karp, kai jai sustiprėjo dvasios elemento sukelta beprotybė. Lisa visą tą laiką nenuleido akių nuo lango, bet ryšys išdavė tokius pačius kaip ir mano jausmus: baimę, jog kada nors taip gali nutikti ir jai. Ar man, nes ir aš jaučiu šalutinį dvasios poveikį. Jos mintyse žybtelėjo užrašas Tarasovo kalėjime: DĖMESIO, JŪS ESATE BELAISVIŲ (PSICHINIŲ LIGONIŲ) ZONOJE.

Viktorui kalbantis su broliu, jo balsas tapo malonus, švelnus. Nejaukiai prisiminiau senas dienas, kai dar nežinojome apie jo beprotišką sumanymą užvaldyti morojų visuomenę. Tada jis taip pat maloniai su mumis elgėsi, buvo kone Lisos šeimos narys. Svarsčiau, ar tada jis buvo nuoširdus, ar tik apsimetinėjo.

Galiausiai po kokių dvidešimties minučių Viktoras įtikino Robertą susitikti. Nesuprantami žodžiai kitame gale buvo kupini nerimo ir aš pagaliau patikėjau, kad Viktoras kalbasi su bepročiu broliu, o ne su bendrais. Susitaręs dėl vakarienės viename viešbučio restoranų Viktoras pagaliau baigė pokalbį.

– Vakarienė? – paklausiau. – Ar jis nebijo vaikštinėti sutemus?

– Ankstyva vakarienė, – patikslino Viktoras. – Pusę penkių. Čia temsta aštuntą.

– Pusę penkių? Viešpatie, gausim pensininkų meniu.

Bet dėl laiko Viktoras buvo teisus. Mūsų nebesaugojo nesibaigianti Aliaskos diena ir aš pradėjau nerimauti dėl saulėlydžio ir saulėtekio kaitos, nors ir buvo vasara. Deja, saugi ankstyva vakarienė reiškė, kad turime kaip nors prastumti keletą valandų.

Viktoras išsitiesė ant lovos ir susidėjo rankas už galvos. Apsimetė atsipalaidavęs, bet aš spėjau, kad prigulti jį privertė nuovargis.

– Gal norit išmėginti laimę kazino? – Jis žvilgtelėjo į Lisą. – Valdantiems dvasią gerai eina korta. Turbūt nereikia priminti, kaip greit perkandi kitus.

Lisa tylėjo.

– Niekas neišeis iš kambario, – pasakiau. Manęs nežavėjo mintis, kad turėsime čia tūnoti visi kartu, bet nenorėjau rizikuoti – už kiekvieno kampo gali tykoti strigojai, be to, kas žino, kada Viktoras sumanys sprukti.

Nusiplovusi plaukų dažus Lisa prisitraukė kėdę prie lango. Ji ir toliau kaip įmanydama šalinosi Viktoro. Aš atsisėdau ant kitos lovos ir sukryžiavau kojas. Užteko vietos ir Edžiui, bet jis liko stovėti prie sienos, kaip tikras sergėtojas nenuleido akių nuo Viktoro. Neabejojau, kad Edis taip gali išstovėti ištisas valandas, kad ir kaip būtų sunku. Mes buvome užgrūdinti kęsti nepatogumus. Edžio veidas buvo griežtas, nors kartkartėmis tyrinėjant Viktorą jame šmėstelėdavo smalsumas. Edis padėjo man įvykdyti nusikaltimą, bet vis dar nežinojo, kodėl taip rizikavome.

Praslinko kelios valandos. Staiga pasigirdo beldimas į duris. Pašokau ant kojų.

Mudu su Edžiu įsitempėm ir tvirtai sugniaužėm rankose kuolelius. Prieš valandą užsisakėm pietus, bet juos jau seniai atnešė. Robertui buvo per anksti, be to, jis nežinojo mūsų kambario numerio. Kita vertus, manęs nepykino, vadinasi, už durų ne strigojus. Susižvelgėm su Edžiu ir be žodžių suderinom tolesnius veiksmus.

Tačiau mus aplenkė Lisa. Ji stryktelėjo nuo kėdės ir puolė prie durų.

– Čia Adrianas.

– Ką? – nustebau. – Tu tikra?

Ji linktelėjo. Dvasios valdytojai ne tik atpažindavo vienas kitą iš aurų, būdami arti jie jausdavo vieni kitus – kaip nutiko kalėjime. Nė vienas iš mūsų nejudėjo. Lisa kreivai žvilgtelėjo į mane.

– Jis žino, kad aš čia, – pasakė draugė. – Jis taip pat mane jaučia.

Atsidusau ir nuėjau atidaryti durų, bet kuolelio iš rankos nepaleidau. Pažvelgiau pro akutę. Kitapus durų stovėjo linksmas ir nenustygstantis vietoje Adrianas. Šalia nieko nebuvo, neišvydau nieko įtartino, tad galiausiai atidariau duris. Pamatęs mane jis nušvito iš džiaugsmo. Prieš įeidamas į kambarį Adrianas pasilenkė ir pabučiavo man į skruostą.

– Negi tikėjotės praleisti pašėlusį savaitgalį be manęs? Ypač Las Vegase…

Staiga jis nutilo vidury žodžio – tai buvo viena tų retų akimirkų, kai Adrianas Ivaškovas prarado amą.

– Ar žinot, – lėtai pasakė jis, – kad ant jūsų lovos sėdi Viktoras Daškovas?

– Aha, – atsakiau. – Ir mums tai staigmena.

Adrianas atitraukė apstulbusį žvilgsnį nuo Viktoro ir apsidairė po kambarį. Jis tik dabar pastebėjo Edį, kuris stovėjo nejudėdamas, sustingęs lyg statula. Adrianas pasisuko į mane.

– Ką, po velniais, visa tai reiškia? Visi jo ieško!

Verčiau pasakyk jam tiesą, mintimis perspėjo Lisa. Pati žinai, kad dabar jo neatsikratysim.

Ji teisi. Nežinau, kaip Adrianas mus rado, bet dabar jis tikrai neatstos. Dvejodama žvilgtelėjau į Edį, jis atspėjo mano mintis.

– Viskas gerai, – pasakė Edis. – Gali eiti. Aš pasaugosiu Viktorą.

Aš jau atgavau jėgas ir prireikus panaudosiu įtaigą, mintyse pridūrė Lisa.

Atsidusau.

– Gerai. Mes ilgai neužtruksim.

Paėmiau Adrianą už rankos ir išsitempiau lauk. Vos atsidūrėme koridoriuje, Adrianas mane užsipuolė.

– Rouz, kas per…

Tylėdama papurčiau galvą. Per kelias čia praleistas valandas spėjau įsitikinti, kad sienos lyg popierinės ir draugai girdės kiekvieną mūsų žodį. Todėl liftu nusileidome žemyn, kur mūsų pokalbį nustelbs kazino triukšmas. Susiradom ramesnį kampelį ir Adrianas įpykęs prirėmė mane prie sienos. Kartais jo nerūpestingumas erzindavo, bet verčiau jau nerūpestingumas nei pyktis – ypač sukeltas šalutinio dvasios elemento poveikio.

– Palikai man raštelį, kad ketinate su Lisa savaitgalį pašėlti, o aš randu tave su garsiausiu visų laikų nusikaltėliu? Kai ėjau iš rūmų, visi tik apie tai ir šnekėjo. Juk Viktoras kadaise mėgino judvi nužudyti, tiesa?

Į klausimą atsakiau klausimu:

– Kaip mus radai?

– Susekiau per tavo kredito kortelę, – atsakė Adrianas. – Laukiau, kada ja pasinaudosi.

Išpūčiau akis.

– Duodamas ją pažadėjai nešnipinėti!

Sąskaitą man atidarė Adrianas, žinoma, pats galėjo ją ir tikrinti, bet buvo pažadėjęs gerbti mano privatumą. Ir aš juo patikėjau.

– Kai buvai Rusijoje, laikiausi duoto žodžio. Bet čia kas kita. Laukiau, kada pasinaudosi kredito kortele, o kai sumokėjai už privatų lėktuvą, išsiaiškinau, kur skrendate.

Na, jei Adrianas sekė atsiskaitymus kortele, nėra ko stebėtis, kad jis čia atsirado taip greitai. Sužinojęs, kur išskridom, iškart užsisakė bilietus. Tiesioginis skrydis komerciniu lėktuvu trunka kur kas trumpiau. Mes skridome lėtais privačiais lėktuvėliais ir su persėdimu.

– Aišku, negalėjau atsispirti Las Vegasui, – kalbėjo jis, – todėl nutariau padaryti staigmeną ir prisidėti prie linksmybių.

Už viešbutį taip pat sumokėjau kortele ir išsidaviau, kur esame. Daugiau niekas negalėjo tikrinti mano ar Lisos kortelių, tačiau susinervinau, kad Adrianas taip paprastai mus susekė.

– Nereikėjo taip elgtis, – suniurzgiau. – Nors ir draugaujame, yra ribos, kurias privalai gerbti. Tai ne tavo reikalas.

– Nepyk, aš juk ne tavo dienoraštį perskaičiau! Tik norėjau sužinoti, kur mano mergina… – Adrianas buvo taip susinervinęs, kad, regis, tik dabar ėmė susivokti. – O Viešpatie! Rouz, maldauju, pasakyk, kad ne jūs ištraukėt Viktorą Daškovą iš kalėjimo. Visi ieško dviejų merginų ir dampyro. Tiesa, apibūdinimas neatitinka… – Jis sudejavo. – Ten buvot jūs, tiesa? Jums pavyko įsilaužti į griežtai saugomą kalėjimą.

– Matyt, ne taip griežtai jis ir saugomas, – pajuokavau.

– Rouz! Pamiršai, ką Viktoras jums padarė? Kodėl jį išlaisvinot?

– Todėl… – nutilau. Kaip paaiškinti Adrianui? Kaip paaiškinti tai, kas mūsų pasaulyje laikoma neįmanomu? Ir kaip įvardyti priežastį, dėl kurios taip elgiuosi? – Todėl, kad Viktoras turi reikalingos informacijos. Tiksliau, žino, kaip ją gauti. Tai buvo vienintelis būdas priversti jį padėti.

– Ką, po velniais, žino Viktoras, kad ryžotės šitaip rizikuoti?

Atsidusau. Žudyti strigojus ir įsilaužti į kalėjimą buvo lengviau, negu pasakyti Adrianui tiesą.

– Gali būti, kad yra būdas išgelbėti strigojus. Atversti juos tais, kuo buvo. O Viktoras… Viktoras pažįsta žmogų, kuris galbūt jau yra tai padaręs.

Adrianas įsmeigė į mane akis. Nepaisant kazino triukšmo, atrodė, kad aplink mus įsivyravo tyla.

– Rouz, tai neįmanoma.

– Gal ir įmanoma.

– Jei toks būdas egzistuotų, mes apie jį žinotume.

– Tai susiję su dvasios elementu, o mes tik visai neseniai išsiaiškinom, kad toks elementas yra.

– Bet tai nereiškia… Suprantu. – Žaliose Adriano akyse plykstelėjo pyktis. – Viskas dėl jo, ar ne? Paskutinis beprotiškas mėginimas jį susigrąžinti. Dimitrijų.

– Ne tik jį, – numykiau. – Taip išgelbėtume visus strigojus.

– Maniau, viskas baigta! – riktelėjo Adrianas. Į mus sužiuro prie artimiausių automatų stovintys žmonės. – Sakei, kad viską pamiršai ir pradėjai naują gyvenimą su manim!

– Ir kalbėjau rimtai. – Net pati nustebau, koks maldaujamas tapo mano balsas. – Tiesiog visai neseniai tai sužinojau. Turėjau pamėginti.

– Ir kas tada? Kas, jei ši beprotybė pavyks? Padarysi stebuklą, išgelbėsi Dimitrijų ir tuoj pat mesi mane? – Jis spragtelėjo pirštais.

– Nežinau. – Staiga pasijutau labai pavargusi. – Neužbėkim įvykiams už akių. Man su tavim gera. Tikrai. Tačiau negalėjau atsisakyti tokios galimybės.

– Žinoma, kur tu galėsi. – Adrianas užvertė akis. – Sapnai, sapnai. Juose lankausi, juose gyvenu. Matyt, pats nebeskiriu sapno nuo realybės. – Keistos gaidelės jo balse mane išgąsdino. Atpažinau dvasios sukeliamą beprotybę. Atsidusęs Adrianas pažvelgė į mane. – Man reikia išgerti.

Gailestis, kurį jam jaučiau, staiga virto pykčiu.

– Taip, žinoma, taurelė viską išspręs. Džiugu, kad šiame beprotiškame pasaulyje laikaisi senųjų įpročių.

Nuo Andriano žvilgsnio krūptelėjau. Taip jis žiūrėdavo itin retai, bet poveikis būdavo labai stiprus.

– Tikėjaisi ko kito?

– Galėtum… galėtum… – O Viešpatie, ką čia sugalvojus? – Na, jei jau esi čia, galėtum mums padėti. Be to, susitinkame su dar vienu dvasios elemento valdytoju.

Adrianas tebepyko, bet pasiūlymas jį sudomino.

– Aha, nieko taip netrokštu, kaip padėti savo merginai susigrąžinti eks. – Adrianas nusisuko, bet išgirdau jį murmant: – Man reikia ne išgerti, o nusigerti.

– Pusę penkių! – riktelėjau pavymui. – Susitinkam pusę penkių.

Nieko neatsakęs Adrianas pradingo minioje.

Į kambarį grįžau pajuodusiu veidu, visi be žodžių suprato, kas nutiko. Lisai su Edžiu užteko proto nieko neklausinėti, bet Viktoras neiškentė neįkišęs savo trigrašio.

– Ką? Ponas Ivaškovas neprisidės prie mūsų? Aš taip tikėjausi jo draugijos.

– Užsikimšk! – Sukryžiavau rankas ant krūtinės ir atsišliejau į sieną šalia Edžio. – Kalbėsi tik tada, kai tavęs ko nors paklausim.

Valandos slinko siaubingai lėtai. Buvau tikra, kad Adrianas grįš ir, nors ir nenoriai, sutiks padėti. Jo įtaiga ne tokia stipri kaip Lisos, bet pagalba visada pravers. Juk… juk jis mane myli ir tikrai atskubės į pagalbą? Nepaliks nežinioje? Tu paskutinė kvailė, Rouz. Šįkart tai buvo ne Lisos mintys, subariau save pati. Jis neturi jokios dingsties tau padėti. Tu jį dar kartą įskaudinai. Kaip ir Meisoną.

Po ketvirtos Edis žvilgtelėjo į mane.

– Gal užsisakom staliuką?

– Gerai.

Buvau prislėgta ir neradau sau vietos. Nebenorėjau likti kambaryje kamuojama slogių minčių. Viktoras pakilo nuo lovos ir pasirąžė tarsi pabudęs iš saldaus miego, tačiau jo akyse žybtelėjo nekantrumo kibirkštėlės. Kiek teko girdėti, juodu su broliu gana artimi, nors nesu pastebėjusi, kad Viktoras būtų kam nors ištikimas. Bet kas žino? Gal jis iš tiesų myli Robertą.

Sutarėm, kad eisiu pirma, Edis paskutinis, morojai tarp mūsų – taip bus saugiausia. Atidariusi kambario duris kaktomuša susidūriau su Adrianu. Jis buvo pakėlęs ranką, tarsi ketintų belstis. Adrianas nustebęs kilstelėjo antakius.

– O, labas. – Jo išraiška kaip visada buvo nerūpestinga, bet veide atsispindėjo įtampa. Dantys sukąsti, akys neramiai lakstė į šalis. Supratau, kaip jam sunku, bet, nepaisant visko, jis atėjo man padėti. Už tai jaučiausi labai dėkinga. Svarbiausia, kad Adrianas grįžo. Be abejo, pajutau ir alkoholio bei cigarečių tvaiką. – Girdėjau, bus vakarėlis. Galima prisidėti?

Dėkinga nusišypsojau.

– Eime.

Jau penkiese patraukėm koridorium lifto link.

– Man gerai sekėsi lošti pokerį, – pasakė Adrianas. – Tikiuosi, ne veltui nutraukiau partiją.

– Nežinau, ar ne veltui, – pasakiau užsigalvojusi. – Šiaip ar taip, šito susitikimo tu nepamirši.

Sulipome į liftą ir nusileidome žemyn. Ėjome į susitikimą su Robertu Doru – vienintele viltimi išgelbėti Dimitrijų.

DEVINTAS

ROBERTĄ DORU PAŽINAU IŠKART.

Ne todėl, kad jis buvo panašus į Viktorą. Ne todėl, kad kaip filmuose elgiasi seniai nesimatę broliai, jie būtų puolę vienas kitam į glėbį. Atsakymą veikiau pakuždėjo Lisos mintys – Robertą išvydau jos akimis, dvasios aura it žvaigždė švytėjo tolimajame restorano kampe. Lisa iš nuostabos net kluptelėjo. Retai matydama dvasios valdytojus ji nebuvo prie jų pratusi. Prieš „išjungdama“ gebėjimą matyti auras, Lisa dar atkreipė dėmesį, kad nors Roberto aura auksinė kaip Adriano, ji kažkodėl permaininga, joje mirgėjo ir keitėsi daugybė atspalvių. Lisa susimąstė, ar tai nėra beprotybės požymis.

Viktorui priėjus prie staliuko, Roberto akys nušvito, bet jie neapsikabino, net nepadavė vienas kitam rankos. Viktoras paprasčiausiai atsisėdo šalia brolio. Mes nejaukiai mindžikavome šalia. Jautėmės labai keistai. Kita vertus, mūsų susitikimo priežastis buvo dar keistesnė, tad netrukus prisėdome prie brolių.

– Viktorai, – atsiduso Robertas. Jo veidas turėjo Daškovams būdingų bruožų, bet akys buvo rudos, ne žalios. Jis nervingai žaidė servetėle. – Negaliu patikėti… Taip seniai norėjau tave pamatyti…

Viktoro balsas buvo švelnus, kaip ir kalbantis telefonu, su broliu jis šnekėjo tarsi su vaiku.

– Žinau, Robertai, ir aš tavęs pasiilgau.

– Liksi čia? Gal pagyvensi pas mane?

Jau norėjau atrėžti, kad tai juokinga, bet neviltis Roberto balse sukėlė man gailestį. Todėl prikandau liežuvį ir stebėjau tolesnę dramą.

– Aš tave paslėpsiu. Būsime tik dviese. Bus šaunu.

Viktoras dvejojo. Jis buvo nekvailas. Nepaisant miglotų pažadų lėktuve gerai suprato, kad šansai, jog jį paleisiu, lygūs nuliui.

– Nežinau, – atsakė tyliai. – Dar nežinau.

Iš sąstingio mus pažadino padavėjas. Užsisakėme gėrimų. Adrianas paprašė džino su toniku, o iš jo net nepareikalavo asmens dokumento. Nežinia, ar todėl, kad atrodė dvidešimt vienerių, ar kad pasitelkė įtaigą. Nė kiek neapsidžiaugiau – alkoholis nuslopina dvasios galias. Situacija delikati, mums bet kada gali prireikti jo pagalbos. Nors, turint omeny, kiek jis išgėrė prieš tai, dar viena taurė tikriausiai nieko nebepakeis.

Padavėjui nuėjus Robertas atkreipė dėmesį į mus. Į Edį tik žvilgtelėjo, atidžiai nužvelgė Lisą su Adrianu, o nuo manęs ilgai nenuleido akių. Sustingau – man tai visai nepatiko. Galiausiai jis pasisuko į brolį.

– Ką čia atsivedei, Viktorai? – Roberto žvilgsnis tebebuvo svajingas, tačiau balse suskambo įtarumas, baimė ir paranoja. – Kas tie vaikai? Du dvasios valdytojai ir… – Jis dar kartą nužvelgė mane: skaitė aurą. – Ir viena šešėlio pabučiuota?

Akimirką apstulbau – iš kur jis žino? Paskui prisiminiau, ką man buvo sakęs Markas, Oksanos vyras. Kadaise Robertas buvo susietas ryšiu su dampyru, šis vėliau žuvo. Tai paspartino Roberto psichikos sutrikimą.

– Čia mano draugai, – maloniai atsakė Viktoras. – Jie norėtų su tavim pasikalbėti ir užduoti keletą klausimų.

Robertas susiraukė.

– Meluoji. Jaučiu tai. Be to, jie nelaiko tavęs draugu. Jie įsitempę ir tavęs vengia.

Viktoras to neneigė.

– Nepaisant to, jiems reikia tavo pagalbos, o aš pažadėjau padėti. Tokia buvo susitikimo su tavim kaina.

– Nereikėjo nieko dėl manęs žadėti. – Popierinė servetėlė Roberto rankose virto skutais. Vos susilaikiau nepasiūliusi jam savosios.

– Negi nenorėjai manęs pamatyti? – nuginkluojamai paklausė Viktoras. Balsas buvo šiltas, šypsena beveik nuoširdi.

Robertas atrodė sunerimęs. Sutrikęs. Jis priminė vaiką ir aš pradėjau abejoti, ar jis yra atvertęs strigojų.

Nuo atsakymo išgelbėjo gėrimus atnešęs padavėjas. Per tą laiką nė vienas mūsų nežvilgtelėjo į meniu ir padavėją tai aiškiai suerzino. Jam nuėjus atsiverčiau meniu ir įsispoksojau nieko nematančiu žvilgsniu.

Paskui Viktoras oficialiai, lyg per diplomatinį priėmimą, pristatė mus Robertui. Net kalėjimas nepakenkė jo etiketo išmanymui. Mus pristatė tik vardais. Vis dar susiraukęs Robertas pasisuko į mane, jo akys lakstė nuo manęs prie Lisos. Adrianas kadaise sakė, jog kai esame kartu, auros išduoda mūsų ryšį.

– Ryšys… Jau ir pamiršau, kas tai… bet Aldenas… niekada nepamiršiu Aldeno… – Jo žvilgsnis tapo svajingas ir tuščias. Jis gyveno prisiminimais.

– Užjaučiu, – nustebau išgirdusi užuojautą savo balse. Visai nepanašu į apklausą, kurią ketinau surengti. – Galiu tik įsivaizduoti, ką reiškia… jo netekti.

Svajingas Roberto žvilgsnis tapo dygus ir griežtas.

– Ne. Negali. Negali nė įsivaizduoti. Kai tave su kuo nors sieja ryšys, atsiveria pojūčių visata, pažinimas, sukrečiantis iki sielos gelmių… Ir kai to netenki… kai tai iš tavęs išplėšiama… norisi tik numirti.

Oho. Pasirodo, įsijautusį Robertą ne taip paprasta nutildyti. Beliko viltis, kad netrukus grįš padavėjas. Jam priėjus visi, išskyrus Robertą, pradėjo vangiai užsisakinėti. Per daug nesirinkdami sakėm tai, kas pirmiausia krito į akį. Sėdėjome azijietiškų patiekalų restorane, todėl užsisakiau pirmą meniu patiekalą – blynelių rinkinį.

Padavėjui nuėjus Viktoras padarė tai, ko nepavyko man – suėmė Robertą į nagą.

– Ar padėsi jiems? Atsakysi į klausimus?

Mane apėmė nuojauta, kad Viktoras prirėmė Robertą ne tiek norėdamas atsidėkoti už išlaisvinimą, kiek trokšdamas išsiaiškinti mūsų ketinimus ir paslaptis.

Robertas atsiduso. Jis žvelgė į Viktorą atsidavusiu, beveik šunišku žvilgsniu. Jis nieko negalėtų atsakyti broliui. Robertas tik paklusni marionetė klastinguose Viktoro naguose, tad tikriausiai reikia dėkoti likimui už sutrikusią psichiką. Jei Robertas būtų stiprus kaip anksčiau, Viktoras nebūtų terliojęsis su Lisa. Jis turėjo asmeninį dvasios valdytoją, iš kurio galėjo reikalauti ko panorėjęs.

– Ką nori sužinoti? – nuvargusiu balsu paklausė manęs Robertas. Matyt, nusprendė, kad esu jų vadė.

Žvilgtelėjau į draugus tikėdamasi moralinio palaikymo, bet nesulaukiau. Ir Lisa, ir Adrianas iš pat pradžių nepritarė šiam sumanymui, o Edis vis dar nežinojo tikrųjų priežasčių. Susikaupiau ir pažvelgiau į Robertą.

– Girdėjau, jog kadaise išlaisvinot strigojų – atvertėt jį ar ją į ankstesnę būseną.

Paprastai ramiame Viktoro veide šmėstelėjo nuostaba. Šito jis tikrai nesitikėjo.

– Kas tau tai pasakė? – paklausė Robertas.

– Rusijoje susipažinau su viena pora. Marku ir Oksana.

– Markas ir Oksana… – Roberto žvilgsnis pradėjo klejoti. Matyt, taip dažnai nutikdavo, ne tiek jau daug laiko jis praleisdavo realiame pasaulyje. – Nežinojau, kad jie vis dar kartu.

– Kartu. Jie gerai sutaria. – Reikėjo sugrąžinti jį į tikrovę. – Ar tai tiesa? Tai, ką jie pasakė. Ar tai įmanoma?

Prieš atsakydamas Robertas kaip visada patylėjo.

– Ją.

– Ką?

– Tai buvo moteris. Išlaisvinau ją.

Iš nuostabos aiktelėjau. Negi tai tiesa?

– Meluoji, – staiga rėžė Adrianas.

Robertas nužvelgė jį niekinamu žvilgsniu.

– Kas tu toks, kad abejotum mano žodžiais? Ką apie tai išmanai? Taip ilgai piktnaudžiavai savo galiomis, kad stebuklas, jog dar valdai magiją. O tai, kaip gelbėjiesi… juk iš tiesų tai nepadeda, tiesa? Šalutinis dvasios poveikis kasdien stiprėja… greitai nebeatskirsi tikrovės nuo sapno…

Jo žodžiai pritrenkė Adrianą, bet jis greitai atsipeikėjo.

– Bet man tai netrukdo suprasti, kad meluoji. Tvirtini neįmanomą. Strigojų negalima atversti. Tapus strigojum nebėra kelio atgal. Jie nemirę. Negyvi. Amžiams.

– Jei miršti, nereiškia, kad nebegyveni.

Roberto žodžiai buvo skirti ne Adrianui, o man. Sudrebėjau.

– Kaip? Kaip jūs tai padarėt?

– Su kuoleliu. Nužudžiau ir taip prikėliau naujam gyvenimui.

– O dabar tai jau tikrai meluojat. Esu nužudžiusi daugybę strigojų ir patikėkit – nė vienas neprisikėlė.

– Ne šiaip kuoleliu. – Robertas pirštais glostė taurės kraštą. – Ypatingu kuoleliu.

– Kuoleliu, užkerėtu dvasia, – staiga pasakė Lisa.

Robertas pažvelgė į ją ir kraupiai nusišypsojo.

– Taip. Tu sumani mergaitė. Sumani, gera ir kilni. Regiu tai tavo auroje.

Žvelgiau kažkur į tolį, mintys sukosi pašėlusiu greičiu. Kuolelis, užkerėtas dvasia. Sidabro kuoleliai būna užkerėti visais keturiais morojų valdomais elementais: žemės, oro, vandens ir ugnies. Tai gyvybės jėga, naikinanti strigojuose slypinčią mirtį. Tik neseniai sužinojome apie dvasios elementą, todėl mums nė nedingtelėjo, kad kuolelį galima užkerėti ir dvasia. Dvasia gydo. Dvasia prikėlė mane iš mirusiųjų. Nejau sujungus dvasią su kitais keturiais elementais galima nugalėti strigojus valdančią tamsą ir atversti juos savimi?

Apsidžiaugiau, kai atnešė patiekalus, nes nebesuvaikiau savo minčių. Valgydama galėsiu ramiai viską apgalvoti.

– Negi viskas taip paprasta? – galiausiai paklausiau.

Robertas susiraukė.

– Anaiptol ne paprasta.

– Bet jūs sakėt… kad tereikia kuolelio, užkerėto dvasia. Tada juo nužudysiu strigojų… Gerai, gerai, ne nužudysiu, o prikelsiu. Velniop terminologiją.

Robertas nusišypsojo.

– Ne tu. Tu negali.

– Tai kas tada?.. – Staiga prikandau lūpą. – Ne. NE.

– Šešėlio pabučiuotieji neturi gyvybės dovanos, ją turi tik palaimintieji dvasia, – paaiškino Robertas. – Kuris iš judviejų tą sugebėtų? Kilnioji mergaitė ar prasigėręs nevykėlis? – Jo žvilgsnis šokinėjo nuo Lisos prie Adriano. – Aš statau už mergaitę.

Roberto žodžiai mane tarsi pažadino. Teisingiau, viską apvertė aukštyn kojom ir atėmė paskutinę viltį išgelbėti Dimitrijų.

– Ne, – pakartojau. – Net jei tai įmanoma – o aš vis dar nežinau, ar galiu jumis tikėti – ji to nedarys. Aš jai neleisiu.

Tada nutiko kai kas labai keisto. Degdama pykčiu Lisa pasisuko į mane:

– Nuo kada man aiškini, ką galiu ir ko negaliu daryti?

– Nuo tada, kai aš, kitaip negu tu, gavau sergėtojos vardą ir žinau, kaip žudyti strigojus, – atkirtau stengdamasi nekelti balso. – Tu vos kartą trinktelėjai Ridui, ir tam tau prireikė velniškų pastangų.

Kai Eiverė Lazar mėgino užvaldyti Lisos mintis, visas juodas darbas teko jos šešėlio pabučiuotam broliui. Mano padedama Lisa vožė jam į nosį ir apsigynė. Nors smūgis buvo gražus, jai tai nepatiko.

– Juk aš jį nokautavau, ar ne? – šūktelėjo draugė.

– Lisa, kam nors trinktelėti nėra tas pat, kaip nužudyti strigojų. Ką jau kalbėti apie tai, kad tu prie jo nė neprieisi. Manai, jis tau neįkąs ar nenusuks sprando? Kurgi ne.

– Aš išmoksiu.

Galėjau tik žavėtis Lisos ryžtu, bet tapti sergėtoja ir išmokti žudyti prireikdavo ne vienų metų.

Adrianas su Edžiu jautėsi nesmagiai klausydamiesi mūsų kivirčo, o Viktorą su Robertu jis sudomino, netgi pralinksmino. Man tai nepatiko. Čia susirinkom ne jų juokinti.

Pasisukau į Robertą norėdama nukreipti kalbą nuo pavojingos temos.

– Jei valdantis dvasią morojus atverčia strigojų, šis tampa šešėlio pabučiuotu. – Išvada buvo pernelyg akivaizdi, kad dar ką nors aiškinčiau Lisai. Eiverės psichika sutriko, nes ji nuolatos piktnaudžiavo dvasia, be to, ryšiu buvo susijusi daugiau nei su vienu asmeniu. Tai netruko atvesti ją į tamsą ir beprotybę.

Roberto akys, žvelgiančios kažkur man pro petį, tapo svajingos.

– Ryšys užsimezga, kai kas nors prikeliamas iš mirusiųjų, kai siela sugrąžinama iš anapus. Grįžimas iš mirusiųjų pasaulio padaro šešėlio pabučiuotu ir pažymi mirties ženklu. – Staiga jo žvilgsnis įsmigo į mane. – Šitaip nutiko ir tau.

Žvilgsnį atlaikiau, bet per nugarą perbėgo šiurpas.

– Strigojai negyvi. Atverčiant strigojų siela sugrąžinama iš mirusiųjų pasaulio.

– Ne, – paprieštaravo Robertas. – Jų sielos nepereina kitur… Jos lieka tarp šio pasaulio ir ano. Tai negerai, nenatūralu. Todėl jie ir tampa tokiomis pabaisomis. Strigojaus nužudymas, arba išlaisvinimas, sugrąžina sielą į normalią būseną. Neatsiranda jokio ryšio.

– Vadinasi, jokio pavojaus nėra, – pasakė Lisa.

– Nebent būti nužudytai strigojaus, – atkirtau.

– Rouz…

Griežtai pažvelgiau į draugę.

– Pasikalbėsime vėliau.

Kurį laiką žiūrėjome viena į kitą, paskui Lisa pasisuko į Robertą. Per ryšį pajutau užsispyrimą, kuris man visai nepatiko.

– Kaip užkerėti kuolelį? – paklausė ji. – Aš vis dar mokausi.

Jau norėjau prieštarauti, bet paskui apsigalvojau. O kas, jei Robertas klysta? Kas, jei atversti strigojui užtenka dvasia užkerėto kuolelio? Robertas mano, kad tai padaryti gali tik dvasios valdytojas, nes pats toks yra. Tariamai. Be to, geriau tegu Lisa suka galvą dėl kerų nei dėl strigojų žudymo. Jei užkerėti kuolelį pasirodys labai sunku, gal ji pati atsisakys šio sumanymo.

Robertas žvilgtelėjo į mane, paskui į Edį.

– Kažkuris iš jūsų turit kuolelį. Aš jums parodysiu.

– Negalima išsitraukti kuolelio prie žmonių! – šūktelėjo Adrianas. Keista, bet šį sykį tikrai taikliai įsiterpė. – Gal žmonės ir nesupras, kas tai, bet ginklas lieka ginklu.

– Jis teisus, – sutiko Edis.

– Po vakarienės galėsim nueiti į mūsų kambarį, – pasiūlė Viktoras.

Jo žvilgsnis buvo ramus, tarsi neturėtų jokių pašalinių minčių. Nužvelgiau jį aiškiai leisdama suprasti, kad juo nepasitikiu. Net Lisai kilo abejonių ir ji neskubėjo priimti Viktoro pasiūlymo. Jau ne kartą įsitikinom, kad siekdamas savo tikslų Viktoras nesilaikys jokių moralės normų. Net savo dukrą jis privertė tapti strigoje, kad galėtų pabėgti iš kalėjimo. Ką mes žinom, gal dabar rezga kokį velnišką planą…

– Dabar viskas aišku, – aiktelėjau iš nuostabos, žvelgdama į Viktorą.

– Kas? – pasidomėjo jis.

– Štai kodėl privertei Natali tapti strigoje. Pamanei… Žinojai, ką gali Robertas. Ketinai pasinaudoti jos strigojiška jėga, o paskui priversti brolį ją sugrąžinti.

Ir taip išblyškęs Viktoro veidas dar labiau pabalo, jis suseno tiesiog mūsų akyse. Savim patenkinta šypsenėlė dingo, jis nusuko akis į šalį.

– Natali seniai mirusi, – pasakė jis kimiai. – Leiskim jai ilsėtis ramybėje.

Kiti knebinėjo valgį, bet man maistas prarado skonį. Mudvi su Lisa galvojome apie tą patį. Iš visų Viktoro nuodėmių dukters pavertimą strigoje priskyrėme prie baisiausių. Tai galutinai mane įtikino, koks jis pabaisa. Bet dabar buvau priversta pažvelgti į tą situaciją kitomis akimis. Jei Viktoras žinojo galėsiąs ją atversti, jo elgesys, nors vis dar baisus, ne toks jau siaubingas. Žinoma, jis vis tiek yra velnio išpera. Bet jei Viktoras tikėjo galėsiąs susigrąžinti Natali, vadinasi, jis tiki Roberto galia. Neketinau leisti Lisai nė prisiartinti prie strigojaus, tačiau ši neįtikėtina istorija tapo šiek tiek įtikimesnė. Turėjau viską išsiaiškinti iki galo.

– Gerai, paskui galėsim nueiti į kambarį, – galiausiai nusileidau. – Bet neilgam.

Mano žodžiai buvo skirti Viktorui ir Robertui. Robertas kaip visada skendėjo savo mintyse, bet Viktoras linktelėjo.

Dirstelėjau į Edį, jis atsakė supratingu žvilgsniu. Mudu abu gerai supratom, kaip rizikinga vestis brolius į kambarį. Edis be žodžių pažadėjo būti itin budrus – nors ir šiaip toks buvo.

Vakarienei pasibaigus mudviejų su Edžiu nervai buvo įtempti kaip styga. Jis vedėsi Robertą, aš lydėjau Viktorą. Lisa su Adrianu atsidūrė tarp brolių. Tačiau prasibrauti pro sausakimšą kazino nėra taip paprasta. Žmonės nuolatos pastodavo ar užkirsdavo mums kelią, nuolat pynėsi aplink, tvyrojo tikra sumaištis. Du kartus mus išskyrė žioplinėjantys turistai. Nors iki liftų buvo netoli, išsigandau, kad Viktoras su Robertu gali pabėgti.

– Reikia iš čia dingti, – šūktelėjau Edžiui.

Jis linktelėjo ir netikėtai pasuko kairėn. Stumtelėjau ton pusėn Viktorą, Lisa su Adrianu irgi stengėsi nuo mūsų neatsilikti. Nesupratau, kur atsidūrėme, kol koridoriaus gale išvydau užrašą AVARINIS IŠĖJIMAS. Nutolus nuo kazino, pritilo ir triukšmas.

– Pamaniau, kad čia turėtų būti laiptai, – paaiškino Edis.

– Išradingas sergėtojas, – nusišypsojau jam.

Pasukus už kampo dešinėje išvydome valytojų spintą, o priešais – duris, ant kurių buvo užklijuotas lipdukas su laiptais. Durys vedė į lauką ir viršutinius aukštus.

– Genialu, – apsidžiaugiau.

– Jūsų kambarys turbūt dešimtame aukšte, – tarė iki tol tylėjęs Adrianas.

– Nedidelė mankšta visada… Velnias! – Ant durų kabėjo perspėjimas, kad jas atidarius įsijungs signalizacija. – To ir reikėjo tikėtis.

– Atleisk, – atsiprašė Edis, lyg būtų dėl to kaltas.

– Tai ne tavo kaltė, – nuraminau. – Sukam atgal.

Teks rizikuoti ir grįžti į žmonių knibždėlyną. Tikėkimės, kad vaikščiojimas pirmyn atgal taip nuvargins Viktorą su Robertu, kad jie atsisakys minties pabėgti. Abu nebe jauni, o Viktoras dar ir serga.

Lisa buvo pernelyg užsigalvojusi, kad ką nors pasakytų, bet Adrianas pažiūrėjo į mane taip, tarsi toks vaikštinėjimas būtų tuščias laiko gaišimas. Kita vertus, jis tą patį manė ir apie susitikimą su Robertu. Net nustebau, kad jis nusprendė eiti su mumis. Maniau, liks kazino parūkyti ir išgerti.

Pirmas ėjęs Edis pasuko kazino link. Ir tada mane supykino.

– Stok! – riktelėjau.

Edis reagavo akimirksniu, kiti sutriko. Viktoras iš netikėtumo užgriuvo ant Edžio, Lisa ant Viktoro. Edis instinktyviai griebėsi kuolelio, aš savąjį jau gniaužiau rankoje – išsitraukiau vos pajutusi šleikštulį.

Kelią atgal į kazino mums pastojo strigojai.

DEŠIMTAS

O TARP JŲ… TARP JŲ…

– Tik ne tai, – suaimanavau puldama arčiausiai stovintį strigojų. Iš viso jų buvo trys.

Edis taip pat nesnaudė. Dabar svarbiausia apsaugoti morojus. Tiesa, jų raginti nereikėjo – vos išvydę strigojus patys atsitraukė.

Nepaisant žaibiškos Edžio reakcijos, buvau tikra, kad nė vienas dar nepastebėjo to, ką pamačiau aš.

Tarp strigojų buvo ir Dimitrijus.

Tik ne tai, pakartojau mintyse. O juk jis mane perspėjo. Kiekviename laiške primindavo, kad susiras mane, kai tik peržengsiu apsauginius žiedus. Neabejojau jo žodžiais, tačiau… išvysti jį priešais save – visai kas kita. Nuo mūsų paskutinio susitikimo praėjo vos trys mėnesiai, bet galvoje ėmė suktis šimtai prisiminimų. Aš – Dimitrijaus belaisvė. Jį bučiuodama jaučiau karštas lūpas ir ledinę odą. Kai jo iltys įsmigdavo man į kaklą, užliedavo saldi palaima…

Dimitrijus buvo nė kiek nepasikeitęs – vaiduokliškai balta oda ir raudoni žiedai aplink akis visai nederėjo prie švelnių, smakrą siekiančių plaukų ir taurių veido bruožų. Net odinis apsiaustas buvo tas pats. Nors, ne, šitas turėtų būti naujas – senasis per paskutiniąją dvikovą suplyšo į skutus. Ir iš kur jis juos traukia?

– Bėkit iš čia! – riktelėjau morojams, smeigdama kuolelį strigojei į širdį. Sąmyšis koridoriuje sutrikdė ją, o ne mane. Strigojė stovėjo visai arti, bet aiškiai nesitikėjo, kad būsiu tokia greita. Daugumą strigojų pavyko pribaigti tik todėl, kad jie nuvertino mano sugebėjimus.

Edžiui sekėsi prasčiau. Bėgdamas Viktoras netyčia jį stumtelėjo, ir tuo pasinaudojęs antrasis strigojus trenkė Edį į sieną. Tačiau tokie dalykai mums ne naujiena, ir Edis nesuglumo. Jis akimirksniu atsipeikėjo nuo smūgio ir dabar, kai nebereikėjo ginti morojų, iš visų jėgų puolė strigojų.

O mano dėmesys buvo sutelktas į Dimitrijų.

Nė nežvilgtelėjusi peržengiau ant žemės tysančią strigoję. Dimitrijus stovėjo tolėliau, į priekį jis pasiuntė savo pakalikus. Gal todėl, kad taip gerai pažinojau Dimitrijų, mačiau, jog jis nė kiek nenustebo, kad taip greit sudorojau savo priešininkę. Tuo metu Edis gan sunkiai kovėsi su saviškiu. Tikriausiai Dimitrijui nerūpėjo, ar išgyvens jo bendrai. Jie tebuvo kliūtis, skiriantį jį nuo manęs.

– Juk sakiau, kad tave susirasiu. – Dimitrijaus žvilgsnis buvo griežtas, bet akyse žaidė juoko kibirkštėlės. Nenuleidome vienas nuo kito akių laukdami, kuris žengs pirmą žingsnį.

– Sakei. – Stengiausi nekreipti dėmesio į Edį, besigrumiantį su strigojum. Jis turėtų su juo susitvarkyti. Žinau, kad susitvarkys. – Gavau tavo perspėjimus.

Dimitrijus kreivai šyptelėjo parodydamas iltis, kurios man sukėlė ir neapykantą, ir geismą. Ne. Dabar ne laikas apie tai galvoti. Kartą jau sutrikau išvydusi Dimitrijų, ir tai manęs vos nepražudė. Negaliu leisti, kad tai pasikartotų. Sukilęs adrenalinas priminė, kad teks kautis dėl savo gyvybės.

Jis puolė pirmas, bet buvau pasirengusi, todėl pavyko išsisukti. Taip ir vykdavo mūsų dvikovos – pernelyg gerai vienas kitą pažinojome, lengvai nuspėdavome, ko tikėtis. Žinoma, tai nereiškė, kad mūsų jėgos lygios. Net būdamas dampyras Dimitrijus turėjo daugiau patirties, o virtęs strigojum tapo dar stipresnis.

– Ir vis tiek tu čia, – pasakė jis tebesišypsodamas. – Kaip kvaiša peržengei apsauginius žiedus, užuot saugiai sėdėjusi rūmuose. Sužinojęs tokią naujieną tiesiog negalėjau patikėti.

Vietoj atsakymo užsimojau kuoleliu, bet Dimitrijus vikriai atšoko į šalį. Tai, kad jo šnipai veikė ir dieną, manęs nenustebino. Jis turėjo pakalikų ir tarp strigojų, ir tarp žmonių. Žinojau, kad jo akys ir ausys stebi rūmus. Klausti reikėtų štai ko: kaip jis pateko į viešbutį vidury dienos? Net turėdamas šnipų oro uoste ar sekdamas atsiskaitymus kredito kortele kaip Adrianas, Dimitrijus su kitais strigojais turėjo palaukti nakties.

Staiga toptelėjo, kad tai nebūtina. Strigojai išmoko vengti dienos šviesos. Visureigiai tamsintais stiklais, požeminiai tuneliai. „Raganų valandoje“ apsistoję morojai, norėdami patekti į kazino, naudojosi slaptais tuneliais. Apie juos žinojo ir Dimitrijus. Jei jau laukė, kada peržengsiu apsauginius žiedus, turėjo būti pasiruošęs viskam, kad mane surastų. Geriau negu kas nors kitas žinojau, koks jis išradingas.

Be to, puikiai supratau, kad šnekėdamas jis tik nori nukreipti mano dėmesį.

– O keisčiausia tai, – kalbėjo Dimitrijus, – kad išvykai ne viena. Su savim pasiėmei morojus. Visada buvai linkusi rizikuoti gyvybe, bet nesitikėjau, kad būsi tokia greita rizikuoti ir jais.

Staiga kai ką suvokiau. Be prislopinto triukšmo, sklindančio iš kazino, ir grumtynių garsų, daugiau nieko nebuvo girdėti. Jokio šaižaus signalo, kuris turėjo nuaidėti įsijungus durų signalizacijai.

– Lis! – suklykiau. – Dinkit iš čia! Vesk visus laukan!

Ji turėjo susiprasti. Visi morojai turėjo susiprasti. Durys veda į lauką, o tenai šviečia saulė. Tai kas, kad įsijungus signalizacijai čia sulėks visa viešbučio apsauga. Po šimts, gal tai net išgąsdins strigojus. Svarbiausia, kad nieko nenutiktų morojams.

Tada pajutau, kad kažkas negerai. Lisa buvo tarsi suparalyžiuota. Išvydus, su kuo kaunuosi, ją ištiko šokas. Viena žinoti, kad Dimitrijus virto strigojum, bet visai kas kita tai pamatyti savo akimis – pati esu šitai patyrusi. Nors jau buvau pripratusi prie jo strigojiškos išvaizdos, raudonos akys vis dar kėlė šiurpą. Lisa stovėjo sustingusi, negalėdama nei pajudėti, nei žodžio pratarti.

Suprasti, kas nutiko Lisai, man užteko akimirkos, deja, kovoje su strigojais tai gali kainuoti gyvybę. Dimitrijui pavyko užkalbėti man dantį ir, nors atidžiai jį stebėjau, jis prirėmė mane prie sienos. Taip suspaudė riešus, kad nevalingai paleidau kuolelį.

Jis pasilenkė taip arti, kad mūsų kaktos susilietė.

– Roza… – sumurmėjo. Jutau jo alsavimo šilumą. Dimitrijus turėjo tvoksti mirtimi ir irimu, bet taip nebuvo. – Kodėl? Kodėl su tavim taip sunku? Galėjome būti kartu visą amžinybę…

Mano širdis daužėsi kaip pašėlusi. Klaikiai bijojau mirties, kuri, žinojau, jau visai čia pat. Ir drauge mane užplūdo liūdesys – liūdesys, kad jį prarasiu. Jo veido bruožai, vos juntamas akcentas vis dar mane svaigino… Suskaudo širdį. Kodėl? Kodėl mums taip nutiko? Kodėl pasaulis toks žiaurus?

Bet man pavyko užgniaužti jausmus, pamiršti, kad priešais mane Dimitrijus. Dabar mes esame grobuonis ir auka – man iškilo grėsmė būti sudraskytai.

– Atleisk, – iškošiau pro sukąstus dantis ir iš visų jėgų pamėginau – tiesa, nesėkmingai – išsilaisvinti iš jo gniaužtų. – Bet neįsivaizduoju amžinybės su nemirusiųjų mafija.

– Žinau, – atsakė Dimitrijus. Galėčiau prisiekti, kad jo veide šmėstelėjo liūdesys, bet įtikinau save, kad man tik pasivaideno. – Amžinybė be tavęs bus labai vieniša.

Ir tada nuaidėjo šaižus džeržgesys. Abudu krūptelėjom. Signalizacija būtų išgąsdinusi net žmones, o jų klausa ne tokia jautri kaip vampyrų. Nepaisant to, man palengvėjo. Pagaliau tie bukagalviai – nejaučiau nė menkiausio sąžinės graužimo taip išvadindama draugus už jų žioplumą – išėjo iš pastato. Per Lisą pajutau saulės šviesą ir nusiraminau. Dimitrijaus iltys artėjo prie mano arterijos, iš kurios netrukus ištekės kraujas, ir tada užges mano gyvybė.

Vyliausi, gal signalizacija nukreips jo dėmesį, bet kur tau. Pamėginau dar kartą pasipriešinti, bet ir vėl nesėkmingai. Dimitrijaus dėmesį atkreipė Edis, kuoleliu smeigęs jam į šoną.

Dimitrijus suurzgė iš skausmo ir paleidęs mane puolė Edį. Šis nė nemirktelėjo. Jei išvydęs Dimitrijų ir apstulbo, to neparodė. O gal Edis nė nesuprato, kad čia Dimitrijus? Greičiausiai jis matė tik strigojų. Taip buvome mokyti: strigojai yra pabaisos, ir tiek.

Dimitrijus trumpam mane pamiršo: jis norėjo mano mirties, Edis tebuvo trukdis, kurį reikėjo pašalinti, kad galėtų tęsti mūsų mirtiną žaidimą.

Jiedu susigrūmė, deja, Edis, kitaip negu aš, negalėjo numatyti Dimitrijaus judesių. Dimitrijus jį sugriebė ir iš visų jėgų bloškė į sieną. Kad kiek, ir Edžio kaukolė būtų sutrupėjusi, bet jam pavyko pasisukti, ir smarkiausias smūgis teko kūnui. Turėjo velniškai skaudėti, bet jis bent jau liko gyvas.

Visa tai truko akimirksnį. Per tą laiką pasikeitė mano nusistatymas. Kai palinkęs virš manęs Dimitrijus ruošėsi kąsti, atsispyriau norui matyti vyrą, kurį kadaise mylėjau. Tapusi auka, artėjant mirčiai, nusiteikiau kovai.

Bet dabar matydama, kaip Edis su juo kaunasi… kaip išsitraukia kuolelį… staiga mano ryžtas išgaravo. Prisiminiau, kodėl esu čia. Prisiminiau, ką sužinojau iš Roberto.

Ką gi daryti? Buvau sau prisiekusi, kad jei Dimitrijus mėgins mane nužudyti, kol dar nebūsiu išsiaiškinusi, kaip išgelbėti strigojus, nedvejosiu ir pribaigsiu jį pati. Dabar turiu tokią galimybę. Kartu su Edžiu jį tikrai įveiktume. Galėtume užbaigti jo kančias, kaip jis kadaise prašė.

Bet… vos prieš pusvalandį užgimė menkutė viltis, kad strigojus galima išgelbėti. Žinoma, sąlyga, kad tai gali padaryti tik valdantis dvasią, absurdiška, bet Viktoras tuo tiki. O jei jau jis tiki…

Ne. Dimitrijus negali mirti. Dar ne.

Sugriebiau nuo žemės kuolelį ir sidabriniu galu perbraukiau Dimitrijui per pakaušį. Jis sustūgo iš skausmo ir atpakalia ranka stumtelėjo mane šalin, tuo pat metu tebesigrumdamas su Edžiu. Dimitrijus buvo išties neprilygstamas kovotojas. Tačiau Edžio kuolelis bet kada galėjo persmeigti Dimitrijui širdį, ir iš sergėtojo akių supratau, kad jam ranka nesudrebės.

Netrukus išvydau, kaip Edžio kuolelis artėja prie Dimitrijaus širdies. Edis padarys tai, ko nepavyko man.

Nieko negalvodama iškėliau kuolelį ir perrėžiau Dimitrijui veidą. Buvo gaila darkyti tokius gražius bruožus, bet žinojau, kad žaizda veikiai užsitrauks. Be to, taip sutrukdžiau Edžiui ir net stumtelėjau jį išėjimo link, kur tebedžeržgė signalizacija. Edžio veidą iškreipė nuostaba, mes akimirką susikibome – aš stūmiau jį tolyn nuo Dimitrijaus, Edis norėjo jį pasiekti. Bet paskui apsigalvojo. Puldamas Dimitrijų jis turėtų stumtelėti mane strigojaus pusėn, o mums tai daryti draudžiama.

Dimitrijus tuo pasinaudojo. Griebė mane už peties ir patraukė į save. Laikydamas už kitos rankos Edis padarė tą patį. Riktelėjau iš netikėtumo ir skausmo. Atrodė, kad jie perplėš mane pusiau. Dimitrijus buvo stipresnis, bet kartu su Edžiu įstengėme jam pasipriešinti. Bet lengva nebuvo. Lyg klampotume per smėlį. Žingsnis pirmyn, žingsnis atgal.

Vis dėlto kankinamai lėtai mudu su Edžiu stūmėmės prie durų. Dar po kelių sekundžių išgirdau balsus ir žingsnius.

– Apsauga, – susiprato Edis, tempdamas mane savo pusėn.

– Velniava! – nusikeikiau.

– Aš tavęs nepaleisiu, – sušnypštė Dimitrijus. Jis abiem rankom sugriebė mane už pečių ir įgijo persvarą.

– Ką čia šneki? Čia tuoj sulėks visa „Luksoro“ apsauga!

– Čia tuoj gulės kalnai lavonų, – abejingai atkirto jis.

Pasirodė apsaugininkai. Nežinau, ką jie pagalvojo. Kad kažkoks vyras puola paauglius? Mums riktelėjo išsiskirti, tačiau įsitraukę į mirtiną dvikovą nekreipėm į juos dėmesio. Tada apsaugininkai greičiausiai puolė Dimitrijų. Pajutau, kaip atsileidžia jo gniaužtai. Stipriau trūktelėjęs Edis išplėšė mane iš jo nagų. Nesidairydami dėjom į kojas, nors apsaugininkai ir šaukė sustoti.

Beje, šaukė ne jie vieni. Prieš atplėšdama duris išgirdau Dimitrijaus balsą. Jame skambėjo juokas.

– Tai dar ne pabaiga, Roza. Šiame pasaulyje nėra vietos, kur nuo manęs pasislėptum.

Tas pats grasinimas, visada tas pats grasinimas.

Pasistengiau užgniaužti baimę, kurią sukėlė jo žodžiai. Pro duris išvirtom į tvankų dykumos orą. Nors buvo ankstyvas vakaras, danguje tebešvietė saulė. Atsidūrėme „Luksoro“ automobilių aikštelėje. Deja, čia nebuvo tiek mašinų, kad galėtume pasislėpti. Be žodžių pasileidome judrios gatvės link – reikia pasislėpti žmonių minioje, kol mūsų nepasivijo apsauga.

Pavyko. Net nepastebėjau, kad mus būtų vijęsi. Matyt, apsaugininkai visą dėmesį sutelkė į vyruką, jų viešbutyje žudantį žmones. Šūksniai už mūsų nugarų nutilo ir prieš „Niujorke, Niujorke“ sulėtinom žingsnį. Kaip ir anksčiau, nepratarę nė žodžio, sutartinai puolėm į viešbutį. Jis buvo dar klaidesnis už „Luksorą“, čia buvo kimšte prisikimšę svečių, tad be vargo įsimaišėm tarp žmonių ir pradėjom dairytis ramesnio kampelio.

Po tokio pašėlusio lėkimo prireikė kelių akimirkų, kad atgautume kvapą. Bet Edis pasisuko į mane pykčio perkreiptu veidu, supratau, kad reikalas rimtas. Paprastai Edis būdavo ramus ir susitvardęs, ypač po pernykščio įvykio, kai mus buvo pagrobę strigojai. Ta patirtis jį užgrūdino, suteikė daugiau ryžto. Bet dabar jis atvirai siuto.

– Kas, po velniais, tau darosi? – riktelėjo Edis. – Tu jį paleidai!

Pasistengiau nutaisyti tokį pat griežtą veidą, bet iki Edžio man buvo toli.

– Argi nesužeidžiau jo kuoleliu?

– Aš buvau nusitaikęs į širdį! Galėjau jį nužudyti, bet tu sutrukdei!

– Nebuvo laiko – pasirodė apsauga. Reikėjo dingti, juk negalėjome nužudyti Dimitrijaus jiems matant.

– Nemanau, kad kuris iš jų liko gyvas ir ką nors prisimins, – atkirto Edis. Jis stengėsi susitvardyti. – Pati žinai, kad Dimitrijus ten paliko kalnus lavonų. Žuvo žmonės, nes tu sutrukdei jį pribaigti.

Krūptelėjau. Edis teisus. Reikėjo viską baigti. Neįžiūrėjau, kiek buvo apsaugininkų. O kiek iš jų žuvo? Nesvarbu. Svarbiausia, kad žuvo nekalti žmonės. Net vieno yra per daug. Ir dėl to kalta aš.

Nieko neatsakiau, tad Edis toliau skaitė moralą.

– Kaip tu – būtent tu – galėjai pamiršti svarbiausią pamoką? Juk jis buvo tavo mokytojas. Mums tai kalė diena iš dienos. Nedvejok. Jie nebe tokie, kokie buvo kadaise.

– Aš jį myliu, – leptelėjau nespėjusi susilaikyti. Edis to nežinojo. Nedaug kam pasakojau apie tai, kas nutiko Sibire.

– Ką? – nepatikėjo Edis. Pyktį pakeitė šokas.

– Dimitrijus… jis daugiau nei mano mokytojas…

Edis spoksojo į mane netikėdamas savo ausimis.

– Buvęs, – galiausiai pasakė.

– Ką?

– Ne mokytojas, o buvęs mokytojas. Ir ne „myliu“, o „mylėjau“. – Sutrikimas praėjo, jis vėl tapo griežtu sergėtoju. – Užjaučiu, bet kad ir kas tarp jūsų buvo, tai jau praeitis. Turi tai suvokti. Asmens, kurį mylėjai, nebėra. Tas padaras – tai ne jis.

Lėtai papurčiau galvą.

– Žinau… Žinau, kad čia ne jis, kad dabar jis pabaisa, bet… mes galime jį išgelbėti… jei paklausysime Roberto…

Edis iš nuostabos išplėtė akis.

– Tai štai dėl ko taip rizikavome? Rouz, tai juokinga! Tik nesakyk, kad tiki tais kliedesiais. Mums strigojai mirę. Robertas su Viktoru paprasčiausiai knisa tau protą.

Dabar nustebau aš.

– Tai ką čia darai? Kodėl mums padedi?

Edis tik skėstelėjo rankomis.

– Todėl, kad esi mano draugė, o draugai draugų nepalieka. Padėjau įsilaužti į kalėjimą, išlaisvinti Viktorą, klausiausi jo brolio kliedesių… todėl, kad tau manęs reikėjo. Jums visiems reikėjo – kad apsaugočiau. Maniau, turi rimtą priežastį išlaisvinti Viktorą ir vėliau grąžinti jį į kalėjimą. Skamba beprotiškai? Bet tu kitaip nė nesielgi. Visada turi rimtą priežastį beprotiškiausiems poelgiams. – Edis atsiduso. – Bet šitai… peržengia bet kokias ribas. Paleisti strigojų dėl kažkokių pasakėlių, kuriose nėra nė lašo tiesos, šimtąkart blogiau, negu išlaisvinti Viktorą. Kiekviena Dimitrijaus gyvenimo diena atneš naujų aukų.

Netekusi jėgų atsišliejau į sieną ir užsimerkiau. Pasidarė negera. Edis teisus. Viską sugadinau. Daviau sau žodį nužudyti Dimitrijų, jei sutiksiu jį dar neradusi atsakymo. Viskas turėjo baigtis šiandien… bet aš susimoviau. Dar kartą.

Atsimerkiau ir suėmiau save į nagą. Juk nepradėsiu žliumbti vidury kazino.

– Reikia rasti kitus. Jų niekas nesaugo.

Tikriausiai tik tai ir sulaikė Edį nuo tolesnio moralo. Nugalėjo pareigos jausmas.

– Ar žinai, kur dabar Lisa?

Bėgdama ją jaučiau, bet nesigilinau, kur ji – užteko žinoti, kad jai nieko nenutiko.

– Kitapus gatvės. „MGM“.

Bėgdama čia akies krašteliu pastebėjau milžinišką viešbutį, bet tada dar nesupratau, kad Lisa yra tenai. Dabar ją jaučiau – besislapstančią tarp žmonių, išsigandusią, bet šiaip sveiką ir gyvą. Verčiau su kitais būtų likusi saulėje, bet instinktas ją vertė ieškoti prietemos.

Eidami per judrią gatvę apie Dimitrijų nebekalbėjom. Saulė jau buvo nusileidusi, bet lauke vis tiek jaučiausi saugi. Kur kas saugesnė negu „Luksoro“ koridoriuje. Ryšys visada padėdavo rasti Lisą, tad dabar užtikrintai vedžiau Edį klaidžiais „MGM“ koridoriais – Viešpatie, ką sau galvojo architektai? – kol išvydome Lisą su Adrianu stovinčius prie lošimo automato. Adrianas rūkė. Pamačiusi mane Lisa pribėgo ir apkabino.

– Dieve, kaip išsigandau. Nežinojau, kas jums nutiko. Nekenčiu mūsų vienpusio ryšio.

Prisiverčiau nusišypsoti.

– Mums viskas gerai.

– Sužeisti, bet gyvi, – tarė Adrianas.

Tiesa. Kovos įkarštyje negalvoji nei apie skausmą, nei apie žaizdas – tik viskam pasibaigus pajunti, ką teko patirti tavo kūnui.

Taip apsidžiaugiau matydama Lisą, kad neatkreipiau dėmesio į tai, ką iškart pastebėjo Edis.

– O kur Viktoras su Robertu?

Džiaugsmą Lisos veide pakeitė sutrikimas, netgi Adrianas atrodė šiek tiek kaltas.

– Po velniais! – susikeikiau. Paaiškinimai buvo nebereikalingi.

Lisa žvelgė į mane iš baimės suapvalėjusiomis akimis.

– Jie nuo mūsų pabėgo.

VIENUOLIKTAS

GRAŽIAUSIA.

Kiek pasiginčijom, ką daryti toliau. Kilo minčių ieškoti Viktoro su Robertu, bet galiausiai jų atsisakėm. Turėjom tik Roberto mobilųjį, surasti pagal jį žmogų galėtų nebent CŽV. O net jei Roberto adresas yra telefonų knygoje, Viktoras tikrai neleis broliui grįžti namo. Blaškytis po miestą taip pat beprasmiška – jie žinojo, kad ir Lisa, ir Adrianas gali atpažinti dvasios aurą.

Ne, nieko nebus. Teks grįžti į rūmus ir priimti skirtą bausmę. Mes susimovėm. Aš susimoviau.

Lauke temo. Kadangi nebereikėjo slėpti nusikaltėlio, sutarėm vykti į „Raganų valandą“ ir ruoštis kelionei. Tiesa, tenai mudvi su Lisa galėjo atpažinti, bet dvi bėglės – tai ne dvi išdavikės. Todėl metę kauliukus iš dviejų galimų rizikų – sergėtojų ir strigojų – pasirinkom pirmąją.

„Raganų valanda“ niekuo nesiskyrė nuo kitų kazino, kuriuose teko lankytis – bent jau iš pirmo žvilgsnio. Žmonės buvo pernelyg įsitraukę į lošimą, kad atkreiptų dėmesį, jog dauguma lankytojų aukšti, liekni ir išblyškę. O dampyrai apskritai nesiskiria nuo žmonių. Tik aštrūs morojų ir dampyrų pojūčiai padeda atskirti, kas yra kas.

Džiaugsmingai klegančioje minioje (nors dažnai pasitaikydavo ir nusivylimo atodūsių) buvo ir sergėtojų. Tiesa, dėl jų trūkumo tokioms vietoms paprastai būdavo skiriamas vos vienas kitas. Laimė, čia jų gretas papildė asmeniniai turtingų morojų sergėtojai. Prie lošimo automatų ir rulečių šūkčiojo susijaudinę morojai, šalia stovintys nebylūs sergėtojai skvarbiu žvilgsniu tyrinėjo aplinką. Joks strigojus nekeltų čia kojos.

– Ir kas dabar? – paklausė Lisa, mėgindama perrėkti triukšmą. Iki tol nė vienas nepratarėm nė žodžio. Sustojom prie stalų, kur buvo daugiausia lankytojų, čia buvo žaidžiamas „Juodasis Džekas“.

Atsidusau. Buvau taip prislėgta, kad nereikėjo nė šalutinio dvasios poveikio. Praganiau Viktorą, praganiau Viktorą, galvoje sukosi kaltinimai.

– Reikia rasti verslo centrą ir užsisakyti bilietus, – pasakiau. – O jei reikės ilgai laukti lėktuvo, gali tekti užsisakyti ir kambarį.

Po salę klajojančios Adriano akys ilgesingai stabtelėjo prie vieno iš barų.

– Nenumirsim, jei palauksim čia.

– Nejaugi? – atkirtau. – Po visko, kas nutiko, tik apie tai gali galvoti?

Adrianas pažvelgė į mane, jo veidas apsiniaukė.

– Čia yra stebėjimo kamerų. Tave gali pažinti. Pasistenk sudaryti įspūdį, kad visą laiką buvai kazino, o ne Aliaskoje.

– Tiesą sakai, – sutikau. Spėjau, kad apsimesdamas nerūpestingu Adrianas tik mėgino nuslėpti sutrikimą. Jis ne tik sužinojo tikrąsias mano atvykimo į Las Vegasą priežastis, bet ir susidūrė su strigojais, iš kurių vienas buvo pats Dimitrijus. Morojus tokie susitikimai visada išmuša iš vėžių. – Bet mes neturim alibi tam laikui, kai buvom Aliaskoj.

– Jei čia nepastebės Viktoro, niekas nesupras, kad tarp jūsų esama ryšio. – Adriano balsas tapo kandus. – O tai tik patvirtina, kad jie visi kvailiai.

– Juk tai mes įkišom Viktorą už grotų, – paprieštaravo Lisa. – Niekam ir į galvą nešautų, kad galėtume jį išlaisvinti.

Edis tylėjo, tik priekaištingai dėbtelėjo į mane.

– Vadinasi, sutarta, – nusprendė Adrianas. – Kas nors užsakykit bilietus, o aš išgersiu ir išmėginsiu savo laimę. Pastaruoju metu man jos stinga.

– Aš nupirksiu bilietus, – pasakė Lisa, pamačiusi nuorodas į baseiną, tualetus ir verslo centrą.

– Eisiu su tavim, – skubiai pasisiūlė Edis. Anksčiau žvelgęs į mane kaltinamai, dabar jis apskritai vengė mano žvilgsnio.

– Gerai. – Sukryžiavau rankas ant krūtinės. – Pasakyk, kai turėsi bilietus, mes jus susirasim.

Žodžiai buvo skirti Lisai, kad susisiektų su manim mintimis.

Supratęs, kad yra laisvas, Adrianas patraukė prie baro, aš nusekiau iš paskos.

– „Tomą Kolinsą“, – pasakė barmenui morojui.

Adrianas tikriausiai galvoje nešiojosi kokteilių enciklopediją, nes kaskart išsirinkdavo ką nors naujo. Dar neteko matyti, kad tą patį gėrimą būtų užsisakęs du kartus.

– Stipresnį? – paklausė barmenas. Su baltais krakmolytais marškiniais ir juoda peteliške jis atrodė ne ką vyresnis už mane.

– Ne, – susiraukė Adrianas.

Barmenas tik gūžtelėjo pečiais ir nusisuko plakti kokteilio. „Stipresnis“ slapta morojų kalba reiškė „su krauju“. Už baro buvo keletas durų, greičiausiai į maitintojų kambarius. Apsidairiusi išvydau patenkintus, besijuokiančius morojus su raudonomis taurėmis rankose. Vieni mėgo maišyti alkoholį su krauju, kiti – tarp jų ir Adrianas – pripažino tik „šviežią“ kraują. Tikriausiai skiriasi skonis.

Mums belaukiant gėrimų vyresnis morojus šalia Adriano nužvelgė mane nuo galvos iki kojų ir pritariamai linktelėjo.

– Geras pasirinkimas, – pasakė Adrianui. – Jauna, bet taip tik geriau. – Morojus, gėręs arba raudonąjį vyną, arba gryną kraują, linktelėjo baro lankytojų pusėn. – Dauguma jų jau susidėvėjusios ir nusivalkiojusios.

Pasekiau jo žvilgsnį, nors ir taip žinojau, ką pamatysiu. Be žmonių ir morojų, čia buvo ir keletas dampyrių šilkinėmis ir aksominėmis suknelėmis, išduodančiomis jų profesiją. Dauguma vyresnės už mane. Jaunesniųjų veiduose, nepaisant aiškaus flirto, atsispindėjo nuobodulys. Kraujo kekšės.

Perliejau morojų lediniu žvilgsniu.

– Nedrįsk apie jas taip kalbėti, nes sudaužysiu taurę tau į veidą.

Morojus iš nuostabos išplėtė akis, paskui pažvelgė į Adrianą.

– Oho, kokia pikčiurna.

– Nė neįsivaizduojat, – atsiduso Adrianas. Barmenas padavė „Tomą Kolinsą“. – Ji šiandien prastos nuotaikos.

Mulkis morojus į mane daugiau nė nežvilgtelėjo. Matyt, nusprendė, kad kalbėjau nerimtai. Jei tik jis žinotų…

– Visi šiandien prastos nuotaikos. Girdėjai naujienas?

Adrianas gurkštelėjo gėrimo apsimesdamas atsipalaidavęs ir ramus, bet stovėdama arti pajutau, kaip įsitempė.

– Kokias naujienas?

– Viktoras Daškovas. Tas, kuris buvo pagrobęs Dragomirų princesę ir rezgė sąmokslą prieš karalienę. Jis pabėgo.

Adrianas lyg nustebęs kilstelėjo antakius.

– Pabėgo? Negali būti. Girdėjau, kad jis sėdi kalėjime su ypač griežta apsauga.

– Sėdėjo. Niekas nesupranta, kaip tai atsitiko. Kalbama, kad čia įsipainioję ir žmonės, bet viskas labai jau keista.

– Kodėl keista? – paklausiau.

Adrianas apkabino mane per liemenį be žodžių perspėdamas, kad leisčiau kalbėti jam. Net nežinau kodėl – ar dėl to, kad taip turėtų elgtis kraujo kekšės, ar bijojo, kad netrenkčiau morojui.

– Jiems padėjo vienas sergėtojų, nors pats tvirtina, kad prieš jį buvo panaudota įtaiga ir kad beveik nieko neprisimena. Girdėjau iš kilmingųjų, atliekančių tyrimą.

Adrianas nusijuokė ir gurkštelėjo gėrimo.

– Koks patogus pasiteisinimas. Sakyčiau, pasidarbavo kažkas iš vidaus. Viktoras turtingas, lengvai galėjo papirkti sergėtoją. Manau, taip ir nutiko.

Jo balsas buvo ramus, bet morojui kvailai išsišiepus supratau, kad Adrianas pasitelkė įtaigą.

– Tikriausiai tu teisus.

– Taip ir pasakykit savo draugams, – patarė Adrianas. – Pasidarbavo kažkas iš vidaus.

– Taip ir pasakysiu, – sutiko morojus.

Adrianas dar kurį laiką žiūrėjo jam į akis, paskui nukreipė žvilgsnį į gėrimą. Morojaus akys praskaidrėjo, bet aš žinojau, kad Adriano paliepimas paskleisti „saviškių“ versiją užsifiksavo jo pasąmonėje. Adrianas baigė gėrimą ir pastatė tuščią taurę ant baro. Jau žiojosi prabilti, bet kažkas patraukė jo dėmesį. Morojus taip pat spoksojo į tą pusę, tad atsigręžiau pažiūrėti, kas juos taip sudomino.

Kas daugiau, jei ne mergos. Iš pradžių palaikiau jas dampyrėmis, nes jos sulaukdavo daugiausia dėmesio. Bet geriau įsižiūrėjusi nustebau: visos buvo morojės. Kabareto šokėjos. Jos vilkėjo trumputes blizgančias sukneles, kiekviena žėrėjo skirtinga spalva: vario, mėlyna, raudona… Plaukuose plunksnos ir netikri brangakmeniai. Morojės praėjo pro apstulbusius vyrus šypsodamos ir juokdamos, gražios ir seksualios, bet jų flirtas buvo kitoks negu kraujo kekšių.

Manęs tai nenustebino. Esu pastebėjusi, kad morojai dažniau nužiūrinėja dampyres tik todėl, kad jos dampyrės, bet iš tiesų juos traukia morojės – tik su jomis jie gali užtikrinti giminės pratęsimą. Morojai mielai leidžiasi į meilės nuotykius su dampyrėmis, bet galiausiai veda morojes.

Merginos buvo aukštos ir gracingos, sprendžiant iš aprangos – pasiruošusios pasirodymui. Galėjau tik įsivaizduoti, koks žaižaruojantis bus tas reginys. Man jos patiko, bet dar labiau patiko Adrianui – jis tiesiog negalėjo atitraukti akių. Niuktelėjau jį alkūne.

– Gal liausiesi?

Merginos pradingo minioje, kaip ir spėjau, jos pasuko scenos link. Adrianas pažvelgė į mane šelmiškai šypsodamasis.

– Paganyti akis nėra blogai, – patapšnojo man per petį.

Morojus pritariamai linktelėjo.

– Manau, šįvakar liksiu pasižiūrėti šou. – Jis pateliūskavo savo gėrimą. – Ta istorija su Daškovu ir Dragomirais… Vargšas Erikas. Geras buvo vyrukas.

Nustebusi pažvelgiau į jį.

– Pažinojot Lisos tė… Eriką Dragomirą?

– Žinoma. – Morojus gestu paprašė dar vienos taurės. – Daug metų čia dirbau vadybininku. Erikas dažnai užsukdavo. Kas jau kas, o jis mokėjo įvertinti tas mergaites.

– Meluojat, – šaltai pasakiau. – Jis dievino savo žmoną.

Ne kartą mačiau Lisos tėvus kartu – net būdama vaikas supratau, kad jie beprotiškai myli vienas kitą.

– Nesakau, kad jis ką nors darė. Kaip teisingai sakė tavo draugas, paganyti akis nėra blogai. Tačiau visi žinojo, kad Dragomirų princas mėgo gerą kompaniją – ypač gražių merginų. – Morojus atsiduso ir pakėlė taurę. – Kaip gaila, kad jis žuvo. Keliu taurę už tai, kad kuo greičiau sugautų tą niekšą Daškovą ir jis paliktų Dragomirų mergaitę ramybėj.

Man visai nepatiko morojaus užuominos apie Lisos tėvą, ir aš apsidžiaugiau, kad ji to negirdėjo. Bet vis tiek susinervinau. Palyginti neseniai sužinojom, kad Lisos brolis Andrė taip pat buvo vakarėlių liūtas, ne vienai merginai sudaužęs širdį. Negi tai šeimos bruožas? Andrė elgėsi tikrai negražiai, tačiau viena, kai tai daro nesusitupėjęs paauglys, ir visai kas kita – kai vedęs vyras. Kad ir kaip nesinorėjo pripažinti, matyt, net įsimylėję vyrai žvilgčioja į kitas merginas. Adrianas – gyvas įrodymas. Tačiau Lisa tikrai neapsidžiaugtų išgirdusi, kad jos tėvas flirtuodavo su kitomis. Ją labai įskaudino tiesa apie Andrė, nenorėjau, jog kas nors juodintų jos dievinamų tėvų atminimą.

Reikšmingai pažvelgiau į Adrianą, tarsi sakydama, kad jei dar teks klausytis šio tipo, aš jam užvošiu. Nenorėjau, kad mus nugirstų Lisa. Adrianas, kur kas supratingesnis, nei apsimesdavo prieš kitus, man nusišypsojo.

– Na, mieloji, gal išmėginkim laimę? Nuojauta kužda, kad visus nustebinsi – kaip visada.

Griežtai į jį pasižiūrėjau.

– Gerai.

Adrianas mirktelėjo ir atsistojo.

– Buvo malonu paplepėti, – pasakė jis morojui.

– Man taip pat, – atsakė tas. Įtaiga baigė išsivadėti. – Beje, turėtum ją gražiau aprengti.

– Man kur kas smagiau ją nurengti, – atkirto Adrianas, tempdamas mane šalin.

– Prikąsk liežuvį, – pagrasinau. – Antraip taurė lėks ne į jo, o į tavo veidą.

– Tik vaidinu savo vaidmenį iki galo, mažoji dampyre. Kitaip sakant, gelbėju tavo kailį. – Prieš pokerio salę stabtelėjom ir Adrianas kritiškai mane nužvelgė. – Beje, dėl drabužių jis buvo teisus.

Sugriežiau dantimis.

– Negaliu patikėti, ko tas morojus pripaistė apie Lisos tėvą.

– Apkalbos niekada nenutyla, netgi po mirties – kas jau kas, o tu turėtum tai žinoti. Beje, tas pokalbis buvo mūsų – tai yra tavo – naudai. Kai kas tikriausiai jau dabar mano, kad pabėgti Viktorui padėjo sergėtojas iš kalėjimo. Jei tas morojus paleis gandus, niekam nė nedingtelės, kad čia nagus galėtų būti prikišusi pavojingiausia sergėtoja pasaulyje.

– Tikriausiai. – Pamėginau nusiraminti. Visada būdavau nusiteikusi karingai, o dabar pajutau, kad per pastarąsias dvidešimt keturias valandas iš Lisos sugerta tamsa ima veikti ir mane. Pasirinkau saugesnę temą. – Elgiesi visai gražiai, turint omeny, koks neseniai buvai piktas.

– Nors nė kiek tuo nesidžiaugiu, gerai viską apgalvojau, – atsakė Adrianas.

– Nejaugi? Gal paaiškintum smulkiau?

– Ne čia. Pasikalbėsim vėliau. Dabar turim didesnių rūpesčių.

– Sumėtyti pėdas ir palikti Las Vegasą neužpultiems strigojų?

– Ne. Išlošti.

– Pakvaišai? – Beje, užgaulus klausimas, jei kalbame apie Adrianą. – Ką tik pabėgom nuo kraujo ištroškusių pabaisų, o tau galvoje lošimas?

– Išsigelbėjom, todėl reikia džiaugtis gyvenimu, – atkirto jis. – Ypač, kai turim laiko.

– Tau nereikia pinigų, tu ir taip turtingas.

– Reikės, jei tėvas atims palikimą. Be to, man patinka lošti.

Tačiau netrukus supratau, kad dar labiau jam patinka sukčiauti – jei tik piktnaudžiavimą dvasia galima pavadinti sukčiavimu. Viktoras buvo teisus – valdantieji dvasią permato žmones kiaurai. Nors Adrianas nuolat juokavo ir užsisakinėjo gėrimus, mačiau, kaip atidžiai jis stebi kitus lošėjus. Juos išdavė veidas – čia pasitikintis, čia neužtikrintas, čia susierzinęs. Nepratardamas nė žodžio jis naudojo įtaigą ir apsimetinėjo prieš kitus žaidėjus.

– Greit grįšiu, – pasakiau pajutusi, kad mane kviečia Lisa.

Nekreipdamas į mane dėmesio Adrianas numojo ranka. Dėl jo saugumo nesijaudinau – salę saugojo keletas sergėtojų. Daugiau nerimavau dėl to, jog kas nors pastebės įtaigą ir mus iš čia išmes. Nors dvasios įtaiga stipriausia, ją turi visi vampyrai. Tiesa, įtaiga laikoma amoralia ir tarp morojų apskritai draudžiama. O kazino ją drausti turėjo ir savų priežasčių.

Paaiškėjo, kad verslo centras visai šalia pokerio salės, tad greitai susiradau Lisą su Edžiu.

– Kaip sekėsi? – paklausiau einant atgal.

– Gavom bilietus rytiniam skrydžiui, – pasakė Lisa. Patylėjusi tarė: – Galėjome išskristi ir šįvakar, bet…

Paaiškinimo nereikėjo. Po šiandieninio įvykio nebenorėjome rizikuoti ir dar kartą susidurti su strigojais. Nors į oro uostą būtume išsikvietę taksi, važiuoti būtų tekę tamsoje.

Aš tik papurčiau galvą ir nuvedžiau juos per pokerio salę.

– Gerai padarei. Dabar reikia sugalvoti, kaip prastumti laiką. Gal nori numigti?

– Ne. – Lisa suvirpėjo, pajutau jos baimę. – Čia jaučiuosi saugiau. Bijau susapnuoti košmarą…

Adrianas vaidino, kad jam į strigojus nusispjaut, bet jų veidai tebepersekiojo Lisą – ypač Dimitrijaus.

– Na, likusi čia greičiau grįši prie rūmų režimo, – pamėginau ją paguosti. – O jei pasiseks, pamatysim, kaip Adrianą išmeta kazino apsauga.

Kaip ir tikėjausi, stebėdama sukčiaujantį Adrianą Lisa užsimiršo ir netgi pati nusprendė pamėginti lošti. Gražu. Paraginau ją pasirinkti saugesnį lošimą ir papasakojau, kaip Adrianas paskleidė gandus, kad pabėgti Viktorui padėjo sergėtojas iš kalėjimo. Apie jos tėvą nepasakiau nė žodžio. Naktis praėjo stebuklingai ramiai, išvengėme susidūrimų tiek su strigojais, tiek su kazino apsauga. Keletas morojų pažino Lisą, o tai sustiprino jos alibi. Edis per visą naktį man nepratarė nė žodžio.

„Raganų valandą“ palikom paryčiais. Nors tebesigraužėm praganę Viktorą, naktis kazino šiek tiek pakėlė nuotaiką – bent jau iki tol, kol atvykom į oro uostą. Kazino girdėjom tik morojų pasaulio gandus, deja, laukdami lėktuvo negalėjome pasislėpti nuo daugybės televizorių.

Visi kanalai plyšojo apie skerdynes „Luksoro“ viešbutyje, policija bejėgiškai skėsčiojo rankomis. Daugumai kazino apsaugininkų buvo nusukti sprandai, keli kūnai apskritai dingo. Spėjau, kad Dimitrijus išvilko savo bendrus laukan, kur saulė juos pavertė pelenais. Pačiam Dimitrijui pavyko pasprukti, niekas jo nematė, neužfiksavo net viešbučio kameros. Manęs tai nestebino. Jei jau aš sugebėjau sunaikinti kameras kalėjime, Dimitrijui tą padaryti žmonių viešbutyje buvo juokų darbas.

Kazino kiek pasitaisiusi nuotaika pradingo akimirksniu ir mes laukėm lėktuvo niūriai tylėdami. Užsisklendžiau nuo Lisos minčių, man ir savų kančių buvo per akis.

Lisa užsakė bilietus į Filadelfiją, iš ten turėjome pasiekti oro uostą netoli rūmų. O jau kas mūsų laukia tenai… Bet kol kas tai rūpėjo mažiausiai.

Kadangi dieną strigojai nepuola, o mums nebereikėjo saugoti Viktoro, pagaliau leidau sau nusnūsti. Neprisimenu, kad per šią išvyką būčiau bent bluostą sudėjusi. Miegojau kietai, bet kamavo košmarai, kad paleidau vieną pavojingiausių nusikaltėlių ir per mane žuvo žmonės. Draugai čia niekuo dėti. Kaltė slėgė mano vienos pečius.

DVYLIKTAS

RŪMUOSE, BEJE, VISI buvo tos pačios nuomonės.

Be abejo, tai nereiškia, kad kliuvo man vienai. Karalienė išsikvietė Lisą, bet aš žinojau, kad jos niekas nebaus – kitaip negu mudviejų su Edžiu. Baigę Akademiją tapome atsakingi sergėtojams, vadinasi, su mumis bus elgiamasi kaip su nepaklusniais tarnautojais. Vienintelis Adrianas išlipo sausas iš vandens. Jis buvo laisvas kaip vėjas ir galėjo elgtis kaip tinkamas.

O ir mano bausmė buvo ne tokia griežta, kokios galėjau tikėtis. Nors jei kalbėsim atvirai, ar dar turėjau ką prarasti? Šansai tapti Lisos sergėtoja ir taip buvo menki, iš visų kilmingų morojų manęs pageidavo tik Taša. Pašėlęs savaitgalis Las Vegase – toks buvo mūsų pasiteisinimas – nepakeitė jos nuomonės. Tačiau Edžio paklausa dėl to tikrai smuktelėjo. Pasiūlymų jam nestigo ir jis galėjo pasirinkti gerą vietą, bet vis tiek jaučiausi siaubingai kalta. Edis nė žodeliu neprasitarė, ką padarėm, bet mūsų žvilgsniams susitikus jo akyse mačiau pasmerkimą.

Lyg tyčia kitas keletą dienų jį sutikdavau dažnai. Paaiškėjo, kad sergėtojai turi savo sistemą, kaip elgtis su nepaklusniaisiais.

– Pasielgėt taip neatsakingai, kad jus vertėtų grąžinti į mokyklą. Beje, į pirmą klasę.

Sėdėjome sergėtojų būstinėje, kur ant mūsų gerklę laidė Hansas Kroftas, rūmų sergėtojų vadas, beje, atsakingas ir už sergėtojų paskirstymą. Tai buvo į penktą dešimtį įžengęs dampyras tankiais žilais ūsais – tikras kelmas. Nuo jo trenkė cigarais. Mudu su Edžiu sėdėjome nunarinę galvas, o jis žingsniavo po kabinetą susidėjęs rankas už nugaros.

– Per jus galėjo žūti paskutinė Dragomirų princesė – apie Ivaškovų berniuką nė nekalbu. Įdomu, kaip į sūnėno mirtį būtų reagavusi karalienė? O jau laiką pasirinkot… Kaip tik tada, kai iš kalėjimo pabėgo princesę pagrobęs nusikaltėlis. Aišku, jūs to nežinojot, nes suklastoję tapatybės dokumentus visą laiką linksminotės kazino…

Paminėjus Viktorą krūptelėjau, nors kaip tik turėjo palengvėti, kad nesam įtariami dėl pabėgimo. Hansas tai suprato kaip kaltės pripažinimą.

– Jei baigėt Akademiją, – pareiškė jis, – nemanykit, kad esat nenugalimi.

Apskritai jo moralas labai priminė tą, kurį mudviem su Lisa teko išklausyti grįžus į Šv. Vladimiro akademiją. Ir tada buvom tarkuojamos už neapgalvotą pabėgimą ir rizikavimą Lisos gyvybe. Tik čia nebuvo Dimitrijaus, kad mane apgintų. Pajutau gerklėje įstrigusį gumulą. Prisiminiau jo rimtą veidą ir skvarbų rudų akių žvilgsnį, kai jis stojo mano pusėn.

Bet Dimitrijaus čia nėra. Tik mudu su Edžiu, pasirengę atsakyti už savo poelgį.

– Tau, – Hansas buku pirštu dūrė Edžio pusėn, – gal ir pavyks išsisukti be rimtesnių pasekmių. Žinoma, tavo byloje visam laikui liks dėmė, be to, praradai galimybę saugoti kilmingųjų elitą drauge su kitu sergėtoju. Tačiau paskyrimą gausi. Ką nors iš eilinių kilmingųjų.

Kilmingųjų elitas gauna po keletą sergėtojų, tad ir jų apsauga yra lengvesnė. Hanso žodžiai reiškė, kad Edžio laukia daugiau darbo ir didesnė rizika. Žvilgtelėjusi į jį išvydau rimtą, ryžtingą veidą, lyg jam būtų vis vien, net jei vienam paskirtų saugoti visą šeimą. Ar net dešimt šeimų. Edis atrodė pasiruošęs žengti į strigojų irštvą ir visus sunaikinti.

– O tau, panelyte… – piktas Hanso balsas privertė pakelti akis. – Tau labai pasiseks, jei išvis gausi darbą.

Ir čia aš kaip visada nenulaikiau liežuvio už dantų. Kodėl negalėjau patylėti kaip Edis?

– Aišku, gausiu. Manęs paprašė Taša Ozera. O jums trūksta sergėtojų, kad paliktumėt mane be darbo.

Hanso akys piktdžiugiškai žybtelėjo.

– Taip, sergėtojų mums trūksta, tačiau ir darbų turim visokių – ne tik saugoti morojus. Sergėtojai reikalingi ir administracijoje, ir prie vartų.

Sustingau. Hansas grasina paversti mane kanceliarijos žiurke. Iki šiol maniau, kad nėra nieko baisiau, kaip būti paskirtai nepažįstamam morojui, kurio greičiausiai nekęsiu. Bet net baisiausias scenarijus reiškė, kad turėsiu ką nors saugoti. Veikti. Ginti ir kautis.

Bet šitai? Hansas teisus. Sergėtojų reikėjo ir administraciniam darbui. Tiesa, jų buvo nedaug, – kadangi mūsų labai trūko, – bet kažkam reikėjo jį daryti. Mintis, kad galėčiau tapti viena iš jų, buvo tiesiog protu nesuvokiama. Ilgos valandos tarp keturių sienų… visai kaip Tarasove… Taip, sergėtojų darbe netrūksta nuobodžių, nors ir reikalingų, pareigų.

Tik dabar suvokiau, kad Akademija baigta ir sprendžiasi mano likimas. Klaikiai persigandau. Tapau sergėtoja, bet ar tikrai supratau, ką tai reiškia? Ar gali būti, kad naudojausi teisėmis, tačiau pamiršau pareigas? Akademija baigta, čia niekas nepaliks po pamokų. Čia viskas tikra. Gyvenimas ir mirtis.

Matyt, visa tai buvo parašyta mano veide, nes Hansas piktdžiugiškai šyptelėjo.

– Taip, taip. Turim daug būdų sutramdyti maištautojus. Laimė, tavo likimas vis dar sprendžiamas. O dabar laukia daugybė darbų, kuriuos reikia atlikti.

Kaip paaiškėjo, tai buvo paprasčiausi fiziniai darbai. Jei atvirai, jie ne ką skyrėsi nuo bausmių Akademijoje. Kertu lažybų, dauguma užduočių buvo sukurtos tik tam, kad tokie kaip mes turėtų ką veikti. Dirbom po dvylika valandų per dieną, tampėm akmenis ir žemes, tvarkėm kilmingųjų namų kiemus. Kartais netgi tekdavo plauti grindis. Paprastai tokius darbus atlieka tarnai, tikriausiai jie gavo atostogų.

Kita vertus, jau geriau tai, nei kita Hanso skirta bausmė – dokumentų tvarkymas. Džiaugdamasi skaitmenizacijos pažanga drauge nerimavau dėl ateities. Iš galvos neišėjo Hanso žodžiai, kad galiu ir netapti sergėtoja – ne tik Lisos, bet apskritai niekieno. Akademijoje mums nuolat kalė į galvas: pirmiausia morojai. Na, bet jei „sušikau“ savo ateitį, teks mokytis naujos mantros: pirmiausia A, paskui B, C, D…

Per darbus nebuvo kada susitikti su Lisa, o administracija darė viską, kad sutrukdytų mums pasimatyti. Mane tai erzino. Galėjau perskaityti jos mintis, bet norėjau su ja pasikalbėti. Su kuo nors pasikalbėti. Adrianas taip pat manęs vengė, neaplankė net sapnuose. Svarsčiau, kaip jis jaučiasi. Grįžę iš kelionės mudu taip ir neišsiaiškinom savo santykių. Su Edžiu matydavausi dažnai, bet jis visą laiką tylėjo, tad likau viena su savo mintimis ir kaltės jausmu.

Patikėkit, tikrai buvo dėl ko graužtis. Rūmuose į paprastus darbininkus dažniausiai niekas nekreipia dėmesio, tad nesvarbu, kur darbavausi – lauke ar viduje, visi kalbėjosi taip, tarsi manęs nė nebūtų. Pagrindinė tema, žinoma, buvo Viktoras Daškovas. Pavojingas nusikaltėlis laisvėje. Kaip tai nutiko? Ar jis turi galių, apie kurias niekas nežinojo? Kilmingieji buvo įsibaiminę, kai kurie netgi manė, kad jis pasirodys rūmuose ir išžudys visus miegančius. Dauguma tikėjo, kad pabėgti jam padėjo papirktas kalėjimo darbuotojas, tad mūsų niekas neįtarė. Deja, pradėjo įtarinėti saviškius. Nežinia, kas dar dirba Viktorui Daškovui. Rūmuose gali slėptis šnipai ir planuoti visokias baisybes. Žinojau, kad kalbos perdėtos, bet ne tai svarbiausia. Gandus pakurstė Viktoro Daškovo pabėgimas, o aš buvau dėl to kalta. Žinoma, draugai manęs neišdavė, bet sąžinė neleido ramiai miegoti.

Išvyka į Las Vegasą užtikrino geležinį alibi, tačiau visi baisėjosi mūsų, sergėtojų, neatsakingumu. Kaip galėjome leisti Dragomirų princesei pabėgti, kai laisvėje vaikšto pavojingas nusikaltėlis, kadaise kėsinęsis į jos gyvybę? Ačiū Dievui, karalienė surado mus anksčiau už Viktorą. Beje, nuotykiai Las Vegase paskatino galybę kitų gandų – vienas jų lietė kaip tik mane.

– Nė kiek nesistebiu, kad Vasilisa taip pasielgė, – kartą nugirdau sakant vieną moroję. Ji su draugėmis žingsniavo maitintojų kambario link ir manęs nepastebėjo. – Juk kartą ji jau buvo pabėgusi, tiesa? Visi Dragomirai pašėlę. Kai tik sugaus Viktorą, ji iš karto lėks į vakarėlį.

– Klysti, – pataisė ją draugė. – Vasilisa – santūri mergaitė. Viskas per tą dampyrę, kuri visur ją lydi – tą Hetavėj. Girdėjau, kad ji su Adrianu Ivaškovu pabėgo į Las Vegasą norėdami susituokti. Karalienės morojai vos spėjo jiems sutrukdyti. Tatjana pasius, ypač kai Hetavėj pareikš karalienei, kad niekas neišskirs jos su Adrianu.

Čia tai bent. Ištikta šoko sustingau. Gal ir geriau, jei visi manys, kad buvau pabėgusi su Adrianu, nei kad išlaisvinau pavojingą nusikaltėlį, bet vis tiek… Nustebau, kad kilmingieji padarė tokias išvadas. Beliko viltis, kad Tatjanos nepasieks kalbos apie tariamas vestuves. Tai tikrai sužlugdytų trapias paliaubas, kurias mudviem pavyko sudaryti.

Netikėtai gavau pasišnekėti su žmogumi, kurio visai nesitikėjau pamatyti. Apsipylusi prakaitu kasiau gėlių lysvę. Rūmai ruošėsi miegoti, tad saulė aukštai danguje ir plieskia kaip pašėlusi. Bent jau dirbti teko gražioje vietoje – priešais rūmų bažnyčią.

Akademijos koplyčioje praleisdavau nemažai laiko, bet šioje bažnyčioje lankiausi retai, nes ji stovėjo atokiau nuo pagrindinių pastatų. Bažnyčia priklausė rusams ortodoksams – tokia pagrindinė morojų religija – ir priminė cerkves, matytas Rusijoje, nors buvo kiek mažesnė. Rausvo akmens sienas puošė žalių čerpių kupolai, ant jų spindėjo auksiniai kryžiai.

Prie bažnyčios buvo du parkai, dirbome viename iš jų. Čia stovėjo nuostabiausias rūmų paminklas – milžiniškos senovės morojų karalienės ir karaliaus statulos, maždaug dešimtkart aukštesnės už mane. Vis pamiršdavau karalių vardus, nors buvau tikra, kad mokėmės juos per istorijos pamokas. Tie karaliai buvo savotiški aiškiaregiai, pakeitę senąjį morojų pasaulį.

Akies krašteliu pastebėjau kažką ateinant ir nusprendžiau, kad tikriausiai atsivelka Hansas užkrauti kokio nors šlykštaus darbo. Pakėlusi akis apstulbau – priešais mane stovėjo Kristianas.

– Ar žinai, kad jei kas nors pamatys mudu kalbantis, turėsi nemalonumų?

Kristianas tik gūžtelėjo pečiais ir prisėdo ant akmeninės sienelės.

– Vargu bau. Nemalonumai gresia tau, be to, nemanau, kad galėtų būti dar blogiau negu dabar.

– Tiesa, – iškošiau pro sukąstus dantis.

Jis tylėdamas žiūrėjo, kaip darbuojuosi kastuvu. Galiausiai neiškentė.

– Gerai, pasakok. Kaip ir kodėl?

– Apie ką čia šneki?

– Pati gerai žinai apie ką. Kalbu apie jūsų nedidelį nuotykį.

– Kaip? Užsisakėm bilietus ir išskridom į Las Vegasą. Kodėl? Hmm, leisk pagalvoti. – Atgalia ranka nusibraukiau nuo kaktos prakaitą. – O kur dar galėjome rasti piratų stiliumi įrengtų viešbučių ir barmenų, neprašančių asmens dokumento?

Kristianas susiraukė.

– Rouz, neskiesk, gerai? Jūs nebuvot Las Vegase.

– Turim lėktuvo bilietus ir viešbučio sąskaitas. Daug kas matė Dragomirų princesę, lošiančią prie automatų.

Nors dirbau nusisukusi, įsivaizdavau, kaip Kristianas purto galvą.

– Kai išgirdau, kad į kalėjimą įsilaužė trise ir išlaisvino Viktorą Daškovą, supratau, kad būsi prikišusi nagus. Kadangi jūs taip pat išvykot trise, neliko jokių abejonių.

Netoliese dirbęs Edis įsitempė ir neramiai apsidairė. Aš padariau tą patį. Nors ir kaip norėjosi su kuo nors pasikalbėti, negalėjau rizikuoti, jog dar kas išgirstų Kristiano įžvalgą. Akmenų tampymas – tik vaikų žaidimas, palyginti su bausme, kuri gresia už kalinio išlaisvinimą. Nors aplink nieko nebuvo, pritildžiau balsą ir pasistengiau nutaisyti kuo nuoširdesnę išraišką.

– Girdėjau, kad tai buvo Viktoro samdyti žmonės. – Tokie gandai sklandė rūmuose. – Turbūt jis virto strigojum.

– Kurgi ne, – atkirto Kristianas. Pernelyg gerai mane pažinojo, todėl nepatikėjo nė vienu žodžiu. – Dar girdėjau, kad vienas sergėtojų neprisimena, kas privertė jį užpulti draugus. Prisiekinėja, kad prieš jį buvo panaudota įtaiga. O vienintelis asmuo, pasižymintis tokia stipria įtaiga, kad gali priversti kitus regėti žmones, mimus ir kengūras…

Vengdama jo žvilgsnio įbedžiau kastuvą į žemę ir prikandau lūpą, kad vėl ko neleptelėčiau.

– Ji taip pasielgė, nes tiki, kad strigojus galima atversti.

Staiga pakėliau galvą ir netikėdama savo ausimis įsistebeilijau į Edį.

– Ką darai?

– Sakau tiesą, – atkirto Edis, dirbdamas toliau. – Jis mūsų draugas. Manai, mus įskųs?

Ne, atskalūnas Kristianas Ozera mūsų neįskųs. Bet visai nenoriu, kad ir jis apie tai žinotų. Toks jau tas gyvenimas: kuo daugiau žmonių žino paslaptį, tuo didesnė tikimybė, kad pasklis gandai.

Nenustebau, kai Kristianas į Edžio žodžius sureagavo taip, kaip ir visi kiti.

– Ką? Tai neįmanoma. Visi tą žino.

– Viktoro Daškovo brolis mano kitaip, – pasakė Edis.

– Ar tu nenutilsi? – neiškenčiau.

– Jei tu jam nepapasakosi, papasakosiu aš.

Atsidusau. Į mane žvelgė nuostabos kupinos žydros Kristiano akys. Kaip ir daugumai mano draugų, jam buvo nesvetimos beprotiškiausios mintys, bet tai jau peržengė visas ribas.

– Maniau, kad Viktoras Daškovas vienintelis tos šeimos palikuonis? – galiausiai paklausė Kristianas.

Papurčiau galvą.

– Ne. Jo tėvas buvo užmezgęs romaną, taigi Viktoras turi netikrą brolį. Jo vardas Robertas. Jis irgi valdo dvasią.

– Tik tu, – atsiduso Kristianas, – galėjai iškapstyti tokių naujienų.

Regis, mano draugas atgavo jam būdingą cinizmą, bet aš nekreipiau dėmesio.

– Robertas teigia atvertęs strigoję – nužudęs joje slypinčią mirtį ir prikėlęs ją naujam gyvenimui.

– Net dvasia turi ribas, Rouz. Tave gal ir prikėlė, bet strigojų neprikelsi.

– Mes dar nežinom visų dvasios elemento galimybių, – paprieštaravau. – Daugumą jų vis dar gaubia paslaptis.

– Žinom apie šventąjį Vladimirą. Jei jis būtų galėjęs atversti strigojus, manai, nebūtų paaukojęs tam savo gyvenimo? Juk tai būtų buvęs stebuklas, tiesa? Apie tokį atvertimą tikrai būtų gimusios legendos, – ginčijosi Kristianas.

– Gal ir taip, o gal ir ne. – Rišdamasi plaukus į uodegą mintyse šimtąjįkart prisiminiau susitikimą su Robertu. – Gal Vladimiras nežinojo, kaip tai padaryti? Ne viskas taip paprasta.

– Sutinku, – pritarė Edis. – Tik ar ne per vėlai susipratai?

– Gana, – atsigręžiau į jį. – Žinau, kad ant manęs pyksti, bet kandžių pastabų man per akis ir iš Kristiano.

– Kur du stos, daugiau padarys, – atrėžė Kristianas. – O dabar paaiškink, kaip tas stebuklas daromas.

Atsidusau.

– Kuolelį, be kitų keturių elementų, reikia užkerėti dar ir dvasia.

Kristianas nelabai išmanė apie dvasios kerus.

– Niekada apie tai nesusimąsčiau. Tikriausiai dvasia viską pakeičia… Tik kažkaip sunku patikėti, kad suvarius į strigojų dvasia užkerėtą kuolelį jį prikeltum.

– Tai ir svarbiausia… Pasak Roberto, aš to padaryti negaliu. Tai gali tik valdantis dvasią.

Stojo tyla. Atkeršijau Kristianui antrąkart jį apstulbindama.

Galiausiai jis tarė:

– Mes nepažįstam tiek daug dvasios valdytojų. O mokančių kautis ar nužudyti strigojų išvis nėra.

– Žinau du. – Paskui prisiminiau Oksaną Sibire ir išprotėjusią Eiverę. Kur ji uždaryta? Ligoninėje? Griežto režimo kalėjime? – Ne, keturis. Penkis, jei skaičiuosim Robertą. Bet tu teisus, nė vienas iš jų negalėtų to padaryti.

– Ir nesvarbu, nes tai neįmanoma, – atkirto Edis.

– Mes to nežinom! – neviltis balse nustebino mane pačią. – Robertas tuo tiki. Net Viktoras tiki. – Padvejojusi pridūriau: – Lisa irgi.

– Ir ji pasiryžusi pamėginti. – Kristianas labai greitai perprato esmę. – Dėl tavęs ji padarytų viską.

– Ji negali.

– Negali, nes nesugeba, ar negali, nes tu jai neleidi?

– Ir viena, ir kita! – riktelėjau. – Neleisiu Lisai nė prisiartinti prie strigojaus. Ji ir taip jau… – Sudejavau nenorėdama atskleisti, ką sužinojau per mūsų ryšį. – Ji iš kažkur gavo kuolelį ir dabar mėgina jį užkerėti. Ačiū Dievui, kad jai nesiseka.

– Jei tai būtų įmanoma, – susimąstė Kristianas, – šis stebuklas pakeistų mūsų pasaulį. Jei tik Lisa išmoktų…

– Ką? Ne! – Dar prieš akimirką būčiau atidavusi kažin ką, kad Kristianas manim patikėtų, o dabar staiga pasigailėjau išsipasakojusi. Laimė, nė vienas draugų netikėjo, kad tai įmanoma, ir niekam nė nedingtelėjo, kad Lisa mėgins nužudyti strigojų. – Lisa nemoka kautis. Joks mūsų pažįstamas dvasios valdytojas nemoka, tad, kol tokio nerasim… – Sumirksėjau. – Geriau tegul Dimitrijus miršta.

Išgirdęs mano žodžius Edis trenkė kastuvą žemėn.

– Ką tu sakai? – Jo sarkazmas prilygo manajam.

Apsigręžiau ir sugniaužusi kumščius nužingsniavau prie jo.

– Klausyk, aš daugiau taip negaliu! Atleisk. Nežinau, ką dar pasakyti. Aš susimoviau. Paleidau Dimitrijų. Ir Viktorą…

– Jūs paleidot Viktorą? – apstulbo Kristianas.

Nekreipdama dėmesio toliau šaukiau ant Edžio:

– Tai buvo klaida. Išvydus Dimitrijų… mane apėmė silpnumas. Pamiršau, ko buvome mokomi. Žinau, kad susimoviau. Abu žinom. Bet puikiai supranti, kad nenorėjau aukų. Ir jei tu tikrai mano draugas, atleisi. Jei tik galėčiau atsukti laiką… – sunkiai nurijau seilę, akyse tvenkėsi ašaros. – Aš jį nužudyčiau. Prisiekiu, Edi.

Edžio veidas išliko visiškai ramus.

– Tikiu. Aš tavo draugas ir žinau… žinau, kad nenorėjai, jog viskas taip pasibaigtų.

Su palengvėjimu atsidusau. Tik dabar supratau, kaip bijojau prarasti jo pagarbą ir draugystę. Nuleidusi akis išvydau sugniaužtus kumščius. Atgniaužiau juos negalėdama patikėti, kad taip sureagavau.

– Ačiū. Ačiū, kad manim tiki.

– Kas čia per riksmai?

Atsisukę pamatėm besiartinantį Hansą. Jis buvo piktas kaip velnias. Kristianas kaipmat pradingo. Gal taip ir geriau.

– Dabar ne laikas liežuviu malti! – suurzgė Hansas. – Dar liko visa valanda iki darbo pabaigos. O jei negalit susikaupti, teks jus išskirti. – Jis mostelėjo Edžiui. – Eime, reikia sutvarkyti kalną dokumentų.

Nulydėjau Edį užjaučiamu žvilgsniu. Nepaprastai apsidžiaugiau, kad prie popierių teks sėdėti ne man.

Dirbau toliau, o galvoje sukosi visą savaitę ramybės neduodančios mintys. Edžiui pasakiau tiesą. Norėjau, kad svajonė išgelbėti Dimitrijų virstų realybe. Troškau to labiau už viską pasaulyje – bet ne tiek, kad leisčiau Lisai rizikuoti gyvybe. Neturėjau dvejoti. Reikėjo nužudyti Dimitrijų. Tada Viktoras nebūtų pabėgęs, o Lisa būtų pamiršusi Roberto žodžius.

Galvodama apie Lisą įsigavau į jos mintis. Ji buvo savo kambaryje, baigė dėtis daiktus. Rytoj ji išvyksta į koledžą. Savaime suprantama, man uždraudė ją lydėti. Šį savaitgalį jos gimtadienis, bet per tą sumaištį visi jį pamiršo. Lisa krimtosi, kad manęs nebus šalia – buvom sutarusios švęsti kartu. Iš neramių apmąstymų ją pažadino beldimas į duris. Lisa pašoko.

Svarstydama, kas čia galėtų būti taip vėlai, ji atidarė duris ir aiktelėjo išvydusi Kristianą. Aš taip pat nustebau. Gal todėl, kad dar nebuvau atpratusi nuo Akademijos bendrabučių, kur vaikinai ir merginos gyveno atskirai (bent jau teoriškai). Bet mes nebe Akademijoje. Mes suaugę. Matyt, pasikalbėjęs su manim Kristianas nuėjo tiesiai pas ją.

Po poros sekundžių tarp jų įsivyravo įtampa. Lisą kaip visada kamavo prieštaringi jausmai: pyktis, sutrikimas, skausmas.

– Ką čia darai? – paklausė ji.

Sprendžiant iš išraiškos, Kristianas jautėsi lygiai taip pat.

– Norėjau pasikalbėti.

– Jau vėlu, – šaltai pasakė Lisa. – Be to, kiek atmenu, tu nemėgsti šnekėtis.

– Noriu pasikalbėti apie tai, kas nutiko Viktorui su Robertu.

Jo žodžiai taip išgąsdino Lisą, kad pyktis akimirksniu išgaravo. Ji neramiai apsižvalgė po koridorių ir galvos linktelėjimu pakvietė Kristianą užeiti.

– Kaip sužinojai? – paklausė ji, skubiai užtrenkdama duris.

– Ką tik kalbėjausi su Rouz.

– Kaip tau pavyko? Net man neleidžia su ja susitikti. – Lisa ne mažiau už mane krimtosi, kad mums draudžiama matytis.

Kristianas gūžtelėjo pečiais. Jis stengėsi išlaikyti atstumą nedidelėje Lisos apartamentų svetainėje. Jie stovėjo vienas priešais kitą sukryžiavę rankas, tikriausiai patys nesuvokdami, kad atrodo kaip du vandens lašai.

– Prasmukau į sunkiųjų darbų kalėjimą. Jie visą dieną kasa žemes.

Lisa susiraukė. Atskirta nuo manęs, ji nė nežinojo, ką veikiu.

– Vargšė Rouz.

– Ji susitvarkys. Kaip visada. – Kristiano žvilgsnis nukrypo į atvirą lagaminą, kur ant šilkinės palaidinukės gulėjo sidabro kuolelis. Per kelionę palaidinukė turėtų siaubingai susiglamžyti. – Įdomius daikčiukus dediesi į koledžą.

Lisa skubiai užvožė lagamino dangtį.

– Ne tavo reikalas.

– Negi tikrai tiki ta pasaka? – paklausė Kristianas, nekreipdamas dėmesio į jos pastabą. Jis žingtelėjo į priekį, pamiršęs ankstesnį ketinimą išlaikyti deramą atstumą. Nors Lisos galva buvo užimta kitkuo, ji nesąmoningai sureagavo į artumą: užuodė jo kūno kvapą, nužvelgė žvilgančius plaukus. – Tikrai tiki, kad galėtum atversti strigojų?

Lisa susivaldė ir papurtė galvą.

– Nežinau. Nelabai. Bet jaučiu… jaučiu, kad turiu pamėginti. Bent jau išsiaiškinsiu, kaip veikia kuolelyje slypinti dvasia. Tai niekam nepakenks.

– Rouz taip nemano.

Lisa liūdnai šyptelėjo.

– Ne. Rouz net nenori, kad apie tai galvočiau – bet tai neįmanoma.

– Pasakyk man tiesą. – Kristianas įsmeigė į Lisą tiriamą žvilgsnį. – Manai, galėtum suvaryti kuolelį strigojui į širdį?

– Ne, – prisipažino ji. – Net trinktelėti greičiausiai nesugebėčiau. Bet, kaip jau sakiau, turiu pamėginti. Išmokti suvaryti kuolelį.

Kristianas trumpai kažką svarstė, paskui mostelėjo lagamino pusėn.

– Išvyksti ryte?

Lisa linktelėjo.

– Ir Rouz uždrausta tave lydėti?

– Be abejo.

– Ar karalienė tau leido pasiimti kitą žmogų?

– Taip. Tiesą sakant, ji pasiūlė Adrianą, bet jis tokios bjaurios nuotaikos, kad net nežinau, ar noriu vykti kartu su juo.

Kristianui tai, regis, patiko.

– Tada pasiimk mane.

Vargšai mano draugai. Kiek dar sukrėtimų jiems šiandien teks ištverti?

– Kurių velnių turėčiau tave imti? – šūktelėjo Lisa. Ji vėl įpyko, nes paprastai nesikeikdavo.

– Todėl, – ramiai pareiškė Kristianas, – kad galiu tave pamokyti nužudyti strigojų.

TRYLIKTAS

– NĖ VELNIO TU NEGALI, – garsiai pasakiau pati sau.

– Nieko tu negali, – nustebusi ne mažiau už mane pakartojo Lisa. – Žinau, kad mokaisi kautis su ugnim, bet kuolelio rankoje nesi laikęs.

Kristianas buvo nepalenkiamas.

– Porą kartų esu. Ir mokausi toliau. Mija turi draugų sergėtojų, jie pamokė ir mane.

Paminėjus Miją Lisai dar labiau sugedo nuotaika.

– Tu čia tik savaitę, o šneki taip, lyg su sergėtoju treniruotumeis daug metų.

– Geriau tiek, nei nieko, – atkirto Kristianas. – Kas dar tave pamokys, jei ne aš? Gal Rouz?

Lisos pyktis kiek prigeso.

– Ne, – pripažino ji. – Nieku gyvu. Tiesą sakant, ji greičiau nutemps mane šalin.

Nutempsiu? Už plaukų nuvilksiu. Jau ketinau spjaut į darbą ir žingsniuot tiesiai pas ją.

– Tada tai tavo šansas. – Kristiano balsas pasikeitė. – Žinau, kad dabar mūsų santykiai ne patys geriausi, bet tai nesvarbu, jei tikrai nori išmokti. Pasakyk Tatjanai, kad nori pasiimti mane į Li. Karalienei nepatiks, bet ji neprieštaraus. Laisvu laiku parodysiu, ko išmokau. O kai grįšim, nuvesiu pas Miją ir jos draugus.

Lisa susiraukė.

– Jei Rouz sužinos…

– Todėl ir siūlau pradėti ne rūmuose. Ji bus per toli, kad sutrukdytų.

Viešpatėliau! Aš juos tikrai pamokysiu – pirmiausia žiebsiu kumščiu Kristianui į veidą.

– O kai grįšim? – paklausė Lisa. – Ji sužinos. Mus sieja ryšys, tai neišvengiama.

Kristianas tik gūžtelėjo pečiais.

– Jei Rouz vis dar ravės gėlytes, gal ir pavyks jos išvengti. Net jei ir sužinos, negalės mums sutrukdyti. Bent jau rimtai.

– Kažin ar to užteks, – atsiduso Lisa. – Rouz teisi – negaliu tikėtis per kelias savaites išmokti to, kam ilgų metų prireikė jai.

Savaites? Ji tikisi to išmokti per kelias savaites?

– Turi pamėginti, – beveik švelniai pasakė Kristianas. Beveik.

– Kodėl tave tai domina? – įtariai paklausė Lisa. – Kodėl taip nori, kad Dimitrijus sugrįžtų? Žinau, kad jis tau patiko, bet Rouz priežastys kur kas rimtesnės.

– Jis buvo geras vyrukas, – pasakė Kristianas. – Ir jei esama galimybės atversti jį dampyru… Tai būtų nuostabu. Bet viskas ne tik dėl jo. Jei paaiškės, kad įmanoma atversti strigojus, mūsų pasaulis pasikeis. Nesakau, kad nesmagu juos padeginėti, bet pagalvok, gal apskritai pavyktų užkirsti skerdynėms kelią? Tai būtų mūsų išsigelbėjimas. Mūsų visų.

Lisa prarado žadą. Kristianas kalbėjo užsidegęs, jo veide švietė viltis. Šito ji nesitikėjo. Jaudinanti akimirka.

Kristianas pasinaudojo stojusia tyla.

– Bet nesitreniravus to nepadarysi, o man visai nesinori, kad žūtum per žioplumą. Žinau, kad sieksi savo, nors ir kaip prieštarautų Rouz.

Lisa galvojo. Klausiausi minčių ir jos man visai nepatiko.

– Išvykstam šeštą. Lauk manęs apačioje pusę šešių.

Tatjana tikrai neapsidžiaugs sužinojusi apie naująjį kelionės draugą, bet Lisa buvo tikra, kad pavyks karalienę perkalbėti.

Kristianas linktelėjo.

– Lauksiu.

Į savo kambarį grįžau siaubingai išsigandusi. Lisa mokysis nužudyti strigojų – man už nugaros, o ją mokys ne kas kitas, kaip Kristianas. Juk po išsiskyrimo jie vos ne urgzdavo išvydę vienas kitą. Turėjau džiaugtis, kad slapstydamiesi nuo manęs jie susitaikys, bet nesidžiaugiau. Aš siutau.

Apsvarsčiau galimybes. Svečių namai, kuriuose gyvenome, nebuvo saugomi kaip bendrabučiai Akademijoje per komendanto valandą, bet kur nors susiruošusi turėjau pranešti administracijai. Hansas taip pat perspėjo laikytis atokiau nuo Lisos. Dingtelėjo: gal ir verta surizikuoti pabėgti, kad paskui Hansas išvilktų mane iš Lisos kambario, bet į galvą šovė geresnė mintis. Buvo vėlu, bet dar ne naktis, tad nuėjau pas savo kaimynę. Pasibeldžiau tikėdamasi, kad ji dar nemiega.

Kaimynė buvo mano amžiaus dampyė, baigusi kitą Akademiją. Aš pati neturėjau mobiliojo, bet anądien mačiau ją kalbantis telefonu. Duris atidarė gan greitai – rodos, nebūsiu pažadinusi.

– Labas, – pasisveikino nustebusi.

– Labas. Gal galiu iš tavo mobiliojo išsiųsti žinutę?

Nenorėjau eikvoti jos sąskaitos pokalbiui, be to, Lisa galėjo padėti ragelį. Kaimynė gūžtelėjo pečiais ir atnešė iš kambario mobilųjį. Lisos numerį mokėjau atmintinai, tad išsiunčiau štai tokią žinutę:

Žinau, ką sumanei. KVAILYSTĖ. Kai surasiu, iškaršiu jums kailį.

Grąžinau mobilųjį savininkei.

– Ačiū. Jei ateis atsakymas, pasakyk, gerai?

Ji pažadėjo, nors atsakymo aš nelaukiau. Bent jau žinute. Grįžau į savo kambarį ir į Lisos mintis kaip tik tą akimirką, kai supypsėjo jos mobilusis. Kristianas jau buvo išėjęs, o Lisa piktai išsišiepusi skaitė mano žinutę. Atsakė mintimis. Suprato, kad ją stebiu.

Atleisk, Rouz, bet turiu surizikuoti. Aš tai padarysiu.

Visą naktį prasivarčiau pykdama ant Lisos ir Kristiano už jų užsispyrimą. Maniau, taip ir nesudėsiu bluosto, bet kai sapne mane aplankė Adrianas, supratau, kad kūno nuovargis įveikė neramias mintis.

– Las Vegasas? – paklausiau.

Mūsų susitikimams sapnuose vietą visada parinkdavo Adrianas. Ir dabar stovėjome Stripe netoli „MGM Grand“, kur mudu su Edžiu susiradome Lisą ir Adrianą. Naktyje žėrėjo ryškios šviesos, mirgėjo neoniniai viešbučių ir restoranų pavadinimai, bet šiaip buvo keistai tylu. Sapne nebuvo nei automobilių, nei žmonių. Miestas vaiduoklis.

Adrianas nusišypsojo ir atsirėmė į stulpą, apklijuotą koncertų ir firmų, siūlančių merginų palydą, skrajutėmis.

– Neturėjom kada pasidžiaugti, kai ten buvom.

– Tiesa. – Stovėjau per keletą žingsnių, vilkėjau džinsus ir marškinėlius, ant kaklo kabėjo nazaras. Šįkart Adrianas manęs neperrengė, buvau jam už tai dėkinga. Jis lengvai galėjo mane „papuošti“ tada matytų kabareto šokėjų kostiumu – blizgančia mini suknele. Nors jis lengvabūdiškai elgėsi „Raganų valandoje“, nežinojau, kokie dabar mūsų santykiai. – Maniau, manęs vengi?

Adrianas prunkštelėjo.

– Ne savo noru, mažoji dampyre. Sergėtojai neleidžia prie tavęs prisiartinti. Bent jau man.

– Kristianui pavyko mane susirasti, – pasakiau vengdama klausimo, kuris turėjo suktis Adriano galvoje: kodėl rizikavau jų gyvybe gelbėdama savo buvusįjį. – Beje, Kristianas mokys Lisą žudyti strigojus.

Laukiau Adriano pasipiktinimo, bet jis kaip visada buvo atsipalaidavęs ir pašaipus.

– Nesistebiu, kad ji taip elgiasi. Man tik keista, kad Kristianas tiki tomis kvailystėmis.

– Matyt, dėl to ir tiki. Viliuosi, kad dabar jie pamirš savo neapykantą ir susitaikys.

Adrianas palenkė galvą, kelios plaukų sruogos užkrito ant akių. Mėlyna neoninė palmė metė keistą šešėlį. Jis supratingai pažvelgė į mane.

– Liaukis, abu gerai žinom, kodėl jis jai padeda.

– Mano, kad popamokiniai užsiėmimai su Džil ir Mija padarė jį ekspertu?

– Ne, taip jis turi dingstį būti su Liza ir neišsiduoti, kad pasidavė pirmas. Tokiu būdu jis išsaugo savo vyriškumą.

Šiek tiek pasukau galvą, kad milžiniška lošimo automatų reklama nešviestų tiesiai į akis.

– Tai juokinga. – Ypač ta dalis apie Kristiano vyriškumą.

– Vyrai iš meilės elgiasi juokingai. – Adrianas įkišo ranką į kišenę ir išsitraukė cigaretes. – Ar žinai, kaip dabar noriu užsirūkyti? Bet aš kenčiu, Rouz. Dėl tavęs.

– Romantiką atidėkim kitam kartui, – pasakiau slėpdama šypseną. – Neturim tam laiko, nes mano geriausia draugė susiruošė medžioti pabaisas.

– Taip, bet kaip Lisa jį suras? Nebus taip paprasta.

Adrianui nereikėjo aiškinti, kas tas „jis“.

– Tikrai, – sutikau.

– Be to, ji dar neužkerėjo kuolelio. Kol to nepadarys, kung fu įgūdžiai jai nebus reikalingi.

– Sergėtojai nepraktikuoja kung fu. Beje, kaip sužinojai apie kuolelį?

– Ji kelis kartus prašė manęs padėti.

– Hmm. Nežinojau.

– Matyt, buvai užsiėmusi. Net nepagalvojai apie savo vargšą vaikiną.

Užversta darbais retai lankiausi Lisos mintyse – tik patikrindavau, kaip ji laikosi.

– Jei reikėtų rinktis tarp dokumentų tvarkymo ir tavęs, visada rinkčiausi tave. – Labai bijojau, kad po Las Vegaso Adrianas ant manęs pyks, bet jis buvo linksmas ir atsipalaidavęs. Pernelyg atsipalaidavęs. Norėjau, kad į viską žiūrėtų rimčiau. – Beje, kaip judviem sekėsi? Lisa arti tikslo?

Adrianas užsimiršęs žaidė su cigaretėmis ir aš jau norėjau sakyti, kad vieną gali sutraukti. Galų gale čia tik sapnas.

– Nežinau. Nesugebu kerėti taip kaip ji. Keista, kai kuolelyje yra ir kitų elementų. Dėl jų sunkiau valdyti dvasią.

– Bet vis tiek jai padedi? – įtariai paklausiau.

Adrianas šypsodamasis palingavo galva.

– O kaip tau atrodo?

Dvejojau.

– Nežinau. Tu jai padedi pažinti dvasią, bet jei padėtum dabar, tai reikštų…

– …kad padedu Dimitrijui?

Linktelėjau nenorėdama į tai gilintis.

– Ne, – patylėjęs atsakė Adrianas. – Aš jai nepadedu, bet tik todėl, kad nieko apie tai neišmanau.

Su palengvėjimu atsidusau.

– Labai atsiprašau. Už viską. Už tai, kad melavau, kur buvau ir ką veikiau. Negražiai pasielgiau. Todėl nesuprantu… Nesuprantu, kodėl tu man toks geras.

– Ar turėčiau būti bjaurus? – Adrianas mirktelėjo. – Tau taip labiau patiktų?

– Ne! Aišku, ne. Bet kai atvykęs į Las Vegasą sužinojai, kas vyksta, supykai. Pamaniau, kad manęs nekenti.

Adriano šypsena dingo. Jis priėjo arčiau ir uždėjo rankas man ant pečių. Tamsiai žalios akys buvo labai rimtos.

– Rouz, niekas pasaulyje neprivers manęs nekęsti tavęs.

– Net ir tai, kad noriu prikelti savo buvusįjį?

Adrianas tebelaikė rankas man ant pečių, net sapne užuodžiau jo odos ir odekolono kvapą.

– Gerai, kalbėsiu atvirai. Kas būtų, jei čia atsirastų Belikovas? Pripažinsiu, iškiltų problemų. Nenoriu nė pagalvoti, kas nutiktų mums… Bet neverta šito svarstyti. Jo čia nėra.

– Aš… Aš vis dar noriu, kad mums pavyktų, – numykiau. – Stengčiausi, net jei Dimitrijus būtų čia. Tiesiog man reikia daugiau laiko pamiršti buvusius santykius.

– Žinau. Taip pasielgei iš meilės. Negaliu dėl to ant tavęs pykti. Tai buvo kvaila, bet tokia jau ta meilė. Ar bent numanai, ką dėl tavęs padaryčiau, norėdamas apsaugoti?

– Adrianai…

Negalėjau pažvelgti jam į akis. Staiga pasijutau jo neverta. Visi jam tokie neteisingi. Todėl tik priglaudžiau galvą prie krūtinės ir leidausi apkabinama.

– Atleisk.

– Atsiprašinėk tik už tai, kad pamelavai, – pasakė jis, bučiuodamas man į kaktą. – Neatsiprašinėk už tai, kad jį mylėjai. Tai praeitis, kurią turėsi pamiršti, bet kartu ir tavo sielos dalis, dėl kurios tapai tokia kaip dabar.

Praeitis, kurią turėsi pamiršti…

Adrianas teisus, tik buvo velniškai baisu tą pripažinti. Aš turėjau galimybę. Rizikavau, norėdama išgelbėti Dimitrijų, ir susimoviau. Lisai nieko nepavyks, tad turiu laikyti Dimitrijų tuo, kuo jį laikė visi kiti – mirusiu. Reikia gyventi toliau.

– Po velniais, – sumurmėjau.

– Kas?

– Nekenčiu, kai esi sveiko proto. Tai mano privilegija.

– Rouz, – Adrianas labai stengėsi kalbėti rimtai. – Galiu rasti šimtus žodžių tau apibūdinti, sąrašo viršuje būtų graži ir seksuali. Bet žinai, kokių žodžių nėra tame sąraše? Sveikas protas.

Nusijuokiau.

– Na, tada bet jau šiek tiek sveikesnio už tave.

Adrianas pagalvojo.

– Sutinku.

Prispaudžiau savo lūpas prie jo, ir, nors mūsų santykiuose tebebuvo daugybė klaustukų, bučiuojantis dvejonių nebelikdavo. Bučiuodamasi sapne jaučiausi taip, tarsi bučiuočiausi iš tiesų. Mus užliejo šiluma, kūnu perbėgo virpuliukai. Adrianas suėmė mane už liemens ir prisitraukė arčiau. Supratau, kad imu tikėti tuo, ką pasakiau. Gyvenimas tęsiasi. Dimitrijaus nebėra, bet gal man pavyks su Adrianu – bent jau iki tol, kol gausiu paskyrimą. Žinoma, jei išvis jį gausiu. Po paraliais, jei Hansas uždarys mane kabinete su dokumentais, o Adrianas ir toliau neatstos, gali tekti visą gyvenimą praleisti drauge.

Bučinys užsitęsė, vis stipriau glaudėmės vienas prie kito. Bet galiausiai atsitraukiau. Jei myliesi sapne, ar tai reiškia, kad myliesi iš tiesų? Nežinojau ir neketinau aiškintis. Dar nebuvau tam pasirengusi.

Žingtelėjau atgal, Adrianas suprato užuominą.

– Susirask mane, kai atgausi laisvę.

– Tikiuosi, greitai, – pažadėjau. – Sergėtojai nebaus manęs amžinai.

Į paskutinius žodžius Adrianas sureagavo gan skeptiškai, bet daugiau nieko nepridūrė ir paliko sapną. O aš grįžau į savo lovą ir į savo sapnus.

Kitą rytą nepavyko nutverti Lisos su Kristianu, nes Hansas anksčiau nei paprastai ištempė į darbą. Jis užvertė mane dokumentais – beje, dirbti teko tame pačiame archyve – ir man neliko nieko kito, kaip tvarkant juos mintimis stebėti Lisą su Kristianu ir niršti. Ką gi, gera proga patikrinti savo sugebėjimus šnipinėti ir prisiminti abėcėlę vienu metu.

Tačiau netrukus mane sutrukdė.

– Nesitikėjau dar kartą tavęs čia išvysti.

Išlėkiau iš Lisos minčių ir pakėliau akis nuo dokumentų. Priešais mane stovėjo Michailas. Per tuos nemalonumus su Viktoru buvau jį pamiršusi. Padėjau popierius ir nusišypsojau.

– Likimo ironija, tiesa? Dabar mane nori čia uždaryti.

– Taip. Kiek girdėjau, užsitraukei nemalonę.

Mano šypsena virto grimasa.

– Švelniai tariant. – Nors ir žinojau, kad esame vieni, dėl viso pikto apsidairiau. – Tikiuosi, tau už tai nekliuvo?

Jis papurtė galvą.

– Niekas nežino, kad jums padėjau.

– Tai gerai.

Bent vienam nesugadinau reputacijos. Sąžinė būtų visai užgraužusi, jei būtų nukentėjęs dar ir jis.

Michailas palinko artyn, kad mūsų akys atsidurtų viename lygyje, ir pasirėmė rankomis į stalą.

– Tai kaip sekėsi?

– Sunku atsakyti.

Jis klausiamai kilstelėjo antakius.

– Iškilo tam tikrų nesklandumų. Bet sužinojom, ką norėjom sužinoti – bent jau taip mums atrodo.

Michailui užėmė kvapą.

– Sužinojot, kaip atversti strigojus?

– Taip. Jei mums nemelavo, tada taip. Bet net jei tai tiesa… Tai padaryti nelengva. Netgi neįmanoma.

– Kaip tai padaryti?

Dvejojau. Michailas mums padėjo, bet ar galėjau juo visiškai pasitikėti? Tačiau jo akyse mačiau tą gerai pažįstamą žvilgsnį. Netekties skausmą, kuris dar nepraėjo ir greičiausiai niekada nepraeis. Ar padarysiu daugiau žalos pasakydama tai, ką sužinojau? Ar ta menkutė viltis tik dar labiau jį įskaudins?

Galiausiai nusprendžiau viską papasakoti. Net jei jis pasakys kitiems, – nors tuo abejojau, – dauguma tik pasijuoks. Taigi nieko blogo nenutiks. Baisiausia būtų, jei jis kam nors išplepėtų apie Viktorą su Robertu – kita vertus, man nebuvo jokio reikalo apie juos užsiminti. Kitaip nei Kristianui, Michailui, matyt, nė nedingtelėjo, kad garsusis pabėgimas iš kalėjimo susijęs su trim paaugliais, kuriems jis padėjo ištrūkti iš rūmų. Matyt, jis galvojo tik apie tai, kaip išgelbėti savo Sonią.

– Tai padaryti gali tik valdantis dvasią, – paaiškinau. – Su dvasia užkerėtu kuoleliu. Jis arba ji turi tuo kuoleliu nužudyti strigojų.

– Dvasia… – Daugumai morojų ir dampyrų penktasis elementas vis dar buvo pamirštas, bet ne jam. – Sonia irgi valdė dvasią. Sako, dvasia suteikia charizmos, bet jai jos nereikėjo. Ji ir taip buvo nuostabi. – Kaip visada kalbant apie Karp, Michailo veidu nuslinko liūdesio šešėlis. Nuo tada, kai susipažinom, nė karto nemačiau jo laimingo, ir dabar dingtelėjo, kad nuoširdžiai nusišypsojęs jis būtų visai simpatiškas. Tarsi susigėdęs savo jausmų Michailas grįžo prie reikalo. – Koks dvasią valdantis morojus galėtų nužudyti strigojų?

– Joks, – šaltai pasakiau. – Lisa Dragomir ir Adrianas Ivaškovas – vieninteliai dvasios valdytojai, kuriuos pažįstu. Na, dar Eiverė Lazar. – Oksanos su Robertu nutariau neminėti. – Nė vienas iš jų to nesugebėtų – žinai tai ne blogiau už mane. O Adrianas, beje, ir nenorėtų.

Michailas iškart suprato, kas slypi tarp eilučių.

– O Lisa norėtų?

– Taip, – teko pripažinti. – Bet to išmokti jai prireiktų ne vienų metų. O ji paskutinė savo giminės palikuonė – jai nevalia taip rizikuoti.

Supratęs mano žodžių prasmę Michailas krūptelėjo. Suvokiau jo skausmą ir nusivylimą. Kaip ir aš, jis būtų padaręs viską, kad tik galėtų susigrąžinti mylimąją. Aš suteikiau tą viltį ir iškart atėmiau. Tikriausiai mums abiem būtų buvę lengviau, jei būtų paaiškėję, kad tai tik pramanas.

Michailas atsiduso ir išsitiesė.

– Ką gi… Ačiū, kad išsiaiškinai. Gaila, jog buvai nubausta už tokius niekus.

Aš tik gūžtelėjau pečiais.

– Nieko tokio. Buvo verta.

– Tikiuosi… – Jo veide šmėstelėjo dvejonė. – Tikiuosi, viskas baigsis greitai ir nebus liūdnų pasekmių.

– Kokių dar pasekmių? – paklausiau pajutusi permainą jo balse.

– Na… nepaklusnių sergėtojų kartais laukia ilgos bausmės.

– Ak, kalbi apie tai… – Michailas turėjo omenyje mano baimę būti palaidotai tarp dokumentų. Suvaidinau abejingą nenorėdama parodyti, kaip iš tiesų mane tai gąsdina. – Manau, Hansas tik apsimeta. Juk jis nevers manęs sėdėti čia amžinai tik todėl, kad pabėgau iš rū…

Pamačiusi Michailo žvilgsnį nutilau vidury žodžio ir likau išsižiojusi. Žinojau, kad jis buvo išvykęs ieškoti Karp, bet nesusimąsčiau apie pasekmes. Niekas jo nepalaikė, jis leidosi į paiešką vienas, pažeidė protokolą ir galiausiai grįžo nuleidęs rankas, praradęs viltį ją surasti. Tikriausiai dėl to turėjo nemalonumų.

– Ar tu… – sunkiai nurijau seilę. – Ar dėl to dabar dirbi archyve?

Michailas nieko neatsakė. Tik pažvelgė į dokumentus ir nusišypsojo.

– F turi būti prieš L.

Paskui apsisuko ir išėjo.

– Po velniais, – sumurmėjau žvelgdama į dokumentus. Jis teisus. Sekdama Lisą visai pamiršau abėcėlę. Bet dabar, kai likau viena, sugrįžau į jos mintis. Norėjau žinoti, ką ji veikia. Ir nenorėjau galvoti apie tai, kad mano pražanga gali būti vertinama rimčiau nei Michailo. Ar kad manęs laukia panaši – jei ne griežtesnė – bausmė.

Lisa su Kristianu apsistojo viešbutyje netoli studentų miestelio. Jiems diena tik prasidėjo, o žmonių pasaulyje ji jau ėjo į pabaigą. Pažintis su koledžu prasidės tik kitą rytą, tad Lisai reikėjo kažkaip prastumti laiką ir apsiprasti su žmonių režimu.

Lisą atlydėjo Serena ir Grantas, su jais atvyko dar trys sergėtojai, kuriuos skyrė karalienė. Tatjana leido vykti ir Kristianui, netgi neišreiškė nepasitenkinimo, kaip bijojo Lisa, ir aš dar kartą susimąsčiau, ar karalienė tikrai tokia bjauri, kokia ją laikiau. Lisą lydėjo Priscila Voda, artima karalienės patarėja, kurią abi mėgome, ji taip pat ketino apžiūrėti koledžą. Du sergėtojai buvo skirti Priscilai, trečiasis teko Kristianui. Jie visi kartu pavakarieniavo ir išsiskirstė po savo kambarius. Serena gyveno su Lisa, o Grantas saugojo koridorių. Stebint juos man suspaudė širdį. Sergėjimas poromis. Tam buvau ruošiama, tokį darbą tikėjausi dirbti ateityje – taip pat ir saugoti Lisą.

Serena buvo geriausias neregimos sergėtojos pavyzdys – nors gyveno viename kambaryje su Lisa, jos nebuvo matyti. Tačiau pasigirdus beldimui ji kaipmat pašoko ant kojų. Išsitraukusi kuolelį nužingsniavo prie durų ir žvilgtelėjo pro akutę. Man neliko nieko kito, tik žavėtis jos žaibiška reakcija, nors vis tiek maniau, kad niekas neapsaugos Lisos taip gerai kaip aš.

– Atsitrauk tolėliau, – paliepė Serena Lisai.

Bet netrukus sergėtoja atsipalaidavo ir atidarė duris. Už jų stovėjo Grantas, šalia jo – Kristianas.

– Jis pas tave, – pasakė Grantas Lisai, lyg būtų reikėję paaiškinimo.

Lisa linktelėjo.

– Užeik.

Grantas pasitraukė, leisdamas Kristianui įeiti į kambarį. Jis reikšmingai pažvelgė į Lisą ir vos vos linktelėjo Serenai.

– Ar nepaliktumėt mūsų vienų? – Nuo tokių Kristiano žodžių Lisa iškaito. – Mums reikia pasikalbėti.

Serenos veide nevirptelėjo nė vienas raumenėlis, tačiau buvo aišku, kad ji netiki, jog viskas apsiribos kalbomis. Paprastai paauglių pasimatymai netapdavo apkalbų objektu, bet Lisa dėl savo padėties visada kėlė didelį susidomėjimą. Serena tikrai žinojo, kad Lisa su Kristianu kadaise susitikinėjo, paskui išsiskyrė. Jos supratimu, dabar jie vėl buvo pora. Lisos kvietimas vykti kartu tarsi tą patvirtino.

Serena apsidairė. Iškilo amžina saugumo ir privatumo dilema, aplinkybes sunkino tai, kad jie buvo viešbučio kambaryje. Dieną Serena tikrai būtų išėjusi į koridorių, bet dabar už lango buvo tamsu, o penktas aukštas – ne kliūtis strigojui. Serenai nesinorėjo palikti globotinės.

Lisos apartamentus sudarė erdvi svetainė, sujungta su darbo kabinetu, juos nuo miegamojo skyrė matinio stiklo durys. Serena galva mostelėjo miegamojo pusėn.

– O jei pabūčiau tenai? – Teisingas sprendimas. Taip ji suteiks privatumo ir bus šalia. Bet geriau pagalvojusi Serena išraudo. – Nebent jūs norėtumėt ten eiti, tada galėčiau…

– Ne! – šūktelėjo Lisa, vis labiau rausdama. – Viskas gerai. Būsim čia. Mes tik norim pasišnekėti.

Nežinia, kam buvo skirtas šis paaiškinimas – Serenai ar Kristianui. Sergėtoja linktelėjo ir pradingo miegamajame su knyga – tuo ji priminė Dimitrijų. Miegamojo durys užsidarė. Dėl viso pikto, kad nebūtų girdėti pokalbio, Lisa įjungė televizorių.

– Dieve, kokia gėda, – sudejavo ji.

Kristianui, regis, buvo nė motais – jis ramiausiai atsišliejo į sieną. Tebevilkėjo vakarinį kostiumą, nors paprastai nekentė oficialių, varžančių judesius drabužių. Nepaisant amžinų nusiskundimų, kostiumas jam tiko.

– Kodėl?

– Todėl, kad ji pamanė… kad mes… na, pats supranti.

– Ir kas čia tokio?

Lisa užvertė akis.

– Tau gal ir nieko. Tu vaikinas. Jums tai nesvarbu.

– Niekas nesako, kad mums nesvarbu. Bet verčiau tegu mano taip, negu sužino tiesą.

Užuomina apie intymius santykius Lisai sužadino prieštaringus jausmus – pyktį, sutrikimą ir ilgesį, bet ji to neparodė.

– Gerai, tik paskubėkim. Rytoj laukia ilga diena, o aš dar neapsipratau su naujuoju režimu. Nuo ko pradėsim? Atsinešti kuolelį?

– Dar ne. Iš pradžių reikėtų pasimokyti gintis.

Jis nuėjo į kambario vidurį ir patraukė stalą.

Prisiekiu, jei ne padėties rimtumas, stebėdama jų „kovos techniką“ būčiau prileidusi į kelnes.

– Taigi, – pasakė Kristianas, – smūgiuoti jau moki.

– Ką? Nieko aš nemoku!

Kristianas susiraukė.

– Tu išvertei iš kojų Ridą Lazarą. Rouz pasakojo apie tai mažiausiai šimtą kartų. Dar neteko matyti, kad ji tavim taip didžiuotųsi.

– Vienintelis smūgis per mano gyvenimą, – atkirto Lisa. – Be to, Rouz pasakinėjo, ką daryti. Kažin ar sugebėčiau tai pakartoti dar kartą.

Kristianas linktelėjo. Jis atrodė nusivylęs. Ne Lisos sugebėjimais. Tiesiog jis niekada nepasižymėjo kantrybe ir norėjo kuo greičiau pereiti prie dvikovos. Nepaisant to, jis susitvardė ir ėmėsi mokyti Lisą smūgiuoti. Beje, dauguma judesių buvo nusižiūrėti nuo manęs.

Reikia pripažinti, Kristianas darė pažangą. Bet ar jis pasiekė sergėtojų lygį? Toli gražu. Lisa? Kad ir kokia sumani, kad ir kaip norėjo išmokti, kautynės buvo ne jai. Tiesa, kartą jai pavyko nokautuoti Ridą Lazarą, bet tada tiesiog pasisekė. Laimė, Kristianas pamoką pradėjo nuo to, kaip stebėti priešininką ir išvengti smūgių. Kaip pradedančioji, Lisa teikė vilčių. Kristianas buvo geras mokytojas, kita vertus, valdantieji dvasią gerai jaučia kitus. Tik kažin ar tai padės stojus prieš strigojų?

Po kiek laiko Kristianas nuo gynybos perėjo prie puolimo – tada viskas pasikeitė.

Švelni Lisos prigimtis neleido smūgiuoti iš visų jėgų, be to, ji bijojo sužeisti vaikiną. Kristianas tai suprato ir susierzino.

– Liaukis! Nesimuliuok.

– Aš ir nesimuliuoju, – užginčijo ji ir kepštelėjo Kristianui per krūtinę.

Tas nė nekrustelėjo, tik ranka persibraukė plaukus.

– Simuliuoji! Duris trankai smarkiau negu dabar mane!

– Juokingas palyginimas.

– Be to, stengiesi nepataikyti man į veidą, – neatlyžo jis.

– Nenoriu palikti mėlynių!

– Tikriausiai ir norėdama nesugebėtum, – sumurmėjo jis. – Be to, gali jas užgydyti.

Šypsodamasi klausiausi jų kivirčo, nors man nepatiko lengvabūdiškas Kristiano požiūris į dvasią. Mane pačią tebegraužė sąžinė, kad kalėjime pernelyg išnaudojau Lisos galias.

Kristianas sugriebė Lisą už riešo ir prisitraukė. Kita ranka sugniaužė jos pirštus į kumštį ir parodė, kaip smūgiuoti į veidą iš apačios. Jam svarbiausia buvo judesys ir technika, paties smūgio beveik nejuto.

– Matai? Štai taip. Taikyk čia. Nebijok manęs sužeisti.

– Tai ne taip paprasta…

Lisa nutilo, regis, tik dabar jie pastebėjo, kokioje padėtyje atsidūrė. Stovėjo beveik susiglaudę, Kristiano pirštai spaudė Lisos riešą. Ji jautė šilumą, kūnu perbėgo virpuliukai. Lisos artumas Kristianui sukėlė panašią reakciją – jis išplėtė akis ir atsiduso.

Staiga vaikinas atsitokėjo ir paleidęs jos ranką žingtelėjo atgal.

– Kaip matau, – pasakė nelygiai alsuodamas, – nelabai nori padėti Rouz.

To užteko. Nepaisant seksualinės įtampos, pyktis paėmė viršų. Lisa sugniaužė kumštį ir, Kristianui nesitikint, smogė į veidą. Judesys nebuvo toks gražus kaip anąkart, kai vožė Ridui Lazarui, bet jėgos netrūko. Nelaimė, smūgiuodama ji prarado pusiausvyrą ir užgriuvo ant Kristiano. Abu tėškėsi ant grindų, užkliudydami staliuką ir lempą. Ši sudužo.

Lisa gulėjo ant Kristiano. Jis instinktyviai ją apkabino, išnyko net tas menkutis atstumas. Jiedu žvelgė vienas kitam į akis, Lisos širdis daužėsi kaip pašėlusi, kūnas įsitempė, ji matė tik vaikino lūpas. Abi su Lisa vėliau svarstysime, ar viskas būtų pasibaigę bučiniu, bet kaip tik tą akimirką iš miegamojo išpuolė Serena. Ji laikė rankoje kuolelį, atrodė pasirengusi susikauti su visa armija strigojų.

Tačiau juos išvydusi sustojo kaip įbesta – matė tik įsimylėjėlių porelę. Tiesa, šį vaizdą kiek gadino sudužusi lempa ir nuo smūgio paraudęs Kristiano veidas. Visi sutriko, Serenos karingumą pakeitė sumišimas.

– Atsiprašau, – sumurmėjo ji.

Lisa paraudo – ne tik dėl to, kad juos užklupo, bet ir todėl, kad vos nepabučiavo Kristiano. Galų gale juk ji vis dar pyksta. Skubiai pašokusi ant kojų puolė teisintis:

– Tai visai ne tai, ką pagalvojai, – sumurmėjo ji, vengdama Kristiano žvilgsnio. Vaikinas jau irgi buvo atsistojęs ir atrodė ne mažiau sutrikęs už Lisą. – Mes kovėmės, tai yra mokėmės kautis. Noriu išmokti apsiginti nuo strigojų. Ne tik apsiginti, bet ir žudyti. Kristianas rodė man smūgį, ir tiek.

Sumišusi ji buvo tokia miela, kad nejučia prisiminiau Džil.

Serena nusiramino ir pamėgino nutaisyti abejingą sergėtojos veidą, nors širdyje tikrai kvatojosi.

– Rodos, tau nelabai kaip sekėsi.

Kristianą ši pastaba supykdė, jis palietė užgautą skruostą.

– Kaip tai ne! Tai aš ją išmokiau.

Serena tebesišypsojo, bet akys buvo rimtos.

– Sakyčiau, pasisekė pataikyti, ir tiek. – Ji dvejojo, lyg ruoštųsi priimti svarbų sprendimą. Ir galiausiai pareiškė: – Jeigu kalbat rimtai, reikia viską daryti, kaip pridera. Aš pati jus pamokysiu.

O ne. Tik ne tai.

Jau ketinau bėgti iš rūmų ir nusigauti iki Li, kad pamokyčiau, kaip iš tiesų reikia smūgiuoti (taikiniu pasirinksiu Sereną), bet kažkas ištraukė mane iš Lisos minčių ir sugrąžino į realybę. Hansas.

Norėjau drėbtelėti ką nors bjauraus, bet jis mane aplenkė.

– Padėk dokumentus ir eik su manim. Tave kviečia.

– Ką? – Tai buvo netikėta. – Kur?

Hanso veidas nežadėjo nieko gero.

– Pas karalienę.

KETURIOLIKTAS

KAI TATJANA UŽSIMANĖ MANE aprėkti praėjusį kartą, pasikvietė į vieną iš privačių kambarių. Keistas jausmas – lyg būčiau pakviesta arbatėlės, tik tada ant svečių paprastai nešaukiama. Neturėjau iliuzijų, kad šįkart bus kitaip. Staiga atkreipiau dėmesį, kad esu vedama į tą rūmų dalį, kur vykdavo priėmimai. Velnias. Viskas kur kas rimčiau, negu maniau.

Atvesta į salę, kurioje laukė Tatjana, nebegalėjau žengti nė žingsnio. Atlydėjusiems sergėtojams teko mane stumtelėti. Salė buvo sausakimša.

Nežinojau, kaip salė vadinasi. Rūmuose buvo sosto menė, bet tikriausiai čia ne ji. Pasakiškai prabangi vieta dvelkė senove. Sienas puošė įmantrūs gėlių lipdiniai ir auksinės žvakidės. Jose degė tikros žvakės, šviesos atšvaitai žaidė ant interjero detalių. Viskas aplink spindėjo – pasijutau tarsi kokiame filme.

Svečiai buvo pasidaliję į dvi dalis. Dvylika sėdėjo prie ilgo stalo ant pakylos salės gale: Tatjana per vidurį, jai iš vienos pusės šeši, iš kitos – penki morojai. Kiti sėdėjo ant įmantriai išraižytų, papuoštų satininėmis pagalvėlėmis kėdžių.

Kur patekau, supratau iš šalia Tatjanos sėdinčių morojų. Visi pagyvenę, bet nepaprastai orios laikysenos. Tai buvo vienuolikos kilmingųjų šeimų atstovai. Dragomirų kėdė buvo tuščia, nes Lisa dar neturėjo aštuoniolikos (staiga suvokiau, kad trūksta tik poros dienų). Priscilos Vodos vietoje sėdėjo jos šeimos atstovas. Žvelgiau į Karališkąją tarybą, morojų pasaulio princus ir princeses. Vyriausiam kiekvienos šeimos nariui atitekdavo karališkasis titulas ir patarėjo vieta šalia karaliaus ar karalienės. Kartais vyriausias narys užleisdavo savo vietą jaunesniam, teikiančiam daugiau vilčių, bet paprastai tik sulaukusiam keturiasdešimt penkerių. Taryba rinkdavo morojų karalių ar karalienę. Naują rinkdavo tik senajam mirus ar atsistatydinus. Retais atvejais, surinkus daugumą balsų, monarchas galėjo būti nuverstas.

Kiekvienas princas ir princesė turėjo savo šeimos tarybą. Apžvelgusi salę atpažinau kilmingųjų šeimas: Ivaškovus, Lazarus, Badikas. Paskutinėse eilėse buvo įsitaisę stebėtojai. Taša sėdėjo greta Adriano, nors gerai žinojau, kad jie nėra nei Karališkosios tarybos, nei šeimų tarybų nariai. Pamačius juos man palengvėjo.

Nejaukiai mindžikavau prie durų svarstydama, kas manęs laukia. Matyt, nusipelniau ne šiaip viešo pažeminimo, o prieš visą morojų grietinėlę. Nieko sau.

Į priekį išėjo gunktelėjęs žilaplaukis morojus ir atsikrenkštė. Visi akimirksniu nuščiuvo, salėje įsiviešpatavo tyla.

– Pradedame Karališkosios tarybos susirinkimą, – paskelbė jis. – Pirmininkauja Jos Didenybė karalienė Tatjana Marina Ivaškova.

Jis nusilenkė karalienei ir diskretiškai pasitraukė į salės galą, kur palei sienas kaip statulos stovėjo išsirikiavę sergėtojai.

Tatjana visada būdavo pasipuošusi, bet šįkart jos apranga išties buvo verta karalienės. Ji vilkėjo tamsiai mėlyno šilko suknelę ilgomis rankovėmis, supintų plaukų vainiką dabino karūna, nusagstyta baltais ir mėlynais brangakmeniais. Pamačiusi tokius mokyklos grožio konkurse, būčiau palaikiusi juos paprasčiausiais stikliukais, bet dabar atpažinau deimantus ir safyrus.

– Dėkoju, – per visą salę nuaidėjo skambus ir didingas karalienės balsas. – Pratęsime temą, kurią nagrinėjome vakar.

Ką? Jie šnekėjo apie mane ir vakar? Nejučia apkabinau save per pečius, bet tuoj pat atsipeikėjau ir nuleidau rankas. Nenoriu pasirodyti silpna.

– Šiandien išklausysime jaunosios sergėtojos parodymus. – Tatjana pažvelgė į mane, jos pavyzdžiu pasekė kiti morojai. – Rozmari Hetavėj, prašau prieiti arčiau.

Iškėlusi galvą drąsiai žengiau į priekį. Nežinojau, kiek toli eiti, todėl sustojau salės viduryje priešais Tatjaną. Beje, galėjo perspėti, kad dalyvausiu Karališkosios tarybos posėdyje, būčiau apsivilkusi sergėtojos uniformą. Tiek to. Nesileisiu įbauginama net mūvėdama džinsus ir vilkėdama marškinėlius. Mandagiai nusilenkiau karalienei ir pažvelgiau tiesiai į akis laukdama jos nurodymų.

– Prašau prisistatyti, – paprašė ji.

Nors ji ką tik mane pristatė, paklusau.

– Rozmari Hetavėj.

– Kiek jums metų?

– Aštuoniolika.

– Kada jums sukako aštuoniolika?

– Prieš keletą mėnesių.

Karalienė šiek tiek patylėjo, tarsi ruošdamasi užduoti labai svarbų klausimą.

– Panele Hetavėj, kiek mums žinoma, prieš keletą mėnesių jūs atsiėmėte dokumentus iš Šv. Vladimiro akademijos. Tai tiesa?

Vadinasi, esu iškviesta dėl šito įvykio, o ne dėl išvykos į Las Vegasą?

– Taip, – patvirtinau nieko daugiau neaiškindama. Tikiuosi, ji neprisikas iki Dimitrijaus. Teoriškai karalienė neturėjo žinoti apie mūsų santykius, kita vertus, nežinia, kokie gandai sklando rūmuose.

– Ir išvykote į Rusiją medžioti strigojų.

– Taip.

– Siekdama asmeninio keršto už išpuolį prieš Šv. Vladimiro akademiją?

– Taip.

Mano atsakymas sukėlė sąmyšį. Svečiai pradėjo neramiai muistytis ir žvalgytis vieni į kitus. Strigojai visais laikais kėlė baimę, ir mūsų pasaulyje buvo neįprasta ieškoti jų patiems. Keista, bet tai išgirdusi Tatjana atrodė patenkinta. Ar ketina šį faktą panaudoti prieš mane?

– Vadinasi, – kalbėjo ji toliau, – pasisakote už tai, kad nuo strigojų reikia ne tik gintis, bet ir su jais kovoti?

– Taip.

– Siaubingas išpuolis prieš Šv. Vladimiro akademiją sukėlė skirtingas reakcijas. Jūs ne vienintelė dampyrė, norinti atkeršyti strigojams – nors, reikia pripažinti, jauniausia.

Nežinojau, kad dar kažkas ėmėsi asmeninio keršto – tik Rusijoje buvau sutikusi neatsakingų jaunų dampyrų. Bet jei Tatjana mano, kad ten vykau keršyti, man tik geriau.

– Tiek iš sergėtojų, tiek iš alchemikų Rusijoje gavome ataskaitas, patvirtinančias jūsų sėkmę. – Pirmą kartą išgirdau viešai minint alchemikus, bet Taryboje tai tikriausiai įprasta. – Ar galite pasakyti, kiek strigojų nužudėte?

– Na… – Žiūrėjau į karalienę nustebusi. – Nežinau, jūsų didenybe. Mažiausiai… – perkračiau atmintį. – Mažiausiai septynis.

O gal ir daugiau. Tatjana tą patvirtino.

– Labai kuklus vertinimas, palyginti su mūsų šaltinių pateiktais duomenimis, – maloningai tarė ji. – Nepaisant to, skaičius įspūdingas. Ar visus nužudėte pati?

– Dažniausiai. Kartais man padėdavo. Rusijoje susipažinau su kitais dampyrais, kurį laiką medžiojau drauge su jais.

Jei jau atvirai, man padėjo ne tik dampyrai, bet ir vienas strigojus – apie tai verčiau neužsiminti.

– Tie dampyrai buvo jūsų bendraamžiai?

– Taip.

Tatjana nieko nebeklausė. Tada prabilo šalia karalienės sėdinti morojė. Jei neklystu, tai buvo Kontų šeimos princesė.

– Kada nužudėte pirmąjį strigojų?

Susiraukiau.

– Praėjusį gruodį.

– Jums tebuvo septyniolika?

– Taip.

– Nužudėte jį pati?

– Beveik. Padėjo draugai, jie atitraukė strigojaus dėmesį.

Vyliausi, kad jie neklausinės smulkmenų. Pirmąjį strigojų nužudžiau žuvus Meisonui. Šis prisiminimas buvo labai skaudus, jį pranoko tik Dimitrijaus pavertimas strigojumi.

Bet princesės Kontos smulkmenos nedomino. Jai ir kitiems – kurie netrukus įsitraukė į kamantinėjimą – rūpėjo tik nužudyti strigojai. Tarybos nariai šiek tiek paklausinėjo apie man padėjusius dampyrus, bet nenorėjo gilintis į tai, kad pagalbos sulaukiau ir iš morojų. Paskui susidomėjo drausme. Mane tai suglumino. Buvo užsiminta ir apie pasiekimus Akademijoje – aukščiausius vertinimus už kovos techniką, kad buvau viena geriausių mokinių ir kaip greitai grįžusi po pabėgimo pasivijau bendraklasius (bent jau pratybose). Dar morojai prisiminė, kaip saugojau Lisą, kai gyvenome vienos, ir baigė geriausiais egzamino rezultatais per Akademijos istoriją.

– Dėkojame, sergėtoja Hetavėj. Galite eiti.

Tatjanos tonas aiškiai rodė, kad esu nebepageidaujama. Ir pati nedegiau noru pasilikti, todėl nusilenkiau ir išskubėjau. Dar mečiau greitą žvilgsnį į Tašą su Adrianu, o tarpduryje mane pasiekė Tatjanos balsas:

– Šios dienos susirinkimas baigtas. Tęsime darbą rytoj vakare.

Nė kiek nenustebau, kai netrukus mane pasivijo Adrianas. Hansas neliepė grįžti prie darbo, tad pamaniau gavusi laisvo laiko.

– Na, – pasakiau imdama Adrianą už rankos, – apšviesk mane savo karališka išmintim. Ką visa tai reiškia?

– Nenumanau. Visai neišmanau rūmų politikos, – atsakė jis. – Įprastai neinu į tokius susirinkimus, bet paskutinę akimirką mane susirado Taša ir paprašė palydėti. Matyt, sužinojo, kad dalyvausi ir tu – bet ji irgi nieko nesuprato.

Daugiau nepratarėm nė žodžio, bet nejučia nuvedžiau Adrianą į tą rūmų dalį, kur buvo kavinės ir restoranai. Staiga pasijutau išalkusi.

– Man pasirodė, kad dalyvauju spektaklyje – juk morojai apie tai diskutuoja jau ne vieną dieną.

– Vakarykštis susirinkimas buvo uždaras. Kaip, beje, ir rytdienos. Niekas nežino, ką jie svarsto.

– Tai kodėl šiandieninis buvo atviras?

Kodėl karalienė su Taryba sprendžia, kas turi būti vieša ir kas ne. Viskas turi būti vieša.

Adrianas susiraukė.

– Tikriausiai todėl, kad netrukus įvyks viešas balsavimas. Jei tavo parodymai šį tą lemia, Taryba nori, kad juos išgirstų kiti morojai – tada visi supras, kodėl buvo priimtas vienoks ar kitoks sprendimas. – Jis nutilo. – Bet ką aš išmanau? Nesu politikas.

– Kalbi taip, lyg viskas jau būtų nuspręsta, – subambėjau. – Kam tada išvis balsuoti? Beje, o kaip aš susijusi su vyriausybiniais sprendimais?

Užsukome į nedidelę užkandinę, prekiaujančią sumuštiniais ir mėsainiais. Adrianas nuo vaikystės buvo pratinamas prie restoranų ir gurmaniško maisto, tokį mieliau ir būtų pasirinkęs, bet žinojo, kad man nepatinka dėmesys ar priminimas, jog susitikinėju su kilminguoju. Tad pajutau dėkingumą, kad šiandien jis pasitenkino kuklesniu meniu.

Deja, ir čia patraukėm keletą smalsių žvilgsnių, kai kurie lankytojai ėmė šnabždėtis. Dar Akademijoje buvom tapę paskalų objektu, o rūmuose atsidūrėme dėmesio centre. Čia itin svarbi nepriekaištinga reputacija, todėl dauguma morojų ir dampyrių susitikinėja slapta. Mūsų atvira draugystė – ypač turint omeny Adriano ryšius – buvo tiesiog skandalinga, ir dauguma neslėpė nuostabos. Grįžusi į rūmus spėjau prisiklausyti visokių gandų. Viena morojė išvadino mane begėde, kita nesuprato, kodėl karalienė su manim tiesiog „nesusitvarko“.

Laimė, dauguma lankytojų tiesiog spoksojo, tad nekreipėm į juos dėmesio. Prie staliuko Adrianas susimąstė.

– Gal morojai vis dėlto balsuos, kad būtum paskirta Lisos sergėtoja?

Ta mintis mane taip apstulbino, jog trumpam praradau amą. Priėjo padavėja. Šiaip ne taip išmikčiojau užsakymą ir įsistebeilijau į Adrianą.

– Nejuokauji? – Taryba domėjosi mano patirtimi ir sugebėjimais, tad visai logiška, jei ne… – Ne. Taryba nekvies susirinkimo dėl vienos sergėtojos skyrimo.

Žlugo visos viltys.

– Tiesa, – sutiko Adrianas. – Bet čia ne šiaip eilinis sergėtojo skyrimas. Lisa paskutinė iš savo šeimos. Visi – ir mano teta – jai skiria ypatingą dėmesį. Tokia… – kai sužaibavau akimis, jis ėmė ieškoti tinkamesnio žodžio, – …prieštaringai vertinama asmenybė gali sukelti kalbų.

– Ir todėl jie pakvietė mane papasakoti apie savo žygdarbius, asmeniškai visus įtikinti, kad esu kompetentinga. – Net tardama tuos žodžius nedrįsau jais tikėti. Pernelyg gerai, kad būtų tiesa. – Sunku patikėti, nes nuolat ką nors iškrečiu.

– Nežinau, tiesiog spėju, – tarė Adrianas. – Nors kas žino? Gal morojai Las Vegaso nuotykį laiko tik nereikšminga išdaiga? – Jo balse buvo justi kartėlis. – Kaip jau sakiau, teta Tatjana su tavim lyg ir apsiprato. Gal ji nori tave skirti Lisos sergėtoja, bet jai reikia kaip nors pasiteisinti prieš kitus?

Stulbinama mintis.

– Bet jei aš išvyksiu su Lisa, ką veiksi tu? Surimtėsi ir drauge su mumis lankysi koledžą?

– Nežinau. – Adrianas susimąstė ir gurkštelėjo gėrimo. – Gal ir lankysiu.

Dar vienas netikėtumas. Prisiminiau pokalbį su jo mama. Tarkim, būsiu paskirta Lisos sergėtoja ir Adrianas su mumis praleis ketverius metus. Daniela buvo tikra, kad dar šią vasarą mudu išsiskirsim. Taip maniau ir aš… Todėl labai nustebau, jog visai nenoriu skirtis su Adrianu. Nors mintys apie Dimitrijų vis dar užliedavo širdį skausmu ir ilgesiu, nenorėjau netekti ir Adriano.

Nusišypsojau ir uždėjau savo ranką ant jo.

– Nežinau, ką reikės su tavim daryti, jei surimtėsi.

Jis paėmė mano ranką ir pabučiavo.

– Turiu šiokių tokių sumanymų.

Nežinau, ar nuo jo žodžių, ar nuo lūpų kūnu perbėgo virpuliukai. Jau norėjau klausti, kokių sumanymų, kai mūsų bendravimą nutraukė… Hansas.

– Hetavėj, – amtelėjo suraukęs antakius. – Kaip matau, mudu skirtingai suprantam žodį „bausmė“.

Žinoma. Man bausmė asocijuojasi su badu ir botagu, o ne su popieriukų dėliojimu. Tačiau atsakiau gana mandagiai:

– Neliepėt man grįžti po susitikimo su karaliene.

Hansas pyktelėjo.

– Lėkti į pasimatymą irgi neliepiau. Eime. Archyvas laukia.

– Bet aš užsisakiau sumuštinį!

– Tavo pietų pertrauka po poros valandų, kaip ir mūsų visų.

Sukandau dantis. Nesakau, kad gaudavau tik duonos su vandeniu, bet sergėtojai valgė prastai. Kaip tik tada padavėja atnešė užsakymą. Stvėriau sumuštinį tiesiai nuo padėklo ir susivyniojau į servetėlę.

– Juk galiu pasiimti?

– Jei spėsi suvalgyti, kol grįšim. – Iš balso pajutau, kad netiki, nes archyvas buvo visai šalia.

Hansas visiškai nenutuokia apie mano sugebėjimus. Nors viršininkas žiūrėjo nepritariamai, pabučiavau Adrianą ir akimis pažadėjau pratęsti mūsų pokalbį. Adrianas laimingas nusišypsojo, deja, Hansas tuoj pat mane nusitempė. Kaip ir tikėjausi, sumuštinį pavyko sukirsti dar prieš pasiekiant sergėtojų būstinę, nors paskui kokį pusvalandį buvo bloga.

Mano pietūs sutapo su Lisos, gyvenančios žmonių režimu, vakariene. Grįžusi į nykią bausmės vietą pasidžiaugiau, kad galiu ją aplankyti bent mintimis. Lisa kiaurą dieną vaikštinėjo po koledžą, šis visiškai atitiko jos lūkesčius. Jai patiko viskas – koledžas, bendrabučiai, aikštynai… bet labiausiai sužavėjo galimybė rinktis paskaitas. Peržiūrėjusi katalogą ji rado daugybę dalykų, kurie net tokioje geroje akademijoje kaip Šv. Vladimiro buvo nepasiekiami. Lisa nekantravo pasinaudoti visomis koledžo teikiamomis galimybėmis.

Kiek nusiminusi, kad manęs nėra šalia, Lisa džiaugėsi gimtadieniu. Priscila įteikė vertingą vėrinį ir pažadėjo prabangią vakarienę. Nors Lisa gimtadienį tikėjosi atšvęsti kiek kitaip, džiaugsmas sulaukus aštuoniolikos svaigino – ypač svajonių koledže.

Prisipažinsiu – pajutau pavydą. Nepaisant Adriano teorijų, kodėl karalienė mane kvietė, abi su Lisa žinojom, kad mano galimybės lankyti su ja koledžą nulinės. Todėl vaikiškai stebėjausi, kaip Lisa gali džiaugtis koledžu, kurį lankys be manęs.

Bet nebuvo kada savęs gailėtis, nes pasivaikščiojus po koledžą Lisa grįžo į viešbutį. Priscila pasakė, kad iki vakarienės jie turi valandą, ir Lisa ją nusprendė išnaudoti kautynių pamokoms. Mano liūdesį pakeitė susierzinimas.

Reikalai pašlijo, kai supratau, kad Serena jau spėjo papasakoti Grantui apie Lisos ir Kristiano norą išmokti apsiginti. Grantui ta mintis, matyt, irgi patiko. Kurgi ne. Lisa turi du pažangiai mąstančius sergėtojus. Kodėl ji negalėjo gauti kokio nuobodos, senosios mokyklos atstovo, kuris pakrauptų vien nuo minties apie morojus, norinčius kautis su strigojais?

Buvau bejėgė įkrėsti jiems proto, todėl dabar Lisa su Kristianu turėjo net du mokytojus. Taip jie galėjo daugiau išmokti, o Serena gavo kompetentingą partnerį pademonstruoti kai kuriuos smūgius. Lisa su Kristianu išplėtę akis stebėjo jos ir Granto dvikovą.

Laimė (labiau mano nei Lisos), abi netrukom pastebėti vieną dalyką. Sergėtojai nežinojo tikrosios Lisos susidomėjimo kautynėmis priežasties. Jiems nė nedingtelėjo, jog ji nori sumedžioti ir nužudyti strigojų, kad jį paskui prikeltų. Sergėtojai nusprendė, kad Lisa užsimanė išmokti savigynos pagrindų, jiems tai atrodė išmintinga. Todėl kaip tik to ir mokė.

Dėl kelių priežasčių jie liepė Lisai ir Kristianui praktikuotis vienas su kitu. Viena, abu buvo nepatyrę ir negalėjo rimtai vienas kito sužeisti. Antra, sergėtojams buvo smagu juos stebėti.

Tuo tarpu Lisai su Kristianu atrodė kitaip. Fizinis kontaktas tik dar labiau paaštrino tarp jų tvyrančią seksualinę įtampą ir pyktį. Tiesa, sergėtojai neleido smūgiuoti į veidą, bet net paprasčiausi judesiai neapsiėjo be fizinio kontakto. Kartais vienas sergėtojų tapdavo strigojum ir Lisai su Kristianu iš gynybos tekdavo pereiti į puolimą. Jiedu neprieštaravo – galų gale ir norėjo išmokti pulti.

Tačiau kai strigojum apsimetęs Kristianas puolė Lisą ir prirėmė prie sienos, paskui prispaudė ją visu kūnu ir laikė suėmęs už rankų, tai jausdama jo kūno šilumą, uosdama jo kvapą Lisa galvojo tik apie bučinius.

– Manau, judviem derėtų grįžti prie savigynos pagrindų, – nuo išdavikiškų jausmų Lisą išvadavo Grantas. Matyt, išsigando, kad jie vienas kito nesužeistų, nors iš tiesų dar kiek – ir būtų puolę laižytis.

Lisa su Kristianu ne iš karto suprato jo žodžius, taigi ne tuoj pat atsiplėšė vienas nuo kito. Paskui, nudelbę akis, tęsė pratybas. Sergėtojai parodė dar keletą savigynos pratimų. Lisa su Kristianu juos buvo matę šimtus kartų ir mokėjo atmintinai, tad pirminį susižavėjimą netrukus pakeitė neviltis.

Tiesa, Lisa buvo pernelyg mandagi ir tylėjo, bet po penkiolikos minučių aiškinimų, kaip atremti smūgį ranka arba jo išvengti, Kristianas neištvėrė:

– Kaip suvaryti kuolelį?

Serena sustingo.

– Kuolelį?

Grantas tik nusijuokė.

– Na, dėl to jums tikrai nereikia sukti galvos. Jums svarbiausia išmokti, kaip pabėgti nuo strigojaus, o ne kaip prie jo priartėti.

Lisa su Kristianu neramiai susižvelgė.

– Anksčiau esu padėjęs žudyti strigojus, – pasakė Kristianas. – Per išpuolį prieš Akademiją panaudojau ugnį. Argi man nederėjo taip elgtis?

Dabar žvilgsniais persimetė Serena su Grantu. Cha. Ne tokie jau pažangūs, kaip maniau. Jie gynybos, ne puolimo šalininkai.

– Be abejo, – galiausiai atsakė Grantas. – Tavo poelgis nepaprastas. Jei taip nutiktų, nedvejok. Negalima nuleisti rankų. Bet tu valdai ugnį. Jei teks susikauti su strigojumi, panaudosi magiją. Ji tave apsaugos.

– O kaip aš? – paklausė Lisa. – Aš nevaldau magijos taip kaip Kristianas.

– O tu išvis neprieisi prie strigojaus tiek, kad tektų su juo susikauti, – atkirto Serena. – Mes to neleisim.

– Be to, – aiškiai pralinksmėjęs kalbėjo toliau Grantas, – jūs nė neturit kuolelio.

Nežinia ką būčiau atidavusi už tai, kad Grantas žvilgtelėtų į Lisos lagaminą.

Lisa prikando lūpą, bijodama išsiduoti ji stengėsi nežiūrėti į Kristianą. Jų sumanymas ėjo šuniui ant uodegos. Kristianas vėl ėmėsi iniciatyvos.

– Gal bent parodysit? – paprašė jis, vaidindamas (beje, visai įtikinamai) susidomėjusį paauglį. – Ar tai sunku? Rodos, užtenka nusitaikyti ir smeigti.

Grantas prunkštelėjo.

– Neužtenka. Tai kur kas sudėtingiau.

Sekdama Kristiano pavyzdžiu Lisa maldaujamai sudėjo rankas.

– Tuščia tos technikos. Tiesiog parodykit kaip.

– Taip, parodykit, – neatlyžo ir Kristianas. Jis netyčia palietė Lisos ranką, bet tuoj pat ją patraukė.

– Tai ne žaidimas, – susiraukė Grantas. Vis dėlto nuėjo prie apsiausto ir išsitraukė kuolelį. Serena žiūrėjo į jį netikėdama savo akimis.

– Ką čia sugalvojai? – paklausė. – Nusmeigti mane?

Jis tik nusijuokė ir skvarbiu žvilgsniu nužvelgė kambarį.

– Aišku, ne. Štai.

Grantas priėjo prie fotelio, ant kurio gulėjo dekoratyvinė pagalvėlė. Paėmė, pamatavo plotį. Pagalvėlė buvo kietai prikimšta. Tada grįžo prie Lisos ir davė ženklą pasiruošti. Visų nuostabai, padavė jai kuolelį. Paskui paėmė pagalvėlę ir laikė per kokį pusmetrį nuo savęs.

– Dabar nusitaikyk ir smeik.

– Gal protelis pasimaišė? – paklausė Serena.

– Nesijaudink, žalą atlygins princesė Voda. Aš tik noriu parodyti Lisai, kad tai nėra taip paprasta. Smeik.

Lisa dvejojo tik akimirką. Ją apėmė nenusakomas džiaugsmas. Žinojau, kad ji nori to išmokti, bet dabar tas noras nustelbė viską. Sukandusi dantis ji žengė žingsnį ir nerangiai smeigė kuolelį į pagalvę. Smeigė atsargiai, bijodama sužeisti Grantą, nors dėl to galėjo nesijaudinti. Jis nė nekrustelėjo, o jai pavyko tik įdrėksti pagalvėlės užvalkalą. Lisa smeigė dar kelis kartus – kuolelis įsmigo visai negiliai.

Kristianas nenulaikė liežuvio.

– Tai viskas, ką sugebi?

Blykstelėjusi akimis Lisa atkišo jam kuolelį.

– Pats pamėgink, kad toks gudrus.

Kristianas susikaupė, ironiška šypsenelė dingo. Jis atidžiai apžiūrėjo pagalvėlę ir pamatavo savo mostą. Lisa sergėtojų akyse išvydo juoko kibirkštėles. Net Serena atsipalaidavo. Jie pasiekė savo, įrodė, jog naudotis kuoleliu nėra taip paprasta. Džiaugiausi, mano nuomonė apie juos pasitaisė.

Galiausiai Kristianas užsimojo. Jam pavyko perrėžti gobeleną, bet kamšalas buvo kietas ir nepasidavė. Grantas nė nekrustelėjo. Po kelių nevykusių mėginimų Kristianas atsisėdo ir grąžino kuolelį. Išsišiepiau, kad pagaliau apmalšinau jo išpuikimą. Net Lisa patyliukais džiūgavo, nors ir buvo nusivylusi, kad einasi sunkiau, nei tikėjosi.

– Kamšalas per kietas, – pasiskundė Kristianas.

Grantas padavė kuolelį Serenai.

– Manai, strigojaus kūnas minkštesnis? Ypač kai reikės perdurti raumenis ir šonkaulius.

Grantas grįžo į pradinę padėtį ir Serena nė kiek nedvejodama smeigė kuolelį. Jo galas išlindo kiaurai pagalvėlę, prieš pat Granto krūtinę. Kamšalas išsibarstė po kambarį. Serena ištraukė kuolelį ir kaip niekur nieko atidavė Grantui.

Lisa su Kristianu spoksojo apstulbę.

– Leiskit pamėgint dar kartą, – paprašė jis.

Kai Priscila pakvietė juos vakarienės, kambaryje nebuvo likę nė vienos sveikos pagalvės. Įdomu, kokia bus jos išraiška, kai gaus sąskaitą už viešbutį. Lisa ir Kristianas smagiai darbavosi kuoleliu, sergėtojai juos išdidžiai stebėjo patenkinti, kad pavyko pamokyti mažvaikius. Nusmeigti strigojų nelengva.

Galiausiai Lisa suprato, kad, norint perdurti pagalvę, arba strigojų, neužtenka žinoti, kaip tai padaryti. Ji ne kartą buvo girdėjusi mane pasakojant, kaip reikia nusitaikyti į širdį nekliudant šonkaulių, bet vien teorinių žinių nepakako. Daug lėmė ir fizinė jėga, o šios jai labai trūko. Smulkutė Serena per ilgus treniruočių metus užsiaugino raumenis ir galėjo perdurti ką tik nori. Valandos pratybos Lisai neužteko. Tai ji patyliukais ir pašnibždėjo Kristianui pakeliui į restoraną.

– Jau pasidavei? – paklausė jis irgi pakuždom.

Jie sėdėjo stalo gale. Su jais dar Serena, Grantas ir trečiasis sergėtojas, bet šie buvo įsitraukę į pokalbį.

– Ne! – supyko Lisa. – Bet prieš ko nors imantis man reikia pasitreniruoti.

– Pakilnoti svarsčius?

– Nežinau… – Nors sergėtojai nekreipė į juos dėmesio, kalbėti apie tai girdint svetimoms ausims buvo pernelyg rizikinga. Lisa pasilenkė prie Kristiano. Vis dar pyko, kad jo artumas ją taip jaudina. Lisa nutaisė abejingą veidą ir nenusuko kalbos. – Man trūksta jėgos. Fizinės jėgos.

– Taip ir sakyk, kad pasidavei.

– Nė nesvajok! Tau, beje, sekės ne ką geriau!

Kristianas raustelėjo.

– Žaliąją beveik pradūriau.

– Ji buvo be kamšalo!

– Man tik reikia daugiau pasitreniruoti.

– Nieko tau nereikia, – atkirto Lisa, stengdamasi nekelti balso. – Tai ne tavo, o mano kova.

– Ei! – Kristiano akys piktai žybtelėjo kaip žydri deimantai. – Neleisiu tau vienai rizikuoti… – ir staiga nutilo, net prikando lūpą, kad neišsiplepėtų. Lisa žvelgė į jį ir mes abi mąstėm, ką Kristianas norėjo pridurti. Kuo jis neleis Lisai rizikuoti? Savo gyvybe? Bent aš taip maniau.

Tačiau žodžių nereikėjo, jausmai atsispindėjo veide. Lisos akimis mačiau, kaip Kristianas į ją žiūri, nors ir kaip stengėsi tai nuslėpti. Galiausiai jis nusisuko ir pasislinko kiek galėdamas toliau.

– Daryk, ką nori. Man tas pat.

Daugiau jie vienas kitam nepratarė nė žodžio, o aš atėjus pietų metui grįžau į tikrovę džiaugdamasi būsima pertraukėle, bet Hansas pareiškė, jog turiu dirbti toliau.

– Argi dabar ne pietų pertrauka? – piktinausi. – Negalit marinti manęs badu, tai žiauru! Duokit bent džiūvėsių!

– Jau gavai. Tiksliau, pasiėmei pati, nes sukirtai sumuštinį. Pertrauką jau išnaudojai. O dabar prie darbo.

Trenkiau kumščiu per popierių šūsnį.

– Negi negalit duoti kito darbo? Dažyti sienų? Tampyti akmenų?

– Bijau, kad ne. – Hansas piktdžiugiškai išsišiepė. – Turim labai daug nesutvarkytų dokumentų.

– Kiek dar mane taip kankinsit?

Hansas patraukė pečiais.

– Kol atliksi bausmę.

Jam išėjus atsilošiau kėdėje iš paskutiniųjų tvardydamasi, kad nenuversčiau stalo su visais popieriais. Palengvėtų, bet tik trumpam, o paskui tektų viską sutvarkyti. Atsidusus ėmiausi darbo.

Lisa vakarieniavo ir aš grįžau į jos mintis. Nors vakarienė buvo surengta gimtadienio proga, iš tiesų tebuvo elegantiškas pašnekesys su Priscila. Negalima taip švęsti gimtadienių, nusprendžiau. Kai tik atgausiu laisvę, atšvęsime kaip reikiant. Surengsim tikrą vakarėlį, o aš įteiksiu Lisai dovaną: nuostabius odinius aulinukus, kuriuos dar mokantis Akademijoje man padėjo įsigyti Adrianas.

Mielai būčiau apsilankiusi ir Kristiano mintyse, deja, neturėjau galių ten patekti, todėl grįžau į savąsias ir prisiminiau šiandieninį pašnekesį su Adrianu. Kada pagaliau baigsis mano bausmė? Kada bus išleistas karalienės dekretas, leidžiantis man sergėti Lisą tegu ir nusižengiant sergėtojų taisyklėms?

Bet nieko taip ir nesumąsčiau. Atsidūriau tarsi užburtame rate. Daugybė klausimų, jokio atsakymo. Na, bent jau praleidau pro ausis Priscilos paistalus ir nė nepajutau, kaip jie baigė vakarieniauti ir pakilo eiti. Lauke buvo tamsu, gyvendama žmonių režimu Lisa jautėsi keistai. Akademijoje ar rūmuose dabar būtų vidurdienis, o jie grįš į viešbutį ir eis miegoti. Na, gal ne iškart. Neabejojau, kad jei Lisa su Kristianu pamirš kivirčą, subadys dar ne vieną pagalvę. Labai norėjau, kad jie būtų drauge, bet skyrium jiems kur kas saugiau. O gal ir ne.

Jie užsisėdėjo restorane, todėl išėjo vieni paskutiniųjų. Automobilis stovėjo tolėliau, aikštelėje, įprastai ji būdavo apšviesta. Šįvakar žibintas nedegė.

Grantas ir Priscilos sergėtojas iškart atkreipė į tai dėmesį. Nuolat buvome mokomi pastebėti tokias smulkmenas: neįprastus pasikeitimus. Juodu akimirksniu išsitraukė kuolelius ir apsupo morojus. Serena ir Kristiano sergėtojas atsiliko tik kokia sekunde. Šito irgi buvome mokomi: neprarasti budrumo ir stebėti kitų sergėtojų veiksmus.

Jie buvo greiti. Tačiau tai nepadėjo. Staiga aplink išdygo strigojai.

Nežinau, iš kur jie atsirado. Gal tykojo pasislėpę už automobilių ar slapstėsi už kampo. Jei viską būčiau mačiusi savo akimis ar buvusi pati, pykinimas daug anksčiau būtų perspėjęs apie gresiantį pavojų. Bet dabar viską stebėjau Lisos akimis, o ją savo kūnais užstojo sergėtojai. Lisai dingojosi, kad strigojai atsirado tiesiog iš oro. Ji gerai nė nematė, kas dedasi. Ją saugojo sergėtojų kūnai, tarp jų žybčiojo raudonos strigojų akys. Lisą sukaustė baimė.

Netrukus krito pirmosios aukos. Greita ir stipri Serena suvarė kuolelį strigojui tiesiai į širdį. Atsakydama kita strigojė puolė Priscilos sergėtoją ir nusuko jam sprandą. Lisa pajuto, kaip Kristianas ją apkabino. Jis prispaudė Lisą prie visureigio ir uždengė savo kūnu. Kiti sergėtojai buvo juos apsupę, bet jiems reikėjo kautis. Gretos retėjo.

Vieną po kito strigojai išžudė visus sergėtojus. Tikrai ne dėl to, kad šie buvo nepatyrę – tiesiog strigojų buvo daugiau. Mačiau, kaip viena strigojė dantimis išplėšė Grantui gerklę. Serena gulėjo kniūbsčia ant asfalto ir nejudėjo. O klaikiausia, kad strigojai, regis, nė neketino pasigailėti morojų. Lisa – taip stipriai prispausta prie visureigio, kad tas beveik įlinko – išplėstomis iš siaubo akimis žiūrėjo, kaip strigojus suleidžia iltis Priscilai į kaklą. Ši nė nustebti nespėjo. Guodė tik tai, kad nesikankino. Gyvybei blėstant endorfinai numalšino skausmą.

Negali sakyti, kad Lisą apėmė baimė. Ją ištiko šokas. Protu suvokė, kad greitai mirs ir su tuo susitaikė. Jos ranka rado Kristiano ranką ir stipriai suspaudė. Žvelgdama į jį guodėsi, kad pries mirtį mato nuostabias, žydras jo akis. Kristianas, rodos, irgi jautė tą patį. Jo akyse spindėjo šiluma, meilė ir…

Siaubas.

Staiga Kristiano akys išsiplėtė. Kažkas sugriebė Lisą už peties ir atgręžė į save. Viskas, pamanė ji. Mirštu.

Ir tą pačią akimirką suprato Kristiano nuostabą.

Priešais ją stovėjo Dimitrijus.

Kaip kadaise mane, dabar ją apėmė keistas jausmas – tai buvo Dimitrijus ir nebe Dimitrijus. Veidas tas pats… ir kartu pasikeitęs. Ji jau norėjo kažką sakyti, lūpos prasivėrė, bet neįstengė pratarti nė žodžio.

Staiga tvokstelėjusi karščio banga nušvietė išblyškusį Dimitrijaus veidą. Nei Lisai, nei man nereikėjo atsigręžti, kad suprastume, jog Kristianas naudoja magiją. Šokas išvydus Dimitrijų, o gal baimė dėl Lisos išjudino Kristianą. Dimitrijus prisimerkė, jo lūpas iškreipė žiauri šypsena ir jis sugriebė Lisą už kaklo.

– Užgesink, – perspėjo Dimitrijus. – Užgesink, arba ji mirs.

Lisa prakalbo lūžinėjančiu balsu:

– Neklausyk jo, – pasakė Kristianui. – Jis vis tiek mus nužudys.

Tačiau karštis išsisklaidė ir Dimitrijaus veidą apgaubė šešėliai. Net jei Lisa teisi, Kristianas nenorėjo rizikuoti.

– Tiesą sakant, – stebėtinai maloniu tokiomis šiurpiomis aplinkybėmis balsu pasakė Dimitrijus, – esu linkęs palikti judu gyvus. Bent jau kurį laiką.

Lisa susiraukė. Kristanas, sprendžiant iš tono, irgi. Pamiršęs sarkazmą jis tiesiai paklausė:

– Kodėl?

Dimitrijaus akys klastingai žybtelėjo.

– Pasinaudosiu jumis kaip masalu gauti Rouz.

PENKIOLIKTAS

TAIP PERSIGANDAU, KAD PASILEISTI tiesiai ten, nors mus skyrė daug mylių, atrodė vienintelis logiškas sprendimas. Bet greitai supratau, kad viena nieko nepasieksiu. Nieko.

Lėkdama iš archyvo staiga pasigedau Albertos. Akademijoje į ją ne kartą kreipiausi pavojaus akimirkomis, ji visada žinojo, ką daryti. Ji tikrai išklausytų, o rūmų sergėtojai manęs nepažįsta. Į ką kreiptis? Į Hansą, kuris manęs nekenčia? Jis manim nepatikės, kaip patikėtų mama ar Alberta. Tačiau bėgdama tuščiais koridoriais vijau tokias mintis šalin. Nesvarbu. Priversiu jį patikėti. Jei ne jį, rasiu, kas patikės. Kas nors išgelbės Lisą ir Kristianą.

Tik tu gali tai padaryti, priminė vidinis balsas. Dimitrijui tavęs reikia.

Nuvijau ir tą mintį, bet tik todėl, kad netrukdytų galvoti, ir pasukau už kampo.

Atsitrenkusi į kažkieno krūtinę iš netikėtumo riktelėjau. Pakėliau akis. Priešais stovėjo Michailas. Išvydus jį turėjo palengvėti, bet buvau pernelyg susinervinusi. Griebiau už rankovės ir nusitempiau laiptais į viršų.

– Greičiau! Reikia visus perspėti!

Michailas nė nekrustelėjo. Jis tik suraukė antakius, nors veidas liko ramus.

– Dėl ko perspėti?

– Lisa! Lisa ir Kristianas! Juos užpuolė strigojai… Dimitrijus… Galim juos surasti… aš galiu juos surasti… Bet reikia paskubėti…

Michailas nieko nesuprato.

– Kas tau? Apsisapnavai?

Neturėjau kada aiškinti. Palikusi jį pasileidau prie sergėtojų būstinės. Netrukus išgirdau ir Michailo žingsnius. Įsiveržusi tikėjausi sulaukti pastabos, bet… niekas nekreipė į mane dėmesio.

Kabinete tvyrojo sumaištis. Vieni sergėtojai lakstė, kiti kalbėjo telefonais. Visi apimti panikos. Jie žino, staiga supratau. Jau žino.

– Hansai! – riktelėjau braudamasi pro kitus. Jis stovėjo kitame kabineto gale ir kaip tik baigė kalbėti mobiliuoju. – Hansai, žinau, kur jie… Kur strigojai išsivežė Lisą ir Kristianą…

– Hetavėj, neturiu laiko… – Jis nutilo. – Judvi sieja ryšys.

Žiūrėjau į Hansą apstulbusi. Galvojau, mane pavys, lieps netrukdyti. Maniau, teks ilgai įtikinėti. Linktelėjau galva.

– Aš viską mačiau, – susiraukiau. – Iš kur jūs sužinojot?

– Iš Serenos.

– Serena žuvo…

Hansas papurtė galvą.

– Ne. Nors paskambinus vos prašnekėjo. Matyt, kalbėdama atidavė paskutines jėgas. Ten jau skuba alchemikai. Paimti kūnų ir jos.

Prisiminiau, kaip Serena krito ant žemės. Smūgis buvo stiprus, ji nesujudėjo, todėl pamaniau, jog žuvo. Bet ji liko gyva – antraip nebūtų paskambinusi. Įsivaizdavau, kaip kruvinomis rankomis traukia iš kišenės mobilųjį…

Meldžiu, neleisk jai mirti, pasakiau, nors ir nežinojau, kam skirta mano malda.

– Eime, – paragino Hansas. – Mums tavęs reikia. Renkame komandas.

Dar viena staigmena. Tikrai nesitikėjau, kad būsiu paimta. Pajutau Hansui pagarbą. Nors kartais elgdavosi kaip kelmas, jis buvo tikras vadas, sugebantis įžvelgti galimybę ir ja pasinaudoti. Hansas jau ėjo pro duris, su juo keletas sergėtojų. Puoliau iš paskos, prie mūsų prisidėjo ir Michailas.

– Nusprendėt juos gelbėti, – pasakiau Hansui. – Tai… keista.

Sunkiai rinkau žodžius. Nenorėjau, kad jis pamanytų, jog nepritariu, tiesiog morojai retai kada būdavo gelbėjami. Strigojų pagrobti morojai įprastai būdavo laikomi mirusiais. Mūsų žygis po išpuolio prieš Akademiją buvo veikiau taisyklę patvirtinanti išimtis, teko nemažai pavargti, kad gautume leidimą.

Hansas skersai pažiūrėjo į mane.

– Lisa – paskutinė iš Dragomirų.

Branginau Lisą labiau už viską pasaulyje kaip geriausią draugę. Dabar staiga supratau, kokia ji svarbi morojams. Ji ne šiaip morojė. Paskutinė iš savo giminės, paskutinė vienos iš dvylikos kilmingųjų šeimų palikuonė. Jos mirtis būtų ne vien netektis morojų kultūrai, bet ir ženklas, kad strigojai ima viršų. Dėl jos sergėtojai ryžosi gelbėjimo misijai.

Netrukus paaiškėjo, kad jie ryžosi dar kai kam. Atbėgę prie garažų išvydome daugiau sergėtojų – ir morojų. Keletą atpažinau. Tarp jų buvo Taša Ozera ir kiti ugnies valdytojai. Jau pasimokėme, kad grumtynėse jie neįkainojami. Tai, kad morojai irgi stoja į kovą, regis, niekam nekėlė nuostabos. Mane labiau nustebino, kaip greitai jie visi susirinko. Taša žiūrėjo į mane rimtai ir susikaupusi. Tylėjo. Žodžiai buvo nereikalingi.

Hansas amsėjo nurodymus, visus skirstė į komandas ir liepė sėsti į visureigius. Liko tik sukandus dantis laukti, nors prigimtis vertė klausinėti, kuo galėčiau padėti. Ateis eilė ir tau, raminausi. Ir tu gausi vaidmenį, tik turėk kantrybės.

Mano kantrybę išbandė ir Lisa. Kai Dimitrijus pagrobė ją ir Kristianą, palikau jos mintis. Negalėjau ten grįžti, dar ne. Nebūčiau įstengusi žiūrėti į juos, o gal – į Dimitrijų. Teks tai padaryti, kai turėsiu patarti sergėtojams, o dabar palūkėsiu. Žinojau, kad Lisa gyva. To man pakako.

Tačiau buvau taip išsigandusi ir įsitempusi, kad paliesta už rankos vos nepuoliau kuoleliu.

– Adrianai, – atsidusau, – ką čia darai?

Jis švelniai paglostė man skruostą. Tokį rimtą, liūdną žvilgsnį buvau mačiusi tik kelis kartus. Jis man nepatiko. Adrianui tinka šypsotis.

– Išgirdęs, kas atsitiko, iškart supratau, kur tavęs ieškoti.

Papurčiau galvą.

– Viskas įvyko… prieš kokias dešimt minučių? – Praradau laiko nuojautą. – Kaip visi taip greitai sužinojo?

– Per rūmų radiją buvo paskelbtas pavojus. Karalienė griežtai saugoma.

– Kodėl? – kažkodėl suirzau. Tatjanai negresia joks pavojus. – Kam eikvoti pajėgas jai?

Sergėtojas šalia priekaištingai į mane žvilgtelėjo.

Adrianas gūžtelėjo pečiais.

– Strigojų puolimas laikomas grėsme rūmams.

Kurgi ne. Koledžas buvo už pusantros valandos kelio. Sergėtojai visada pasiruošę, bet dabar baisiai nekantravau, kad jie paskubėtų. Jei ne Adrianas, tikriausiai būčiau netekusi kantrybės ir riksmu paraginusi Hansą paskubėti.

– Tai Dimitrijus, – pritildžiau balsą. Nebuvau tikra, ar dar kam nors tai sakyti. – Jis juos pagrobė. Naudojasi jais kaip masalu, kad gautų mane.

Adriano veidas dar labiau apsiniaukė.

– Rouz, tu negali… – nutilo jis, bet supratau, ką nori pasakyti.

– Ar turiu iš ko rinktis? – paklausiau. – Lisa – geriausia mano draugė, tik aš galiu ją surasti.

– Tai spąstai.

– Žinau. Ir Dimitrijus tai žino.

– Tai ką darysi?

Žvilgtelėjau į kuolelį – nevalingai jį išsitraukiau.

– Tai, ką privalau… nužudysiu jį.

– Gerai. – Adrianui aiškiai palengvėjo. – Džiaugiuosi.

Pyktelėjau.

– Jergutėliau, negi tau svarbiausia atsikratyti varžovo?

Adriano veidas tebebuvo rimtas.

– Ne. Tiesiog žinau, kad, kol jis gyvas – tariamai gyvas, tau gresia mirtinas pavojus. O aš negaliu susitaikyti su tokia mintimi. Kol jis gyvas, Rouz, tu nebūsi saugi. O aš noriu, kad būtum saugi. Negaliu… Neleisiu, kad tau kas nutiktų…

Mano pyktis kaipmat išsivadėjo.

– Adrianai, atleisk…

Leidausi apkabinama. Priglaudžiau galvą jam prie krūtinės ir klausiausi širdies plakimo trumpam užsimiršdama saugiame glėbyje. Troškau jame likti. Būgštavau, kad vėl užvaldys baimė dėl Lisos ir Dimitrijaus. Staiga atsivėrė siaubinga tiesa: kad ir kaip viskas baigsis, šįvakar vieną iš jų prarasiu. Jei išgelbėsim Lisą, žus Dimitrijus. Jei liks gyvas jis, žus jinai. Ši istorija baigsis liūdnai, o mano širdis bus sudaužyta.

Adrianas švelniai pabučiavo man kaktą, paskui palinko prie lūpų.

– Būk atsargi, Rouz. Maldauju – būk labai atsargi. Neištversiu tavęs netekęs.

Nežinojau, ką atsakyti, kaip reaguoti į jo žodžius. Mane draskė tokie prieštaringi jausmai, kad nebeįstengiau suregzti logiškos minties. Todėl susiradau jo lūpas ir pabučiavau. Teko ir dar teks išgyventi daugybę mirčių, bet mūsų bučinys stipresnis už patirtą siaubą. Adrianas gyvas. Aš irgi gyva ir nenoriu mirti. Noriu išlaisvinti Lisą, sugrįžti į Adriano glėbį, paskęsti jo bučinyje ir džiaugtis gyvenimu…

– Hetavėj! Viešpatėliau, ar tave teks vilkte nuvilkti?

Atsiplėšiau nuo Adriano. Šalia stovėjo Hansas ir akimis laidė žaibus. Dauguma visureigių buvo pasiruošę. Atėjo mano eilė.

Žvilgsniu atsisveikinau su Adrianu, jis velniškomis pastangomis prisivertė nusišypsoti.

– Būk atsargi, – pakartojo. – Sugrąžink juos ir sugrįžk pati.

Linktelėjau ir nusekiau paskui nekantraujantį Hansą į visureigį. Atsisėdus gale mane apėmė keistas déjà vu. Viskas labai priminė tą nutikimą, kai Lisą buvo pagrobęs Viktoras. Ir tada važiavau panašiu visuregiu rodydama sergėtojams kelią. Tik tada šalia sėdėjo Dimitrijus – nuostabus, drąsus Dimitrijus, kurio taip ilgiuosi. Prisiminimai buvo taip įsirėžę į mano mintis ir širdį iki menkiausių smulkmenų: už ausų užkišti tamsūs Dimitrijaus plaukai ir degantis rudų akių žvilgsnis ryžtingai spaudžiant greičio pedalą.

Dabar Dimitrijus – strigojus, ir jo ryžtas kitoks.

– Susidorosi? – paklausė iš priekio Hansas. Kažkas švelniai spustelėjo man ranką ir aš nustebau šalia išvydusi Tašą. Nė nepastebėjau, kad ji važiuoja drauge. – Viskas priklauso nuo tavęs.

Linktelėjau, vildamasi pateisinti jo pasitikėjimą. Kaip tikra sergėtoja privalau užgniaužti jausmus ir nesiblaškyti tarp dviejų Dimitrijų. Stengiausi negalvoti apie tą naktį, kai vykome gelbėti Lisos, kai Viktoras ant mudviejų su Dimitrijum užleido aistros kerus…

– Važiuokite Li pusėn, – pasakiau ramiai, kaip ir dera sergėtojai. – Kai priartėsim, pasakysiu, kur sukti.

Po kokių dvidešimties minučių pajutau, kad Lisos palyda sustojo. Matyt, Dimitrijus pasirinko slaptavietę netoli koledžo. Taip bus lengviau juos rasti. Bet Dimitrijus ir nori būti surastas, priminiau sau. Iki Li važiuosime tiesiai, todėl susiėmiau ir patekau į Lisos mintis.

Laimė, jie nesužeisti, tik gerai apstumdyti. Uždaryti kažkokiame sandėlyje – rodos, seniai nenaudojamame. Viską dengė toks storas dulkių sluoksnis, kad net buvo sunku įžiūrėti ant lentynų sukrautus daiktus. Greičiausiai įrankius. Tai šen, tai ten mėtėsi popiergaliai ir dėžės. Palubėje kabėjo plika elektros lemputė, jos blausi šviesa dar labiau sustiprino vaiduoklišką atmosferą.

Lisa su Kristianu sėdėjo ant medinių kėdžių aukštomis atkaltėmis, rankos už nugaros buvo surištos virvėmis. Dar vienas déjà vu. Prisiminiau praėjusią žiemą, kai patekę strigojams į nelaisvę su draugais surišti sėdėjome ant panašių kėdžių. Tada strigojai gėrė Edžio kraują ir nužudė Meisoną…

Ne. Negalvok apie tai, Rouz. Lisa su Kristianu gyvi. Jiems nieko blogo nenutiko ir nenutiks.

Lisos galvoje sukosi padrikos mintys, bet man pavyko išsiaiškinti, kaip atrodo pastatas, kuriame jie laikomi. Senas, apleistas sandėlis – puiki vieta strigojams slėpti belaisvius.

Strigojų buvo keturi, bet Lisa matė tik vieną. Dimitrijų. Gerai ją supratau. Net man buvo nelengva matyti jį tokį. Tiesiog siurrealu. Paskui apsipratau, nes praleidau su juo nemažai laiko. Nors kartais mane vis dar apimdavo nuostaba. Lisa tam buvo nepasirengusi, tad savaime suprantama, patyrė baisų sukrėtimą.

Šiandien rudi Dimitrijaus plaukai buvo palaidi – taip jam tiko labiausiai. Jis nervingai žingsniavo iš vieno sandėlio galo į kitą ilgo apsiausto palankais keldamas tumulus dulkių. Jis buvo atgrežęs nugarą ir Lisą tai gąsdino dar labiau. Nematydama Dimitrijaus veido ji beveik patikėjo, kad čia tas pats Dimitrijus, kurį kadaise pažinojo. Jis ginčijosi su kitais trim strigojais, aplink jį sklido beveik apčiuopiamos pykčio bangos.

– Jei sergėtojai tikrai atvyksta, – suurzgė viena strigojė, – mes turime stovėti lauke.

Ši aukšta raudonplaukė prieš pavertimą tikrai buvo morojė. Sprendžiant iš balso, ji netikėjo sergėtojus pasirodysiant.

– Atvyksta, – tyliai pasakė Dimitrijus. Nuo vos juntamo akcento man sugėlė širdį. – Žinau, kad atvažiuoja.

– Tai leisk mane į lauką, ten tikrai esu reikalinga! – riktelėjo strigojė. – Kurių galų saugoti tuos mažvaikius.

Jos balsas buvo piktas, netgi pašaipus. Ir tai suprantama. Visi vampyrai žino, kad morojai nesipriešina, o Lisa su Kristianu buvo dar ir surišti.

– Nepažįstat, – atkirto Dimitrijus. – Jie pavojingi. Kažin ar sugebėsit nusaugoti.

– Juokdarys!

Dimitrijus staiga pasisuko ir trenkė strigojei atpakalia ranka. Ši pargriuvo ant žemės, jos akys buvo kupinos įniršio ir nuostabos. Dimitrijus lyg niekur nieko žingsniavo toliau.

– Liksi čia ir saugosi juos, kol negausi kito įsakymo, supratai? – Strigojė tik suurzgė ir atsargiai pasičiupinėjo veidą, bet nesiginčijo. Dimitrijus pasižiūrėjo į kitus. – Jūs irgi. O jei sergėtojai pateks į vidų, turėsit ne tik saugoti.

– Iš kur žinai? – paklausė kitas strigojus, tamsiaplaukis, jis (tai reta tarp strigojų) kadaise galėjo būti žmogus. – Iš kur žinai, kad jie atvažiuoja?

Nors strigojai pasižymi nepaprasta klausa, jiems riejantis Lisa sugebėjo persimesti žodeliu kitu su Kristianu.

– Gali nudeginti mano virves? – vos girdimai sušnibždėjo ji. – Kaip tada Rouz?

Kristianas susiraukė. Kai mudu buvom tapę strigojų belaisviais, taip jis mane išlaisvino nuo antrankių. Skaudėjo velniškai, plaštakos ir riešai nuėjo pūslėmis.

– Pastebės, – kvėptelėjo Kristianas.

Jie nutilo, nes Dimitrijus staiga sustojo ir atsigręžė į Lisą.

Ji iš netikėtumo aiktelėjo. Greitai priėjęs Dimitrijus priklaupė ir pažvelgė Lisai tiesiai į akis. Kad ir kaip stengėsi, jai nepavyko suvaldyti drebulio. Lisai dar nebuvo tekę atsidurti taip arti strigojaus, o tai, kad pabaisa buvo Dimitrijus, gąsdino dar labiau. Akys degė raudonai, grėsmingai blykčiojo iltys.

Dimitrijus ištiesė ranką ir sugriebęs už kaklo kilstelėjo jos veidą, kad galėtų geriau įsižiūrėti į akis. Pirštai spaudė kaklą – ne tiek, kad uždusintų, bet vėliau išryškės mėlynės. Jei tik tas „vėliau“ bus…

– Žinau, kad sergėtojai atvyksta, nes Rouz mus stebi, – pasakė Dimitrijus. – Tiesa, Rouz?

Jis atleido gniaužtus ir pirštais perbraukė Lisai kaklą… švelniai, švelniai, nors lengvai galėjo nusukti jai sprandą.

Rodos, tą akimirką jis žvelgė man į akis. Į sielą. Net pajutau jo pirštus, slystančius savo kaklu. Žinojau, jog tai neįmanoma – ryšys siejo tik mudvi su Lisa. Bet tada pasidingojo, kad likome tik mudu. Jis ir aš. Be Lisos.

– Žinau, kad mus stebi, Rouz. – Dimitrijaus lūpas iškreipė negailestinga šypsena. – Žinau, kad nepaliksi jų likimo valiai. Ir nesi tokia kvaila, kad vyktum čia viena. Anksčiau gal ir būtum tai padariusi, bet dabar įgijai proto.

Palikau juos – nebegalėjau žiūrėti į Dimitrijaus akis, nebegalėjau pakelti jo žvilgsnio. Nežinau, ar man persidavė Lisos baimė, ar išsigandau pati, bet ėmiau drebėti kaip epušės lapas. Šiap ne taip susitvardžiau ir nusiraminau. Atsargiai apsidairiau, ar kas nors tai pastebėjo, bet visi karštai svarstė puolimo strategiją. Išskyrus Tašą. Jos žydros akys atidžiai mane stebėjo, veidas buvo susirūpinęs.

– Ką matei?

Papurčiau galvą, vengdama jos akių.

– Košmarą, – sumurmėjau tyliai. – Klaikiausią košmarą.

ŠEŠIOLIKTAS

TIKSLIAI NESUSKAIČIAVAU, KIEK strigojų buvo su Dimitrijum. Stebėti aplinką Lisos akimis trukdė ją kaustantis siaubas. Sergėtojai patys turėjo spręsti, kokias siųsti pajėgas. Hansas nutarė, kad jei jau negalime užklupti strigojų netikėtai, puolime dalyvaus kuo daugiau sergėtojų. Iš rūmų jis pasiėmė tiek sergėtojų, kiek tik galėjo. Nors rūmus saugojo apsauginiai žiedai, jie negalėjo likti be sergėtojų.

Laimė, turėjome daugybę ką tik akademijas baigusių naujokų. Tiesa, dauguma jų liko rūmuose, užleido vietas vyresniems, labiau patyrusiems kolegoms. Iš viso mūsų susirinko apie keturiasdešimt. Tai buvo taip pat reta, kaip ir jėgas suvienijusios strigojų gaujos. Įprastai sergėtojai užduotis atlikdavo poromis, daugiausia po tris. Maždaug tiek sergėtojų dalyvavo mūšyje po Akademijos užpuolimo.

Žinodamas, kad nepavyks privažiuoti nepastebėtiems, Hansas paliepė sustoti netoli sandėlio, kuriame slėpėsi strigojai. Prie jo vedė šalutinis kelias, atsišakojantis nuo greitkelio. Nors tai buvo pramonės rajonas, o ne nuošali miško trobelė, naktį čia buvo tuščia. Išlipau iš visureigio į šiltą nakties orą. Buvo drėgna, dėl kaustančios baimės drėgmė slėgė dar labiau.

Pykinimo nepajutau, vadinasi, visi strigojai viduje. Taigi mūsų atvykimas vis dėlto bus šioks toks netikėtumas. Prie manęs priėjo Hansas. Papasakojau jam, ką pavyko sužinoti iš Lisos.

– Sugebėsi rasti Vasilisą?

Linktelėjau.

– Kai tik būsiu viduje, ryšys nuves tiesiai pas ją.

Hansas nusigręžė ir kurį laiką stebėjo automobilius, netoliese švilpiančius greitkeliu.

– Jei jie laukia sandėlyje, užuos ir išgirs mus anksčiau, nei mes juos pamatysim. – Pralekiančio automobilio žibintai trumpai nušvietė susirūpinusį Hanso veidą. – Sakei, strigojai išstatyti trijose vietose?

– Kiek supratau, taip. Keli saugo Lisą su Kristianu, kiti yra už durų. – Svarsčiau, kaip tokiomis aplinkybėmis elgtųsi Dimitrijus. Pažinojau jį taip gerai, – nors dabar jis strigojus, – tad galėjau numatyti strategiją. – Dar keli turėtų lūkuriuoti prie pat slenksčio.

Tokią prielaidą padariau kliaudamasi nuojauta. Bus geriau, jei Hansas pasiruoš susidurti su trimis strigojų bangomis.

Jis taip ir padarė.

– Tuomet pulsim trim grupėm. Tu vadovausi pirmajai, atsakingai už belaisvių išlaisvinimą. Jus lydės antra grupė, ji vėliau atsiskirs. Puls viduje tykančius strigojus, kad galėtumėt netrukdomi eiti tiesiai prie belaisvių.

Kariniai terminai… belaisviai, išlaisvinimas. Ir aš… vadovauju gelbėjimo operacijai. Logiška, nes mudvi su Lisa sieja ryšys, bet anksčiau visi tik naudodavosi mano žiniomis ir palikdavo nuošaly. Sveika, tapus sergėtoja, Rouz. Akademijoje buvome išnagrinėję šimtus susidūrimo su strigojais scenarijų, juos kurdavo mūsų mokytojai. Tačiau žvelgiant į sandėlį mokyklinės pratybos atrodė kaip vaikų žaidimai. Net išsigandau atsakomybės, bet greitai nuvijau tas mintis. Tam ruošiausi visą gyvenimą, tam esu gimusi. Mano baimės niekam nerūpi. Svarbiausia jie. Laikas tai įrodyti.

– Ką daryti, jei negalim prisėlinti iš pasalų? – paklausiau.

Hansas teisingai numatė, kad strigojai pajus mus pirmi.

Vadas klastingai nusišypsojo ir išdėstė sumanymą, tuo pat metu skirstydamas mus į grupes. Jis pasirinko rizikingą taktiką – aš būčiau elgusis taip pat.

Tada mes puolėm. Pašalinis stebėtojas būtų pasakęs, kad leidomės į savižudišką užduotį. Gal ir taip. Ne tai svarbiausia. Sergėtojai nepaliks likimo valiai paskutiniosios iš Dragomirų. O aš nepalikčiau Lisos, net jei Dragomirų pasaulyje būtų tūkstančiai.

Atmetus galimybę užklupti strigojus iš pasalų, Hansas nusprendė pulti visa jėga. Mūsų grupė susėdo į aštuonis visureigius ir mes pasileidom gatve keliskart viršydami leistiną greitį. Užėmėm visas kelio juostas, beliko viltis, kad nesusidursim su priešpriešiais važiuojančiais automobiliais. Priekyje važiavo du visureigiai, už jų – dvi eilės po tris. Sustojom prie pat sandėlio, sužviegė stabdomų automobilių padangos, iš visureigių pasipylė sergėtojai. Jei jau negalim užklupti netikėtai, bent nustebinsim žaibišku ir agresyviu puolimu.

Kai kurie strigojai iš tiesų nustebo. Žinoma, jie matė, kaip artinamės, bet viskas įvyko taip greitai, kad jiems liko labai mažai laiko sureaguoti. Kita vertus, mitriems ir mirtinai pavojingiems strigojams pakanka ir akimirkos. Mus puolė gauja strigojų, juos atrėmė trečioji grupė, kad mes ir antroji galėtume skverbtis į sandėlį. Ugnį valdantys morojai liko lauke, – kad nepadegtų sandėlio.

Mūsų grupės išvengė kautynių, nors ir susidūrė su keletu strigojų, kurių dėmesio nepavyko nukreipti trečiajai grupei. Jau buvau pripratusi prie stipraus pykinimo, apimančio šalia strigojų. Hansas man liepė veržtis pirmyn, nebent kas nors pastotų kelią. Jis pats su kitu sergėtoju nuolat buvo šalia ir rūpinosi, kad netrukdoma kuo greičiau pasiekčiau Lisą ir Kristianą.

Tamsiame koridoriuje vėl tykojo strigojai. Nesuklydau, kad Dimitrijus apsaugą išstatys keliais lygmenimis. Susidarė kamšatis, kelias akimirkas tvyrojo chaosas. Jaučiau, kad Lisa visai šalia. Ji mane tarsi kvietė, degiau nekantrumu laukdama, kada bus išlaisvintas kelias. Mūsų grupė liko gale, su strigojais kovėsi kiti. Matydama, kaip krinta ir strigojai, ir sergėtojai, stengiausi valdytis. Jei dabar stosiu į kovą, vėliau galiu pasigailėti. Man turi rūpėti tik Lisa ir Kristianas.

– Ten, – niuktelėjo man Hansas.

Priešais atsivėrė nedidelis tarpas. Nors koridoriuje dar buvo strigojų, visi buvo įsitraukę į kautynes, tad mums pavyko prasmukti nepastebėtiems. Tuščiu koridorium nuskubėjome tolyn ir netrukus atsidūrėme didelėje apleistoje patalpoje. Iš kadaise čia saugotų prekių buvo likusios tik nuolaužos.

Išvydus duris man nebereikėjo ryšio pajusti, kur yra Lisa. Duris saugojo trys strigojai. Vadinasi, apsauga išstatyta keturiais lygmenimis – Dimitrijus mane aplenkė vienu žingsniu. Tiek to. Mūsų grupėje dešimt sergėtojų. Pamatę mus strigojai suurzgė. Tarsi išgirdę nebylią komandą penki sergėtojai metėsi ant strigojų, o mes puolėm pro duris.

Nors stengiausi kuo greičiau pasiekti Lisą ir Kristianą, ramybės nedavė viena mintis – Dimitrijus. Tarp strigojų, su kuriais susidūrėme, jo nemačiau. Patekusi į sandėlį palikau Lisos mintis, bet kažkodėl buvau tikra, kad Dimitrijus su ja. Turėtų būti su ja, nes žino, kad ateinu. Jis manęs laukia.

Šįvakar vienas iš jų žus. Lisa arba Dimitrijus.

Pasiekus tikslą man nebereikėjo papildomos apsaugos. Vos išvydęs strigojų Hansas stumtelėdavo mane į šalį ir jį pribaigdavo. Kiti elgėsi taip pat. Sugriuvome į vidų. Čia užvirė tikras pragaras. Ir sergėtojai, ir strigojai vos išsiteko ankštoje patalpoje, vadinasi, neliko erdvės kautynėms. Strigojė – ta pati, kuriai anksčiau kliuvo nuo Dimitrijaus – šoko ant manęs. Nė negalvodama suvariau kuolelį jai į širdį. Patalpoje, perpildytoje riksmų ir mirties, man rūpėjo tik trys asmenys: Lisa, Kristianas ir Dimitrijaus.

Galiausiai jį išvydau. Dimitrijus stovėjo prie tolimiausios sienos, mano draugai buvo prie jo. Dimitrijus pats su niekuo nesikovė. Tarsi karalius stovėjo sukryžiavęs rankas ir stebėjo, kaip plūkiasi pavaldiniai. Paskui pamatė mane. Iš jo veido supratau, kad laukė. Abu žinojome, jog čia viskas baigsis. Patraukiau prie jo vengdama strigojų. Sergėtojai stengėsi neatsilikti ir padaryti man kelią. Leidau jiems kautis pati artėdama prie tikslo. Išmušė lemtinga akimirka: žūtbūtinė mudviejų su Dimitrijum dvikova.

– Tu tokia graži, kai kauniesi, – pasakė Dimitrijus. Ledinis jo balsas nustelbė net kautynių triukšmą. – Kaip kerštingas angelas, nužengęs iš dangaus vykdyti teisingumo.

– Juokinga, bet kaip tik tai ir darau, – atkirtau stipriau suspausdama kuolelį.

– Nepamiršk, kad ir angelai puola, Rouz.

Staiga pajutau deginantį skausmą. Šalia Lisos nieko nebuvo, bet akies krašteliu išvydusi, kaip ji judina rankas, supratau, kas vyksta. Kristianas padarė, ko prašomas: nudegino virves. Dar spėjau pamatyti, kaip ji lenkiasi prie Kristiano atrišti šiam rankų. Tada susitelkiau į Dimitrijų. Jei Lisai su Kristianu pavyks išsilaisvinti patiems, tuo geriau. Bus lengviau pabėgti, kai pašalinsim iš kelio visus strigojus. Jei pašalinsim…

– Turėjai pavargti, kad mane čia prisiviliotum, – pasakiau Dimitrijui. – Tai pareikalavo daug aukų – tiek jūsiškių, tiek mūsiškių.

Dimitrijus abejingai gūžtelėjo pečiais. Mus skyrė keli žingsniai. Priešais mane sergėtojas grūmėsi su nuplikusiu strigojumi. Balta kaip kreida plikė atrodė kraupiai. Aš juos apėjau.

– Nesvarbu, – atsakė Dimitrijus. Man artėjant jis įsitempė. – Jei jie žus, vadinasi, nenusipelnė gyventi.

– Auka ir grobuonis, – sumurmėjau prisimindama jo žodžius, kai laikė mane nelaisvėje.

Pagaliau atsidūriau priešais jį, mudviejų niekas neskyrė. Tik dabar, kitaip nei ankstesniais kartais, neliko erdvės dvikovai. Atsidūriau nepavydėtinoje padėtyje. Strigojai stipresni už dampyrus, erdvė būtų leidusi kompensuoti tą trūkumą.

Stovėjau nejudėdama. Dimitrijus irgi nieko nedarė, laukė, kada žengsiu pirmą žingsnį. Jo padėtis buvo geresnė – šitaip nesuvarysiu kuolelio jam į širdį. Tiesa, galiu taikytis kitur ir sužeisti, bet tada jis greičiausiai smogtų man iš visų jėgų. Taigi lūkuriavau.

– Beje, dėl tų mirčių kalta tu, – pareiškė Dimitrijus. – Jei tada būtum leidusis pažadinama… sutikusi būti kartu… šito nebūtų nutikę. Gyventume Rusijoje, svaigtume vienas kito glėbyje, o tavo draugai būtų saugūs. Nė vienas nebūtų žuvęs. Taigi dėl visko kalta tik tu.

– O kaipgi tie, kuriuos būčiau nužudžiusi Rusijoje? – paklausiau. Dimitrijus perkėlė kūno svorį nuo vienos kojos ant kitos. Gal dabar jis atsidengs? – Jie nebūtų buvę saugūs, jei aš…

Krūptelėjau nuo triukšmo kairėje. Išsilaisvinęs Kristianas stvėrė kėdę ir suknežino ją į strigojų, besikaunantį su sergėtoju. Strigojus nusikratė Kristiano it musės. Jis nuskriejo šalin ir trenkėsi į sieną, paskui susmuko ant grindų. Neatlaikiusi žvilgtelėjau į jį, pamačiau, kaip prie jo bėga Lisa… Jūs nepatikėsit… su kuoleliu rankoje. Neturiu supratimo, iš kur jinai jį gavo. Gal paėmė iš kokio kritusio sergėtojo? O gal strigojai tiesiog nesusiprato jos apieškoti? Galų gale kam morojui kuolelis?

– Baikit! Nesikiškit! – riktelėjau jiems, gręždamasi į Dimitrijų. Deja, trumpam išleidusi priešininką iš akių padariau lemtingą klaidą. Supratusi, kad jis puls, atšokau nematydama, ką jis ketina daryti. Pasirodo, Dimitrijus siekė mano kaklo ir aš tik per plauką išvengiau jo gniaužtų. Tačiau jam pavyko sugriebti mane už peties ir nusviesti tolyn kaip Kristianą. Bet aš buvau pratusi prie tokių smūgių. Susvyravau, bet išsilaikiau ant kojų.

Beliko melstis, kad Kristianas su Lisa manęs paklausys ir neiškrės kokios kvailystės. Negaliu nuleisti akių nuo Dimitrijaus, antraip man galas. Jei žūsiu aš, žus ir Lisa su Kristianu. Tiesa, mūsų daugiau nei strigojų, bet kas iš to. Gal sergėtojai susitvarkys su strigojais, o man teks atlikti savo užduotį.

Dimitrijus tik nusikvatojo.

– Tai sugeba kiekvienas mažvaikis. Tavo draugai irgi kaunasi kaip mažvaikiai. O morojai mane nustebino.

– Pažiūrėsim, ką pasakysi, kai tave nužudysiu, – atkirtau norėdama patikrinti, ar jis atidžiai klausosi.

Dimitrijus grakščiai kaip šokėjas žengė į šalį, mano žodžiai jam nepadarė įspūdžio.

– Manęs nenugalėsi, Rouz. Negi dar nesupratai? Tu negali manęs nužudyti. Net jei ir galėtum, neprisiverstum. Lemiamą akimirką tave apimtų abejonės. Kartą taip jau nutiko.

Ne, neapims. Štai ko Dimitrijus nesupranta. Jis padarė lemtingą klaidą pagrobdamas Lisą – ir tiesiogine, ir perkeltine prasme. Jis rizikavo jos gyvybe, ir jau vien dėl to man dabar nesudrebės ranka.

Matyt, Dimitrijui nusibodo laukti, nes staiga jis vėl puolė taikydamasis man į kaklą. Kaip ir anksčiau išsisukau, bet jis čiuptelėjo man už peties. Tik šįkart nepastūmė, o prisitraukė prie savęs. Raudonose akyse žybtelėjo pergalingos liepsnelės. To jam ir tereikėjo. Dabar vieni niekai mane nužudyti.

Tačiau manęs prireikė ne jam vienam. Kitas strigojus, tikriausiai manydamas, kad padeda Dimitrijui, irgi pamėgino mane nutverti. Dimitrijus iššiepė iltis ir metė į bendrą įniršio bei neapykantos kupiną žvilgsnį.

– Mano! – suurzgė sviesdamas strigojų šalin.

Šis to nesitikėjo.

Aš pasinaudojau proga. Akimirką nukreipęs nuo manęs dėmesį Dimitrijus atleido gniaužtus ir dabar artumas tapo mirtinai pavojingas jam pačiam. Jo krūtinė ir širdis buvo neapsaugotos, o mano rankoje – kuolelis.

Dabar tikrai nepasakysiu, kiek tai užtruko. Regis, viskas įvyko žaibu. Sykiu atrodė, kad laikas sustojo. Pasaulis apmirė.

Kuolelis lėkė į širdį, Dimitrijus dar spėjo pažvelgti man į akis ir, rodos, pagaliau suprato, kad jam galas, jog šįkart mano ranka nesudrebės. Kuolelis smigo tiesiai į…

Į nieką.

Kažkas smarkiai stumtelėjo mane iš dešinės, patraukė nuo Dimitrijaus ir viską sugadino. Susverdėjau. Nors įprastai stengiuosi neprarasti budrumo ir bent akies krašteliu sekti, kas dedasi aplinkui, dabar stebėjau tik kairę sandėlio pusę, kur buvo strigojai, nes iš dešinės buvo Lisa ir Kristianas…

Ir ne kas kitas kaip jie dabar nustūmė mane nuo Dimitrijaus.

Turbūt Dimitrijus nustebo ne mažiau už mane. Jis apstulbęs žiūrėjo, kaip Lisa eina prie jo su kuoleliu rankoje. Staiga mane tarsi perskrodė žaibas, suvokiau slaptą Lisos sumanymą: ji sugebėjo užkerėti kuolelį dvasia. Štai kodėl buvo tokia susijaudinusi per treniruotę su Serena ir Grantu. Turėdama ginklą, nekantravo greičiau išmokti juo naudotis. Tai, kad jai tai pavyko nuslėpti nuo manęs, buvo ne mažiau įstabu, nei sugebėjimas užkerėti kuolelį.

Bet dabar tai nesvarbu. Su užkerėtu kuoleliu ar be jo negaliu leisti Lisos prie Dimitrijaus. Jis irgi taip suprato, tad netrukus nuostabą pakeitė susižavėjimas – lyg stebint mažą vaiką.

Lisa nevikriai užsimojo. Per lėtai ir per silpnai.

– Liaukis! – riktelėjau puldama prie jų, nors ir žinojau nespėsianti.

Staiga man kelią pastojo ugnies siena. Iš netikėtumo pavėlavau atsitraukti. Ugnis kilo nuo grindų ir apsupo Dimitrijų žiedu, atitverdama mane nuo jo. Trumpam buvau išmušta iš vėžių. Tai Kristiano darbas.

– Baik! – Nebesumojau, ką daryti: pulti Kristianą ar šokti į ugnį. – Sudeginsi mus gyvus!

Nors Kristianas valdė ugnį, tokioje ankštoje patalpoje ir valdoma liepsna galėjo tapti mirtina. Net strigojai atsitraukė.

Liepsnos supo Dimitrijų, ratas siaurėjo. Girdėjau jo riksmą, per liepsnas mačiau agonijos iškreiptą veidą. Ugnis persimetė ant apsiausto, šis ėmė rūkti. Instinktas pakuždėjo, kad turiu tai sustabdyti… Bet kodėl? Juk čia atėjau jo nužudyti. Negi svarbu, jei už mane tai padarys kas kitas?

Tada pamačiau, kad Lisa nepasidavė. Dimitrijus rėkdamas tebesigynė nuo liepsnų. Aš irgi klykiau… Dėl jo, dėl jos… Sunku pasakyti. Lisos ranka smigo į ugnį – kartą, kitą. Palyginti su šiuo, skausmas, kai Kristianas degino virves, atrodė lyg degtuko plykstelėjimas. Bet Lisa nepasidavė. Jai pavyko nusitaikyti Dimitrijui į širdį…

Lisa smeigė.

Mėgino.

Kaip ir per treniruotes su pagalve jai pritrūko jėgų. Jaučiau, kaip Lisa susikaupia, suima kuolelį abiem rankom ir užgriūva visu kūnu. Šįkart kuolelis įsmigo giliau, bet vis tiek nepakankamai. Įprastomis aplinkybėmis toks delsimas būtų kainavęs Lisai gyvybę, bet čia buvo kas kita. Apsiaustas liepsnų Dimitrijus nieko negalėjo jai padaryti. Bet jam pavyko muistantis šiek tiek stumtelėti kuolelį išorėn. Visos pastangos perniek. Sukandusi dantis iš skausmo Lisa pabandė dar kartą. Ir vėl per silpnai.

Staiga atsipeikėjau – turiu padaryti tam galą. Mėgindama jį nužudyti Lisa greičiau sudegs pati. Jai stinga įgūdžių. Arba aš suvarysiu kuolelį, arba leisiu ugniai pribaigti Dimitrijų. Žengiau į priekį. Lisa sviedė man įtaigos kamuolį.

Ne! Leisk man!

Tie žodžiai sustabdė tarsi nematoma siena. Nė nežinau, kas iš tiesų mane sulaikė – įtaiga ar nuostaba, kad Lisa ją panaudojo prieš mane. Bet kaipmat jos nusikračiau. Lisa buvo per daug užsiėmusi, kad išlaikytų įtaigą, o aš jai gan atspari.

Tačiau tos kelios akimirkos sutrukdė man pasiekti Lisą. Ji nusiteikė smogti paskutinį smūgį, nes gerai žinojo, jog kitos galimybės jau nebus.

Deginama pragariškų liepsnų Lisa smeigė Dimitrijui tiesiai į širdį. Sergėtojas jau būtų pasiekęs tikslą, bet Lisai kuolelį teko dar kelis kartus stumtelėti. Pagaliau šis pervėrė širdį. Mane tuoj pat užliejo magijos banga, taip nutikdavo Lisai iškvietus gydomąsias galias.

Tik… šįsyk poveikis buvo kur kas stipresnis. Sustingau kaip nuo įtaigos. Lyg žaibo trenkta.

Staiga apie Lisą įsiplieskė balta liepsna, prieš kurią nublanko net ugnis. Tarsi kas būtų numetęs saulę. Riktelėjau ir žengiau atgal nevalingai prisidengdama akis. Rodos, taip reagavo ir kiti šalia esantieji.

Trumpam nutrūko ryšys. Nejaučiau nieko – nei skausmo, nei magijos, tik tuštumą. Lisos dvasia visiškai nustelbė mūsų ryšį.

Paskui šviesa išnyko. Ne išsisklaidė, o išnyko akimirksniu, tarsi kas būtų spustelėjęs jungiklį. Stojo tyla, ją trikdė padriki murmesiai. Matyt, šviesa apakino strigojus. Net man ji buvo per ryški. Akyse žaibavo. Kurį laiką mačiau tik skausmingai ryškią šviesą.

Paskui prisimerkusi ėmiau įžvelgti apybrėžas. Ugnis užgeso, tik rūko dūmai, pajuodavo sienos ir lubos. Tiesą sakant, maniau, kad sandėlis bus nuniokotas baisiau. Tačiau nebuvo kada svarstyti, nes prieš akis atsivėrė stebuklas.

Net ne stebuklas. Neįtikimas vaizdinys.

Lisa su Dimitrijum buvo ant grindų. Abiejų drabužiai apdegę ir apanglėję. Švelni Lisos oda kraupiai nudegusi, ypač rankos. Kai kurios žaizdos kraujavo. Trečio laipsnio nudegimas, prisiminiau fiziologijos pamokas. Tačiau atrodė, kad Lisa nejaučia skausmo, nes ramiai glostė Dimitrijui plaukus.

Lisa sėdėjo, Dimitrijus gulėjo šalia, padėjęs galvą jai ant kelių. Ji švelniai kaip vaikui glostė jam plaukus. Randuotame apdegusiame veide švytėjo užuojauta. Mane Dimitrijus pavadino keršto angelu, o Lisa buvo tikras gailestingumo angelas, murmantis nesuprantamus paguodos žodžius.

Nuo tokios karštos ugnies Dimitrijus turėjo suanglėti iki griaučių. Bet kai pakėlė galvą, pamačiau, kad veidas net neapdegęs. Oda lygi ir rusva, tokia kaip tada, kai išvydau jį pirmą kartą. Prieš jam nusigręžiant dar pažvelgiau į akis. Išvydau rudą gelmę, kurioje tiek kartų skendau. Raudoni žiedai išnyko.

Dimitrijus nebebuvo strigojus.

Jis verkė.

SEPTYNIOLIKTAS

VISIEMS UŽĖMĖ KVAPĄ.

Tačiau net stebuklas negalėjo atitraukti sergėtojų dėmesio. Po trumpos pertraukos kautynės užvirė su dar didesniu įkarščiu. Sergėtojams buvo likę sudoroti paskutinį strigojų, tad dauguma jų dabar puolė prie Lisos ir pamėgino atplėšti nuo Dimitrijaus. Sergėtojų nuostabai, ji dar stipriau jį apkabino ir net norėjo nuvyti sergėtojus. Kaip mama, ginanti savo vaiką.

Dimitrijus irgi nenorėjo jos paleisti, bet sergėtojai buvo stipresni ir galiausiai juos išskyrė. Pasigirdo šūksniai – sutrikę sergėtojai tarėsi, ar nužudyti Dimitrijų. Jis buvo bejėgis: pastatytas vos laikėsi ant kojų.

Tada atsipeikėjau – iki tol buvau pernelyg pritrenkta. Nusikračiusi sąstingio puoliau artyn. Nežinojau, prie kurio pulti – prie Lisos ar prie Dimitrijaus.

– Nežudykit jo! – suklykiau keliems sergėtojams išsitraukus kuolelius. – Jis nebe strigojus! Pažiūrėkit!

Lisa su Kristianu šaukė tą patį. Vienas sergėtojas mane sugavo ir ėmė tempti šalin sakydamas, kad palikčiau aiškintis jiems. Daug negalvodama atsigręžiau ir trenkiau jam į veidą. Tik tada pamačiau, jog tai Hansas. Jis susverdėjo veikiau iš nuostabos negu nuo mano smūgio. Bet to užteko, kad atkreipčiau kitų dėmesį, ir netrukus man teko grumtis su saviškiais. Deja, nieko iš to neišėjo – ne tik todėl, kad jėgos buvo nelygios, bet ir dėl to, kad prieš sergėtojus negalėjau naudoti tų pačių metodų kaip prieš strigojus.

Tempiama lauk pastebėjau, kad Lisos ir Dimitrijaus sandėlyje nebėra. Rėkiau turinti juos pamatyti, bet niekas manęs neklausė. Sandėlio grindys buvo nuklotos žuvusiųjų kūnais: daugiausia strigojai, bet atpažinau ir keletą sergėtojų. Nors asmeniškai jų nepažinojau, sugnybo širdį. Mūšis baigtas, mes laimėjome, bet kokia kaina? Mums teks atsikratyti kūnais. Nenustebsiu, jei pasirodys alchemikai, nors dabar man tai rūpėjo mažiausiai.

– Kur Lisa? – paklausiau grūdama į visureigį. Man iš šonų atsisėdo po nepažįstamą sergėtoją. – Kur Dimitrijus?

– Princesei niekas negresia, – sausai atsakė vienas.

Abu žiūrėjo tiesiai prieš save ir aš supratau, kad atsakymo apie Dimitrijų negausiu. Jis jiems neegzistavo.

– Kur Dimitrijus? – pakartojau garsiau. – Jis su Lisa?

Pagaliau išgirdau atsakymą.

– Žinoma, ne, – atsakė tas pats sergėtojas.

– Jis… gyvas?

Kad ir kaip buvo sunku prisiversti to paklausti, turėjau žinoti. Nenoromis pripažinau, kad Hansu dėta irgi nebūčiau patikėjusi.

– Taip, – galiausiai atsakė vairuotojas. – Jis… tas padaras… gyvas.

Tik tiek pavyko išgauti, nors ir kiek prašiausi paleidžiama. Patikėkit, išūžiau jiems ausis. Sergėtojų sugebėjimas nekreipti į mane dėmesio išties pagirtinas. Bet vargu ar jie patys suprato, kas nutiko sandėlyje. Viskas įvyko be galo greitai. Sergėtojams tik buvo liepta išvesti mane lauk.

Tikėjausi, į visureigį įsės koks pažįstamas, deja, sulipo dar daugiau sergėtojų. Tarp jų nebuvo nei Kristiano, nei Tašos. Nei Hanso, bet tai suprantama. Turbūt bijo, kad vėl jam netrenkčiau.

Nurimau tik tada, kai visi susėdo ir leidomės į kelią. Kiti visureigiai važiavo iš paskos, bet nenutuokiau, kuriame iš jų mano draugai.

Ryšys su Lisa tebebuvo pažeistas. Tiesa, ne taip smarkiai kaip tada, kai išnyko visi pojūčiai. Pamažu ėmiau ją jausti, žinojau, kad ji gyva. Tik tiek. Atrodė, kad išeikvojus tiek magijos ryšys tiesiog perdegė, magija vos vos ruseno. Kaskart pamėginusi patekti į Lisos mintis pasijusdavau taip, lyg žvelgčiau į akinamai ryškią šviesą. Beliko tikėtis, jog ryšys netrukus atsikurs, nes man žūtbūt reikėjo sužinoti, ką mano Lisa.

Nusispjaut, ką mano ji. Turiu žinoti, kas nutiko iš tiesų. Jaučiausi sukrėsta, bet važiuodama į rūmus gavau laiko viską gerai apmąstyti. Kad ir kaip norėjau pas Dimitrijų, iš pradžių reikėjo perkratyti faktus.

Pirmas. Lisa sugebėjo užkerėti kuolelį ir nuslėpti tai nuo manęs. Kada? Prieš išvykdama į koledžą? Koledže? Nelaisvėje? Koks skirtumas?

Antras. Nors per treniruotes su pagalve nesisekė, Lisai pavyko suvaryti kuolelį Dimitrijui į širdį. Tiesa, ne iš karto ir ne be Kristiano pagalbos. Krūptelėjau prisiminusi Lisos nudegimus. Pati jaučiau tą deginantį skausmą, savo akimis mačiau žaizdas. Nors Adriano gydomosios galios silpnos, tikėjausi, jo magijos pakaks išgydyti Lisą.

Ir trečias, svarbiausias faktas… Tik ar tai faktas? Lisa nužudė Dimitrijų, iškvietė gydomąsias galias ir… Kas nutiko po sprogimo, kurį pajutau per mūsų ryšį? Tai ir yra svarbiausia. Ar tikrai mačiau, ką mačiau, ar man tik pasivaideno?

Dimitrijus… pasikeitė.

Jis nebe strigojus. Jaučiau tai širdimi, nors mačiau jį vos kelias akimirkas. Bet ir to užteko suprasti tiesą. Strigojiški bruožai išnyko. Lisa padarė viską, ką buvo sakęs Robertas, o po tokio magijos pliūpsnio… buvo nesunku patikėti, jog tai įmanoma. Prieš akis iškilo Lisos įsikibęs Dimitrijus, jo skruostais tekančios ašaros. Dar nebuvau mačiusi jo tokio pažeidžiamo. Be to, strigojai neverkia.

Dilgtelėjo širdį ir aš ėmiau mirksėti, stengdamasi sulaikyti ašaras. Pabudusi iš apmąstymų apsidairiau. Švito. Greitai tekės saulė. Šalia sėdinčių sergėtojų veidai buvo išvargę, bet budrūs. Nors praradau laiko nuovoką, spėjau, kad nuvažiavome gerą gabalą kelio. Netrukus pasieksime rūmus.

Atsargiai patikrinau ryšį su Lisa. Jis grįžo. Tiesa, vis dar buvo labai silpnas, trūkinėjantis. Bet to pakako nusiraminti. Lengviau atsidusau. Kai ryšys pirmą kartą pasireiškė prieš kelerius metus, buvo labai neįprasta… netgi nerealu. Dabar jis tapo mano gyvenimo savastimi, buvo keista jo nejausti.

Patekusi į Lisos mintis tikėjausi šalia išvysti ir Dimitrijų. To trumpo žvilgsnio sandėlyje neužteko – turėjau jį pamatyti dar kartą ir įsitikinti, jog stebuklas įvyko. Norėjau išvysti seniai matytus bruožus, ankstesnį Dimitrijų, kurį mylėjau.

Bet su Lisa jo nebuvo. Šalia sėdėjo Kristianas ir nenuleido nuo jos akių. Važiuodama buvo užsnūdusi ir vis dar jautėsi mieguista, be to, nusilpusi po visų išgyvenimų. Lisai tavaravo akyse, bet man pavyko sekti jos mintis.

– Kaip jautiesi? – paklausė Kristianas. Jo balse ir akyse buvo tiek meilės, kad Lisa negalėjo to nepastebėti. Tik jai dabar ne tai rūpėjo.

– Pavargusi. Išsekusi. Tarsi… nežinau… tarsi nublokšta uragano… partrenkta automobilio. Patyrusi siaubingą išgyvenimą.

Kristianas nusišypsojo ir švelniai paglostė jai skruostą. Atsivėrusi pojūčiams pajutau jos skausmą, nors Kristianas ir stengėsi neliesti žaizdų.

– Ar labai baisiai atrodau? – paklausė Lisa. – Oda tikriausiai nudegusi, todėl panėšiu į kokią ateivę?

– Ne, – tyliai nusijuokė Kristianas. – Ne taip baisiai. Tu kaip visada nuostabi. Nelengva sunaikinti tavo grožį.

Nors deganti oda sakė ką kita, Kristiano žodžiai nuramino Lisą. Ji žvelgė į jo veidą, užlietą tekančios saulės spindulių.

Ir staiga viską prisiminė.

– Dimitrijus! Turiu pamatyti Dimitrijų!

Ji klausiamai sužiuro į sergėtojus visureigyje. Deja, kaip ir su manim, niekas nenorėjo apie jį kalbėti.

– Kodėl neleidžiat jo pamatyti? Kodėl mus išskyrėt?

Klausimas buvo skirtas visiems. Galiausiai atsakyti ryžosi Kristianas.

– Sergėtojai mano, kad jis pavojingas.

– Netiesa. Jam manęs reikia. Jis sužeistas. Dvasiškai.

Kristiano akys staiga išsiplėtė iš baimės.

– Juk… Juk tarp judviejų neatsirado ryšio?

Sprendžiant iš Kristiano išraiškos jis prisiminė, kaip Eiverės ryšys su keletu asmenų pastūmėjo ją beprotybės link. Kristianas negirdėjo Roberto paaiškinimo, kad atvertus strigojų ryšys neatsiranda, nes jo siela nebuvo perėjusi į kitą pasaulį.

Lisa iš lėto papurtė galvą.

– Ne. Tiesiog žinau, ir tiek. Gydydama jaučiau, ką turiu daryti… Negaliu to paaiškinti. – Ji perbraukė ranka plaukus susierzinusi, kad negali suteikti savo žodžiams magijos. Nuovargis ją priveikė. – Tarsi gydžiau jo sielą, – pareiškė galiausiai.

– Sergėtojai mano, kad Dimitrijus pavojingas, – švelniai pakartojo Kristianas.

– Netiesa! – Lisa sužaibavo akimis, bet sergėtojai sėdėjo nusisukę. – Jis nebe strigojus.

– Princese, – nedrąsiai prabilo vienas, – niekas nežino, kas iš tiesų ten nutiko. Jūs irgi negalite to žinoti…

– Aš žinau! – riktelėjo Lisa. Balse suskambo valdingos gaidelės. – Žinau. Aš jį išgelbėjau. Prikėliau iš mirusiųjų. Kiekviena ląstele jaučiu, kad jis nebe strigojus!

Sutrikę sergėtojai daugiau nepratarė nė žodžio. Ar galima juos kaltinti? Su tokiais pagijimais jie dar nebuvo susidūrę.

– Ššš. – Kristianas palietė Lisą. – Teks palaukti, kol grįšim į rūmus. Tu išsekusi ir sužeista.

Lisa suprato, jog Kristianas teisus. Ji tikrai jautėsi išsekusi ir sužeista. Magija atėmė daug jėgų. Tačiau gydant Dimitrijų tarp jų užsimezgė ryšys – ne magiškas, o fizinis. Ji jautėsi tarsi mama, norinti apsaugoti savo vaiką.

– Man reikia jį pamatyti, – pakartojo Lisa.

Jai reikia? O man ne?

– Pamatysi, – ramino Kristianas. – O dabar stenkis pailsėti.

– Negaliu, – atsakė Lisa, gniauždama žiovulį.

Kristianas tik nusišypsojo, apkabino ją per pečius ir prisitraukė, kiek tik leido saugos diržai.

– Pasistenk, – paprašė jis.

Lisa padėjo galvą jam ant krūtinės ir iškart nurimo – Kristiano artumas veikė kaip geriausi vaistai. Nors ji nerimavo dėl Dimitrijaus, kūno nuovargis buvo stipresnis. Prieš užmigdama Kristiano glėbyje dar išgirdo, kaip jis tyliai murma: „Su gimtadieniu.“

Po dvidešimties minučių atvykome į rūmus. Tikėjausi būti paleista, bet sergėtojai neskubėjo išlipti, lūkuriavo tolesnių nurodymų ir nesiteikė man nieko aiškinti. Vėliau sužinojau, kad jie laukė Hanso.

– Neskubėk, – griežtai pasakė Hansas, dėdamas sunkią ranką man ant peties, kai iššokusi iš visureigio jau norėjau leistis į kojas. Pati nežinau kur. Ieškoti Dimitrijaus? – Palūkėk.

– Turiu jį pamatyti! – riktelėjau mėgindama jį nustumti, bet Hansas stovėjo kaip įkastas, nors nukovė šitiek strigojų. – Pasakykit, kur jis!

Mano nuostabai, Hansas atsakė:

– Uždarytas. Ten, kur jo nepasieksi. Nei tu, nei kas kitas. Žinau, kad jis buvo tavo mokytojas, bet taip bus geriau.

Išvarginta nakties įvykių neiškart supratau, ką jis nori pasakyti. Tada prisiminiau Kristiano žodžius.

– Dimitrijus nepavojingas, – tariau. – Jis nebe strigojus.

– Iš kur žinai?

To paties buvo paklausta ir Lisa. Tik ką mes galėjom atsakyti? Kad padarėm neįmanomą dalyką, norėdami išsiaiškinti, kaip atversti strigojų? Kad jį atverčiant magijos sprogimas prilygo atominės bombos sprogimui? Negi kitiems to neužtenka? Ar per maža pažvelgti į Dimitrijų?

Mano atsakymas buvo trumpas kaip ir Lisos.

– Tiesiog žinau, ir tiek.

Hansas tik palingavo galvą. Staiga pamačiau, koks jis pavargęs.

– Niekas nežino, kas nutiko Belikovui. Ten buvusieji… Pats nesu tikras, ką mačiau. Žinau, kad dar visai neseniai jis vadovavo strigojų gaujai, o dabar gali būti saulėje. Tai nelogiška. Niekas nežino, kas jis dabar.

– Dampyras.

– Kol tuo neįsitikinsim, – kalbėjo toliau Hansas, nekreipdamas dėmesio į mano žodžius, – Belikovas bus uždarytas. Jis turi būti ištirtas.

Ištirtas? Man tai visai nepatiko. Dimitrijus ne laboratorinė žiurkė. Pyktelėjusi vos neapšaukiau Hanso, laimė, susitvardžiau.

– Tada noriu pamatyti Lisą.

– Ji ligoninėje, nudegimai labai rimti. Nebūsi įleista. – Tarsi nujausdamas, ką pasakysiu, pridūrė: – Be to, ten daugybė sužeistų sergėtojų. Tikras chaosas, taigi netrukdyk.

– Tai ką man daryti?

– Eik ir išsimiegok. – Hansas griežtai pažiūrėjo į mane. – Nors mano nuomonė apie bjaurų tavo būdą nepasikeitė, po šių įvykių pasakysiu: tu gali kautis ir esi mums reikalinga tikrai ne dokumentams tvarkyti. O dabar pailsėk.

Štai ir viskas. Iš jo balso supratau, kad bausmę jau atlikau. Hansas pamiršo mano nuodėmes ir mane pačią. Dokumentų tvarkyti daugiau nebereikės. Bet ką daryti dabar? Kaip man užmigti? Gal jam protas drumsčiasi? Turiu ko nors imtis. Turiu pamatyti Dimitrijų. Gaila, kad nežinau, kur jis. Tikriausiai rūmų kalėjime, tada jis tikrai nepasiekiamas. Dar reikėtų pamatyti Lisą, bet ji ligoninėje, o ten manęs niekas neklausys. Reikia rasti žmogų, kurio visi klauso.

Adrianas!

Jei nueičiau pas Adrianą, jis greičiausiai timptelėtų reikiamas virvutes. Jis turi ryšių aukščiausiuose sluoksniuose. Nors Adrianas tikras plevėsa, karalienė jį myli. Kad ir kaip buvo sunku, galiausiai susitaikiau, jog Dimitrijaus šiandien nepamatysiu. Bet ligoninė – kas kita. Adrianas galėtų nuvesti mane pas Lisą ir per sumaištį. Mūsų ryšys vis dar silpnas, tad pasikalbėjusi akis į akį greičiau sužinosiu tiesą apie Dimitrijų. Be to, norėjau pamatyti Lisą, įsitikinti, ar jai viskas gerai.

Deja, atskubėjusi pas Adrianą iš durininko sužinojau, kad jis neseniai išėjo – kaip ironiška – į ligoninę. Suaimanavau. Aišku, jis ten. Jis, kaip turintis gydomųjų galių, tuoj pat buvo išverstas iš lovos. Nors ir menka, vis tiek pagalba.

– Tu ten buvai? – man nueinant paklausė durininkas.

– Kur? – kažkodėl pamaniau, kad jis klausia apie ligoninę.

– Mūšyje su strigojais. Gelbėjimo misijoje. Prisiklausiau visokių gandų.

– Jau? Ir ką girdėjai?

Vaikino akys išsiplėtė iš susijaudinimo.

– Kalbama, kad žuvo beveik visi sergėtojai, o vienas strigojus paimtas nelaisvėn.

– Ne, ne… Daugiau sužeistų nei žuvusiųjų… O jei prabilom apie strigojų…. – Akimirką man užėmė kvapą. Kas iš tiesų ten nutiko? Kas nutiko Dimitrijui? – Strigojus buvo atverstas dampyru.

Durininkas išvertė akis.

– Gal kuoktelėjai?

– Sakau tiesą! Jį atvertė Vasilisa Dragomir. Pasitelkusi dvasios elementą. Taip visiems ir pasakyk.

Palikau durininką išsižiojusį, o pati nudrožiau į rūmus. Grįžau prislėgta, bet pernelyg susijaudinus, kad užmigčiau. Bent jau taip maniau. Žingsniavau iš vieno kambario galo į kitą, paskui atsisėdau ant lovos pagalvoti. Ir netrukus kietai užmigau.

Pabudau staiga. Skaudėjo visą kūną, nors per kautynes smūgių, rodos, nė nepajutau. Pažvelgusi į laikrodį apstulbau – kaip galėjau taip ilgai miegoti. Vampyrų laiku buvo vėlyvas rytas. Per penkias minutes nusiprausiau po dušu, persirengiau nesuplėšytais, švariais drabužiais ir nėriau pro duris.

Praeiviai skubėjo pro šalį, bet visi šnekėjo apie kautynes ir Dimitrijų.

– Juk žinai, kad ji turi gydomųjų galių, – pasakė vienas morojus savo žmonai. – Tai kodėl negalėtų išgydyti strigojaus?

– Nesąmonė, – paprieštaravo morojė. – Be to, niekada netikėjau tuo dvasios elementu. Tai tik gandai, slepiantys faktą, kad Dragomirų princesė neturi savo elemento.

Toliau nesiklausiau, bet panašiai kalbėjo visi. Lisa buvo laikoma arba veidmaine, arba šventąja. Kartais išgirsdavau visišką nesąmonę, tarkim, kad sergėtojai paėmė nelaisvėn keletą strigojų, su kuriais bus atliekami eksperimentai. Bet Dimitrijaus vardo taip nė karto ir neišgirdau. Beliko tik spėlioti, kas jam nutiko.

Liko viena išeitis: apsilankyti rūmų kalėjime. Nors nežinojau, kur Dimitrijus, bet greičiausiai jis ten. Skubėdama prasilenkiau su sergėtoju ir tik po kelių akimirkų supratau, kad jį pažįstu. Atsigręžiau.

– Michailai! – Pažinęs mane jis sugrįžo. – Kas naujo? – Man palengvėjo išvydus draugišką veidą. – Ar Dimitrijus jau paleistas?

Michailas papurtė galvą.

– Ne, vis dar aiškinamasi, kas ten nutiko. Morojai sutrikę, nors princesė ir prisiekė, kad jį matė ir kad jis nebe strigojus.

Michailo balse suskambo nuostaba ir viltis. Jis norėjo tuo tikėti, nes troško susigrąžinti mylimąją. Man suskaudo širdį. Tikiuosi, jiems su Sonia pasiseks kaip ir mudviem su…

– Palauk. Ką pasakei? – Jo žodžiai pažadino mane iš romantiškų svaičiojimų. – Kad Lisa jį matė? Po kautynių?

Tuoj pat užmezgiau su ja ryšį. Dabar jis buvo kiek stipresnis, bet Lisa miegojo, tad man nepavyko nieko sužinoti.

– Dimitrijus paprašė ją pakviesti, – tarė Michailas. – Taigi ji buvo įleista. Žinoma, su sergėtojų palyda.

Man atvipo žiauna. Dimitrijus priima lankytojus. Galiu jį pamatyti. Siaubingai apsidžiaugiau ir pasileidau tekina.

– Ačiū, Michailai!

– Palauk, Rouz…

Bet aš nesustojau. Lėkiau kiek kojos neša į kalėjimą nesukdama galvos, ką pamanys kiti. Buvau pernelyg susijaudinus ir laiminga. Galiu pamatyti Dimitrijų. Pagaliau su juo susitiksiu. Su tikruoju Dimitrijum…

– Jo lankyti neleidžiama.

Po tokių budinčio sergėtojo žodžių sustojau kaip įbesta.

– Ką? Turiu jį pamatyti…

– Lankytojai neįleidžiami.

– Bet Lisą… Vasilisą Dragomir juk įleidot.

– Jis ją kvietė.

Netikėjau savo ausimis.

– Jis turėjo kviesti ir mane.

Sergėtojas gūžtelėjo pečiais.

– Jei ir kvietė, nieko apie tai nežinau.

Prasiveržė per naktį susitvenkęs pyktis.

– Tai eik ir surask ką nors, kas žino! Dimitrijus nori mane pamatyti! Praleisk mane! Kas tavo viršininkas?

Sergėtojas susiraukė.

– Niekur neisiu, kol baigsis mano pamaina. Jei gausi leidimą, būsi įleista. O be specialaus leidimo niekaip.

Po Tarasovo susitvarkyti su juo man būtų vieni juokai, tačiau kalėjime yra daugiau sergėtojų. Apsvarsčiau galimybę visus išvesti iš rikiuotės. Dėl Dimitrijaus padaryčiau viską. Atsipeikėti padėjo sustiprėjęs ryšys. Pabudo Lisa.

– Tiek to, – pasakiau ir niekinamai nužvelgiau sergėtoją. – Ačiū už „pagalbą“.

Velniop tą mėmę. Verčiau eisiu pas Lisą.

Ligoninė buvo kitame rūmų sparne ir aš pasileidau tenai. Pravėrusi palatos duris išvydau, kad Lisa jau atsikėlė ir ruošiasi kažkur eiti. Apžiūrėjusi veidą ir rankas su palengvėjimu atsidusau – nudegimai išnyko, liko tik keletas raudonų dėmių ant pirštų. Adrianas pasistengė – jokiam daktarui tai nebūtų pavykę. Lisa vilkėjo žydrą palaidinę, šviesius plaukus buvo susiėmusi į uodegą. Iš šalies nebūtum įtaręs, kokį siaubą jai teko patirti prieš dvidešimt keturias valandas.

– Kaip tu? – paklausė.

Nors šitiek išgyveno pati, Lisa nerimavo dėl manęs.

– Gerai. – Bent jau fiziškai. – O tu?

Ji linktelėjo.

– Irgi.

– Gerai atrodai, – pagyriau. – Vakar… Labai išsigandau. Ta ugnis… – neįstengiau baigti sakinio.

– Taip. – Lisa nusuko akis, staiga ji kažkodėl susinervino. – Adriano gydomosios galios stiprėja.

– Dabar eini pas jį? – Per ryšį pajutau draugės sutrikimą. Kodėl? Būtų logiška, jei ji skubėtų padėti Adrianui gydyti kitus. Nebent… Jos mintyse atkapsčiau tiesą. – Eini pas Dimitrijų!

– Rouz…

– Ne, ne, – nekantriai nutraukiau. – Taip dar geriau. Eisiu su tavim. Ką tik ten buvau, bet manęs neįleido.

– Rouz… – Lisa visai suglumo.

– Man pripaistė visokių nesąmonių, atseit jis kvietė tave, o manęs ne. Bet jei eisim kartu, būsiu įleista…

– Rouz, – griežtai pertraukė Lisa, – tau negalima eiti pas Dimitrijų.

– Ką? – Mintyse pakartojau jos žodžius įsitikinti, ar gerai išgirdau. – Aišku, galima. Pati žinai, kad turiu jį pamatyti. Ir jis nekantrauja išvysti mane.

Lisa papurtė galvą, jos veide pasirodė užuojauta.

– Sergėtojas sakė tiesą. Dimitrijus tavęs nekvietė. Tik mane.

Jos žodžiai atvėsino kaip šaltas dušas. Nesumojau, ką pasakyti.

– Bet… – Prisiminiau, kaip vakar jis nenorėjo jos paleisti, neviltį jo veide. Kad ir kaip skaudu, nėra ko stebėtis, kad pirmiausia Dimitrijus norėjo pamatyti ją. – Žinoma, jis kvietė tave. Tu jį išgelbėjai, be to, Dimitrijus tikriausiai dar ir pats nesupranta, kas atsitiko. Bet atsipeikėjęs norės pamatyti ir mane.

– Rouz, tau ten negalima. – Šįkart liūdesį išgirdau ne tik Lisos balse, pajutau ir per ryšį. – Dimitrijus ne tik kad tavęs nekvietė. Jis paprašė neleisti tavęs pas jį.

AŠTUONIOLIKTAS

RYŠYS KARTAIS UŽKNISA, nes iškart supranti, kai tau meluojama arba – kaip dabar – kai sakoma tiesa. Bet aš vis tiek nenorėjau tuo tikėti.

– Netiesa.

– Ne? – Lisa griežtai pažiūrėjo į mane. Ji žinojo, kad jaučiu, kada meluoja.

– Bet… bet… – Man retai kada pritrūkdavo žodžių, juo labiau su Lisa. Dažniausiai aš jai aiškindavau, kaip viskas yra. Dabar nejučia susikeitėme vaidmenimis.

– Man labai gaila. – Jos balsas buvo švelnus, bet tvirtas. Pajutau, kaip jai nesmagu mane skaudinti. – Dimitrijus manęs paprašė… neleisti tavęs pas jį. Pasakė nenorįs tavęs matyti.

Žvelgiau į Lisą maldaujamu žvilgsniu kaip vaikas.

– Bet kodėl? Kodėl jis taip pasakė? Aišku, jis nori mane pamatyti. Tikriausiai pats nesupranta…

– Nežinau, Rouz. Tai viskas, ką jis pasakė. Man labai gaila.

Lisa norėjo mane apkabinti, bet aš atsitraukiau. Svaigo galva.

– Vis tiek eisiu drauge. Palauksiu viršuje, pas sergėtojus. Kai pasakysi Dimitrijui, kad atėjau, jis apsigalvos.

– Verčiau neik, – tarė Lisa labai rimtai. Net ėmė karščiuotis. – Sužinojęs, kad atėjai, nusimins.

– Nusimins? Nusimins? Lis, juk jis mane myli. Jam manęs reikia…

Lisa sumirksėjo ir staiga supratau, kad ant jos rėkiu.

– Aš tik kartoju Dimitrijaus žodžius. Pati nieko nesuprantu… Būk gera, neglumink manęs. Verčiau palaukim ir pažiūrėkim, kas bus. O jei norėsi sužinoti, kas vyksta, visada gali…

Lisa nutilo, bet aš supratau, ką ji siūlo. Pamatyti Dimitrijų jos akimis. Labai gražu, kita vertus, jei to norėčiau, net ji negalėtų manęs sulaikyti. Įprastai jai nepatikdavo, kad „šnipinėju“ patekusi į jos mintis, bet dabar ji stengėsi mane paguosti.

Kas man iš tokios paguodos? Gryna nesąmonė. Negaliu susitikti su Dimitrijum, nes jis nenori manęs matyti. Kas, po velniais, čia dedasi? Jau norėjau spjauti į Lisos žodžius, eiti kartu ir pareikalauti įleidžiama pas Dimitrijų, bet pajutau, kaip draugė meldžia to nedaryti. Nekelti sumaišties. Nors ir nesuprato Dimitrijaus, jautė turinti gerbti jo norus, bent jau kol viskas paaiškės.

– Prašau.

Šito pakako.

– Gerai.

Rodos, pasidaviau. Tu nepasiduodi. Tai laikinas atsitraukimas.

– Ačiū. – Šįkart leidausi Lisos apkabinama. – Prisiekiu, pasistengsu išgauti iš jo daugiau, kad suprastume, ką visa tai reiškia.

Nusiminusi linktelėjau ir mes išėjome iš ligoninės. Prie sergėtojų būstinės nenoromis atsisveikinau ir pasukau atgal. Kai tik Lisa dingo iš akiračio, nėriau į jos mintis ir ėmiau viską stebėti jos akimis. Lisa žingsniavo per išpuoselėtą veją. Iš pradžių ryšys kiek trūkinėjo, bet netrukus susitvarkė.

Lisą kamavo prieštaringi jausmai. Ji gailėjosi manęs ir jautėsi kalta neleidusi eiti kartu. Ir nekantravo pamatyti Dimitrijų. Jai irgi reikėjo jį pamatyti – tik kiek dėl kitų priežasčių nei man. Jautėsi už jį atsakinga ir norėjo apsaugoti.

Išvydęs Lisą tas pats sergėtojas, kuris nepraleido manęs, linktelėjo pasisveikindamas ir kažkam paskambino. Po kelių akimirkų pasirodė trys sergėtojai ir pakvietė Lisą sekti įkandin. Sergėtojai įprastai būna rimti, bet šitie atrodė pernelyg rimti.

– Nebūtina jo lankyti, – tarė vienas. – Nors jis ir kviečia…

– Viskas gerai, – išdidžiai atsakė Lisa. – Aš nieko prieš.

– Kaip ir anąkart, mes jus stebėsime. Jums negrės joks pavojus.

Lisa griežtai pažiūrėjo į sergėtoją.

– Aš ir anksčiau nebijojau pasilikti su Dimitrijumi.

Jiems leidžiantis žemyn skausmingai prisiminiau, kaip kadaise Dimitrijus lydėjo mane aplankyti Viktoro. Dimitrijus, mano antrasis aš, suprato mane kaip niekas kitas. Įsiutintas Viktoro grasinimų buvo pasiryžęs viskam, kad tik mane apsaugotų – taip mane mylėjo.

Galiausiai sergėtojas kortele atidarė kalėjimo duris ir jie atsidūrė ilgame koridoriuje su kameromis. Nors rūmų kalėjimas nebuvo toks niūrus kaip Tarasovas, plikos sienos ir metalinės grotos tikrai nesuteikė jaukumo.

Koridoriuje stovėjo tiek sergėtojų, kad net buvo sunku praeiti. Tokia apsauga vienam asmeniui. Aišku, strigojus galėtų išlaužti plienines grotas, bet juk Dimitrijus nebe strigojus. Kaip jie to nesupranta? Gal akli?

Lisa su palyda praėjo sergėtojus ir sustojo priešais Dimitrijaus kamerą. Ši buvo tokia pat šalta ir nyki kaip kitos, tik su būtiniausiais baldais. Dimitrijus sėdėjo ant siauro gulto, įsispraudęs į kampą, susirietęs į kamuoliuką ir atgręžęs nugarą. Šito tikrai nesitikėjau. Kodėl jis nelaužia grotų? Kodėl nereikalauja paleisti, nepaaiškina esąs nebe strigojus? Kodėl jis toks tylus?

– Dimitrijau…

Lisos balsas buvo tylus ir švelnus, jo šiluma užliejo šaltą kamerą. Tai buvo angelo balsas.

Dimitrijus lėtai atsisuko. Ji irgi pamanė tą patį. Išraiška pasikeitė, tuščias žvilgnis prisipildė nuostabos.

Beje, ne jo vieno. Nors viską stebėjau Lisos akimis, man užėmė kvapą. Kai Dimitrijus žvilgtelėjo į mane praėjusią naktį, buvo nuostabu. Bet matyti jį žiūrintį į Lisą – į mane – buvo stebuklas. Dovana.

Kaip kas nors gali laikyti jį strigojum? Ir kaip būdama Sibire galėjau apgaudinėti save, kad ten buvo Dimitrijus? Jis buvo persirengęs, mūvėjo džinsus, vilkėjo juodus marškinėlius. Rudi plaukai suimti į uodegą, veidas šiek tiek apžėlęs. Matyt, niekas nedavė skustuvo. Bet toks jis buvo tik seksualesnis – tikroviškesnis, dampyriškesnis. Gyvas. Tai supratau pažvelgusi jam į akis. Mane visada gąsdino vaiduokliškai balta oda, bet klaikiausios buvo raudonos akys. Dabar jos buvo tokios kaip anksčiau. Rudos, šiltos, gaubiamos tankių blakstienų. Tobulos. Būčiau galėjusi žiūrėti į jas amžinai.

– Vasilisa, – atsiduso Dimitrijus. Išgirdus jo balsą man suspaudė krūtinę. Dieve, kaip pasiilgau jo balso. – Tu grįžai.

Jis pakilo, sergėtojai akimirksniu apsupo Lisą, jei jis kartais sugalvotų pulti.

– Atgal! – sukomandavo Lisa, akimis laidydama žaibus. – Duokit mums erdvės. – Sergėtojai pakluso neiškart, todėl ji prabilo įsakmiau: – Kalbu rimtai. Atsitraukit!

Per mūsų ryšį pajutau magijos žiežirbas – ji savo įsakymą sustiprino įtaiga. Nedaug, bet to užteko, kad sergėtojai atsitrauktų ir duotų jiems daugiau vietos. Lisa pasisuko į Dimitrijų, jos veidas iškart sušvelnėjo.

– Žinoma, grįžau. Kaip tu? Ar jie… – Ji grėsmingai žvilgtelėjo į koridoriuje išsirikiavusius sergėtojus. – Ar jie gerai su tavimi elgiasi?

Dimitrijus gūžtelėjo pečiais.

– Gerai. Niekas manęs neskriaudžia. – Dimitrijus nė už ką nebūtų pasiskundęs, kad jį kas skriaudžia. – Tik daug klausinėja. Labai daug. – Staiga jis man pasirodė išvargęs… o juk strigojams nereikia poilsio. – Ir dar akys. Visi apžiūrinėja mano akis.

– Bet kaip tu pats jautiesi? – paklausė Lisa. – Kaip tavo siela? Tavo širdis? – Jei ne padėties rimtumas, būčiau nusišypsojusi. Tipiški psichiatro klausimai, o mudvi su Lisa jų buvom prisiklausiusios užtektinai. Kadaise pati nekenčiau tokių kamantinėjimų, bet dabar iš tiesų norėjau sužinoti, kaip jaučiasi Dimitrijus.

Jis nuleido akis, paskui pažvelgė į tolį.

– Tai… tai sunku paaiškinti. Jaučiuosi tarsi pabudęs iš sapno. Košmaro. Lyg mano kūne būtų buvęs kažkas kitas ir daręs tas baisybes. Bet ten buvau aš. O dabar esu čia ir viskas pasikeitė. Jaučiuosi taip, lyg visko mokyčiausi iš pradžių.

– Tai praeis. Netrukus būsi toks, koks buvai. – Lisa to nežinojo, bet kalbėjo tvirtai.

Dimitrijus linktelėjo galva sergėtojų link.

– Jie mano kitaip.

– Jie dar pakeis savo nuomonę, – nenusileido Lisa. – Reikia tik laiko. – Stojo tyla. Prieš prabildama toliau Lisa delsė: – Rouz nori tave pamatyti.

Mąslus Dimitrijaus žvilgsnis staiga pasidarė ryžtingas. Jis pažvelgė į Lisą.

– Ne. Kas nori, bet tik ne ji. Negaliu jos matyti. Neleisk jai čia ateiti. Maldauju.

Lisa tylėjo nežinodama, ką atsakyti. Tuo labiau, kad jie buvo ne vieni. Ji pritildė balsą, kad neišgirstų sergėtojai.

– Bet ji tave myli. Nerimauja. Tave išgelbėjome tik jos dėka.

– Mane išgelbėjai tu.

– Aš tik suvariau kuolelį. Visa kita… padarė Rouz. Net nenutuoki ką.

Įsilaužė į Tarasovą, išlaisvino pavojingą nusikaltėlį…

Dimitrijus nusisuko, jo ryžtas kiek prigeso. Jis nuėjo į kameros galą ir rankomis atsirėmė į sieną. Užsimerkė, giliai įkvėpė, paskui atsimerkė.

– Kas nori, bet tik ne ji, – pakartojo. – Esu per daug jai nusikaltęs. Dariau baisius dalykus… siaubingus dalykus… – Jis atsuko rankas delnais į viršų ir akimirką tyrinėjo, lyg šie būtų kruvini. – O su ja elgiausi blogiausiai – ir tik todėl, kad ji yra ji. Ji atkeliavo manęs išgelbėti, o aš… – Dimitrijus papurtė galvą. – Su ja elgiausi klaikiai. Kaip ir su kitais. Dabar negalėčiau pažvelgti jai į akis. Aš nenusipelniau atleidimo.

– Neišsigalvok, – skubiai pertraukė Lisa. – Ten buvai ne tu. Rouz tau atleis.

– Ne. Tokiam piktadariui nėra atleidimo. Aš nevertas jos meilės, nevertas net būti šalia. Galiu tik… – Dimitrijus priėjo prie Lisos ir, mūsų abiejų nuostabai, atsiklaupė. – Galiu tik atgailauti – atsilyginti tau už tai, kad mane išgelbėjai.

– Dimitrijau, – sutriko Lisa, – aš tau jau sakiau…

– Ta jėga… Jaučiau, kaip sugražini man sielą. Jaučiau, kaip ją gydai. Tai skola, kurios niekada nepajėgsiu grąžinti, bet prisiekiu stengtis iki dienų galo. – Dimitrijus pakėlė akis, jose švietė nuoširdus atsidavimas.

– Nereikia atgailauti. Tu man nieko neskolingas.

– Ir dar kiek skolingas, – prieštaravo Dimitrijus. – Skolingas tau savo gyvybę – savo sielą. Tik taip galiu pamėginti išpirkti kaltes. Žinoma, to negana… bet tai viskas, ką galiu padaryti. – Jis sudėjo rankas. – Prisiekiu, jei tau ko prireiks ir tai bus mano galioje – aš viską padarysiu. Tarnausiu ir ginsiu tave visą gyvenimą. Amžiams prisiekiu tau savo ištikimybę. Padarysiu, ko prašomas.

Lisa jau norėjo sakyti, kad jai to nereikia, bet staiga į galvą šovė klastinga mintis.

– Tada susitik su Rouz.

Dimitrijaus veidą iškreipė skausminga grimasa.

– Kas nori, bet tik ne ji.

– Dimitrijau…

– Maldauju. Dėl tavęs padarysiu viską, bet susitikti su ja… man pernelyg skaudu.

Tikriausiai skausmas ir neviltis Dimitrijaus veide privertė Lisą pakeisti temą. Tokio pažeidžiamo Dimitrijaus ji dar nebuvo mačiusi. Aš irgi. Bet pažeidžiamumas man anaiptol nepasirodė silpnybė, veikiau jau atskleidė sudėtingą asmenybę. Dėl to tik dar labiau jį mylėjau ir troškau padėti.

Lisa vos linktelėjo ir vienas iš sergėtojų pasakė, kad laikas baigėsi. Išeinant Dimitrijus tebeklūpėjo ant kelių, lydėdamas Lisą tokiu žvilgsniu, lyg ji būtų paskutinė jo viltis.

O mano širdį draskė skausmas ir pavydas. Ir pyktis. Tai į mane jis turėtų taip žiūrėti. Kaip jis drįsta? Kaip drįsta dievinti Lisą? Taip, jinai jį išgelbėjo, bet aš dėl jo apkeliavau pusę pasaulio, aš nuolat rizikavau. Ir svarbiausia – aš jį myliu. Kaip jis galėjo atgręžti man nugarą?

Abi su Lisa jautėmės sutrikusios ir prislėgtos, abi nerimavome dėl Dimitrijaus. Kad ir kaip pykau, kad jis nenori susitikti, regėdama jį palaužtą jaučiausi siaubingai. Negalėjau jo tokio matyti. Anksčiau jis toks nebuvo. Tiesa, po išpuolio prieš Akademiją buvo prislėgtas dėl netekčių, bet ši neviltis kitokia. Gili depresija ir kaltės jausmas, iš kurių nepajėgė išsivaduoti. Mudvi su Lisa tai sukrėtė. Dimitrijus visada buvo ryžtingas, pirmas atsitiesdavo po smūgio ir stodavo į kovą.

Bet dabar? Dar nebuvome mačiusios jo tokio ir abi turėjome savo nuomonę, kaip jam padėti. Lisa manė, kad geriausia bus ir toliau su juo kalbėtis kartu įtikinėjant rūmus, jog jis nekelia grėsmės ir jį galima paleisti. Aš norėjau eiti tiesiai pas Dimitrijų, tegu jis ir nenori manęs matyti. Įsilaužti į kalėjimą ir jį išlaisvinti. Po Tarasovo tai turėtų būti vaikų žaidimas. Buvau tikra, kad vos mane išvydęs iškart pamirš savo atgailą. Kas jam šovė galvon, kad neatleisiu? Aš jį myliu ir suprantu. Tik niekaip nesugalvojau, kaip įtikinti kitus, kad jis nebepavojingas… tikriausiai bus daug klyksmų ir durų trankymo.

Lisa žinojo, kad stebėjau jos susitikimą su Dimitrijum, todėl nusprendė manęs neieškoti, nes jos pagalbos reikėjo ligoninėje. Adrianas susmuko nuo išsekimo gydydamas sužeistus sergėtojus. Jam taip nebūdinga, taip nesavanaudiška… Negailėdamas savęs jis padėjo kitiems.

Adrianas.

Dar vienas galvos skausmas. Sugrįžus taip ir nebuvo kada susitikti. Tiesą pasakius, apie jį nė nepagalvojau, tik girdėjau, kad padeda gydyti sužeistuosius. Prieš išvykdama pasakiau, kad net jei Dimitrijus bus išgelbėtas, mūsų santykiai nepasikeis. Praėjo vos viena diena, kaip Dimitrijus čia, o aš jau…

– Lisa…

Nors grįžau į savo mintis, užsimiršusi vis dar sekiau Lisą. Atsišliejęs į ligoninės sieną stovėjo Kristianas. Sprendžiant iš išvaizdos, jau kuris laikas kažko laukė. Spėkit ko.

Lisa sustojo, kaipmat pamiršusi Dimitrijų. Še tai tau… Aišku, norėjau, kad tiedu pagaliau susitaikytų, bet dabar nėra laiko. Dimitrijaus likimas kur kas svarbesnis už balandėlių kivirčus.

Bet Kristianas, regis, pamiršo sarkazmą. Jis susirūpinęs žvelgė į Lisą.

– Kaip gyji? – paklausė. Po tos nakties jie daugiau nesikalbėjo, o visureigyje Lisa buvo pernelyg pavargusi.

– Gerai. – Lisa nejučia palietė savo veidą. – Adrianas mane išgydė.

– Matyt, net ir jis šį tą sugeba.

Taip, vis dėlto Kristianas ir sarkazmas neišskiriami. Bet šiandien jis stengiasi.

– Adrianas sugeba ne tik tai, – atkirto Lisa, neslėpdama šypsenos. – Vos galo negavo gydydamas sergėtojus.

– O pati? Žinojau, kad tik atsipeikėjusi skubėsi jam padėti.

Lisa papurtė galvą.

– Ne. Kai buvau išgydyta, nuėjau aplankyti Dimitrijaus.

Kristiano šypsena akimirksniu dingo.

– Tu su juo kalbėjai?

– Taip. Du kartus.

– Na ir?

– Ką ir?

– Koks jis?

– Toks kaip anksčiau. – Tarsi kažką prisiminusi Lisa susiraukė. – Na, ne visai toks…

– Ar jame liko kiek strigojaus? – Kristianas išsitiesė, jo žydros akys piktai žybtelėjo. – Jei jis vis dar pavojingas, tau nederėtų…

– Ne! – riktelėjo Lisa. – Jis visai nepavojingas. O net jei ir būtų… – Ji žengė į priekį ir atsakė tokiu pat piktu žvilgsniu. – O net jei ir būtų, ne tau man nurodinėti, ką daryti ir ko ne.

Kristianas pabrėžtinai atsiduso.

– O aš maniau, kad tik Rouz krečia nesąmones nesusimąstydama, jog gali žūti.

Smarkiau pasinaudojusi dvasia Lisa buvo pritvinkusi pykčio.

– Nesikišai, kai nusprendžiau suvaryti Dimitrijui kuolelį. Pats mane mokei.

– Tai kas kita. Nebuvo, kas daryti, be to, jei viskas būtų pakrypę į bloga… būčiau jį tiesiog sudeginęs. – Kristianas nužvelgė Lisą nuo galvos iki kojų ne objektyviai vertindamas, o žavėdamasis. – Tačiau man nė nereikėjo. Buvai nepakartojama. Tu susitvarkei. Nežinojau, ar tau pavyks, bet pavyko… o ugnis… Tarsi nejutau jos, nors turėjo pragariškai skaudėti…

Kristiano balse pasigirdo dvejonė, tarsi jis tik dabar būtų supratęs, kas galėjo nutikti Lisai. Pastebėjusi jo nerimą ir susižavėjimą Lisa raustelėjo. Ji palenkė galvą ir keletas plaukų sruogų užkrito ant veido – senas triukas. Bet to nė nereikėjo. Kristianas stovėjo nudelbęs akis.

– Turėjau tai padaryti, – galiausiai pasakė Lisa. – Įsitikinti, ar tai įmanoma.

Kristianas pakėlė galvą.

– Ir kaip? Pavyko? Jame neliko strigojaus?

– Ne. Tik niekas tuo netiki.

– Bet ar galima juos kaltinti? Taip, aš tau padėjau, norėjau, kad pavyktų… bet nežinau, ar nors akimirką nuoširdžiai tuo tikėjau.

Kristianas nusuko žvilgsnį į alyvų krūmą. Kvapas svaigino, bet tolimas ir neramus Kristiano žvilgsnis pasakė Lisai, kad jis galvoja anaiptol ne apie gėles. Ir ne apie Dimitrijų. Staiga supratau, jog Kristianas galvoja apie savo tėvus. Kas, jei dvasios elementas būtų buvęs atrastas tada, kai Ozeros virto strigojais? Ar juos būtų buvę galima išgelbėti?

Nieko nenujausdama, Lisa atsakė:

– Ir aš abejojau. Bet kai tai atsitiko… Patikėjau. Jame neliko strigojaus. Ir dabar turiu jam padėti. Turiu įtikinti kitus. Negaliu leisti, kad jis visą gyvenimą praleistų kalėjime.

Buvo nelengva apsaugoti Dimitrijų nuo sergėtojų kuolelių ir ji krūptelėjo prisiminusi akimirkas po atvertimo, kai visi norėjo jį nužudyti.

Kristianas atsigrežė ir smalsiai pažvelgė į Lisą.

– Ką turėjai omeny sakydama, kad jis toks kaip anksčiau, bet ne visai?

Lisos balsas suvirpėjo.

– Jis… liūdi.

– Liūdi? Turėtų velniškai džiaugtis, kad jį išgelbėjai.

– Ne… tu nesupranti. Jis jaučiasi kaltas dėl to, ką padarė būdamas strigojus. Kaltas, prislėgtas. Dėl visko kaltina save ir netiki, jog jam gali būti atleista.

– Viešpatie aukštielninkas, – nejučia susikeikė Kristianas. Pro šalį einančios morojės krūptelėjo, paskui ėmė šnabždėtis ir nuskubėjo tolyn. Kristianas nekreipė į jas dėmesio. – Bet juk jis dėl to nekaltas…

– Žinau, žinau. Apie tai su juo ir kalbėjau.

– Gal Rouz padėtų?

– Ne, – kaip kirviu nukirto Lisa.

Kristianas laukė paaiškinimo, bet Lisa tylėjo. Kristianą tai suerzino.

– Kodėl ne? Ji turėtų padėti labiau nei kas kitas!

– Nenoriu apie tai kalbėti. – Mano santykiai su Dimitrijum glumino Lisą. Kaip, beje, ir mane pačią. Lisa pasuko prie ligoninės. Pastatas atrodė didingai tarsi pilis, tačiau viduje buvo moderni ligoninė. – Klausyk, man reikia eiti. Ir nespoksok taip.

– Kaip? – paklausė Kristianas, prieidamas arčiau.

– Tuo savo smerkiamu žvilgsniu, kai kas nors būna ne taip, kaip nori tu.

– Aš taip ir nespoksau!

– Dabar spoksai. – Lisa pasitraukė ir pasuko durų link. – Jei nori viską žinoti, pasikalbėsim vėliau, bet dabar neturiu laiko… o jei atvirai… man visai nesinori apie tai kalbėti.

Smerkiamas žvilgsnis – Lisa neklydo – prigeso. Kristianas nervingai prakalbo:

– Gerai. Vėliau. Beje, Lisa…

– Hmm?

– Džiaugiuosi, kad pasveikai. Tavo vakarykštis žygdarbis… nepakartojamas.

Lisos širdis daužėsi, vėjas kedeno Kristianui plaukus.

– Be tavęs nebūčiau to padariusi, – galiausiai tarė. Tada apsigręžė ir įėjo vidun, o aš grįžau į savo mintis.

Vis tiek nežinojau, ko griebtis. Lisa ligoninėje gali praleisti visą dieną, o aš laidydama gerklę prie sergėtojų būstinės kažin ar padėsiu Dimitrijui. Nedaug šansų įpykdyti juos tiek, kad būčiau įmesta į kalėjimą. Tada bent jau būčiau šalia Dimitrijaus. Tačiau greit atsisakiau tokio sumanymo nujausdama, kad vietoj kalėjimo būčiau vėl uždaryta archyve.

Tai ką man daryti? Nieko. Turiu jį pamatyti, bet nežinau kaip. Bjauru neturėti plano. Man neužteko Lisos susitikimo su Dimitrijum, jaučiau, kad labai svarbu pamatyti jį savo, o ne jos akimis. Tas jo liūdesys… begalinė neviltis… Norėjau jį apkabinti ir pasakyti, kad viskas bus gerai. Norėjau pasakyti, kad atleidau ir kad viskas bus kaip buvę. Išsipildys svajonė būti drauge.

Akyse ėmė tvenktis ašaros, prislėgta savo bejėgiškumo grįžau į kambarį ir išsitiesiau ant lovos. Čia daviau ašaroms valią. Pati nežinojau, ko verkiu. Dėl pralieto kraujo, dėl savo sudaužytos širdies ar dėl Dimitrijaus liūdesio. Ar žiaurių aplinkybių, sugriovusių mūsų gyvenimą. Rinktis tikrai buvo iš ko.

Kambaryje praleidau didesnę dienos dalį, liūdėjau ir kamavausi. Iš galvos neišėjo Lisos susitikimas su Dimitrijum – ką jis kalbėjo, kaip atrodė. Visai praradau laiko nuojautą. Mano kančias nutraukė beldimas į duris.

Skubiai nusibraukusi akis atidariau duris ir išvydau Adrianą.

– Labas, – pasakiau šiek tiek stebėdamasi ir jausdamasi kalta, kad žliumbiu dėl kito. Dar nebuvau pasiruošusi susitikti su Adrianu, bet ką padarysi. – Užeisi?

– Norėčiau, mažoji dampyre. – Man pasirodė, kad jis kažkur skuba ir visai nenusiteikęs šnekėtis apie mūsų santykius. – Bet užsukau tik perduoti kvietimo.

– Kvietimo? – paklausiau. Mano mintys tebesisuko apie Dimitrijų. Dimitrijus, Dimitrijus, Dimitrijus…

– Kvietimo į vakarėlį.

DEVYNIOLIKTAS

– IŠPROTĖJAI?

Kaip visada išgirdęs iš manęs tokį klausimą, Adrianas tik priekaištingai dėbtelėjo. Atsidususi pamėginau dar sykį.

– Vakarėlis? To jau per daug netgi tau. Žuvo sergėtojai. Priscila Voda. – Nutariau, kad apie prisikėlusius kol kas verčiau neužsiminti. – Dabar netinka gerti iki žemės graibymo.

Laukiau, kol Adrianas atsikirs, kad gerti iki žemės graibymo visada tinka, bet jis išliko rimtas.

– Tiesą sakant, vakarėlis rengiamas žuvusiesiems pagerbti. Niekas nesiruošia gerti. Vakarėlis – netinkamas žodis. Tai… – Jis susiraukė. – Ypatingas renginys. Elitinis.

– Visi kilmingųjų vakarėliai elitiniai, – leptelėjau.

– Taip, bet į šitą pakviesti ne visi kilmingieji. Tik… elito elitas.

Kuo toliau, tuo gražiau.

– Adrianai…

– Ne, išklausyk. – Susierzinęs jis ranka persibraukė plaukus. – Tai ne vakarėlis, o veikiau apeigos. Sena tradicija. Nė nežinau, iš kur. Regis, iš Rumunijos. Budynės. Mirusiųjų pagerbimas. Paslaptis, per seniausias gimines perduodama iš kartos į kartą.

Prieš akis iškilo Šv. Vladimiro akademijoje gyvavusi slapta brolija.

– Tikiuosi, nieko panašaus į Mana?

– Ne, prisiekiu. Prašau, Rouz. Pats nenoriu eiti, bet mama liepia, tad norėčiau, kad būtum šalia.

Žodžiai „elitinis“ ir „seniausios giminės“ skambėjo grėsmingai.

– Ar dalyvaus ir kiti dampyrai?

– Ne. – Tada paskubomis pridūrė: – Bet aš susitariau, kad pakviestų ir tuos, kurių draugija apsidžiaugsi. Taip bus geriau mums abiem.

– Lisą? – spėjau. Jei kieno giminė ir gerbiama, tai jos.

– Taip. Buvau sutikęs ją ligoninėje. Reagavo panašiai kaip tu.

Nusišypsojau. Nugalėjo smalsumas. Norėjau daugiau paklausinėti Lisą apie susitikimą su Dimitrijum ir žinojau, kad ji dėl to manęs privengia. Tad jei norėdama pasiekti tikslą turėsiu dalyvauti kvailame kilmingųjų rituale, tebūnie.

– Ką dar?

– Tuos, kurie tau patinka.

– Gerai. Nenori sakyti, nereikia. Nueisiu į tą jūsų kulto susitikimą.

Adrianas man atsakė šypsena.

– Ne visai kulto, mažoji dampyre. Mes tik pagerbsime kritusius kovoje. – Jis atkišo ranką ir paglostė man skruostą. – Džiaugiuosi… Dieve, kaip džiaugiuosi, kad nesi viena iš jų. Nenumanai, kaip… – Jo balsas virptelėjo, šypsena užgeso. – Nežinai, kaip nerimavau. Slinko minutės, o aš nežinojau, kaip tu… Tikra kančia. Net išgirdęs, jog tau nieko nenutiko, vis tiek klausinėjau, kaip tu. Ar kas matė, kaip koveisi, ar nesi sužeista…

Gerklėje įstrigo gumulas. Grįžusi neturėjau kada susitikti su Adrianu, bet galėjau bent jau perduoti žinutę. Suspaudžiau jam ranką ir mėginau pajuokauti apie rimtus dalykus.

– Ir ką tau pasakė? Gerai koviausi?

– Taip. Visi sakė, kad buvai nepakartojama. Tai pasiekė ir tetos Tatjanos ausis, padarė jai įspūdį.

Oho. Kokia staigmena. Norėjau paklausinėti daugiau, bet tolesni Adriano žodžiai mane sulaikė.

– Dar girdėjau, kaip visiems pliauški apie Belikovą. Ir kad šįryt laužeisi į kalėjimą.

Nudelbiau akis.

– A, taip. Atleisk, bet turėjau…

– Ne, ne. – Adriano balsas buvo liūdnas. – Neatsiprašinėk, aš suprantu.

Nustebusi pakėliau akis.

– Tikrai?

– Ko kito galėjau tikėtis jam grįžus.

Dvejodama žvelgiau į rimtą Adriano veidą.

– Prisimenu, ką sakei anksčiau…

Jis linktelėjo, paskui kreivai nusišypsojo.

– Aišku, aš netikėjau, kad jums pavyks. Lisa papasakojo, kokią naudojo magiją, bet… Gerasis Dieve. Nemanau, kad man kada nors pavyktų.

– Tu tiki? – paklausiau. – Tiki, kad jis nebe strigojus?

– Taip. Lisa taip sakė, o aš ja tikiu. Be to, iš tolo mačiau jį saulėje. Tik nežinau, ar tau reikėtų su juo susitikti.

– Ar tik nepavydi?

Neturėjau jokios teisės jo kaltinti, turint omeny, kad pati pastaruoju metu galvojau tik apie Dimitrijų.

– Aišku, pavydžiu, – nesigynė Adrianas. – O ko tikėjaisi? Sugrįžo tavo buvusi meilė – ir ne šiaip sugrįžo, prisikėlė iš mirusiųjų. Negaliu pasakyti, kad tuo džiaugiuosi. Ir visiškai suprantu, jog esi sutrikusi.

– Aš tau jau sakiau…

– Žinau, žinau. – Adrianas neatrodė itin nusiminęs. Atvirkščiai, greičiau apsišarvavęs kantrybe. – Sakei, jo sugrįžimas nepakeis mudviejų santykių. Tačiau manyti ir jausti iš tiesų – visai kas kita.

– Ką nori pasakyti? – sutrikau.

– Man tavęs reikia, Rouz. – Adrianas smarkiau suspaudė man ranką. – Seniai reikia. Trokštu būti su tavim, tave saugoti… Nors iš tiesų tavo pareiga saugoti mane.

Nevalingai nusijuokiau.

– Kartais tu pats sau keli didesnę grėsmę nei strigojai. Beje, užuodžiu cigarečių dūmus.

– Ei, aš ir nesakiau, kad esu tobulas. Bet tu klysti. Pavojingiausia mano gyvenime esi tu.

– Adrianai…

– Palauk. – Jis prispaudė pirštą man prie lūpų. – Paklausyk. Būčiau kvailas, jei manyčiau, kad tavo eks sugrįžimas tavęs nepaveiks. Ar noriu, kad su juo matytumeis? Aišku, ne. Tai elementaru. Bet viskas kur kas sudėtingiau. Tikiu, kad jis vėl dampyras. Tikrai tikiu. Bet…

– Bet kas? – man pasidarė smalsu.

– Jei jis nebe strigojus, tai dar nerodo, kad jame neliko nieko strigojiška. Paklausyk, – sulaikė mane Adrianas, pamatęs, kad ketinu prieštarauti. – Nesakau, kad jis blogis ar panašiai. Bet tai, ką jam teko patirti… Tai rimta. Pernelyg rimta. O mes apie atsivertimą nieko nežinom. Kokį pėdsaką jam paliko toks gyvenimas? Ar neprasiverš ankstesnis žiaurumas? Man neramu dėl to, Rouz. Aš tave pažįstu. Žinau, kad mėginsi su juo susitikti. Tik ar tai saugu? To niekas nežino. Mes nieko nežinom. Jis gali būti pavojingas.

Kristianas tą patį sakė Lisai. Atidžiai nužvelgiau Adrianą. Aišku, tai parankus pretekstas laikyti mane toliau nuo Dimitrijaus. Tačiau žaliose akyse perskaičiau tiesą. Jis bijo Dimitrijaus žiaurumo. Adrianas atvirai pripažino pavydįs – mane tai žavėjo. Jis neuždraudė matytis su Dimitrijum, nenurodinėjo, ką daryti. Man patiko ir tai. Ištiesiau ranką ir sunėriau savo pirštus su Adriano.

– Jis nekelia grėsmės. Jis… prislėgtas. Prislėgtas to, ką padarė. Jį graužia kaltė.

– Galiu įsivaizduoti. Ir aš sau tikriausiai neatleisčiau, jei keturis mėnesius būčiau skerdęs visus iš eilės. – Adrianas prisitraukė mane ir pabučiavo į kaktą. – Visų labui – ir labiausiai jo paties – tikiuosi, kad jis toks, koks buvo. Tačiau būk atsargi, gerai?

– Būsiu, – pabučiavau Adrianą į skruostą. – Kaip visada.

Adrianas nusišypsojo ir mane paleido.

– Nieko daugiau ir nesitikėjau. Dabar turiu aplankyti tėvus. Ateisiu tavęs ketvirtą, tiks?

– Taip. Ką man apsirengti?

– Tiesiog gražią suknelę.

Į galvą šovė mintis.

– Jei ten rinksis elito elitas, kaip pravesi niekingą dampyrę?

– Su ja.

Adrianas pasilenkė ir pakėlė nuo žemės maišelį. Susidomėjusi pažvelgiau į vidų ir aiktelėjau. Ten buvo kaukė, dengianti viršutinę veido dalį. Ji buvo papuošta auksiniais ir žaliais lapais, inkrustuota brangakmenių gėlėmis.

– Kaukė? – nustebau. – Mes ten būsim su kaukėm? Kas čia, Helovinas?

Adrianas tik mirktelėjo.

– Susitiksim ketvirtą.

Tačiau kaukes užsidėjom tik atvykę į budynes. Renginys buvo itin slaptas, todėl Adrianas pasakė, kad bus geriau, jei eidami neatkreipsim pašalinių dėmesio. Taigi nors buvom pasipuošę – aš vilkėjau tą pačią suknelę kaip per vakarienę su Adriano tėvais, – niekas nekreipė į mus dėmesio (mažiau nei paprastai). Be to, jau buvo vėlu ir visi ruošėsi miegoti.

Apeigų vieta mane nustebino. Tai buvo vienas iš pastatų, kuriame gyveno nekilmingi rūmų tarnautojai, netoli Mijos namų. Kas būtų pamanęs, kad elitinis kilmingųjų susitikimas vyks paprastų mirtingųjų namuose? Bet į butus mes ir nėjom. Viduje Adrianas davė ženklą užsidėti kaukes ir nusivedė mane prie durų, primenančių valytojos spintos duris.

Bet ne. Už durų buvo laiptai, vedantys žemyn į tamsą. Apačioje nieko nebuvo matyti ir aš instinktyviai įsitempiau. Kaip sergėtoja, visada turėjau žinoti, kur esu. Bet Adrianas atrodė ramus ir tvirtas, tad patikėjau, kad jis netempia manęs ant kokio aukojimo altoriaus. Kad ir kaip nesmagu prisipažinti, paslaptingosios budynės kuriam laikui privertė pamiršti Dimitrijų.

Nusileidę priėjome duris, jas saugojo du sargybiniai. Abu morojai, abu kaukėti, pasirengę bet kokiems netikėtumams. Jie nieko nepasakė, tik klausiamai sužiuro. Adrianas ištarė kelis žodžius, kurie man nuskambėjo rumuniškai, tada vienas jų atrakino duris ir rankos mostu pakvietė užeiti.

– Slaptažodis? – sumurmėjau Adrianui į ausį.

– Netgi du. Vienas tau ir vienas man. Kiekvienas svečias turi savo.

Patekome į siaurą tunelį, apšviestą ant sienų kabančių deglų. Jų liepsnos metė keisčiausius šešėlius. Iš tolumos atsklido keistai įprastas balsų gaudesys, kaip bet kuriame vakarėlyje. Iš Adriano pasakojimo tikėjausi išgirsti būgnų dundesį ir kartojamus užkeikimus.

Palingavau galvą.

– Na, žinoma. Slapti viduramžių požemiai po rūmais. Keista, kad ant sienų nekaba grandinės.

– Baisu? – paerzino Adrianas, spustelėdamas man ranką.

– Šitai? Tikrai ne. Rouz Hetavėj baisybių skalėje tai užimtų…

Man nebaigus sakinio atsidūrėme milžiniškoje skliautuotoje salėje. Kažin kaip giliai esam po žeme, susimąsčiau mėgindama prisiminti, kiek laiko čia leidomės. Geležiniai lubų kandeliabrai metė tokius pat vaiduokliškus šešėlius kaip ir deglai. Sienos akmeninės, šlifuoto rausvai pilko akmens. Požemis dvelkė praėjusiais amžiais, nors buvo ir šiuolaikiškų detalių. Tipiškas kilmingųjų stilius.

Salėje būreliais stoviniavo koks penkiasdešimt svečių. Visi su vakariniais drabužiais ir kaukėmis. Skirtingomis. Vienos gėlėtos kaip mano, kitos su gyvūnų motyvais. Buvo ir geometrinių raštų. Nors kaukės dengė tik pusę veido, prieblanda trukdė atpažinti savininkus. Atidžiai nužiūrinėjau svečius tikėdamasi, jog ką nors pavyks atpažinti iš smulkmenų.

Adrianas mane nusivedė į salės pakraštį. Iš čia pamačiau didžiulį akmeninį aukurą. Nors jis nedegė, visi nuo jo laikėsi atokiau. Akimirką mane apėmė déjà vu, prisiminiau Sibirą. Ten dalyvau panašiose apeigose – tiesa, be kaukių ar slaptažodžių, – kai kieme sėdėjome apie laužus. Apeigos buvo surengtos Dimitrijaus garbei ir visi jį pažinojusieji dalijosi prisiminimais.

Norėjau atidžiau apžiūrėti aukurą, bet Adrianas neleido.

– Neatkreipk į save dėmesio, – perspėjo jis.

– Aš tik dairausi.

– Taip, bet užtenka vieno žvilgsnio, kad suprastum, jog iš susirinkusiųjų esi žemiausia. Akivaizdu, kad tu dampyrė. Nepamiršk, čia suėję senųjų giminių atstovai.

Susiraukiau, kiek tik leido kaukė.

– Man sakei, jog susitarei, kad būčiau pakviesta. – Adrianui nieko neatsakius, sudejavau: – Vadinasi, pravedei mane slapčia? Jei taip, tai čia sušikta apsauga.

Adrianas įsižeidė.

– Ei, mes turėjom slaptažodžius, o čia jų pakanka. Pavogiau… pasiskolinau juos iš mamos sąrašo.

– Tai tavo mama padėjo tai surengti?

– Taip. Ji kilusi iš Tarų šeimos, kuri nuo seno priklauso šiam ratui. Po išpuolio prieš Akademiją čia turėjo vykti didinga ceremonija.

Sukau galvą, ką apie visa tai manau. Šiaip nemėgau snobų, pabrėžiančių savo statusą, kita vertus, negalėjau jų kaltinti už tai, kad norėjo pagerbti žuvusiuosius, ypač kai dauguma jų buvo dampyrai. Mane tebekamavo prisiminimai apie strigojų išpuolį prieš Akademiją. Staiga pajutau, kaip į mane smelkiasi panašūs jausmai.

– Lisa čia, – pasakiau žvalgydamasi. Jaučiau, kad ji šalia, bet pastebėti ją kaukių ir šešėlių jūroje buvo nelengva. – Štai ten.

Ji stovėjo viena, rausva suknele ir baltai auksine kauke su gulbėmis. Pajutau, kad ji irgi ieško pažįstamų. Norėjau prieiti, bet Adrianas sulaikė, pažadėjo atvesti ją pats.

– Ką visa tai reiškia? – paklausė priėjusi Lisa.

– Maniau, tu žinai, – atsakiau. – Slapti kilmingųjų susitikimai.

– Nieko apie tai nežinau, – prisipažino Lisa. – Mane čia pakvietė karalienė. Pasakė, kad tai mūsų paveldo dalis ir kad niekam apie tai nepasakočiau. Bet paskui Adrianas pasakė, kad turiu ateiti dėl tavęs.

– Tave pakvietė pati Tatjana! – šūktelėjau. Nors ko čia stebėtis. Lisa ne iš tų, kurie kur nors patenka slapta. Aišku, ji gavo kvietimą, nors maniau, jog tai Adriano darbas. Neramiai apsidairiau. – Ar čia yra ir ji?

– Turėtų būti, – abejingai atsakė Adrianas. Kaip visada tetos buvimas jam nedarė tokio įspūdžio kaip mums. – Ei, ir Kristianas čia. Su ugnies kauke.

Neturiu supratimo, kaip jis atpažino Kristianą, nors kaukė daug ką pasakė. Ūgiu ir tamsiais plaukais Kristianas nė kiek nesiskyrė nuo kitų morojų, jis netgi šnekėjosi – visiškai jam nebūdinga – su kažkokia mergina.

– Kristianas tai tikrai negalėjo gauti kvietimo, – paprieštaravau.

Net jei Ozeros ir būtų buvę kviesti, Kristianas nebūtų ėjęs.

– Jis ir negavo. – Adrianas rankos mostelėjimu pakvietė Kristianą. – Pasakiau jam slaptažodį, pavogtą iš mamos.

Nustėrusi pažvelgiau į Adrianą.

– Kiek iš viso jų pavogei?

– Užtektinai.

– Prašau visų dėmesio!

Per salę nuaidėjo stiprus vyriškas balsas. Adrianas nutilo, Kristianas sustojo. Nusivaipęs jis grįžo atgal ir liko atskirtas nuo mūsų. Atrodo, nebus kada paklausinėti Lisą apie Dimitrijų.

Tarsi išgirdę nebylią komandą visi ėmė rinktis aplink aukurą. Salėje nebuvo tiek vietos, kad sustotume ratu viena eile, todėl likau morojams už nugarų. Lisa stovėjo šalia, bet jos žvilgsnis buvo nukreiptas į Kristianą. Ji nusiminė, kad šis nespėjo prie mūsų prieiti.

– Šįvakar pagerbsime sielas tų, kurie žuvo kaudamiesi su seniai mus persekiojančiomis blogio jėgomis, – kalbėjo vyras, prieš tai paprašęs dėmesio.

Jo juoda kaukė buvo išraizgyta sidabrinėm gijom. Man nepavyko atpažinti vyriškio. Matyt, kažkas iš senos giminės, pasižymintis oratoriaus talentu. Adrianas tai patvirtino.

– Tai Entonis Badika. Jis nuolat skiriamas vedančiuoju.

Man Entonis labiau priminė sektos lyderį nei renginio vedėją, bet nutylėjau, kad neatkreipčiau į save dėmesio.

– Šįvakar juos pagerbsime, – pasakė Entonis.

Krūptelėjau, kai visi svečiai pakartojo tuos pačius žodžius. Mudvi su Lisa išgąstingai susižvelgėm. Matyt, kitiems buvo išdalyti tekstai.

– Jie per anksti buvo atimti iš mūsų, – postringavo toliau Entonis. – Šįvakar juos pagerbsime.

Na, jei tik tiek reikia prisiminti, nieko baisaus. Entonis pasakojo, kokia tai tragedija, mes atsakinėjome tais pačiais žodžiais.

Keista apeiga, bet mane persmelkė Lisos liūdesys. Priscila jai visada buvo gera, o ir su manim elgėsi mandagiai. Nors Grantas trumpai buvo Lisos sergėtoju, jis jai padėjo ir ją saugojo. Jei ne Granto pamokos, Dimitrijus tebebūtų strigojus. Pamažu mane apėmė gedulinga nuotaika, ir nors maniau, jog prisiminti mirusius galima ir kitaip, džiaugiausi, kad jie yra pagerbiami.

Dar kelis kartus pakartojus tuos pačius žodžius Entonis davė ženklą. Į priekį išėjo moteris su spindinčia smaragdine kauke ir deglu rankoje. Pajutau, kaip šalia krustelėjo Adrianas.

– Mano mieloji mamytė, – sumurmėjo jis.

Dabar nesunkiai atpažinau Danielą. Ji sviedė deglą į aukurą ir šis užsiliepsnojo. Matyt, kažkas prieš tai pašlakstė malkas degiu skysčiu ar degtine. O gal ir tuo, ir tuo. Nieko keisto, kad visi svečiai stovėjo atokiau. Daniela pasislėpė minioje, į priekį išėjo kita moteris, laikanti padėklą su aukso taurėmis. Eidama ratu kiekvienam padavė po taurę. Padėklui ištuštėjus ją pakeitė kita.

Kai visi turėjo taures, Entonis tarė:

– Dabar pakelkime taures ir išgerkime už mirusiuosius, kad jų sielos atrastų ramybę.

Nejaukiai pasimuisčiau. Visi kalba apie neramias sielas nesuprasdami, ką iš tiesų tai reiškia. Būdama šešėlio pabučiuota galėjau matyti tokias klajūnes sielas, ir praėjo nemažai laiko, kol išmokau jų neprisileisti. Jos visada buvo šalia, teko labai pasistengti, kad jų nematyčiau. Įdomu, ar dabar panorėjusi jas išvysčiau? Ar čia būtų ir tą naktį žuvusiųjų sielos?

Gavęs taurę Adrianas pauostė ir susiraukė. Išsigandusi pauosčiau savąją.

– Vynas. Ačiū Dievui, – sušnibždėjau jam. – Iš tavo veido pamaniau, jog čia kraujas.

Prisiminiau, kaip Adrianas nemėgsta kraujo, tekančio ne tiesiai iš venos.

– Ne, – sumurmėjo jis. – Tiesiog prastas vynas.

Kai visi gurkštelėjo iš taurių, Entonis savąją abiem rankom iškėlė virš galvos. Už nugaros liepsnojantis laužas jam suteikė demonišką pavidalą.

– Išgerkime už Priscilą Vodą.

Jis nuleido taurę ir gurkštelėjo. Visi padarė tą patį, išskyrus Adrianą – tas išmaukė kone pusę, nors pats ką tik peikė vyną. Entonis vėl iškėlė taurę.

– Išgerkime už Džeimsą Vilketą.

Kartodama prisiminiau, kad Džeimsas buvo vienas iš Priscilos sergėtojų. Negalėjau patikėti – kilmingieji iš tiesų pagerbia dampyrus. Vienas po kito buvo vardijami sergėtojai, mažais gurkšneliais gėriau vyną nenorėdama apsinešti. Greitai Adrianui teks vaidinti, kad geria, nes jam neliks vyno.

Išvardijęs visus žuvusiuosius Entonis iškėlė taurę ir priėjo prie ugnies, nuo jos sklido stiprus karštis. Suknelė prilipo man prie nugaros.

– Už visus, kuriuos pražudė blogio jėgos. Pagerbiame jūsų sielas ir tikimės, kad jos atras ramybę kitame pasaulyje.

Ir šliūkštelėjo likusį vyną į liepsnas.

Kalbos apie šalia mūsų nerimstančias sielas prieštaravo krikščionių – pagrindinės morojų religijos – dogmoms. Susimąsčiau, kiek šioms apeigoms metų. Vėl apėmė pagunda išvysti dvasias, bet pabūgau to, ką galiu pamatyti. Be to, visi ėmė pilti savo vyną į ugnį. Po vieną, pagal laikrodžio rodyklę, kiekvienas ėjo prie aukuro. Viskas vyko tyloje, buvo girdėti tik ugnies ir malkų spragsėjimas. Kiti pagarbiai stebėjo.

Kai atėjo mano eilė, iš paskutiniųjų stengiausi nedrebėti. Nepamiršau, kad Adrianas atsivedė mane slapta. Čia neįleidžiami net nekilmingi morojai, ką jau kalbėti apie dampyrus. Ką jie man padarytų? Išbartų? Išmestų? Sudegintų?

Tačiau baiminausi be pagrindo. Man liejant vyną niekas nieko nepasakė ir nepadarė. Po kelių akimirkų mane pakeitė Adrianas, aš atsistojau prie Lisos.

Kai visi išliejo vyną, prisiminėme mirusiuosius pagerbdami juos tylos minute. Dalyvavau gelbėjimo misijoje, todėl turėjau ką prisiminti. Ir jokia pasaulio tyla jų jau nesugrąžins.

Paskui visi išsiskirstė, įtampa atslūgo. Kaip ir bet kokiame vakarėlyje svečiai pasidalijo būreliais. Ant kai kurių veidų buvo matyti ašarų pėdsakai.

– Dauguma mėgo Priscilą, – pareiškiau.

Adrianas pasuko prie stalo, paslaptingai atsiradusio per apeigas. Jis stovėjo prie sienos ir buvo nukrautas vaisiais, sūriais ir vynu. Savaime suprantama, Adrianas prisipylė taurę.

– Ne visi jos verkia, – pasakė jis.

– Nelabai tikisi, kad morojai verktų dampyrų, – atkirtau. – Niekas jų nė nepažinojo.

– Netiesa.

Lisa iškart suprato, ką jis norėjo pasakyti.

– Ten buvo ne tik rūmų sergėtojai – dauguma dalyvavusių misijoje buvo asmeniniai morojų sergėtojai.

Ji teisi, staiga supratau. Pernelyg daug ten mūsų buvo. Dauguma šių morojų neteko savo sergėtojų. Nepaisant paniekos, kurią paprastai jaučiu kilmingiesiems, žinojau, jog kai kurie su sergėtojais palaiko draugiškus santykius ir yra prie jų prisirišę.

– Kokia nesąmonė, – išgirdome pažįstamą balsą ir atsigrežę išvydome Kristianą. – Taip ir nesupratau, ar laidojam mirusiuosius, ar kviečiam šėtoną. Tarsi ir tai, ir tai.

– Nutilk, – pasakiau nustebindama pati save. – Vakar jie dėl tavęs padėjo galvas. Kad ir kokios apeigos, turėtum juos pagerbti.

Kristiano veidas iškart surimtėjo.

– Tu teisi.

Priėjus Kristianui pajutau, kaip apsidžiaugė Lisa. Siaubingi išgyvenimai juos suartino, prisiminiau, kokie švelnūs jie buvo vienas kitam grįžtant atgal. Ji šiltai į jį pasižiūrėjo ir kaip atsaką gavo nedrąsią šypseną. Gal iš viso to išeis ir kas gero. Gal jie pagaliau susitaikys.

O gal ir ne.

Adrianas plačiai išsišiepė.

– Labas. Džiaugiuosi, kad atėjai.

Akimirką pamaniau, kad jis kalba su Kristianu. Paskui išvydau merginą, prisidengusią povo kauke. Anksčiau neatkreipiau dėmesio, kad ji laikosi arčiau mūsų. Įsižiūrėjusi geriau išvydau žydras akis ir auksines garbanas. Mija.

– Kaip čia patekai? – paklausiau.

Ji nusišypsojo.

– Adrianas man suveikė slaptažodį.

– Kaip, matyt, ir pusei čia susirinkusiųjų.

Adrianas atrodė labai patenkintas savim.

– Matai? – pasakė man šypsodamasis. – Sakiau, tau patiks. Visi draugeliai čia. Beveik.

– Vienos iš keisčiausių apeigų, kokias yra tekę matyti, – tarė Mija, dairydamasi aplinkui. – Tik nesuprantu, kam tas slaptumas pagerbiant žuvusiuosius. Kodėl jie nepalaukė laidotuvių?

Adrianas gūžtelėjo pečiais.

– Jau sakiau, tai senovinės apeigos, Senojo Pasaulio palikimas, ir jiems tai atrodo svarbu. Girdėjau, anksčiau jos būdavo rafinuotesnės. Čia moderni versija.

Staiga man dingtelėjo, kad Lisa nepratarė nė žodžio nuo tada, kai išvydo Miją. Slystelėjusi į jos mintis pajutau deginantį pavydą ir neapykantą. Aš niekaip negalėjau patikėti, kad Kristianas susidomėtų Mija. Na gerai, gerai, man apskritai buvo sunku įsivaizduoti jį su kita. Jau jų draugystė su Lisa buvo nepaprastas įvykis. Tačiau Lisa manė kitaip. Tik ir matė jį su kitomis. Mums šnekantis Lisos draugiškumas vėso ir ji darėsi vis atšiauresnė.

– Tai tiesa? – paklausė Mija, nejausdama Lisos įsiūčio. – Dimitrijus… prisikėlė?

Mudvi su Lisa susižvelgėme.

– Taip, – atsakiau tvirtai. – Jis dampyras, tik niekas tuo netiki. Pusgalvių draugija.

– Jis ką tik prisikėlė, mažoji dampyre. – Adriano balsas buvo tylus, jis aiškiai jautėsi nejaukiai. – Nesitikėk, kad visi iškart jį priims.

– Jie tikrai kvailiai, – piktai pareiškė Lisa. – Užtenka su juo pasikalbėti, kad suprastum, jog jis nebe strigojus. Mėginu įtikinti paleisti Dimitrijų iš kalėjimo, kad patys pamatytų.

Verčiau jau stengtųsi įtikinti Dimitrijų susitikti su manim, bet dabar ne laikas apie tai. Stebėdama svečius pagalvojau, ar jiems bus sunku priimti Dimitrijų, nes jis kaltas dėl jų artimųjų mirčių. Ir nors jis tai darė ne savo valia, mirusiųjų nebeprikelsi.

Lisa nerimavo. Kristiano artumas ją nervino. Ji nekantravo eiti aplankyti Dimitrijaus.

– Kiek dar čia užtruksim? Man reikia…

– Kas gi čia tokia?

Išgirdę Entonio balsą visi kaip vienas atsigręžėm. Turint omeny, jog čia patekom neteisėtai, jis galėjo kreiptis į bet kurį iš mūsų. Tačiau jo žvilgsnis išsklaidė abejones.

Entonis kreipėsi į mane.

DVIDEŠIMTAS

– TU NE MOROJĖ. – Nors jis nešaukė, to užteko patraukti aplinkinių dėmesį. – Tu Rouz Hetavėj, ar ne? Kaip drįsti savo negrynu krauju teršti mūsų šventą…

– Gana, – šalia nuaidėjo didingas balsas. – Išsiaiškinsiu pati.

Nors veidą dengė kaukė, balsą pažinau kaipmat. Prieš mus stovėjo pati Tatjana. Pilka suknelė ilgomis rankovėmis, sidabrinė gėlių kaukė. Atkreipiau į ją dėmesį anksčiau, tik nesupratau, kad tai ji. Kol neprakalbo, niekuo nesiskyrė iš kitų svečių.

Visi nuščiuvo. Prie mūsų atskubėjo Daniela Ivaškova. Pažinus mane jos akys išsiplėtė iš nuostabos.

– Adrianai… – prakalbo ji.

Bet Tatjana ją nutraukė:

– Eime su manim.

Tai buvo įsakymas, kuriam privalėjau paklusti. Ji apsisuko ir greitai nužingsniavo prie išėjimo. Nuskubėjau paskui Tatjaną, man iš paskos – Adrianas su Daniela.

Tik išėjus į deglais apšviestą koridorių Daniela užsipuolė Adrianą.

– Ką sau galvoji? Žinai, jog neprieštarauju, kad retkarčiais kur nors pasikviestum Rouz, bet šitai…

– Nederama, – sausai tarstelėjo Tatjana. – Nors kaip dampyrei, jai vertėjo pamatyti, kaip pagerbiama sergėtojų auka.

Nustėrę tylėjome. Pirmoji atsipeikėjo Daniela.

– Taip, tačiau tradicijos…

Tatjana ją pertraukė:

– Aš išmanau tradicijas. Buvo pažeistas etiketas, bet Rozmari dalyvavimas niekam nepakenkė. Priscilos netektis…

Nesakau, kad Tatjana užsikirto, bet jos balsas virptelėjo. Nė nedingtelėjo, kad ji būtų galėjusi turėti geriausią draugę, bet, matyt, Priscila tokia buvo. Kaip elgčiausi aš netekusi Lisos? Tikrai nesugebėčiau taip tvardytis.

– Priscilos netektis lydės mane visą gyvenimą, – galiausiai užbaigė Tatjana. Jos žvilgsnis įsmigo į mane. – Tikiuosi, supranti, kaip vertiname tave ir kitus sergėtojus, kaip mums jūsų reikia. Žinau, kartais jaučiatės nieko verti. Taip nėra. Žuvusieji sergėtojų gretose atvėrė tuštumą ir mes tapome dar pažeidžiamesni.

Linktelėjau spėliodama, kodėl Tatjana nepaleido gerklės, neliepė nešdintis.

– Tai didelė netektis, – pasakiau. – Dar blogiau, kad strigojai ėmė puldinėti gaujomis. Ne visada pajėgiame duoti atkirtį.

Tatjana linktelėjo, aiškiai stebėdamasi, kad dėl ko nors sutariame. Aš stebėjausi ne mažiau už ją.

– Žinojau, kad suprasi. Vis dėlto… – Karalienė atsigręžė į Adrianą. – Nederėjo jos kviesti. Reikia gerbti tradicijas.

– Atleiskit, teta Tatjana, – sumikčiojo Adrianas. – Tiesiog pamaniau, kad Rouz vertėtų tai pamatyti.

– Tikiuosi, niekam apie tai nepasakosi? – paklausė manęs Daniela. – Dauguma svečių labai konservatyvūs. Jie nenorėtų, kad pasklistų kalbos.

Kad su kaukėm gėrė prie laužo? Taip, tikrai yra ką slėpti.

– Niekam nesakysiu, – patikinau jas.

– Gerai, – pasakė Tatjana. – O dabar verčiau eik, jei išeisi, kol… ar ten Kristianas Ozera? – Jos akys užkliuvo už vieno svečio.

– Taip, – choru atsakėm su Adrianu.

– Bet jis negavo kvietimo! – šūktelėjo Daniela. – Čia irgi tavo darbas?

– Veikiau jau mano genijaus, – nesikuklino Adrianas.

– Abejoju, ar jį kas pažins, jei tik mandagiai elgsis, – atsiduso Tatjana. – Esu tikra, jis tik ieško dingsties susitikti su Vasilisa.

– Ten ne Lisa, – leptelėjau negalvodama.

Lisa stovėjo atgręžusi Kristianui nugarą ir šnekėjosi su vienu iš svečių, neramiai žvilgčiodama į mane.

– Tai kas ji? – paklausė Tatjana.

Prakeikimas.

– Mija Rinaldi, mūsų draugė iš Šv. Vladimiro akademijos.

Vieną akimirką net norėjau sumeluoti ir pasakyti kurią nors kilmingųjų pavardę – kai kurios šeimos tokios didelės, kad visų neįmanoma pažinti.

– Rinaldi, – susiraukė Tatjana. – Regis, pažįstu tarną tokia pavarde.

Mane nustebino, kad ji prisimena tarnų pavardes. Nuomonė apie karalienę dar labiau pasikeitė.

– Tarnas? – Daniela grėsmingai pažvelgė į sūnų. – Ko dar čia prikvietei?

– Daugiau nieko. Bet jei būčiau turėjęs daugiau laiko, tikriausiai būčiau pakvietęs ir Edį. Gal net mažvaikę Džil.

Daniela krūptelėjo.

– Mažvaikę Džil?

– Tai tik pravardė, – skubiai įsikišau, kad Adrianas ko neleptelėtų. Nesinorėjo visko dar labiau komplikuoti. – Taip kartais vadiname Džil Mastrano.

Nei Tatjanai, nei Danielai tai nepasirodė juokinga.

– Na, regis, niekas nesuprato, kad čia esama pašalinių, – pasakė Daniela, linktelėdama Kristiano ir Mijos pusėn. – Nors gandai apie Rouz netruks pasklisti.

– Atsiprašau, – pasakiau gailėdamasi, kad per mane ji gali turėti nemalonumų.

– Nieko nebepakeisi, – nuvargusiu balsu tarė Tatjana. – O tu verčiau eik, tegu visi mano, kad buvai kaip reikiant išbarta. Adrianai, tu grįši su mumis ir pasirūpinsi, kad kiti tavo „svečiai“ neatkreiptų niekieno dėmesio. Ir kad tai būtų paskutinis kartas.

– Paskutinis, – beveik įtikinamai pamelavo jis.

Jie sukosi eiti, bet Tatjana dar kartą atsigręžė.

– Kad ir kaip ten būtų, nepamiršk, ką šįvakar čia matei. Mums jūsų reikia.

Linktelėjau apimta pasididžiavimo, kad esame pripažinti. Tatjana su Adrianu ir jo motina grįžo į salę. Nulydėjau juos akimis gailėdamasi, kad visi pasilieka, o aš esu gėdingai išmetama lauk. Nors, turint omeny, kaip viskas galėjo pasibaigti, turėjau džiaugtis lengvai išsisukus. Nebereikėjo slėptis, nusiėmiau kaukę, užkopiau laiptais ir išėjau į gatvę.

Staiga priešais mane išniro figūra. Buvau taip paskendusi minyse, kad iš netikėtumo net pašokau.

– Michailai! – šūktelėjau. – Mirtinai mane išgąsdinai. Ką čia darai?

– Tiesą sakant, ieškojau tavęs. – Jo balsas buvo nervingas. – Buvau užsukęs į svečių namus, bet neradau.

– Buvau Prakeiktųjų maskarade.

Jis žiūrėjo į mane nieko nesuprasdamas.

– Tiek to. Tai kas nutiko?

– Manau, yra vilčių.

– Vilčių kam?

– Girdėjau, nori susitikti su Dimitrijum.

Iškart suklusau.

– Aha. Tik mano norai nieko nereiškia. Net jei jo nesaugotų armija sergėtojų, jis pats nenori manęs matyti.

Michailas nejaukiai pasimuistė ir apsidairė kaip išgąsdintas žvėris.

– Todėl tavęs ir ieškau.

– Nieko nesuprantu. – Nuo vyno man įsiskaudėjo galvą.

Michailas sunkiai atsiduso.

– Tikriausiai galėčiau tave pravesti.

Tylėjau laukdama, kol jis pridurs „bet“, tačiau neišgirdau. Gal mane apgavo klausa? Tačiau Michailo veidas buvo rimtas, ir nors gerai jo nepažinojau, mačiau, jog nejuokauja.

– Kaip? Aš mėginau, bet…

Michailas pamojo eiti drauge.

– Eime, viską paaiškinsiu pakeliui. Mažai laiko.

Negalėjau rizikuoti prarasti tokią galimybę, tad nuskubėjau iš paskos.

– Kas nors atsitiko? – paklausiau prisivijusi. – Ar… jis mane kvietė?

Per daug gerai, kad būtų tiesa. Be to, Michailas pavartojo žodį „pravesti“, tad viltis greit užgeso.

– Susilpnino apsaugą, – atsakė jis.

– Tikrai? Iki kiek?

Kai pas Dimitrijų lankėsi Lisa, kalėjime buvo dvylika sergėtojų. Jei jie atėjo į protą ir nusprendė, kad užtenka vieno ar dviejų, vadinasi, visi pripažįsta, jog jis nebe strigojus.

– Iki penkių.

– A. – Ne kas, bet galėjo būti ir blogiau. – Taigi jie patikėjo, kad jis nepavojingas?

Michailas tik gūžtelėjo pečiais, nenuleisdamas akių nuo takelio. Kol dalyvavome apeigose, palijo, ir nors oras tebebuvo drėgnas, šiek tiek atvėso.

– Kai kurie sergėtojai. Tačiau kas jis toks, nuspręs rūmų tarybos paskelbtas dekretas.

Stabtelėjau.

– Kas jis toks? – riktelėjau. – Ką čia dar spręsti? Jis dampyras kaip ir mes!

– Žinau, bet mūsų nuomonė čia nieko nelemia.

– Tu teisus. Atleisk, – sumurmėjau. Galų gale Michailas čia niekuo dėtas. – Na, tikiuosi, jie pajudins užpakalius ir nevilkins sprendimo.

Michailo tylėjimas buvo iškalbingesnis nei žodžiai. Griežtai į jį pažiūrėjau.

– Kas? Ką nuo manęs slepi?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Kalbama, dabar rūmuose svarstomas kitas, svarbesnis klausimas.

Tai mane įsiutino. Kas gali būti svarbiau už Dimitrijų? Nusiramink, Rouz. Nusiramink. Susiimk. Nesileisk užvaldoma tamsos. Nuolat stengiausi užgniaužti tamsą, bet sunkiomis akimirkomis ji vis prasiverždavo. Kaip kad dabar. Grįžau prie rūpimo klausimo.

Pasiekus sergėtojų būstinę pasileidau per dvi pakopas.

– Net jei ir buvo sumažintas sergėtojų skaičius, man vis tiek neleis su juo pasimatyti. Visi žino, kad man ten negalima.

– Dabar ten budi mano draugas, jis pasakys sergėtojams, kad tau išduotas leidimas. Bet laiko turim mažai.

Michailas jau norėjo daryti duris, bet sulaikiau paliesdama jam ranką.

– Kodėl man padedi? Tarybai Dimitrijus gal ir nerūpi, bet sergėtojai mano kitaip. Gali turėti bėdų.

Jis pažiūrėjo į mane ir liūdnai nusišypsojo.

– Ir tu dar klausi?

Pagalvojau.

– Jau nebe, – tyliai atsakiau.

– Kai praradau Sonią… – Michailas užsimerkė, o kai atsimerkė, rodos, vis dar klaidžiojo praeityje. – Kai ją praradau, nebenorėjau gyventi. Ji buvo tokia gera. Strigoje tapo apimta nevilties, nežinojo, kaip kitaip apsisaugoti nuo dvasios sukeliamos beprotybės. Atiduočiau viską – viską, – jei tik galėčiau jai padėti, ją susigrąžinti. Nežinau, ar tai įmanoma mums, bet dabar tai įmanoma tau. Negaliu praleisti tokios galimybės.

Sulig tais žodžiais jis atidarė duris. Budėjo kitas sergėtojas. Kaip Michailas ir buvo žadėjęs, jis paskambino į apačią ir pranešė, kad pas Dimitrijų lankytoja. Savaime suprantama, Michailo draugas nervinosi. Vis dėlto jis sutiko padėti. Nuostabu, pagalvojau, kai draugai aukojasi vienas dėl kito. Per šias kelias savaites tai mačiau ne vieną kartą.

Manęs palydėti atėjo du sergėtojai. Atpažinau tuos pačius, kurie lydėjo Lisą. Išvydę mane nustebo. Jei jie girdėjo, kad Dimitrijus atsisako su manim matytis, mano pasirodymas juos turėjo sukrėsti. Bet jiems buvo pasakyta, kad turiu leidimą, todėl nieko neklausinėjo.

Michailas nusekė paskui mus. Leidžiantis ėmė daužytis širdis, padažnėjo alsavimas. Dimitrijus. Netrukus išvysiu Dimitrijų. Ką jam pasakysiu? Kaip elgsiuos? Sunku patikėti, jog tai tiesa. Mintyse koneveikiau save, kad susiimčiau, antraip susileisiu ir nepratarsiu nė žodžio.

Koridoriuje prie Dimitrijaus kameros išvydau du sergėtojus. Dar du stovėjo prie įėjimo, o trečias – koridoriaus gale. Sustojau. Visai nenorėjau, kad mūsų kas nors klausytųsi. Bet apsauga yra apsauga, ir nieko čia nepadarysi.

– Ar galit mus palikti?

Vienas iš mane atlydėjusių sergėtojų papurtė galvą.

– Mums nurodyta, kad du sergėtojai negali pasitraukti nuo kameros.

– Ji irgi sergėtoja, – tyliai įsiterpė Michailas. – Kaip ir aš. Palikit mus, o patys palaukit prie durų.

Dėkinga pažvelgiau į Michailą. Jo artumas manęs netrikdė. Sergėtojai, matyt, nusprendę, kad mums niekas negresia, diskretiškai pasitraukė į koridoriaus galą. Nevisiškas privatumas, tačiau bent jau negirdės visko, ką šnekėsim.

Priėjusi prie Dimitrijaus kameros pamaniau, kad širdis iššoks iš krūtinės. Jis sėdėjo kaip ir tada, kai pas jį lankėsi Lisa: susigūžęs kampe, atsukęs mums nugarą.

Žodžiai strigo gerklėje. Galva buvo tuščia tuščia. Lyg būčiau pamiršusi, ko atėjau.

– Dimitrijau, – pasakiau. Teisingiau, mėginau pasakyti, nes balsas užlūžo ir aš sudejavau. Dimitrijus staiga įsitempė. Tik neatsisuko.

– Dimitrijau, – pakartojau aiškiau, – tai… aš.

Ką čia bepridursi? Jis pažino mano balsą. Būtų pažinęs jį bet kur, kaip tikriausiai būtų pažinęs mano alsavimą ar net širdies plakimą. Laukdama jo atsakymo, regis, lioviausi kvėpavusi. Bet atsakymas mane nuvylė.

– Ne.

– Kas ne? – paklausiau. – Čia ne aš?

Jis susierzinęs atsiduso, beveik kaip tada, kai per treniruotes suskeldavau kokį sąmojį.

– „Ne“ reiškia, kad nenoriu tavęs matyti. – Dimitrijus vos tvardėsi. – Neturėjai būti čia įleista.

– Ir nebuvau. Teko šį tą sugalvoti.

– Kur tu nesugalvosi.

Jis vis dar buvo nusigręžęs. Tikra kančia. Žvilgtelėjau į Michailą, šis drąsinamai linktelėjo. Matyt, reikėjo džiaugtis, kad Dimitrijus išvis su manim šneka.

– Norėjau tave pamatyti. Įsitikinti, ar viskas gerai.

– Neabejoju, kad Lisa jau viską papasakojo.

– Rūpėjo įsitikinti pačiai.

– Dabar įsitikinai.

– Matau tik tavo nugarą.

Nors toks pokalbis varė mane iš proto, kiekvienas Dimitrijaus žodis buvo tarsi dovana. Rodos, jau tūkstantį metų nebuvau girdėjusi jo balso. Vėl pagalvojau, kaip galėjau palaikyti strigojų Sibire Dimitrijum? Tiesa, balsas ir vos juntamas akcentas buvo tokie pat, bet strigojaus žodžiai dvelkė šalčiu, o šitie buvo šilti. Jo balsas apgaubė mane kaip aksomas, kad ir kokius siaubingus dalykus jis kalbėjo.

– Išeik, – abejingai pasakė Dimitrijus. – Nenoriu tavęs matyti.

Reikia ką nors sugalvoti. Dimitrijus prislėgtas ir praradęs viltį. Lisa tikėjosi pasiekti jo širdį švelnumu ir užuojauta, ir jai pavyko, nors greičiausiai todėl, kad jis laikė ją savo išgelbėtoja. Galėjau elgtis taip pat – būti švelni, supratinga, mylinti, tokia ir buvau. Aš jį mylėjau ir būčiau padariusi viską, kad jam padėčiau. Tačiau kartu buvau tikra taip nieko nepasieksianti. Rouz Hetavėj švelnumu negarsėja. Teks apeliuoti į jo sąžinę.

– Negali manęs ignoruoti, – pritildžiau balsą, kad mūsų neišgirstų kiti sergėtojai. – Tu man skolingas. Aš tave išgelbėjau.

Tyla.

– Mane išgelbėjo Lisa, – atsargiai pasakė jis.

Suliepsnojo pyktis kaip tada, kai stebėjau jį su Lisa. Kaip jis gali taip dievinti ją, o ne mane?

– Ir kaip, tavo manymu, jai tai pavyko? – piktai užsipuoliau. – Iš kur ji sužinojo, kaip tave atversti? Ar bent nutuoki, ką mes – aš – padarėm, kad tai išsiaiškintume? Gal mano kelionė į Sibirą buvo beprotybė? Patikėk, tai tebuvo vaikų žaidimas. Tu mane pažįsti. Žinai, ką sugebu. O šįkart pranokau pati save. TU MAN SKOLINGAS.

Žiauru, bet norėjau sukelti nors kokią reakciją, sužadinti Dimitrijaus jausmus. Ir man pavyko. Jis staiga atsigręžė. Akys laidė žaibus, pats vos tvardėsi. Judesiai buvo ryžtingi ir kartu grakštūs. Balse maišėsi pyktis, neviltis ir susirūpinimas.

– Tada aš galiu tik…

Jis nutilo. Piktos primerktos akys išsiplėtė… Iš nuostabos? Iš baimės? Ar jis pajuto tą patį, ką jaučiau aš?

Staiga supratau, kad jis išgyvena tą patį ką ir aš. Taip, jis daug kartų matė mane Sibire. Matė ir tą naktį sandėlyje. Bet dabar… jis žvelgė į mane savo akimis. Jis nebebuvo strigojus, todėl viskas pasikeitė. Pasikeitė jo požiūris ir jausmai. Pasikeitė jo siela.

Tokiomis akimirkomis pro akis pralekia visas gyvenimas. Žvelgdama į jį prisiminiau viską, kas tarp mūsų buvo. Koks stiprus ir nenugalimas Dimitrijus atrodė, kai pamačiau jį pirmą kartą, atvykusį sugrąžinti manęs ir Lisos į Akademiją. Jo švelnumą, kai tvarstė mano kruvinas rankas. Kaip nešė mane po to, kai mus užpuolė strigoje virtusi Viktoro dukra Natali. Ir, žinoma, prisiminiau mūsų naktį trobelėje prieš pat užpuolant strigojams. Metai. Pažinojome vienas kitą tik metus, bet per juos nugyvenome ilgą gyvenimą.

Ir jis jautė tą patį žvelgdamas į mane. Akimis gerte gėrė kiekvieną smulkmeną, dabartis susiliejo su prisiminimais. Pamėginau prisiminti, kaip tąkart atrodžiau. Vilkėjau tą pačią vakarinę suknelę – žinojau, kad ji man tinka. Akys tikriausiai tebebuvo paraudusios nuo ašarų, nors išeidama su Adrianu dar spėjau šepečiu persibraukti plaukus.

Tik kažin ar Dimitrijus tai pastebėjo. Tai patvirtino ir jo žvilgsnis. Jausmai, kuriuos man puoselėjo prieš virsdamas strigojum, tebebuvo gyvi. Turėjo būti gyvi. Tai kas, kad Lisa jį išgelbėjo, tai kas, kad visi ją laikė šventąja. Tada toptelėjo, kad ir stovėdama čia susitaršiusi suvirpinčiau tariamai akmeninę jo širdį.

Galiausiai jam pavyko susiimti. Kai kurie įpročiai nesikeičia…

– Tada aš galiu tik… – pakartojo ramiai, – laikytis nuo tavęs kuo toliau. Tai bus geriausias būdas grąžinti skolą.

Man nesisekė tvardytis kaip Dimitrijui. Buvau priblokšta kaip ir jis. Ir pikta kaip žiežula.

– Lisai tai pažadėjai nuolat būti šalia!

– Jai aš… – Dimitrijus trumpam nusuko akis, paskui prisivertė pažvelgti į mane. – Jos aš nenuskriaudžiau taip kaip tavęs.

– Ten buvai ne tu! Ir man tai nerūpi! – Mano kantrybė seko.

– Kiek? – riktelėjo Dimitrijus. – Kiek sergėtojų tą naktį žuvo dėl manęs?

– Regis, šeši ar septyni.

Mums tai didelė netektis. Prisiminus rūsyje skaitomus vardus man suskaudo širdį.

– Šeši ar septyni, – pakartojo Dimitrijus su skausmu balse. – Per vieną naktį. Dėl manęs.

– Tu ten buvai ne vienas! Ir kartoju, ten buvai ne tu! Negalėjai nieko padaryti. Ir man nesvarbu…

– Užtat man svarbu! – Jo balsas nuaidėjo per visą koridorių. Sergėtojai sužiuro, bet liko savo vietose. Toliau Dimitrijus kalbėjo tylesniu balsu, bet draskomas emocijų. – Tai svarbu man. Štai ko tu nesupranti. Negali suprasti, ką reiškia gyventi su tokiais prisiminimais. Apie tą laiką, kai buvau strigojus… Dabar tai atrodo kaip sapnas, bet prisimenu viską. Nenusipelniau jokio atleidimo. O kaip elgiausi su tavim? Tą prisimenu aiškiausiai. Viską, ką tau padariau. Ką ketinau padaryti…

– Bet viskas baigta ir tu gali viską pamiršti, – beveik maldavau. – Prieš pavirsdamas strigojum sakei, kad būsime drauge. Kartu dirbsime ir…

– Roza. – Išgirdus tą vardą dilgtelėjo. Matyt, Dimitrijus užsimiršo, nes tikrai nenorėjo manęs taip pavadinti. Jo lūpas iškreipė kartėlio kupina šypsena. – Negi tikrai manai, kad po visko, ką padariau, morojai man dar leis būti sergėtoju? Stebuklas, kad buvau paliktas gyvas!

– Netiesa. Supratę, kad pasikeitei, kad esi toks kaip anksčiau… jie dovanos.

Dimitrijus tik liūdnai papurtė galvą.

– Tavo optimizmas… tavo beprotiškas tikėjimas… Ak, Rouz. Tuo esi nepakartojama. Tuo esi nepakenčiama.

– Aš tikėjau, kad galima prikelti strigojų, – atkirtau. – Tad gal mano tikėjimas nėra toks beprotiškas, kaip gali pasirodyti iš pirmo žvilgsnio?

Mūsų pokalbis, tegu slegiantis ir draskantis širdį, kažkuo priminė senąsias treniruotes. Dimitrijus mėgindavo atvesti mane į protą, aš pasitelkdavau Rouz logiką. Jį tai ir juokino, ir siutino. Nujaučiau, kad kitomis aplinkybėmis jis elgtųsi taip pat. Bet čia ne treniruotė ir jis tikrai nesijuoks iš mano sąmojų. Viskas pernelyg rimta. Sprendžiamas gyvybės ir mirties klausimas.

– Esu dėkingas už viską, ką dėl manęs padarei, – mandagiai pasakė jis, stengdamasis suvaldyti jausmus. Dar vienas mūsų bruožas: tvardytis, kad ir kas nutiktų. Ir Dimitrijui tai visada pavykdavo geriau nei man. – Aš tau tikrai skolingas. Deja, ši skola negrąžinama. Kaip jau sakiau, geriausia, ką galiu padaryti, tai nesikišti į tavo gyvenimą.

– Jei saugosi Lisą, manęs neišvengsi.

– Galima būti šalia… nieko nejaučiant, – pasakė jis tvirtai.

Ne veltui jis Dimitrijus. Proto balsas stipresnis už jausmus. Tada pratrūkau. Kaip jau sakiau, Dimitrijus gebėjo tvardytis kur kas geriau negu aš. Man iki jo toli.

Iš visų jėgų puoliau prie grotų, taip greitai, kad net Michailas krūptelėjo.

– Bet aš tave myliu! Žinau, kad ir tu myli mane! Negi tikrai tikiesi visą gyvenimą gniaužti savo jausmus, kai būsiu šalia?

Blogiausia, kad gana ilgai Akademijoje Dimitrijus tai ir darė – vaidino nieko man nejaučiąs.

– Tu mane myli, – pakartojau. – Žinau, kad myli.

Įkišau ranką pro grotas. Nors jo nepasiekiau, pirštai patys tiesėsi, norėdami jį paliesti. Daugiau man nieko nereikėjo. Tik vieno prisilietimo, kad žinočiau, jog Dimitrijus vis dar mane myli. Pajusti jo šilumą ir…

– Ar tiesa, kad draugauji su Adrianu Ivaškovu? – tyliai paklausė Dimitrijus.

Mano ranka nusviro.

– Kas… Kas tau pasakė?

– Taip kalbama, – žodis žodin atkartojo Michailą.

– Po galais, – subambėjau.

– Tai kaip? – neatlyžo Dimitrijus.

Dvejojau. Jei pasakysiu tiesą, jis turės svarią priežastį manęs vengti. Tačiau ir meluoti neprisiverčiau.

– Taip, bet…

– Gerai. – Kokios reakcijos tikėjausi? Pavydo? Apstulbimo? Bet Dimitrijus tik atsišliejo į sieną, tarsi… jam būtų palengvėję. – Adrianas kur kas geresnis, nei visi mano. Jis tavimi pasirūpins.

– Bet…

– Tai tavo ateitis, Rouz, – staiga Dimitrijus prakalbo nuvargęs ir praradęs bet kokią viltį. – Tu nesupranti, ką reiškia patirti tai, ką patyriau aš. Atvirsti iš strigojaus. Aš ne tik negaliu atleisti sau to, ką tau padariau. Mano jausmai tau… irgi pasikeitė. Nebejaučiu to, ką anksčiau. Gal aš ir vėl dampyras, bet po tiekos išgyvenimų… Mano siela išvagota randų. Nebegaliu nieko mylėti. Nemyliu ir tavęs. Jausmai išblėso.

Sustingau. Nenorėjau tikėti jo žodžiais, nes akys bylojo ką kita.

– Ne! Tai melas! Aš myliu tave, o tu…

– Sergėtojai! – Nuo Dimitrijaus balso sudrebėjo sienos. – Išveskit ją iš čia! IŠVESKIT JĄ!

Sergėtojai atlėkė akimirksniu. Nors kaip kalinys Dimitrijus negalėjo nieko reikalauti, sergėtojai nenorėjo sąmyšio. Mudu su Michailu ketino išvesti, bet aš pasipriešinau.

– Ne, palaukit…

– Nesispyriok, – sušnibždėjo į ausį Michailas. – Mūsų laikas baigiasi, šiandien vis tiek nieko daugiau nepasieksi.

Norėjau ginčytis, bet žodžiai įstrigo gerklėje. Leidausi nuvedama, tik paskutinįkart atsigręžiau ir pažvelgiau į Dimitrijų. Nors jo veidas buvo neįskaitomas, akys atspindėjo tikrą jausmų audrą.

Viršuje tebebudėjo Michailo draugas, tad mums pavyko išsmukti nesukėlus dar didesnio triukšmo. Lauke sustojau ir piktai spyriau į laiptelį.

– Po velniais! – riktelėjau.

Pro šalį einantys morojai – tikriausiai grįžtą iš kokio vakarėlio – išsigandę sužiuro į mane.

– Nusiramink, – pasakė Michailas. – Tai pirmas kartas, kai pamatei Dimitrijų po atvertimo. Daugiau stebuklų kol kas neverta tikėtis. Jis atsipeikės.

– Vargu, – sumurmėjau. Atsidususi pažvelgiau į dangų. Aukštai plaukė lengvi debesėliai, bet aš jų tarsi nemačiau. – Nepažįsti jo taip kaip aš.

Kad ir kaip norėjau tikėti, kad Dimitrijaus žodžiai tėra reakcija po šoko, giliai širdyje taip nemaniau. Pernelyg gerai jį pažinojau. Žinojau, koks jis garbingas, kokie tvirti jo įsitikinimai. Jis taip gyveno. Ir jei dabar nusprendė, kad geriausia bus manęs vengti ir leisti išblėsti mūsų jausmams… gali būti, jog taip ir padarys, kad ir kaip vienas kitą mylėtume. Prisiminiau, kaip jis priešinosi mūsų meilei Šv. Vladimiro akademijoje.

O dėl kitų žodžių… Kad jis manęs nebemyli ir iš viso nebegalės nieko pamilti… Jei tai tiesa, tai viskas keičiasi. Kristianas ir Adrianas nerimavo, kad jame liko kruopelytė strigojaus. Jie, žinoma, turėjo omeny žiaurumą ir kraujo troškulį. Niekas nepagalvojo, kad virsmas strigojumi sužeidė Dimitrijui širdį ir nužudė meilę.

Nužudė meilę man.

Ir jei tai tiesa, dalelė manęs irgi mirs.

DVIDEŠIMT PIRMAS

PO SUSITIKIMO SU DIMITRIJUM mudu su Michailu kaip ir nebeturėjom vienas kitam ką pasakyti. Pažvelgiau į rausvą ryto dangų – netrukus tekės saulė ir vampyrų pasaulyje išmuš vidurnaktį. Žvilgtelėjusi į Lisos mintis sužinojau, kad apeigos baigėsi ir ji grįžta pas save – rūpindamasi dėl manęs ir susierzinusi, kad Kristianas atėjo su Mija.

Nutariau pasekti Lisos pavyzdžiu. Gal miegas palengvins kančią, kurią sukėlė pokalbis su Dimitrijum? Nors kažin. Padėkojau Michailui, kad man padėjo ir taip rizikavo. Jis tik linktelėjo galvą, tarsi nebūtų už ką dėkoti. Jei susikeistume vietomis ir kalėjime sėdėtų Sonia, jis iš manęs tikėtųsi to paties.

Grįžusi iškart užmigau, bet visą naktį kamavo neramūs sapnai. Galvoje tolydžio aidintys Dimitrijaus žodžiai, esą jis manęs nebemyli, kaskart vertė smarkiau plakti širdį. Galiausiai ji ėmė taip daužytis, jog pasirodė, kad tai nebe sapnas. Tikrai kažkas beldėsi į duris. Šiaip ne taip pabudau iš košmaro.

Užsimiegojusi atidariau. Už durų stovėjo Adrianas. Akimirką pasivaideno, jog atėjo kviesti į apeigas. Bet jo veidas buvo rimtas. Išsigandau, kad bus nugirdęs apie mano apsilankymą pas Dimitrijų. Arba gavo velnių, kad nusivedė mus į slaptas apeigas.

– Adrianai… koks tu ankstyvas… – Tačiau žvilgtelėjusi į laikrodį pamačiau, kad pati pramigau.

– Visai ne, – paprieštaravo nė nešyptelėjęs. – Šis tas atsitiko. Atėjau pasakyti, kol neišgirdai iš kitų.

– Ką pasakyti?

– Taryba apsisprendė. Priimtas dekretas. Tai susiję su debatais, kuriuose dalyvavai.

– Ką? Jau? – Prisiminiau Michailo žodžius, kad Taryba sprendžia kažkokį svarbų klausimą. Bet jei jis išspręstas, vadinasi, gali imtis kito. Pavyzdžiui, oficialiai paskelbti, kad Dimitrijus vėl dampyras. – Bet juk tai gerai.

Prisiminiau, kaip Tatjana klausinėjo apie mano sugebėjimus… Negi turiu vilties vėl tapti Lisos sergėtoja? Negi karalienei pavyko įtikinti Tarybą? Vakar ji man buvo gan draugiška…

Adrianas pažvelgė į mane taip, kaip dar niekada nebuvo žiūrėjęs – su gailesčiu.

– Tu nieko nežinai, tiesa?

– Ko nežinau?

– Rouz… – Jis švelniai uždėjo ranką man ant peties. – Taryba ką tik išleido dekretą, pagal kurį sergėtojais bus tampama sulaukus šešiolikos. Dvejais metais anksčiau nei dabar.

– Ką?

Matyt, pasigirdo.

– Pati žinai, kaip jie būgštauja dėl apsaugos ir sergėtojų stygiaus. – Adrianas atsiduso. – Taip Taryba nusprendė padidinti sergėtojų skaičių.

– Bet šie dampyrai per jauni! – surikau. – Kodėl Taryba mano, kad šešiolikmečiai pasirengę kovai?

– Na, tu pati taip sakei.

Sustingau. Tu pati taip sakei… O ne. Tik ne šitai.

Adrianas švelniai niuktelėjo man į petį, tarsi norėdamas pažadinti iš stingulio.

– Eime, dar ne viskas prarasta. Dekretas buvo paskelbtas per atvirą posėdį ir… atsirado nepatenkintų.

– Nesistebiu.

Manęs nereikėjo raginti dusyk. Puoliau iš paskos ir tik tada pamačiau, kad dar vilkiu pižama. Greitai persirengiau ir susišukavau negalėdama patikėti išgirsta žinia. Užtrukau vos penkias minutes ir mudu nėrėm pro duris. Nors Adrianas nebuvo sportiškas, žingsniavo gana greitai.

– Kaip tai nutiko? – paklausiau. – Juk nenori pasakyti… kad prie to prisidėjau ir aš?

Ketinau klausti griežtai, bet balsas suskambo maldaujamai.

Adrianas nesustodamas prisidegė cigaretę, bet man buvo nė motais.

– Matyt, toks sumanymas buvo svarstomas jau kuris laikas. Beje, sprendimas priimtas nedidele balsų persvara. Dekreto šalininkai suprato, kad jiems reikia pavyzdžio, o tu buvai tobula kandidatė – dampyrė, kuri dar prieš tapdama sergėtoja tiesiog šienavo strigojus.

– Bet ne šešiolikos, – niršau.

Šešiolika? Negi jie rimtai? Juk tai absurdas. O šlykščiausia, kad manim buvo slapta pasinaudota. Kaip kvailė tikėjausi, kad morojai nutarė nebausti manęs už nuolatinį taisyklių pažeidinėjimą ir pagirti. O jie manim pasinaudojo. Tatjana manim pasinaudojo.

Tarybos salėje, kaip ir buvo sakęs Adrianas, viešpatavo chaosas. Tiesa, nedažnai tenka dalyvauti panašiuose susitikimuose, bet kažin ar per juos dalyviai susiskirsto būreliais ir šaukia vieni ant kitų. Ir heroldas tikriausiai nerėkia iki užkimimo reikalaudamas tylos.

Šaltakraujiškai salėje laikėsi Tatjana. Kaip reikalavo etiketas, ji sėdėjo stalo viduryje ir atrodė labai savim patenkinta. Kiti, pamiršę bet kokį mandagumą, stovėjo ir ginčijosi. Žvelgiau į morojus su nuostaba, nežinodama, ko griebtis.

– Kas kaip balsavo? – galiausiai paklausiau.

Adrianas nužvelgė Tarybos narius ir ėmė lenkti pirštus.

– Selskis, Ozera, Badika, Daškovas, Konta ir Drozdovas. Jie pasisakė prieš.

– Ozera? – nustebau. Asmeniškai nepažinojau princesės Ivetės, bet ji man atrodė nyki ir nemaloni. Dabar pajutau jai pagarbą.

Adrianas linktelėjo Tašos pusėn. Degančiomis akimis, pašėlusiai mosuodama rankomis ji kažką aiškino nemažam būriui morojų.

– Ivetės šeimoje yra protingų žmonių.

Šyptelėjau. Gerai, kad Tašą su Kristianu pripažįsta bent jau šeima. Deja, balsų neužteko. Suskaičiavau likusius.

– Vadinasi, princas Ivaškovas pasisakė už, – pasakiau. Adrianas atsiprašydamas gūžtelėjo pečiais. – Taip pat Lazaras, Zekla, Taras ir Voda.

Vodos sprendimas manęs nenustebino – po nesenų skerdynių noras apsisaugoti buvo savaime suprantamas. Priscila dar nepalaidota, o princesė Aleksandra kol kas neapsiprato su naująja padėtim.

Griežtai pažvelgiau į Adrianą.

– Tai tik penki iš šešių. O, – staiga toptelėjo, – prakeikimas. Karalienės balsas.

Balsavime dalyvauja dvylikos šeimų atstovai ir karalius arba karalienė. Tiesa, ta pati šeima dažniausiai duoda du balsus, nes monarcho ir jo šeimos nuomonės retai išsiskiria, nors yra pasitaikę ir taip. Bet tai neteisinga – siekiant išvengti susitarimo balsų turėtų būti trylika. Tik… šįkart padėtis kiek kitokia. Taryboje nebuvo Dragomirų, todėl balsavimas galėjo baigtis lygiosiomis. Tokiais retais atvejais monarcho balsas įgydavo lemiamą reikšmę. Sistema buvo vertinama prieštaringai, bet niekas nesistengė jos keisti. Balsavimai dažnai baigdavosi lygiosiomis, bet monarchai būdavo renkami, todėl visi tikėjosi, kad jie gins morojų interesus.

– Šeštoji buvo Tatjana, – pasakiau. – Ir jos balsas buvo lemiamas.

Apsidairiusi išvydau nepasitenkinimą veiduose tų šeimų, kurios balsavo prieš. Matyt, ne visi manė, jog Tatjana gina morojų interesus.

Lisą pajutau per ryšį, tad jos pasirodymas manęs nenustebino. Nors naujiena pasklido žaibiškai, ji nežinojo smulkmenų. Mudu su Adrianu pamojome jai prieiti. Ji buvo pritrenkta kaip ir mes.

– Kaip jie galėjo taip pasielgti?

– Matyt, išsigando, kad bus priversti išmokti apsiginti. Reikėjo nutildyti Tašą ir jos bendraminčius.

Lisa papurtė galvą.

– Aš ne tik apie tai. Kaip jie galėjo surengti posėdį, kai viešai turėtume gedėti žuvusiųjų. Ir visi rūmai, o ne kokia slapta grupelė. Juk žuvo viena Tarybos narių! Negi jie negalėjo palaukti laidotuvių?

Lisai priešais akis šmėsčiojo Priscilos žūties vaizdai.

– Jie greit rado, kuo ją pakeisti, – pasakė prie mūsų priėjęs Kristianas. Lisa iškart pasitraukė – ji tebepyko dėl Mijos. – Be to, pasitaikė itin palanki proga. Po kiekvieno strigojų išpuolio visus apima panika, baimė daug ką priveikia. Jei kuris Tarybos narys dar buvo neapsisprendęs, tai buvo paskutinis lašas.

Kristiano įžvalgumas mus nustebino ir padarė įspūdį Lisai, nors ją kamavo prieštaringi jausmai. Heroldui pagaliau pavyko visus perrėkti. Pagalvojau, kad visi būtų greičiau nutilę, jei būtų užrikusi pati Tatjana. Bet negi ji taip žeminsis. Ji ramiausiai sėdėjo prie stalo lyg niekur nieko.

Po kelių minučių visi pagaliau nusiramino ir susėdo. Mes skubiai susiradome vietas. Pavargęs heroldas perdavė žodį karalienei.

Didingai šypsodamasi Tatjana kreipėsi į susirinkusiuosius:

– Norėtume padėkoti visiems, kad atėjote ir išreiškėte savo… nuomonę. Žinau, kai kurie vis dar dvejoja, bet norėčiau priminti, jog dekretas buvo priimtas laikantis morojų įstatymų, skaičiuojančių ne vieną šimtmetį. Be to, bus surengtas dar vienas posėdis, jame galėsite ramiai išsakyti savo nuomonę. – Kam vargintis? Kad ir ką visi kalbėtų, ji nesiklausys. – Šis sprendimas – dekretas – pasitarnaus morojų labui. Mūsų sergėtojai nepaprasti. – Ji linktelėjo palei sienas išsirikiavusių sergėtojų pusėn. Šių veidai buvo neįskaitomi, nors nujaučiau, kad kaip ir aš būtų mielai davę į snukį pusei Tarybos narių. – Jie nuo mažų dienų moko dampyrus mus ginti. Naujasis dekretas apsaugos mus nuo tokių tragedijų, kokia neseniai ištiko.

Tatjana nuleido galvą, lyg pagerbdama žuvusiuosius. Prisiminiau, kaip vakar ji užsikirto minėdama Priscilą. Ar ir tai buvo vaidyba? Negi ji pasinaudojo draugės mirtimi siekdama savų tikslų? Ne… Net ji negali būti tokia beširdė.

Pakėlusi galvą karalienė kalbėjo toliau:

– Kaip visada mielai išklausysime jūsų nuomonę, nors pagal įstatymus viskas jau nuspręsta. Todėl kitas posėdis įvyks tik pasibaigus gedului dėl žuvusiųjų.

Tatjanos balsas ir laikysena bylojo, kad diskusija baigta. Ir tada tylą pertraukė akiplėšiškas balsas.

Mano balsas.

– O aš norėčiau savo nuomonę pareikšti dabar.

Išgirdau, kaip Lisa mintimis šaukia man sėstis, bet aš jau žingsniavau Tarybos link. Sustojau priešais pagarbiu atstumu, kad būčiau pastebėta, bet nesuteikčiau sergėtojams dingsties nutempti manęs šalin. Ir buvau pastebėta. Heroldas net iškaito dėl tokio taisyklių nepaisymo.

– Jūsų elgesys peržengia visas ribas ir pažeidžia protokolą! Prašau grįžti į savo vietą, antraip būsite išmesta iš salės.

Jis pažvelgė į sergėtojus tikėdamasis paramos. Nė vienas nesukrutėjo. Arba nemanė, kad keliu grėsmę, arba jiems buvo įdomu, ką pasakysiu. Man irgi pasidarė įdomu.

Lengvu rankos mostelėjimu Tatjana nutildė heroldą.

– Šiandien protokolas buvo pažeistas tiek kartų, kad dar vienas jau nieko nepakeis. – Ji man maloniai, tarsi draugė, nusišypsojo. – Be to, sergėtoja Hetavėj – viena vertingiausių mūsų tarnautojų. Man visada įdomu ją išklausyti.

Nejaugi? Tuoj pamatysim. Kiti mano žodžiai buvo skirti Tarybai.

– Jūsų priimtas dekretas – beprotybė. – Didžiavausi, kad apsiėjau be keiksmažodžių, nes mano galvoje sukosi ne tokie subtilūs apibūdinimai. Kas dabar pasakys, kad neišmanau etiketo? – Kaip galite ramia sąžine teigti, jog šešiolikmečiai dėl jūsų turi rizikuoti gyvybe?

– Kalbame tik apie dvejų metų skirtumą, – pareiškė princas Taras. – Mes neverčiame kautis dešimtmečių.

– Dveji metai – tai labai daug. – Pamėginau prisiminti, kokia buvau šešiolikos. Kas nutiko per tuos dvejus metus? Pabėgau su Lisa, mačiau, kaip žūsta draugai, klajojau po pasaulį, įsimylėjau… – Per dvejus metus galima nugyventi visą gyvenimą. Todėl jei norite, kad dėl jūsų rizikuotume gyvybe, – ką dauguma iš mūsų su džiaugsmu padarys baigę akademijas, – grąžinkite mums tuos dvejus metus.

Atsigręžiau į salę. Morojų reakcija buvo prieštaringa. Vieni pritariamai linksėjo, kiti sėdėjo akmeniniais veidais. Treti vengė mano žvilgsnio… Ar pavyko juos paveikti? Priversti susimąstyti? Susigėsti savanaudiškumo? Jų balsai gali praversti.

– Patikėk, mielai leistume jums pasidžiaugti jaunyste, – prabilo Neitanas Ivaškovas. – Deja, padėtis pernelyg rimta. Strigojų daugėja, kasdien prarandame morojų ir sergėtojų. Gausesnės sergėtojų gretos nuo to apsaugotų. Be to, taip galėsite anksčiau atskleisti savo sugebėjimus, kurie dabar dvejus metus eina niekais. Taip užtikrinsime mūsų visų išlikimą.

– Greičiau jau pražudysite mūsiškius! – Netekusi savitvardos ėmiau šaukti, todėl prieš kalbėdama toliau giliai įkvėpiau: – Jie nepasirengę. Nebaigę mokslų.

Tada karalienė metė kozirį.

– Bet jūs buvote pasirengusi. Nesulaukusi aštuoniolikos nužudėte daugiau strigojų nei kiti sergėtojai per visą gyvenimą.

Įsmeigiau į ją piktą žvilgsnį.

– Tik todėl, – šaltai atkirtau, – kad turėjau nepaprastą mokytoją, kurį, beje, dabar laikote uždarytą. Jei jau prašnekome apie niekais einančius sugebėjimus, patariu žvilgtelėti į savo kalėjimą.

Salėje kilo triukšmas ir Tatjanos draugiškumas kaipmat išgaravo.

– Šiandien svarstome kitą klausimą – kaip padidinti sergėtojų skaičių. Jei gerai atmenu, pati esate sakiusi, kad sergėtojų gretos retėja ir jas reikia papildyti. – Savaip apvertusi karalienė tėškė man į veidą vakarykščius mano žodžius. – Jūs ir jūsų draugai įrodėte, kad sugebėtumėte mus apsaugoti.

– Mes esam išimtis! – Nelabai kuklu, bet tiesa. – Ne visi novicai gali su mumis lygintis.

Tatjanos akys grėsmingai žybtelėjo, tačiau balsas vėl įgijo šilkinį atspalvį.

– Vadinasi, reikia sustiprinti mokymosi programą. Gal jus reikėtų paskirti į Šv. Vladimiro ar kurią kitą akademiją padėti jauniesiems kolegoms geriau pasirengti? Kiek žinau, jūsų laukia darbas rūmų administracijoje. Jei norite prisidėti, kad dekretas būtų sėkmingai vykdomas, galime jus pervesti į švietimo sistemą. Gal taip greičiau sugrįžtumėt į sergėtojų gretas?

Kandžiai nusišypsojau.

– Niekada daugiau nedrįsk man grasinti, manęs šantažuoti ar papirkinėti, – perspėjau. – Niekada, nes pasigailėsi.

Gal ir persistengiau. Sėdintieji salėje išgąstingai susižvelgė. Kai kurių veidus iškreipė pasišlykštėjimas, lyg nieko kito iš manęs ir nebūtų tikėjęsi. Keletą atpažinau. Tai buvo tie patys morojai, kuriuos nugirdau šnekant apie mudviejų su Adrianu santykius ir karalienės nepasitenkinimą. Čia turėtų būti ir dalyvavusiųjų slaptose apeigose. Jie matė, kaip Tatjana mane išvarė, ir nusprendė, kad šiandienis akibrokštas ir nepagarba tėra savotiškas kerštas.

Beje, reagavo ne tik morojai. Pritardami mano nuomonei ar ne, keletas sergėtojų žengė į priekį. Bet aš nejudėjau, o ir Tatjana, regis, neišsigando, tad sergėtojai sustojo.

– Šis pokalbis mus pradeda varginti, – pareiškė Tatjana, pereidama prie karališkojo „mes“. – Galėsite pasisakyti, tik mandagiai, per kitą atvirą posėdį. O dabar, patinka jums ar ne, dekretas priimtas. Tai įstatymas.

Ji liepia tau eiti, mintyse išgirdau Lisos balsą. Paklausyk, kol neiškrėtei didesnės kvailystės, dėl kurios paskui gailėsies. Pasiginčysim vėliau.

Ironiška, nes jau buvau beišliejanti visą savo įtūžį, bet Lisos žodžiai mane sulaikė. Teisingiau, net ne žodžiai, o pati Lisa. Prisiminiau ankstesnį pokalbį su Adrianu.

– Balsavimas buvo šališkas, – pareiškiau. – Taigi jis neteisėtas.

– Staiga tapote teisininke, panele Hetavėj? – pašaipiai paklausė Tatjana. Ji tyčia praleido kreipinį „sergėtoja“. Karvė. – Jei turite omeny, kad monarcho balsas turi lemiamą galią, tai užtikrinu, jog šis įstatymas morojų visuomenėje gyvuoja jau daug amžių.

Ji žvilgtelėjo į Tarybos narius. Niekas neprieštaravo. Net balsavusieji prieš neturėjo ko prikišti.

– Taip, bet balsavo ne visi, – atkirtau. – Pastaruosius keletą metų Taryboje yra tuščia vieta, ji jau turėtų būti užimta. – Atsigręžiau ir parodžiau į draugus. – Vasilisai Dragomir jau aštuoniolika ir ji gali užimti teisėtą vietą.

Per sumaištį visi, netgi aš, buvo pamiršę jos gimtadienį.

Visų akys susmigo į Lisą. Jai tai nepatiko. Bet ji buvo pratusi prie viešumos, žinojo, ko tikimasi iš kilmingųjų ir kaip jai dera elgtis. Todėl, užuot susigūžusi, ji atsisėdo tiesiau ir ramiai žvelgė priešais save, tarytum būtų pasirengusi bet kurią akimirką prieiti prie Tarybos ir pareikalauti savo prigimtinės teisės. Nežinia kodėl – ar dėl karališkos laikysenos ar dėl dvasios suteiktos charizmos – nuo Lisos nebuvo neįmanoma atplėšti akių. Ji tarsi spinduliavo. Daugumoje veidų išvydau pagarbią baimę, kurią jau buvau pastebėjusi rūmuose. Dimitrijaus atvertimas tebebuvo mįslė, tačiau tuo tikintieji Lisą laikė šventąja. Dauguma ją gerbė ir dėl pavardės, ir dėl paslaptingų galių – o dabar ir dėl sugebėjimo atversti strigojus.

Patenkinta atsigręžiau į Tatjaną.

– Argi balsavimo teisė suteikiama ne nuo aštuoniolikos?

Šachas ir matas, kale.

– Taip, – linksmai atsakė Tatjana. – Jei Dragomirai turėtų kvorumą.

Nepasakyčiau, kad mano triuškinanti pergalė sudužo į šipulius, bet tikrai neteko spindesio.

– Ką tokį?

– Kvorumą. Pagal įstatymą teisę balsuoti Taryboje gauna morojų šeima. O Lisa šeimos neturi. Ji vienintelė atstovė.

Netikėjau savo ausimis.

– Norit pasakyti, Lisai reikia susilaukti vaiko, kad galėtų balsuoti?

Tatjana nusišypsojo.

– Na, gal ne šią akimirką, o kada nors ateityje. Kad šeima gautų balsavimo teisę, reikia mažiausiai dviejų narių, iš kurių vienam turi būti aštuoniolika. Toks morojų įstatymas galioja nuo senų senovės.

Kai kurie nustebę susižvelgė. Matyt, nedaug kas žinojo apie šią išlygą. Aišku, ir tokia situacija – kai kilmingųjų šeimoje lieka vienintelis narys – susiklostydavo retai, jei išvis pasitaikydavo.

– Tiesa, – nenoriai pripažino Ariana Selski, – aš jį skaičiau.

Dabar mano triuškinanti pergalė subyrėjo į šipulius. Aš pasitikėjau Selskiais, o Ariana buvo vyresnioji sesuo vaikino, kurį saugojo mano mama. Ariana gerai išmanė įstatymus, be to, balsavo prieš nepilnamečių skyrimą sergėtojais, tad negalėjau ja abejoti.

Nebeturėdama svarių argumentų grįžau prie seno gero Rouz stiliaus.

– Tai pats sušikčiausias įstatymas, kokį yra tekę girdėti, – pareiškiau Tatjanai.

Tai buvo paskutinis pritvinkęs lašas. Salėje pasigirdo nuostabos šūksniai, o Tatjana galutinai atsikratė veidmainiško draugiškumo. Ji pertraukė tylos reikalaujantį heroldą.

– Išveskit ją! – suriko. Jos balsas nustelbė stiprėjantį triukšmą. – Mes nepakęsime tokio vulgaraus elgesio!

Sergėtojai pripuolė akimirksniu. Bet aš jau tiek kartų buvau ištempta iš panašių susitikimų, kad dabar pasijutau netgi jaukiai. Nesipriešinau vedama prie durų, bet ir nesusilaikiau neleptelėjusi paskutinio žodžio.

– Jei tik norėtum, bet kada galėtum pakeisti tą išlygą, veidmaine kale! Iškraipai įstatymus, nes esi savanaudė ir bailė! Padarei didžiausią klaidą gyvenime! Tu dar pasigailėsi! Pasigailėsi taip nusprendusi!

Nežinau, ar kas nors girdėjo šiuos mano žodžius, nes salėje kilo tikra sumaištis. Sergėtojai – jų buvo netgi trys – nepaleido manęs, kol išėjom į lauką. O paleidę dar kurį laiką nesmagiai mindžikavo šalia.

– Kas dabar? – paklausiau. Stengiausi nusiraminti. Kad ir kaip buvau įsiutusi, sergėtojai dėl to nekalti. – Uždarysit mane į kalėjimą?

Turėdama omeny, kad jei galėčiau atsidurti šalia Dimitrijaus, nesipriešinčiau.

– Mums tik buvo liepta tave išvesti, – atsakė vienas sergėtojas. – Niekas nepasakė, ką daryti paskui.

Kitas sergėtojas, pagyvenęs ir žilstelėjęs, bet vis dar karingos išvaizdos, kreivai šyptelėjo.

– Patariu dėti į kojas, kol nepaskyrė bausmės.

– Aišku, niekas nesako, jog taip ir liksi nenubausta, – patikslino pirmasis.

Tada visi trys grįžo į salę, palikdami mane sutrikusią ir prislėgtą. Buvau įsitempusi ir kartu nusivylusi, kad nesugebėjau nieko padaryti. Tiek rėkiau, ir viskas veltui. Nieko nepasiekiau.

– Rouz?

Nuvijau slogias mintis ir pakėliau žvilgsnį. Vyriausiasis sergėtojas negrįžo į salę, jis stovėjo tarpdury. Veidas griežtas, bet akyse žybtelėjo ugnelė.

– Kad ir ką Taryba nuspręs, buvai nepakartojama.

Dabar man mažiausiai norėjosi šypsotis, bet lūpas iškreipė išdavikiškas vypsnys.

– Ačiū.

Na, gal vis dėlto šį tą ir pasiekiau.

DVIDEŠIMT ANTRAS

NEPAKLAUSIAU SERGĖTOJO PATARIMO dėti į kojas, bet ir nelikau sėdėti ant rūmų laiptų. Nutariau palaukti vyšnių paunksnėje – susirinkimas turėtų greitai baigtis ir visi išeis į lauką. Bet kai po kelių minučių niekas taip ir nepasirodė, žvilgtelėjau į Lisos mintis ir pamačiau, kad susirinkime įsiliepsnojo aistros. Nors Tatjana jau du kartus paskelbė, jog posėdis baigtas, visi tebestovėjo ir ginčijosi.

Taša stovėjo su Lisa ir Adrianu ir užsidegusi kalbėjo – ji talentinga oratorė iš prigimties. Nors nėra tokia šaltai apskaičiuojanti kaip Tatjana, gerai išmano rūmų politiką ir iškart suuodžia atsiveriančias galimybes. Ji pasisakė prieš dekretą dėl sergėtojų amžiaus ir už tai, kad morojai turėtų kautis drauge su sergėtojais. O kadangi nei vienu, nei kitu klausimu daug nepasistūmėjo, dabar ėmėsi to, kas pasitaikė po ranka – Lisos.

– Kodėl ginčijamės, kaip geriausia nužudyti strigojus, jei galime juos išgelbėti? – Taša viena ranka apkabino Lisą, kita – Adrianą ir stumtelėjo juos į priekį. Lisos veidas tebespinduliavo karališka ramybe, bet Adrianas atrodė taip, tarsi tik ir lauktų komandos pulti. – Vasilisa – ji, beje, neteko savo balso teisės dėl kvailų archajiškų išlygų – jau įrodė, kad strigojus galima atversti.

– Tai dar neįrodyta! – riktelėjo vyras iš minios.

– Ką čia šneki? – paprieštaravo moteris netoliese. – Ten buvo ir mano sesuo. Ji sako, kad jis tikrų tikriausias dampyras. Netgi gali būti saulėje!

Taša pritariamai linktelėjo.

– Aš irgi ten buvau. O dabar turime du dvasios valdytojus, galinčius atversti kitus strigojus.

Kad ir kaip gerbiau Tašą, negalėjau visiškai su ja sutikti. Atversti Dimitrijų Lisai prireikė nepaprastų magijos galių – apie fizines jėgas suvarant kuolelį nė nekalbu. Tai net kuriam laikui pažeidė mūsų ryšį. Aišku, nesakau, kad Lisa nepajėgs to padaryti dar kartą. Ar kad nenorės. Ji tokia naivi ir gailestinga, kad puola gelbėti kitų, nežiūrėdama savęs. Bet žinojau – kuo galingesnis dvasios valdytojas, tuo jis arčiau beprotybės.

O kalbant apie Adrianą… Jis per silpnas. Net jei įstengtų suvaryti kuolelį, kol kas nevaldo dvasios tiek, kad prikeltų iš mirusiųjų. Kiekvienas morojus savo elementą valdo savaip. Tarkim, Kristianas gali sutramdyti pačią liepsną, o kiti ugnies valdytojai – tik sušildyti orą. Lygiai taip pat skyrėsi Lisos ir Adriano valdoma dvasia. Dabar jo didžiausias laimėjimas – lūžusio kaulo suauginimas, o Lisa, kad ir kaip stengėsi, vis dar nesugebėjo vaikščioti sapnuose.

Taigi iš tiesų Taša turėjo vienintelę dvasios valdytoją, galinčią atversti strigojus, bet juk tai lašas tų pabaisų jūroje. Tačiau Taša tai suprato.

– Užuot gaišę laiką su amžiaus dekretais, – kalbėjo ji, – turėtume sutelkti jėgas kitų dvasios valdytojų paieškoms ir gelbėti strigojus. – Ji įsmeigė žvilgsnį į kažką iš minios. – Martinai, ar ne tavo brolis buvo paverstas prieš savo valią? Šiek tiek pasistengę galėtume jį sugrąžinti. Tokį, kokį kadaise pažinojai. Antraip jis gyvenimą baigs nuo sergėtojo kuolelio, o iki to laiko žudys nekaltuosius.

Taip, iškalbos Tašai netrūksta – nuo jos žodžių Martinas vos neapsižliumbė. Beje, ji nė neužsiminė apie tuos, kurie strigojais tapo savo valia. Lisa masinio atvertimo klausimu buvo nusiteikusi kiek skeptiškai, bet suprato, jog tai tik dalis Tašos planų, tarp jų numatytas ir Lisos balso teisės sugrąžinimas.

Taša aukštino Lisos sugebėjimus ir būdą, piktinosi pasenusiomis įstatymų išlygomis, nebetinkančiomis mūsų laikams. Dar ji pažymėjo, kad dvylikos šeimų taryba būtų tarsi perspėjimas strigojams apie morojų vieningumą.

Nebenorėjau to klausytis. Tegu Taša skleidžia savo politinę magiją, o aš su Lisa pasišnekėsiu vėliau. Pastarieji įvykiai Taryboje taip sunervino, kad nebegalėjau matyti posėdžių salės. Iš Lisos minčių grįžau į realybę ir iš netikėtumo net aiktelėjau.

– Ambrozijau!

Vienas gražiausių dampyrų žemėje – aišku, po Dimitrijaus – nusišypsojo man kino žvaigždės šypsena.

– Stovėjai taip ramiai, kad palaikiau tave driade.

– Kuo?

Ambrozijus mostelėjo ranka į vyšnias.

– Medžių nimfa. Tai gražios moterys, kurios susilieja su medžiais.

– Nė nežinau, ar laikyti tai komplimentu, – pasakiau. – Bet džiaugiuosi tave matydama.

Ambrozijus mūsų pasaulyje buvo juoda avis – dampyras, kuris nedavė nei sergėtojo įžadų, nei gyveno slapstydamasis tarp žmonių. Moterys dažnai atsisakydavo tapti sergėtojomis, kad galėtų auginti vaikus, todėl taip trūko sergėtojų. Bet vyrai neturėjo kuo pasiteisinti. Tačiau, užuot gūžęsis iš gėdos, Ambrozijus pasirinko tarnauti morojams kiek kitaip. Iš esmės jis buvo tarnas, patarnaujantis elitiniuose vakarėliuose ir masažuojantis kilmingas morojes. Pasak gandų, jis buvo ir karalienės meilužis. Šlykštu, kai pagalvoji, tad pasistengiau greičiau išmesti šią mintį iš galvos.

– Ir aš tave. Bet jei nesilieji su gamta, tai ką čia veiki?

– Ilga istorija. Buvau išmesta iš Tarybos posėdžio.

Tai padarė Ambrozijui įspūdį.

– Išmesta? Tikrąja žodžio prasme?

– Na, ne visai, greičiau išvesta. Keista, kad nesusitikom anksčiau, – pasakiau. – Kita vertus, praėjusią savaitę turėjau daug darbo.

– Girdėjau. – Jis užjaučiamai žvilgtelėjo į mane. – Be to, ir pats buvau išvykęs, grįžau tik vakar.

– Į pačias linksmybes, – sumurmėjau.

Iš nustebusio veido supratau, kad jis dar negirdėjo apie dekretą.

– Ką čia darai? Neatrodai atliekanti bausmę. Ar savo jau atsėdėjai?

– Ko gero. Dabar kai ko laukiu. Ketinome eiti pas mane.

– Jei nieko neveiki, kodėl tau neaplankius tetos Rondos?

– Rondos? – susiraukiau. – Neįsižeisk, bet anąkart jos pranašystės mane nuvylė.

– Neįsižeidžiau, – linksmai atsakė Ambrozijus. – Beje, ji apie tave klausinėjo. Ir apie Vasilisą. Tad jei neturi ką veikti…

Dvejojau. Jis teisus – veikti tikrai neturiu ką. Tiek su Dimitrijum, tiek su trumparegiškais Tarybos sprendimais priėjau aklavietę. Kita vertus, nesinorėjo matyti ir Rondos – ateitį pranašaujančios Ambrozijaus tetos morojės. Kai kurios Rondos pranašystės išsipildė. Tiesiog jos man nepatiko.

– Na gerai, – nutaisiau nuobodžiaujančią miną. – Tik paskubėkim.

Ambrozijus nusišypsojo, lyg perprasdamas klastą, ir nusivedė į pastatą, kuriame kartą jau teko lankytis. Jame buvo grožio salonas ir SPA kilmingiems morojams. Tada mudvi su Lisa pasidarėme manikiūrą. Einant į Rondos irštvą man suspaudė širdį. Manikiūras ir pedikiūras… Regis, paprasčiausi dalykai pasaulyje, tačiau tąkart jie man pasirodė stebuklingi. Mudvi su Lisa juokavome, jautėmės artimos… Tai buvo prieš pat užpuolant Akademiją, kai sugriuvo mūsų pasaulis.

Rondos salonas buvo pačiame gale, toliau nuo judraus SPA cenro. Nepaisant niūrios aplinkos, verslas klestėjo, ji net turėjo sekretorę. Bent jau tada. Šįkart prie stalo buvo tuščia ir Ambrozijus nuvedė mane tiesiai pas Rondą. Kambarys atrodė lygiai taip pat – tarsi būčiau patekusi į kažkieno širdį. Viskas raudona – tapetai, kilimas, net pagalvėlės ant grindų.

Ronda sėdėjo ant žemės ir valgė jogurtą – sakyčiau, pernelyg žemiškas užsiėmimas būtybei, turinčiai mistinių galių. Juodi garbanoti plaukai krito ant pečių, ausyse žėrėjo auksiniai žiedai.

– Rouz Hetavėj, – apsidžiaugė mane išvydusi ir padėjo jogurtą. – Kokia maloni staigmena.

– Negi krištolinis rutulys neperspėjo apie mano apsilankymą? – kandžiai paklausiau.

Ronda nusišypsojo.

– Tai ne mano galioje.

– Atleisk, kad sutrukdėm. – Raumeningas Ambrozijaus kūnas grakščiai susirangė ant grindų. – Bet Rouz ne taip paprasta pagauti.

– Kurgi ne. Stebiuosi, kaip tau išvis pavyko ją įtikinti čia ateiti. Tai kuo galėčiau padėti, Rouz?

Gūžtelėjau ir atsisėdau šalia Ambrozijaus.

– Nežinau. Atėjau tik todėl, kad Ambrozijus paprašė.

– Jai ne itin patiko tavo ankstesnė pranašystė, – paaiškino jis.

– Ei! – piktai sužaibavau akimis. – Aš taip nesakiau.

Praėjusį kartą su manim čia lankėsi Lisa ir Dimitrijus. Rondos taro kortos Lisai išpranašavo šviesą ir valdžią – nieko nuostabaus. Dimitrijui Ronda pasakė, kad jis praras tai, ką brangina labiausiai – savo sielą. Taip ir nutiko. Man? Ronda tiesiog pareiškė, kad nužudysiu nemirusį. Tada susiraukiau, nes ir be jos pranašysčių žinojau, kad visą gyvenimą naikinsiu strigojus. Dabar susimąsčiau, ar ji kalbėjo ne apie Dimitrijų kaip strigojų. Nors ir ne aš suvariau kuolelį, toje istorijoje suvaidinau lemiamą vaidmenį.

– Gal kita pranašystė padėtų paaiškinti ankstesnę? – paklausė Ronda.

Jau norėjau išrėžti, ką manau apie tokius ateities pranašautojus, bet, savo nuostabai, atsakiau:

– Nėra prasmės aiškinti to, kas aišku. Tiesiog bijau… ką dar gali parodyti kortos.

– Ne kortos lemia ateitį, – švelniai priminė Ronda. – Kam lemta įvykti, įvyks, nesvarbu, žinosi apie tai ar ne. Ir net tokiu atveju… ateitis nuolat keičiasi. Jei neturėtume galimybės rinktis, nebūtų prasmės gyventi.

– Na štai, – atkirtau. – Tipiškas čigonės atsakymas, kokio laukiau.

– Romės, ne čigonės, – pataisė mane Ronda. Mano sarkazmas neaptemdė jos geros nuotaikos. Matyt, lengvabūdiškumas teka romų gyslomis. – Tai nori, kad išmesčiau kortas, ar ne?

Ar noriu? Ji teisi – žinosiu savo ateitį ar ne, tai, kas lemta, vis tiek įvyks. O jei kortos ką ir parodys, greičiausiai viską suprasiu jau po laiko, kaip ir aną kartą.

– Gerai, – nusileidau. – Juk tai tik žaidimas. Praėjusį sykį jūs tiesiog atspėjote.

Ronda tik pavartė akis ir ėmė maišyti kortas. Jos pirštų miklumas stulbino – atrodė, kortos juda pačios. Baigusi padavė man nukelti. Padariau, ko prašoma, ji sudėjo kortas.

– Anąkart rinkaisi tris, – pasakė. – Jei nori, turim laiko pamėginti su daugiau. Gal penkias?

– Kuo daugiau, tuo painiau.

– Jei netiki, tai koks skirtumas?

– Gerai jau, penkias.

Versdama kortas ji surimtėjo, atidžiai nužvelgdama kiekvieną simbolį. Dvi kortos iškrito apverstos. Negerai. Anąkart sužinojau, kad taip tariamai laimingos kortos virsta… ne tokiomis laimingomis.

Pirmoji buvo taurių dviakė. Ji vaizdavo vyrą ir moterį, stovinčius gėlių pievoje, virš jų švietė saulė. Savaime suprantrama, man ta korta iškrito apversta.

– Taurės reiškia jausmus, – tarė Ronda. – Taurių dviakė byloja apie sąjungą, amžiną meilę ir džiugias emocijas. Bet kadangi ji apversta…

– Čia viskas aišku, – staiga ją pertraukiau. – Šitai galit praleist – pati žinau, ką ji reiškia.

Toje kortoje tarsi regėjau save ir Dimitrijų, ir taurę, sklidiną širdgėlos… Nenorėjau, kad Ronda imtų gilintis į tai, kas man ir taip drasko širdį.

Todėl perėjome prie antrosios kortos – kardų karalienės, kuri irgi iškrito apversta.

– Šita korta reiškia konkretų asmenį, – pasakė Ronda. Karalienė atrodė valdinga, kaštoniniais plaukais ir sidabriniais drabužiais. – Kardų karalienė sumani. Ji daug žino, gali pergudrauti priešą ir siekia savo tikslo.

– Bet ir ji apversta… – atsidusau.

– Apversta, – sutiko Ronda. – Taigi ir visos savybės apsiverčia aukštyn kojom. Tiesa, sumanumas ir tikslo siekimas išlieka… bet tai daroma nesąžiningai. Jaučiu priešiškumą ir klastą… Regis, turi priešą.

– Aha. – Pažvelgiau į karūną. – Ir net žinau, kas ji. Ką tik išvadinau ją veidmaine kale.

Ronda tylėdama perėjo prie trečiosios kortos. Ši buvo neapversta ir aš iškart pasigailėjau. Joje į žemę buvo susmigę daugybė kardų, prie vieno pririšta moteris užrištomis akimis. Aštuoni kardai.

– Kiek galima? – riktelėjau. – Kodėl mane persekioja kardai? Panaši iškrito ir aną kartą…

Tada moteris raudojo priešais kardų sieną.

– Ten buvo devyni kardai, – tarė Ronda. – Beje, galėjo būti ir blogiau.

– Sunku patikėti.

Ronda paėmė kortų malką, surado vieną kortą ir padavė man. Dešimt kardų.

– Galėjai ištraukti šitą.

Joje buvo pavaizduotas ant žemės gulintis vyras, persmeigtas daugybės kardų.

– Supratau, – subambėjau. Ambrozijus sukikeno. – O ką reiškia aštuoni? Logiškai mąstant, turėtų būti aštuoni, nes devyni buvo praėjusį kartą, dabar ji ištraukė aštuonis.

– Aštuoni reiškia spąstus, aklavietę. Taip pat šmeižtą ar kaltinimus. Prireiks drąsos, kad išvengtum pinklių.

Žvilgtelėjusi į kardų karalienę prisiminiau, ko prišnekėjau Tarybos salėje. Būtų keista, jei Tatjana man nepareikštų kaltinimų. O jei kalbėsime apie aklavietę… man tai galėjo būti ir darbas archyve. Atsidusau.

– Gerai, kas toliau?

Iš visų kortų ketvirtoji atrodė žadanti daugiausia: šeši kardai. Joje būrelis žmonių yrėsi valtimi mėnesienos nutviekstame vandenyje.

– Kelionė, – pasakė Ronda.

– Aš jau buvau kelionėje. Netgi ne vienoje. – Įtariai į ją pažvelgiau. – Viešpatie, tikiuosi, čia nebus kokia dvasinė kelionė?

Ambrozijus nusikvatojo.

– Rouz, kaip norėčiau, kad tau mestų kortas kasdien…

Ronda nekreipė į jį dėmesio.

– Jei čia būtų taurės, galbūt. Bet kardai konkretūs. Šita korta reiškia judėjimą ir kelionę.

Kur, po galais, aš galiu keliauti? Atgal į Akademiją, kaip sakė Tatjana? Negi užmerkę akis, kad nuolat laužau taisykles ir iškoneveikiau karalienę, morojai man skirs sergėtojos pareigas toliau nuo rūmų?

– Tai gali būti susiję su ieškojimais. Gal tai bus ne tik fizinė, bet ir dvasinė kelionė?

Išsisukinėjimas, ir tiek.

– O štai paskutinė… – žvelgdama į penktąją kortą, Ronda susiraukė, – …man nieko nesako.

Pažvelgiau ir aš.

– Taurių pažas. Viskas aišku. Pažas ir taurės.

– Įprastai aš regiu viziją… Viena korta susijusi su kita… Ši nesisieja su niekuo.

– Jei joje kas ir neaišku, tai ar čia mergina, ar vaikinas.

Pažas buvo jaunas, bet ilgi plaukai ir dvilytis veidas kėlė dviprasmiškų minčių. Nepadėjo ir mėlynos timpos su tunika, nors saulės nušviestas laukas žadėjo gera.

– Gali būti ir tas, ir tas, – atsakė Ronda. – Tai žemiausia korta asmenų sekoje: karalius, karalienė, riteris ir pažas. Pažas visada patikimas ir išradingas, niekada nepraranda vilties. Ši korta gali reikšti tiek tai, jog kas nors lydės tave kelionėje, tiek pačią kelionės priežastį.

Štai čia mano tikėjimas kortom baigėsi. Paskutiniai žodžiai galėjo reikšti bet ką, tad nutariau paprasčiausiai nekreipti į juos dėmesio. Nematydama mano skepticizmo Ronda susiraukusi tebežiūrėjo į kortas.

– Nesuprantu… Viską gaubia paslaptis… Kodėl? Nieko nesuprantu…

Nuo tų žodžių nugara perbėgo šiurpas. Netikėjau pranašystėmis, bet jei ji viską išsigalvojo… kodėl negalėjo ko nors sugalvoti ir apie pažą? Paskutinė korta ją sutrikdė ir visa vaidyba nuėjo šuniui ant uodegos. Mintis, kad Rondai sutrukdė aukštesnės jėgos, kiek išsklaidė mano cinizmą.

Atsidususi būrėja pakėlė akis.

– Atleisk, bet daugiau negaliu nieko pasakyti. Ar kitos kortos buvo aiškesnės?

Peržvelgiau kortas. Širdies skausmas. Priešas. Kaltinimai. Aklavietė. Kelionė.

– Kai ką žinojau, o kitkas sukėlė tik dar daugiau klausimų.

Ronda nusišypsojo.

– Taip dažniausiai ir būna.

Padėkojau už pranašystę paslapčia džiaugdamasi, kad nereikės mokėti. Eidama su Ambrozijum pamėginau nusikratyti Rondos žodžių sukeltos slogios nuotaikos. Man ir taip užtenka rūpesčių, ne galvosūkio dėl kelių nelemtų kortų.

– Tau viskas gerai? – paklausė Ambrozijus, kai išėjome į lauką. Saulė jau buvo pakilusi, vadinasi, rūmuose stojo naktis ir nerami diena baigėsi. – Nebūčiau vedęsis, jei būčiau žinojęs, kaip tave tai prislėgs.

– Ne, ne, – nuraminau. – Tai ne dėl kortų. Na, gerai, ir dėl jų. Tiesiog tiek visko nutiko… O šį tą turėtum žinoti ir tu.

Visai nesinorėjo sakyti Ambrozijui apie dekretą, bet kaip dampyras, jis turi teisę žinoti. Man pasakojant jo veidas išliko ramus, tik rudos akys išsiplėtė iš nuostabos.

– Tikriausiai tai klaida, – galiausiai pasakė jis. – Taryba taip nepasielgtų su šešiolikmečiais.

– Ir aš taip maniau, bet išdrįsus suabejoti buvau tiesiog išmesta.

– Įsivaizduoju, kaip reiškei savo „abejones“… Toks dekretas paskatins daugiau dampyrų atsisakyti sergėtojų pareigų… Kita vertus, vaikams lengviau plauti smegenis.

– Jautri tema, ar ne? – paklausiau. Galų gale Ambrozijus irgi atsisakė sergėtojo pareigų.

Dampyras papurtė galvą.

– Mano išlikimas šioje visuomenėje prilygsta stebuklui. Tie šešiolikmečiai, kurie atsisakys tapti sergėtojais, neturės tokių įtakingų draugų, kokių turiu aš. Jie taps atstumtaisiais. Tokia jau mūsų visuomenė – verčia vaikus žudyti arba juos atstumia.

Susimąsčiau, kas tie įtakingi draugai, bet dabar ne laikas gilintis į Ambrozijaus biografiją.

– Bet tai kalei nusispjaut.

Mąslus dampyro žvilgsnis staiga pasidarė griežtas.

– Nevadink jos taip, – perspėjo sužaibavęs akimis. – Tai ne jos kaltė.

Oho. Dabar tikrai nustebau. Seksualusis ir charizmatiškasis Ambrozijus visada buvo tikras draugiškumo įsikūnijimas.

– Aišku, kad jos. Nepamiršk, Tatjana – morojų karalienė.

Ambrozijus susiraukė.

– Balsavo Taryba, ne ji viena.

– Taip, bet ji palaikė dekretą ir jos balsas buvo lemiamas.

– Vadinasi, buvo kita priežastis. Nepažįsti jos taip kaip aš. Tatjana taip nepasielgtų.

Jau norėjau klausti Ambrozijaus, ar kartais neišsikraustė iš proto, bet paskui prisiminiau jo ryšius su karaliene. Mintis apie jų romaną man kėlė šleikštulį, bet jei tai tiesa, jis turi teisę ją užstoti. Ir gerai, kad nepažįstu jos taip kaip jis. Įkandimų žymės ant kaklo bylojo apie aistringus santykius.

– Man nė motais judviejų santykiai, – ramiai pasakiau. – Bet Tatjana privertė tave patikėti esanti tokia, kokia nėra iš tiesų. Ir mane ji sykį apkvailino. Ji veidmainė.

– Netikiu, – atsakė Ambrozijus akmeniniu veidu. – Karalienei tenka priimti daugybę sunkių sprendimų. Vadinasi, buvo ir kita priežastis. Be to, esu tikras, ji pakeis dekretą.

– Karalienei, – pamėgdžiojau, – derėtų…

Nutilau mintyse išgirdusi Lisos balsą.

Rouz, tau vertėtų tai pamatyti. Tik pažadėk nekelti scenų.

Ji greit pasakė, kur turiu eiti ir kad tai skubu.

Griežtą Ambrozijaus išraišką pakeitė susirūpinimas.

– Tau viskas gerai?

– Taip, tik… esu reikalinga Lisai, – atsidusau. – Klausyk, nenoriu su tavim pyktis. Akivaizdu, kad mūsų požiūriai skiriasi, bet… Manau, dėl esminių dalykų sutariam?

– Kad vaikai neturėtų būti sunčiami mirčiai į nasrus? Taip, dėl to tikrai sutariam. – Mudu nedrąsiai vienas kitam nusišypsojom ir pyktis išsisklaidė. – Aš su ja pasikalbėsiu, Rouz. Atskleisiu tikrąją priežastį ir tau pranešiu, gerai?

– Gerai. – Nors ir kaip sunku patikėti, kad su Tatjana galima kalbėtis nuoširdžiai, gal jų santykiai rimtesni, nei man atrodo? – Ačiū. Buvo smagu pasimatyti.

– Man irgi. Skubėk pas Lisą.

Antrąkart raginti manęs nereikėjo, nes Lisa pridūrė dar šį tą, kas privertė leistis tekiną.

Tai liečia Dimitrijų.

DVIDEŠIMT TREČIAS

RASTI LISĄ RYŠIO NEPRIREIKĖ: kur yra ji – ir Dimitrijus – man pasakė susirinkusi minia.

Iš pradžių pamaniau, kad vyksta kokia nors viduramžių egzekucija, tarkim, užmėtymas akmenimis, paskui supratau, jog visi tiesiog kažką stebi. Nekreipdama dėmesio į nepatenkintus žvilgsnius prasibroviau į priekį. Tai, ką išvydau, privertė sustoti.

Ant vieno suolo sėdėjo Lisa ir Dimitrijus, ant kito priešais juos – trys morojai ir (oi!) Hansas. Juos supo bet kokiems netikėtumams pasirengę sergėtojai. Akimirksniu supratau, kas čia vyksta: tardymas, turintis nustatyti, kas dabar yra Dimitrijus.

Kitomis aplinkybėmis būčiau pasakiusi, kad tardymui pasirinkta keista vieta. Vienas iš kiemelių, kuriuos – ar ne ironiška? – su Edžiu tvarkėme atlikdami bausmę. Tas pats su karalienės statula, esančia netoli bažnyčios. Ir nors kiemelis negalėjo būti laikomas šventąja žeme, blogiausiu atveju visi galės pasislėpti bažnyčioje. Strigojai nebijo kryžių, bet negali peržengti bažnyčios, cerkvės, mečetės ar kitos šventvietės slenksčio. Be to, švietė saulė, taigi laikas ir vieta aiškintis Dimitrijaus tapatybę buvo visiškai saugus.

Atpažinau vieną tardytojų – Risą Taras, Adriano giminaitį iš motinos pusės, beje, palaikiusį Tatjaną. Jis man iškart nepatiko dar ir dėl to, kaip iš aukšto kreipėsi į Dimitrijų.

– Ar saulės šviesa jus akina? – paklausė Risas. Jis turėjo segtuvą ir klausimus, matyt, skaitė iš lapo.

– Ne, – ramiai atsakė Dimitrijus. Jo dėmesys buvo sutelktas į tardytojus. Jis nenumanė, kad čia esu ir aš – dėl to tik džiaugiausi. Galėjau jį stebėti ir gėrėtis jo bruožais.

– Net kai žiūrite tiesiai į saulę?

Dimitrijus atsakė neiškart ir tikriausiai niekas, be manęs, nepastebėjo, kaip žybtelėjo jo akys – kaip ir nesuprato, ką tai reiškia. Klausimas buvo kvailas ir man pasirodė – gal tik pasirodė, kad Dimitrijus tuoj nusijuoks. Bet kaip visada jam pavyko susitvardyti.

– Ilgai žiūrint į saulę ji ima akinti kiekvieną, – galiausiai atsakė. – Mano reakcija tokia pat kaip kitų.

Risui toks atsakymas nepatiko, bet jis negalėjo nieko prikišti. Todėl tik sučiaupė lūpas ir kamantinėjo toliau:

– Ar saulė degina jums odą?

– Šiuo metu ne.

Kaip tik tada Lisa pasuko galvą ir pamatė mane. Nors ji nejautė manęs per ryšį kaip aš jos, kartais nuojauta jai pakuždėdavo, kur esu. Greičiausiai pajuto mano aurą, nes šešėlio pabučiuotųjų aura pakankamai ryški. Lisa man šyptelėjo lūpų kampučiu ir pasigręžė į tardytojus.

Pastabus Dimitrijus iškart atkreipė į tai dėmesį. Jis irgi atsisuko ir išvydęs mane kiek sutriko.

– Ar jūsų akys retkarčiais neparausta?

– Aš… – Dimitrijus trumpai pažiūrėjo į mane, paskui nukreipė žvilgsnį į tardytojus. – Kad neturėjau veidrodžio. Bet, manau, sergėtojai tokį dalyką tikrai būtų pastebėję, o jie nieko nesakė.

Vienas sergėtojų prunkštelėjo. Jam vargais negalais pavyko nutaisyti rimtą veidą, nors tikriausiai būtų skaniai pasijuokęs iš absurdiškų klausimų. Neprisiminiau jo vardo, bet kai lankiausi rūmuose praėjusį kartą, jis gana ilgai kalbėjosi su Dimitrijum. Jei jau senas draugas patikėjo, kad Dimitrijus vėl dampyras, tai geras ženklas.

Morojus šalia Riso apsidairė, bet taip ir nesuprato, kas nusijuokė. Tardymas buvo tęsiamas. Šįkart Dimitrijus buvo paklaustas, ar galėtų įeiti į bažnyčią.

– Kad ir tuojau pat, – atsakė jis. – Jei norite, rytoj nueisiu į pamaldas.

Risas kažką pasižymėjo, tikriausiai paprašyti kunigą pašlakstyti Dimitrijų švęstu vandeniu.

– Tikras spektaklis, – sušnibždėjo į ausį pažįstamas balsas. – Akių dūmimas, ir tiek. Bent jau taip sako teta Taša.

Šalia manęs stovėjo Kristianas.

– Tokia tvarka, – sumurmėjau. – Jie turi įsitikinti, kad Dimitrijus – nebe strigojus.

– Taip, bet jie ką tik priėmė dekretą dėl sergėtojų amžiaus. Karalienė liepė surengti tardymą iškart po Tarybos posėdžio, kad nukreiptų visų dėmesį. Tik taip jai pavyko išprašyti visus iš salės. „Lauk pasižiūrėti spektaklio!“

Tarsi girdėjau Tašos balsą. Tačiau jos žodžiuose buvo tiesos. Sutrikau. Norėjau, kad Dimitrijus būtų laisvas, toks, koks buvo anksčiau. Bet man nepatiko, jog Tatjana taip elgiasi skatinama politinių motyvų, o ne dėl to, kad jai rūpi tiesa. Tai bene svarbiausias mūsų istorijos įvykis ir jam reikia skirti deramą pagarbą. Dimitrijaus likimas neturėtų būti nulemtas spektaklyje, skirtame nukreipti dėmesį nuo įstatymo spragų.

Paskui Lisa ir Dimitrijus buvo paprašyti papasakoti apie tą naktį, nors, manau, jau buvo pasakoję tai ne kartą. Ir nors dabar Dimitrijus atrodė nusiraminęs, nujaučiau, kad jį tebegraužia sąžinė dėl to, ką padarė būdamas strigojus. Bet kai jis pasisuko į Lisą klausyti jos pasakojimo, veidą nušvietė nuostaba. Susižavėjimas. Pagarba.

Nutvilkė deginantis pavydas. Nesvarbu, kad jis jos nemyli. Svarbiausia, kad mane atstūmė, o ją laiko nuostabiausia būtybe pasaulyje. Su manim nesikalba, o dėl jos pasiryžęs viskam. Nuojauta kuždėjo, jog čia kažkas ne taip. Nenorėjau tikėti, kad meilė man užgeso. Negali būti, juk tiek patyrėme ir taip vienas kitą mylėjome.

– Jie atrodo gana artimi, – Kristiano balse pasigirdo įtarumo gaidelė.

Bet neturėjau kada aiškinti, kad taip nėra, nes norėjau pasiklausyti, ką pasakys Dimitrijus.

Daugumai jo atsivertimą buvo sunku suprasti, nes mažai kas žinojo apie dvasios teikiamas galias. Risas uždavė dar kelis klausimus ir užleido vietą Hansui. Šis, užuot klausinėjęs kvailysčių, veikė. Sugniaužęs rankoje kuolelį paprašė Dimitrijaus jį paliesti. Sergėtojai įsitempė, tikriausiai išsigando, kad Dimitrijus gali atimti kuolelį ir ką nors užpulti.

Tačiau Dimitrijus ramiai ištiesė ranką, suėmė kuolelį ir kelias sekundes palaikė. Visi užgniaužę kvapą laukė, kada jis ims rėkti iš skausmo, mat strigojai negali liesti sidabro. Tačiau iš Dimitrijaus veido buvo aišku, jog jam tai kelia nuobodulį, o ne skausmą.

Paskui jis visus nustebino. Paleidęs kuolelį atkišo Hansui savo raumeningą dilbį. Buvo šilta, todėl vilkėjo trumparankovius marškinėlius.

– Perrėžk man odą, – paliepė Hansui.

Šis suraukė antakius.

– Kad ir kas toks esi, būsi sužeistas.

– Jei būčiau strigojus, žaizda greitai užsitrauktų, – atkirto Dimitrijus. Jo veidas liepsnojo ryžtu. Tokį Dimitrijų matydavau mūšyje, jis niekada nepasiduodavo. – Drąsiau. Negailėk manęs.

Hansas kurį laiką dvejojo. Jis nesitikėjo, jog viskas pakryps šitaip. Bet galiausiai ryžosi ir perrėžė Dimitrijui dilbį. Kaip šis ir buvo prašęs, Hansas jo nesigailėjo. Pjūvis buvo gilus, pasipylė kraujas. Keletas prie kraujo nepratusių morojų (na ir kas, kad jį gerdavo) aiktelėjo. Visi kaip vienas palinko į priekį.

Dimitrijaus veidas persikreipė iš skausmo, bet strigojams sidabro kuoleliai kelia ne tik skausmą – jie degina. Esu sužeidusi nemažai strigojų, prisiminiau, kaip jie klykė apimti agonijos. Dimitrijus tik susiraukė ir prikando lūpą leisdamas kraujui tekėti. Jo akys švietė pasididžiavimu, kad nepalūžo.

Kai tapo aišku, kad sidabras Dimitrijaus neveikia, prie jo palinko Lisa. Supratau, kad ji nori išgydyti žaizdą.

– Pala, – sulaikė ją Hansas. – Strigojui tokia žaizda užsitrauktų per kelias minutes.

Teko pripažinti, kad jis teisus. Hansas nusprendė vienu šūviu nušauti du zuikius. Dimitrijus dėkingai į jį pažvelgė, Hansas vos linktelėjo. Jis tiki, staiga supratau. Hansas iš tiesų tiki, kad Dimitrijus vėl dampyras. Mylėsiu jį už tai amžinai, kad ir kiek popierių jis man buvo užkrovęs.

Taigi visi žiūrėjome, kaip vargšelis Dimitrijus kraujuoja. Šlykštu, bet eksperimentas pavyko. Buvo aišku, jog žaizda pati neužsitrauks. Galiausiai Lisai buvo leista ją išgydyti – pasigirdo nuostabos šnibždesiai, veiduose atsispindėjo pagarbi baimė.

Risas žvilgtelėjo į minią.

– Gal kas nori ko paklausti?

Tyla. Visi buvo pritrenkti reginio.

Bet kažkam juk reikia tarti žodį. Spėkit kam.

– Aš, – pareiškiau žengdama į priekį.

Nereikia, Rouz, mintimis meldė Lisa.

Dimitrijui tai irgi nepatiko. Kaip ir visiems, sėdintiems šalia. Išvydusi Riso žvilgsnį supratau, kad jis prisimena, kaip Tarybos salėje išvadinau Tatjaną veidmaine kale. Įsisprendžiau rankomis į šonus – nesukau galvos, ką apie mane mano kiti. Tai mano proga priversti Dimitrijų su manim skaitytis.

– Kai buvai strigojus, – pabrėžiau žodį „buvai“, – turėjai daug ryšių. Žinojai daugumą strigojų slaptaviečių JAV ir Rusijoje.

Dimitrijus žiūrėjo į mane svarstydamas, kur suku.

– Taip.

– Ar vis dar žinai, kur jos?

Lisa susiraukė. Išsigando, kad netyčia galiu įteigti kitiems, jog Dimitrijus vis dar palaiko ryšius su strigojais.

– Taip, – atsakė jis. – Jei tik per tą laiką nepersikėlė kitur.

Šįkart Dimitrijus nedelsė. Nebuvau tikra, ar perprato mano taktiką, ar tiesiog pasitikėjo Rouz logika.

– Ar pasidalysi savo žiniomis su sergėtojais? – paklausiau. – Ar išduosi mums strigojų slaptavietes, kad galėtume surengti prieš juos išpuolį?

Kilo sambrūzdis. Pastaruoju metu vis netilo ginčai, ar turime pulti strigojus pirmi. Tiek pasisakantieji už, tiek prieš turėjo svarių argumentų. Minioje vienus išgirdau murmant, kad tai būtų savižudybė, remdamiesi tuo kiti pripažino, kad tokios žinios galėtų praversti.

Dimitrijaus akys sužibo. Nesvarbu, kad ne tokiu dievinančiu žvilgsniu, kokiu žiūrėjo į Lisą. Šis žvilgsnis man priminė akimirkas, kai žvelgdami į akis vienas kitą suprasdavome be žodžių. Tarp mūsų vėl atsirado ryšys, pajutau Dimitrijaus paramą ir dėkingumą.

– Taip, – atsakė jis garsiai ir tvirtai. – Atskleisiu viską apie strigojų slėptuves ir jų planus. Kausiuosi su jais drauge su jumis arba vienas – kaip nuspręsite.

Hansas nekantriai palinko į priekį.

– Tokios žinios neįkainojamos.

Dar vienas taškas Hanso naudai. Jis nori kautis su strigojais, ne tik nuo jų gintis.

Risas paraudo, gal ir nuo saulės. Norėdami pamatyti, ar Dimitrijus nesudegs, morojai patys kentėjo.

– Palaukit, palaukit! – Risas mėgino perrėkti kylantį triukšmą. – Mes niekada nepritarėme tokiai taktikai! Be to, jis gali meluoti…

Riso žodžius pertraukė moters riksmas. Iš minios staiga ištrūko berniukas morojus ir pasileido mūsų link. Šaukė jo mama. Žengiau į priekį jo sulaikyti. Ne dėl to, jog būčiau bijojusi, kad Dimitrijus jį nuskriaus – tiesiog mažylio mamą būtų ištikęs infarktas. Ji dėkingai pažvelgė į mane.

– Aš turiu klausimą, – narsiai pareiškė mažylis.

Mama jau norėjo jį nusivesti, bet aš sulaikiau.

– Palaukit, – nusišypsojau berniukui. – Ko nori paklausti? Drąsiau. – Baimė iškreipė mamai veidą, ji neramiai dirstelėjo į Dimitrijų. – Neleisiu, kad jam kas nutiktų, – sušnibždėjau, nors morojė ir nežinojo, ar gali manim pasitikėti. Vis dėlto ji sustojo.

Risas tik užvertė akis.

– Bet juk tai…

– Jei tu strigojus, – garsiai pertraukė Risą berniukas, – tai kodėl be ragų? Mano draugas Džefris sako, kad strigojai turi ragus.

Akimirką Dimitrijus žvelgė ne į berniuką, o į mane. Kaip ir anksčiau, vienas kitą supratome be žodžių. Tada rimtu veidu atsigręžė į vaiką.

– Strigojai neturi ragų. O jei ir turėtų, nesvarbu, nes aš nebe strigojus.

– Strigojų raudonos akys, – įsiterpiau. – Ar jo akys raudonos?

Berniukas palinko į priekį.

– Ne. Rudos.

– Ką dar išmanai apie strigojus? – paklausiau.

– Jie turi iltis kaip ir mes, – atsakė berniukas.

– Ar tu turi iltis? – meiliai paklausiau Dimitrijaus. Vaiko klausimai leido į viską pažvelgti iš kitos perspektyvos.

Dimitrijus nusišypsojo šilta, nuostabia šypsena, kuri mane visiškai nuginklavo. Jis šypsodavosi taip retai. Net laimingas ar prajuokintas dažniausiai tik šyptelėdavo puse lūpų. O dabar jo veide švietė plati, nuoširdi šypsena, apnuogindama baltus dantis, kurie nė kiek nesiskyrė nuo dampyro ar žmogaus. Ilčių nebuvo.

Berniukui tai padarė įspūdį.

– Gana, Džonatanai, – nerimavo mama. – Užteks klausinėti. Eime.

– Strigojai baisiai stiprūs, – lyg niekur nieko kalbėjo toliau Džonatanas. Nenustebčiau, jei užaugęs taptų advokatu. – Niekas negali jų nugalėti. – Nesivarginau jo pataisyti bijodama, kad vaikas nepareikalautų suvaryti kuolelio Dimitrijui į širdį. Tiesą sakant, keista, kad Risas to nepaprašė. Džonatanas įsmeigė akis į Dimitrijų. – Ar tu baisiai stiprus? Tave galima sužeisti?

– Žinoma, galima, – atsakė Dimitrijus. – Aš stiprus, bet daug kas gali mane sužeisti.

Ir tada aš, Rouz Hetavėj, leptelėjau berniukui tai, ko nederėjo:

– O tu jam užvožk ir pats pamatysi.

Džonatano mama vėl riktelėjo, bet vikrus berniūkštis išslydo iš jos glėbio ir niekam nespėjus sulaikyti – aš nė nesistengiau – pribėgo prie Dimitrijaus ir savo mažu kumšteliu trenkė jam per kelį.

Kaip ir kaunantis su strigojais, Dimitrijaus reakcija buvo žaibiška – jis apsimetė krintąs nuo Džonatano smūgio. Susiėmęs kelį ėmė aimanuoti.

Kažkas nusijuokė, vienam sergėtojui galiausiai pavyko sugauti Džonataną ir atiduoti mamai, kurią, rodės, tuoj ištiks isterija. Tempiamas šalin Džonatanas atsigręžė į Dimitrijų.

– Man jis visai neatrodo stiprus. Kažin ar jis strigojus.

Tai sukėlė juoko bangą ir iki šiol tylėjęs trečiasis tardytojas pakilo iš vietos.

– Pamačiau viską, ką reikėjo pamatyti. Nesakau, kad turėtume prarasti budrumą, bet jis ne strigojus. Skirkit jam būstą, bet palikit šalia sergėtojus, iki bus priimtas sprendimas.

Risas net pašoko.

– Bet…

Morojus nutildė jį rankos mostu.

– Neverta gaišti daugiau laiko. Darosi karšta, o aš noriu miego. Nesakau, kad suprantu, kas čia atsitiko, bet dabar tai turėtų rūpėti mažiausiai, nes Taryboje visi pasiruošę perkąsti vieni kitiems gerkles dėl amžiaus cenzo. Tai, ką pamatėme šiandien, yra geras ženklas – netgi stebuklas, galintis pakeisti mūsų gyvenimą. Pranešiu Jos Didenybei.

Sulig tais žodžiais visi ėmė skirstytis. Kai kurie tebebuvo nustebę – jie suprato, kad jei tai, kas nutiko Dimitrijui – tiesa, tai viskas, ką žinojome apie strigojus, keičiasi iš esmės. Lisa su Dimitrijum, sergėtojai irgi pakilo. Leidausi prie jų norėdama pasidžiaugti mūsų pergale. „Pargriautas“ Džonatano Dimitrijus man nusišypsojo ir privertė smarkiau plakti širdį. Tada ir supratau, kad jo jausmai neišblėso. Deja, viskas pasikeitė akimirksniu. Man priėjus Dimitrijus iškart tapo šaltas ir atsargus.

Rouz, mintimis perspėjo Lisa. Nereikia. Palik jį ramybėj.

– Nė velnio, – atsakiau garsiai ir pasakiau jam: – Aš padėjau tave išteisinti.

– Mums puikiai sekėsi ir be tavęs, – sausai atkirto Dimitrijus.

– Nejaugi? – Netikėjau savo ausimis. – Dar neseniai atrodei dėkingas, kai pasiūliau panaudoti tavo patirtį prieš strigojus.

Dimitrijus pasisuko į Lisą. Jis kalbėjo tyliai, bet aš vis tiek išgirdau.

– Nenoriu jos matyti.

– Teks! – riktelėjau. Keletas išeinančiųjų atsigręžė pažiūrėti išgirdę triukšmą. – Nedrįsk manęs ignoruoti.

– Liepk jai išeiti! – įsiuto Dimitrijus.

– Niekur aš…

ROUZ!

Lisa mintimis suriko taip, kad nutilau nebaigusi žodžio. Mane pervėrė jos smaragdinių akių žvilgsnis.

Nori jam padėti ar ne? Čia stovėdama ir šūkaudama jį tik įsiutinsi. Šito tu nori? Kad visi pamatytų, kaip jis siautėja tik todėl, jog tu nenori jaustis pamiršta? Morojai turi matyti Dimitrijų ramų, tokį kaip visada. Tiesa – tu mums labai padėjai. Bet jei dabar neišeisi, gali viską sužlugdyti.

Žiūrėjau į juos apstulbusi, širdis daužėsi kaip pašėlusi. Nors Lisa viską išsakė mintimis, pasijutau taip, lyg būtų priėjusi ir mane aprėkusi. Įdūkau dar labiau. Norėjau abu apstaugti, bet jos žodžių tiesa nustelbė mano pyktį. Sukeldama sceną Dimitrijui tikrai nepadėsiu. Ar teisinga, kad esu išvaroma? Ne. Ar teisinga, jog jie laikosi išvien ir pamiršta, ką dėl jų padariau? Ne. Bet neleisiu užgautam išdidumui sugriauti to, ką pavyko pasiekti. Dimitrijus turi būti priimtas į sergėtojus.

Žvilgsniu išsakiusi, ką apie juos manau, ryžtingai nuėjau sau. Jutau, kaip Lisos pyktį keičia užuojauta, bet nenorėjau nieko žinoti. Užsisklendžiau nuo jos minčių.

Prie bažnyčios susitikau Danielą Ivaškovą. Iš smulkių prakaito lašelių ant nepriekaištingo makiažo nusprendžiau, kad ji irgi stebėjo spektaklį su Dimitrijum. Daniela buvo su draugais, jai priėjus prie manęs, šie laikėsi atokiau ir toliau šnekučiavosi. Užgniaužiau įsiūtį primindama sau, kad jie man nieko nepadarė. Prisiverčiau nusišypsoti.

– Sveiki, ledi Ivaškova.

– Daniela, – maloniai mane pataisė. – Apsieisim be titulų.

– Atleiskit. Man tai neįprasta.

Ji grįžtelėjo į nueinančius Lisą ir Dimitrijų, lydimus sergėtojų.

– Mačiau tave. Padėjai jį išteisinti. Vargšelis Risas baisiai susierzino.

Prisiminiau, kad Risas jos giminaitis.

– Atleiskit. Visai nenorėjau…

– Neatsiprašinėk. Nors Risas mano dėdė, šįkart aš Vasilisos ir Belikovo pusėje.

Kad ir kaip pykau ant Dimitrijaus, įsižeidžiau Danielai nepavadinus jo sergėtoju. Kita vertus, galima suprasti ir ją.

– Ar… ar tikite, kad Lisa jį išgydė? Kad strigojų galima atversti?

Dauguma tiki, staiga supratau. Tai patvirtino ir minia – Lisos gerbėjų skaičius tolydžio augo. Tik man kažkodėl visada atrodė, jog kilmingieji nusistatę prieš mane. Daniela kreivai šyptelėjo.

– Mano pačios sūnus valdo dvasią. Jei tikiu tuo, turiu patikėti ir kitais dalykais, kurie man atrodo neįtikimi.

– Tikriausiai.

Už jos, medžių šešėlyje, pastebėjau morojų. Kartais mūsų žvilgsniai susitikdavo. Galėjau prisiekti, kad esu jį kažkur mačiusi. Bet tolesni Danielos žodžiai privertė jį trumpam pamiršti.

– Jei jau kalbam apie Adrianą… kiek anksčiau jis tavęs ieškojo. Suprantu, kad žinia pavėluota, bet po valandos keletas Neitano giminaičių rengia kokteilių vakarėlį ir Adrianas nori tave pasikviesti.

Dar vienas vakarėlis. Negi rūmuose daugiau nėra kas veikti? Skerdynės, stebuklai… Viskas nė motais. Tai tik dingstis vakarėliams, pagalvojau karčiai.

Tikriausiai Adrianas manęs ieškojo, kai sėdėjau pas Rondą. Įdomu. Perduodama kvietimą Daniela tarsi pasakė, kad mane kviečia ir ji. Tik buvo sunku patikėti jų svetingumu. Neitano šeima – Ivaškovai, ir jie tikrai nebus nusiteikę draugiškai.

– Dalyvaus ir karalienė? – įtariai paklausiau.

– Ne, ji turi kitų reikalų.

– Tikrai? Jokių netikėtų vizitų?

Daniela nusijuokė.

– Esu tikra, kad ne. Girdėjau, judviejų į vieną kambarį geriau nesuleisti.

Galėjau tik įsivaizduoti, kokie gandai sklinda apie mano pasisakymą Taryboje, ypač kai Adriano tėvas viską matė savo akimis.

– Tik ne po dekreto. Jos elgesys… – vėl ėmiau pykti, – …nedovanotinas.

Morojus po medžiu vis dar laukė. Ko?

Daniela nieko neatsakė ir aš susimąsčiau, kieno ji pusėje.

– Tu jai vis tiek patinki.

Susiraukiau.

– Sunku patikėti.

Niekas nemėgsta tų, kurie tave viešai išdeda paskutiniais žodžiais, o mūsų kivirčui baigiantis Tatjana prarado šaltakraujiškumą.

– Tiesa. Tačiau kai viskas nurims, gal būsi paskirta Vasilisos sergėtoja.

– Neišsigalvokit! – šūktelėjau. Nors Daniela Ivaškova ne iš tų, kurie juokauja, bet mano elgesys su Tatjana tikrai peržengė visas ribas.

– Po pastarųjų įvykių niekas nenorės prarasti gerų sergėtojų. Be to, karalienei nepatinka judviejų priešiškumas.

– Ką? Man jos kyšių nereikia! Jei ji tikisi, kad spektaklis su Dimitrijum ir svajonių pareigos privers mane pakeisti nuomonę, tai labai klysta. Klastinga veidmainė…

Staiga prikandau liežuvį. Taip įsikarščiavau, kad mano žodžiai pasiekė ir Danielos draugus, šie sužiuro į mane. Jai girdint verčiau nesakyti, ką iš tiesų galvoju apie Tatjaną.

– Atleiskit. – Reikia pasistengti būti mandagesnei. – Pasakykit Adrianui, kad į vakarėlį ateisiu… Bet ar tikrai to norit? Juk aną vakarą sugadinau apeigas? Prikrėčiau kvailysčių.

Daniela papurtė galvą.

– Dėl apeigų Adrianas kaltas tiek pat, kiek ir tu. Čia nieko nebepakeisi, ir Tatjana viską pamiršo. Šitas vakarėlis paprastas ir, jei Adrianas nori, kad ateitum, džiaugsiuos, jei jis bus laimingas.

– Tada nusiprausiu, persirengsiu ir po valandos ateisiu.

Daniela taktiškai „pamiršo“ mano ankstesnį išsišokimą.

– Nuostabu. Jis labai apsidžiaugs.

Nepasakiau jai, kad tai aš džiaugiuosi galimybe pasisukioti tarp Ivaškovų tikėdamasi, jog tai pasieks ir Tatjanos ausis. Nebetikėjau, kad ji susitaikė su mano ir Adriano draugyste ar kad pamiršo skandalingą elgesį. Jei atvirai, pasiilgau Adriano. Pastaruoju metu nebuvo kada pasišnekėti.

Danielai nuėjus su draugais nusprendžiau griebti jautį už ragų ir įsisprendusi į šonus nužingsniavau prie morojaus medžių šešėlyje.

– Kas tu toks ir ko tau reikia?

Morojus buvo tik keletą metų už mane vyresnis, ir mano „kietas“ elgesys jam nepadarė jokio įspūdžio. Jis tik kreivai šyptelėjo ir aš vėl susimąsčiau, kur esu jį mačiusi.

– Turiu tau laišką. Ir dovanų.

Jis padavė medžiaginį krepšį. Žvilgtelėjusi vidun išvydau nešiojamąjį kompiuterį, laidus ir keletą lapų. Nepatikliai nužvelgiau morojų.

– Kas čia?

– Tau jų prireiks – tik niekam neprasitark. Laiške viskas paaiškinta.

– Klausyk, apsieisim be šnipų žaidimų. Nedarysiu nieko, kol… – Staiga prisiminiau, kur jį mačiau – Šv. Vladimiro akademijoje iškart po baigimo. Jis vis stoviniuodavo netoliese. Dabar man paaiškėjo ir jo paslaptingumas, ir įžūlumas. – Tu dirbi Eibui.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS

JIS NUSIŠYPSOJO.

– Kalbi taip, lyg tai būtų smerktina.

Nutylėjau, tik pervėriau jį žvilgsniu ir dar kartą apžiūrėjau pažangiąsias technologijas.

– Ką visa tai reiškia?

– Aš tik kurjeris, vykdantis pono Mazuro pavedimus.

– Kitaip tariant, šnipas. Šniukštinėji svetimas paslaptis, kad Eibas turėtų kuo šantažuoti nelaimėlius?

Eibas žinojo viską apie visus, ypač apie kilmingus politikus. Kaip jis būtų surinkęs duomenis be šnipų? Tarkim, rūmuose. Gal net mano kambaryje pilna blakių…

– Šnipas – stiprus žodis. – Atkreipiau dėmesį, kad morojus to nepaneigė. – Ponas Mazuras gerai moka, be to, jis geras bosas. – Padaręs, kas liepta, morojus pasisuko eiti, bet prieš tai dar perspėjo: – Kaip jau sakiau, tai skubu. Perskaityk, kai tik galėsi.

Jau norėjau sviesti į jį krepšį. Šiaip ne taip susitaikiau, kad esu Eibo dukra, bet neketinu veltis į jo nešvarius darbelius. Kompiuteris nežada nieko gero.

Vis dėlto parsitempiau krepšį į savo kambarį ir išverčiau turinį ant lovos. Ten buvo ir keletas lapų, viršutiniame – laiškas.

Rouz,

Tikiuosi, Tedas spėjo viską perduoti, ir viliuosi, jog nebuvai jam pernelyg atžagari. Darau tai prašymu asmens, kuris nori pasikalbėti su tavim svarbiu klausimu. Šio pokalbio niekas neturi girdėti. Nešiojamasis kompiuteris ir palydovinis modemas užtikrins privatumą, jei susirasi nuošalią vietą. Pridedu išsamias instrukcijas, kaip sukonfigūruoti sistemą. Pokalbis įvyks septintą vakaro.

Parašo nebuvo, bet jo ir nereikėjo. Numečiau laišką ir įsispoksojau į laidų raizgalynę. Iki septintos buvo likusi mažiau nei valanda.

– Po šimts, seni, – sudejavau.

Eibo labui turiu pripažinti, jog nereikėjo būti kompiuterio genijum, kad suprastum instrukcijas. Tik jos buvo baisiai ilgos: kaip sujungti kiekvieną laidelį, kokius suvesti slaptažodžius, kaip sukonfigūruoti modemą ir taip toliau. Jau norėjau į viską spjauti, bet jei Eibas sako, kad tai skubu, vadinasi, taip ir yra.

Todėl nusiteikiau techninei akrobatikai ir ėmiau nagrinėti instrukcijas. Prireikė beveik valandos, bet man pavyko prijungti modemą, kamerą ir patekti į programą, kurioje turėjo vykti pokalbis su paslaptinguoju Eibo kontaktu. Kai baigiau, iki pokalbio buvo likusios kelios minutės. Spoksojau į juodą langą ekrano viduryje svarstydama, kur veliuosi šį kartą.

Lygiai septintą langas sumirgėjo ir jame nelauktai pasirodė pažįstamas veidas.

– Sidne? – paklausiau nustebusi.

Vaizdas kaip visada internete buvo šiek tiek iškreiptas, bet iš ekrano šypsojosi mano tariamos draugės Sidnės Seidž veidas. Jai būdinga sausa šypsenelė.

– Labas rytas, – žiovaudama pasisveikino Sidnė.

Sprendžiant iš susivėlusių, smakrą siekiančių šviesių plaukų ji ką tik išlipo iš lovos. Nors vaizdo rezoliucija buvo prasta, pamačiau, kaip ant skruosto žybtelėjo auksinė lelija. Tokios tatuiruotės – skiriamasis alchemikų ženklas. Jos daromos iš auksinio rašalo, sumaišyto su morojų krauju ir lašeliu įtaigos. Morojų kraujas saugo nuo ligų ir suteikia ilgaamžiškumo, o įtaiga neleidžia perduoti žmonėms žinių apie vampyrus.

– Vakaras, ne rytas, – pataisiau.

– Dėl jūsų nesveiko naktinio gyvenimo galėsim pasiginčyti vėliau, – atkirto ji. – Aš čia ne dėl to.

– O dėl ko? – paklausiau vis dar stebėdamasi. Alchemikai savo pareigas vykdė nenoriai, ir, nors aš Sidnei patikau kiek labiau nei kiti morojai ar dampyrai, ji ne iš tų, kurie skambinėja paplepėti. – Pala. Tu ne Rusijoje, jei pas jus dabar rytas… – pasistengiau prisiminti laiko skirtumą. Taip, tame pasaulio krašte saulė turėtų leistis arba jau būti nusileidusi.

– Grįžau į brangią gimtinę, – nusišaipė Sidnė. – Gavau paskyrimą Naujajame Orleane.

– Tau gerai. – Sidnei nepatiko Rusijoje, bet kažkodėl maniau, kad ji liks ten, kol baigs internatūrą. – Kaip tau pavyko?

Staiga Sidnė susigėdo.

– Eibas trūktelėjo reikiamas virveles. Padarė paslaugą.

– Susidėjai su Eibu? – Kaip reikia nekęsti Rusijos, kad ryžtumeisi tokiam žingsniui? O Eibo ryšiai, matyt, platesni, nei maniau, jei gali paveikti ne tik vampyrus, bet ir žmones. – Ir ką jam pažadėjai mainais? Savo sielą?

Negražu taip tyčiotis iš tikinčiųjų, o Sidnė tokia. Kita vertus, ji tiki, kad morojai ir dampyrai ryja sielas, taigi mano pastaba gan taikli.

– Tas ir yra, kad nieko. Jis pasakė, jog atsilyginsiu kada nors vėliau.

– Niekšas.

– Ei, – pertraukė ji, – ne man reikia šito pokalbio. Darau tau paslaugą.

– Ir kokia gi ta paslauga? – Man norėjosi dar paklausinėti apie sandėrį su šėtonu, bet išsigandau, kad įsižeidusi Sidnė gali atsijungti.

Ji atsiduso ir nusibraukė nuo veido plaukus.

– Noriu kai ko paklausti. Prisiekiu, niekam tavęs neišduosiu… Tiesiog turiu žinoti tiesą, kad negaištume laiko veltui.

– Gerai.

Meldžiu, tik nieko neklausinėk apie Viktorą…

– Ar pastaruoju metu nebuvai kur įsilaužusi?

Po velniais. Nutaisiau abejingą miną.

– Ką turi galvoje?

– Neseniai alchemikams dingo keli dokumentai, – rimtai tarė Sidnė. – Visi eina iš proto aiškindamiesi, kas tai padarė ir kodėl.

Mintyse lengviau atsidusau – tai ne dėl Tarasovo. Ačiū Dievui, bent prie šio nusikaltimo nesu prikišusi nagų. Ir tik tada supratau, ką Sidnė nori pasakyti. Išverčiau akis.

– Palauk. Buvote apiplėšti, o tu įtari mane? Tikėjausi, išbraukei mane iš velnio išperų sąrašo?

– Nė vienas dampyras nėra išbrauktas iš mano sąrašo. – Sidnė kreivai šyptelėjo – aš taip ir nesupratau, juokauja ar ne. Bet šypsena greitai užgeso, matyt, klausimas rimtas. – Į mūsų archyvus nebent tu galėtum įsilaužti. Tai beveik neįmanoma.

– Ačiū. – Net nesupratau, pagyrimas tai ar ne.

– Dingo tik popieriai, – niūriai toliau kalbėjo Sidnė, – o tai kvaila. Dabar visi dokumentai turi skaitmenines kopijas, tad nesuprantu, kodėl kažkam prireikė knistis apdulkėjusiose spintelėse.

Būčiau galėjusi nurodyti ne vieną priežastį, bet dabar man buvo svarbiau išsiaiškinti, kodėl tapau pagrindine Sidnės įtariamąja.

– Tikrai kvaila. O kodėl nusprendei, kad tai mano darbas?

– Nes dingo vieno morojaus – Eriko Dragomiro – byla.

– Ką pasakei?

– Jis tavo draugas, tiesa? Tai yra jo dukra.

– Taip… – Akimirką netekau žado, bet greitai susitvardžiau. – Turite morojų bylas?

– Visų. – Sidnės balse suskambo pasididžiavimas. – Ir kai ėmiau mintyti, kas būtų galėjęs įvykdyti tokį nusikaltimą ir ką būtų galėję dominti Dragomirai… staiga prisiminiau tave.

– Ten buvau ne aš. Esu prikrėtusi nemažai eibių, bet tai ne mano darbas. Nė nežinojau, kad turite tokį archyvą.

Sidnė įtariai mane nužvelgė.

– Prisiekiu!

– Kaip jau sakiau, aš tavęs neišduosiu. Rimtai. Tiesiog turiu žinoti, kad negaištume laiko veltui. – Ji surimtėjo. – O jei tai tavo darbas… turėsiu nukreipti įtarimus. Pažadėjau Eibui.

– Nežinau, kaip dar tave įtikinti, bet ten buvau ne aš! Tačiau tu mane sudominai. Ką pavogė? Visą jo bylą?

Sidnė prikando lūpą. Pažadas Eibui viena, alchemikų paslapčių išdavimas – kas kita.

– Liaukis. Jei yra skaitmeninės kopijos, turėtumėt žinot, kas dingo. Juk kalbam apie Lisą… – Staiga į galvą šovė mintis, tad paklausiau: – Ar gali atsiųsti tas kopijas man?

– Tikrai ne, – kirste nukirto Sidnė.

– Tai bent duok užuomimą, kas ten buvo! Lisa – geriausia mano draugė. Bijau, kad jai kas nenutiktų.

Pasirengiau išgirsti dar vieną neigiamą atsakymą. Sidnė nepasižymėjo dideliu draugiškumu. Ar ji išvis turi draugų? Ar supranta mano jausmus?

– Daugiausia jo biografija, – galiausiai atsakė. – Jo gyvenimo istorija ir mūsų pastebėjimai.

– Jūsų pas… – prikandau liežuvį. Užteko jau to, kad alchemikai mus šnipinėja, nenorėjau į tai gilintis. – Dar kas nors?

– Finansiniai išrašai. – Sidnė susiraukė. – Jis pervesdavo dideles sumas į banko sąskaitą Las Vegase ir trūks plyš stengėsi tai nuslėpti.

– Las Vegase? Neseniai ten buvau…

– Žinau. Mačiau „Kerų valandos“ stebėjimo kamerų įrašus. Taip greit iš ten dingai, todėl man ir kilo įtarimas. – Sidnė dvejojo. – Tas vaikinas, kuris buvo su tavim… aukštas tamsiaplaukis morojus… tavo draugas?

– A… taip.

Ištarti tolesnius žodžius Sidnei prireikė laiko ir valios pastangų.

– Simpatiškas.

– Nors ir velnio išpera?

– Taip. – Ji patylėjo. – Ar tiesa, jog ketinate slapta susituokti?

– Ne! Tai šitos nesąmonės pasiekė ir jus? – Neįtikima. Būčiau nusižvengusi, bet dabar turėjau svarbesnių reikalų. – Tai Erikas Las Vegase turėjo sąskaitą, į kurią pervesdavo pinigus?

– Ne į savo. Į kažkokios moters.

– Kokios moters?

– Jokios. Tai yra negalim nustatyti jos tapatybės. Sąskaita atidaryta Džein Dou vardu* (*bendras vardas nenustatytos tapatybės mirusiesiems).

– Kaip originalu, – sumurmėjau. – Kam jam to reikėjo?

– Nežinom. Teisingiau, mums nerūpi. Tik norim išsiaiškinti, kas įsilaužė į mūsų archyvus ir pavogė dokumentus.

– Na, galiu pasakyti tik tiek, kad ne aš. – Matydama rūstų Sidnės žvilgsnį iškėliau rankas. – Baik! Jei norėčiau apie jį ką sužinoti, paklausčiau Lisos. Arba įsilaužčiau į mūsų pačių archyvus.

Sidnė tylėjo.

– Gerai. Aš tavim tikiu, – galiausiai pasakė.

– Tikrai?

– Nori, kad netikėčiau?

– Ne, tiesiog nemaniau, kad pavyks taip lengvai tave įtikinti.

Sidnė atsiduso.

– Noriu daugiau sužinoti apie tuos dokumentus, – pasakiau. – Kas ta Džein Dou. Jei gautum man kitas bylas….

Sidnė papurtė galvą.

– Ne. Baigiam pokalbį. Ir taip jau per daug žinai. Eibas norėjo, kad tave apsaugočiau, savo pažadą ištesėjau.

– Nemanau, kad Eibas taip paprastai tave paleis. Pažadėjai jam atsilyginti, jis tai prisimins.

Sidnė tylėjo, bet rudų akių žvilgsnis buvo iškalbingas.

– Labanakt, Rouz. Arba labas rytas.

– Palauk…

Ekranas užgeso.

– Po velniais, – nusikeikiau kiek per smarkiai užtrenkdama kompiuterio viršų.

Mane sukrėtė viskas – ir tai, jog kažkas įsilaužė į alchemikų archyvą ir pavogė bylą apie Lisos tėvą, ir tai, kad Sidnė įtarė mane. Kam gali rūpėti velionis? Ir kam vogti jo bylą? Ką norėta sužinoti? O gal nuslėpti? Jei taip, Sidnė teisi – vagiliams nepavyko.

Ruošiantis gulti iš galvos neišėjo pokalbis su Sidne. Valydamasi dantis įsispoksojau į savo atvaizdą veidrodyje. Kodėl, kodėl, kodėl? Kam to prireikė? Ir kas tai padarė? Nors savų rūpesčių per akis, negaliu pro pirštus žiūrėti į tai, kas susiję su Lisa. Tačiau supratusi, kad šįvakar daugiau nieko neišsiaiškinsiu, užmigau, nors galvoje kirbėjo daugybė klausimų.

Kitą rytą pabudau šiek tiek nusiraminusi, bet kamuojama tų pačių klausimų. Pasiginčijus su savim, ar turiu apie tai papasakoti Lisai, galiausiai nusprendžiau, kad taip. Jei kas domisi jos tėvu, Lisa turi tai žinoti. Be to, dokumentai dingo netrukus po to, kai išgirdau apie jo…

Trenkantis galvą pirštai staiga sustingo. Matyt, vakar buvau pernelyg pritrenkta ir pavargusi, kad prie dviejų pridėčiau du. Morojus iš „Kerų valandos“ sakė, jog Lisos tėvas ten buvo dažnas svečias. Pasak Sidnės, jis pervesdavo nemažas sumas į sąskaitą Las Vegase. Sutapimas? Gal. Bet kuo toliau, tuo mažiau tikėjau sutapimais.

Susitvarkiusi patraukiau pas Lisą, bet netoli nuėjau. Apačioje, susmukęs krėsle, manęs laukė Adrianas.

– Koks ankstyvas, – paerzinau stovėdama priešais.

Vyliausi, kad Adrianas bent jau nusišypsos, bet šįryt jis buvo ne kaip nusiteikęs. Ir netgi kažkoks susilamdęs. Įprastai stilingai sutaršyti plaukai tiesiog susivėlę, pernelyg prašmatnūs rytui drabužiai – suglamžyti. Jį gaubė gvazdikėlių cigarečių kvapas.

– Būčiau ankstyvas, jei būčiau anksti kėlęsis, – atkirto Adrianas. – Bet visą naktį nesumerkiau akių, nes kai ko laukiau.

– Ko? Jergutėliau! – Kokteilių vakarėlis. Man ir iš galvos iškrito, kad Adriano mama pakvietė mane į vakarėlį. Eibas su Sidne visai susuko man smegenis. – Adrianai, labai atsiprašau.

Jis gūžtelėjo pečiais, bet kai prisėdau šalia, manęs nė nepalietė.

– Tiek to. Tikriausiai nebeturėčiau stebėtis. Imu suprasti, kad gyvenau iliuzijomis.

– Ne. Tikrai ketinau eiti, bet…

– Neapsimetinėk, gerai? – Jo balsas buvo pavargęs, akys paraudusios. – Mama papasakojo, kaip nėreisi iš kailio per Dimitrijaus tardymą.

Susiraukiau.

– Bet vakarėlį praleidau visai ne dėl to. Vienas vyrukas…

– Rouz, ne tai svarbiausia. Svarbiausia, kad Dimitrijui tu visada randi laiko – ir aplankyti kalėjime, jei tai, ką girdėjau, tiesa. Tačiau nė nepasivargini ateiti, kai pažadi man – net neperspėji. Galėjai bent pasakyti neateisianti. Laukiau tavęs keturias valandas.

Jau norėjau atsikirsti, jog pats galėjo mane susirasti, bet ar Adrianas turėjo manęs ieškoti? Juk pati pasakiau Danielai, kad jis lauktų manęs. Tai aš kalta, kad neatėjau.

– Adrianai, labai atsiprašau. – Paėmiau jį už rankos, bet jis jos nespustelėjo. – Aš tikrai ketinau eiti, bet…

– Ne, – neleido man baigti minties Adrianas. – Kai grįžo Dimitrijus… Velniop. Kai tave užvaldė mintis jį susigrąžinti, tu nuo manęs nutolai. Kad ir kokie buvo mūsų santykiai, nuolat išsisukinėjai. Norėjau tikėti tavimi. Maniau, esi pasirengusi… Deja.

Jau norėjau prieštarauti, bet prikandau lūpą. Adrianas teisus. Žadėjau pamėginti, dėjausi esanti jo mergina, tačiau visą tą laiką… galvojau tik apie Dimitrijų. Gerai tai supratau, bet gyvenau dvigubą gyvenimą. Staiga prisiminiau Meisoną. Su juo elgiausi taip pat ir galiausiai jis žuvo, o aš kurį laiką dėl jo mirties kaltinau save – tik dėl to, kad nepažinau savo širdies.

– Atleisk, – atsiprašiau dar kartą. – Tikrai noriu, kad mudviem pavyktų…

Net pačiai tie žodžiai nuskambėjo nenuoširdžiai. Adrianas liūdnai nusišypsojo.

– Netikiu. Ir tu pati netiki.

Jis atsistojo ir persibraukė ranka plaukus.

– Jei tikrai nori būti su manim, šįkart teks kalbėti rimtai.

Man nepatiko Adrianas, toks rimtas ir taip racionaliai mąstantis. Nusekiau jį iki durų.

– Adrianai, palauk… Pasikalbėkim.

– Ne dabar, mažoji dampyre. Man reikia pamiegoti. Aš pernelyg pavargęs šitiems žaidimams.

Galėjau bėgti iš paskos. Galėjau įsikibti ir nepaleisti. Bet kam? Negalėjau nieko pažadėti. Jis teisus – kol neapsispręsiu, neturiu teisės nieko reikalauti. Be to, tuščia kalbėtis su tokiu išvargusiu žmogumi.

Tačiau Adrianui einant pro duris nesusilaikiau.

– Kol dar neišėjai, – beje, visiškai tave suprantu, – noriu kai ko paprašyti. Tai liečia… Lisą.

– Prašymai, nesibaigiantys prašymai… – Jis lėtai atsigręžė. – Dėstyk greičiau.

– Kažkas įsilaužė į alchemikų archyvą ir pavogė Lisos tėvo bylą. Tarp kitų dokumentų buvo slapti pervedimai į sąskaitą Las Vegase. Į kažkokios moters sąskaitą.

Adrianas patylėjo.

– Na ir kas?

– Noriu išsiaiškinti, kam to prireikė. Man nepatinka, jog kažkas šnipinėja Lisos šeimą. Ar nenumanai, kokių reikalų galėjo turėti jos tėvas?

– Pati girdėjai, ką sakė tas vyras iš kazino. Jos tėvas ten dažnai lankėsi. Gal prasilošė ir mokėjo paskolų rykliui?

– Lisos šeima visada buvo pasiturinti, – atsakiau. – Jis negalėjo taip prasilošti. Ir kam prireikė vogti dokumentus?

Adrianas skėstelėjo rankom.

– Nežinau. Šįryt aš nieko nežinau. Mano smegenys pernelyg nuvargusios narplioti intrigas. Be to, niekaip nesuprantu, kaip tai galėtų kelti grėsmę Lisai.

Nusivylusi linktelėjau.

– Aišku. Ačiū.

Adrianas išėjo, palydėjau jį akimis. Jis gyveno netoli Lisos, bet nenorėjau, kad pamanytų, jog jį seku. Todėl šiek tiek palaukiau ir patraukiau ton pačion pusėn. Staiga mane sulaikė tylus varpų gaudesys. Susimąsčiau, kur eiti.

Ketinau pasikalbėti su Lisa ir papasakoti jai, ką sužinojau iš Sidnės. Dabar Lisa viena, o tai pasitaiko ne taip jau dažnai. Bet tie varpai… Sekmadienio rytas – bažnyčioje netrukus prasidės pamaldos. Mane apėmė nuojauta ir, nepaisydama Adriano žodžių, norėjau įsitikinti, ar aš teisi.

Todėl pasileidau bažnyčios link, tolyn nuo Lisos apartamentų. Man atbėgus durys jau buvo uždarytos, bet buvo ir daugiau vėluojančiųjų. Prasmukau kartu su jais ir stabtelėjau apsidairyti. Bažnyčioje tvyrojo smilkalų kvapas, tyliai mirgėjo žvakių liepsnelės. Rūmų bažnyčia didesnė už koplyčią Šv. Vladimiro akademijoje, tad ir tikinčiųjų čia buvo kur kas daugiau. Beveik visos vietos užimtos.

Bet viena buvo laisva.

Nuojauta manęs neapgavo. Viename iš galinių klauptų sėdėjo Dimitrijus. Nors jį supo sergėtojai, vieta šalia buvo laisva. Net sausakimšoje bažnyčioje niekas neišdrįso prisėsti šalia. Vakar Risas paklausė Dimitrijaus, ar tas galėtų įeiti į bažnyčią, Dimitrijus pažadėjo dalyvauti pamaldose.

Kunigas jau buvo pradėjęs pamokslą, tad tyliai priėjau prie Dimitrijaus klaupto. Veltui stengiausi – mano pasiryžimas atsisėsti prie atvirtusio dampyro sukėlė aplinkinių šnabždesį.

Dimitrijaus veide atsispindėjo prieštaringi jausmai, lyg būtų nustebęs ir kartu to tikėjęsis.

– Nė negalvok, – tyliai perspėjo. – Tik ne čia.

– Nė nemanau, drauge, – atkirtau taip pat tyliai. – Atėjau išganyti savo sielos, ir tiek.

Jis nieko neatsakė, nors manim nepatikėjo. Tačiau per pamaldas nepratariau nė žodžio. Net Rouz Hetavėj paiso tam tikrų ribų. Netrukus Dimitrijus šiek tiek atsipalaidavo. Man įsitaisius šalia įsitempė, bet paskui tikriausiai suprato, jog neketinu kelti scenų. Jo dėmesys nukrypo į maldas ir giesmes, o aš patyliukais jį stebėjau.

Dimitrijus lankydavosi Akademijos koplyčioje, nes ten atrasdavo sielos ramybę. Nors žudydamas strigojus kovojo su blogiu, jautė poreikį apmąstyti gyvenimą ir paprašyti atleidimo už nuodėmes. Stebėdama jį supratau, kad dabar jam to reikia labiau nei kada nors anksčiau.

Dimitrijaus išraiška buvo nenusakoma. Buvau taip pripratusi matyti jį slepiantį emocijas, kad net sutrikau išvydusi tokį atvirą, gražų veidą. Jis susikaupęs gerte gėrė kunigo žodžius. Supratau, kad žodžius apie nuodėmę priėmė asmeniškai. Jis mąstė apie baisybes, kurias padarė būdamas strigojum. Sprendžiant iš nevilties jo veide galėjai pamanyti, kad jaučiasi kaltas dėl visų pasaulio nuodėmių, apie kurias kalbėjo kunigas.

Vienu metu jo akyse tarsi šmėstelėjo viltis, tačiau netrukus ją užtemdė kaltė ir liūdesys. Ne, supratau. Jokios vilties. Viltis reiškia tikėjimą. Dimitrijaus veide įskaičiau tik norą, troškimą. Troškimą šventoje vietoje klausantis pamokslų surasti atleidimą už nuodėmes. Deja, jis pats tuo netikėjo. Kad ir kaip to norėjo, netikėjo, jog tai įmanoma.

Buvo skaudu matyti jį tokį. Nenutuokiau, kaip elgtis. Jis manė, kad jam nebėra vilties. Aš be vilties neįsivaizdavau gyvenimo.

Kaip ir neįsivaizdavau galinti pacituoti Bibliją. Kai visi pakilo priimti komunijos, pasisukau į Dimitrijų.

– Jei Dievas gali tau atleisti, ar nemanai, kad neatleisti sau būtų egoistiška?

– Seniai lauki, kad šitai pasakytum?

– Tiesą sakant, tik dabar prisiminiau. Bet pataikiau, tiesa? Tikriausiai manei, kad nesiklausau.

– Tu ir nesiklausei. Niekada nesiklausai. Tu stebėjai mane.

Įdomu. Jei žino, kad jį stebėjau, gal ir pats slapčia stebėjo mane? Sutrikau.

– Neatsakei į mano klausimą.

Dimitrijus žiūrėjo į laukiančiuosius komunijos.

– Nesvarbu. Net jei Dievas man ir atleistų, negaliu atleisti pats sau. Beje, abejoju, ar ir Dievas atleistų.

– Kunigas ką tik sakė, kad atleistų. Jis sakė, jog Dievas atleidžia viską. Negi meluoja? Kokia šventvagiška mintis.

Dimitrijus sudejavo. Niekada nemaniau, kad man patiks jį kankinti, bet šįkart neviltis perkreipė jo veidą tikrai ne dėl asmeninio skausmo. Veikiau dėl mano akiplėšiškumo. Buvau mačiusi tokią išraišką šimtus kartų ir ji mane keistai sušildė.

– Rouz, jei kuris iš mūsų ir elgiasi šventvagiškai, tai tu. Iškraipai tikėjimą taip, kaip reikia tau. Tu netiki. Niekada netikėjai.

– Tikiu, kad galima prisikelti iš mirusiųjų, – pasakiau rimtai. – Pasižiūrėk į save. Jei Lisa sugebėjo tave prikelti, atleisti sau tikrai neturėtų būti sunkiau.

Dimitrijaus veidas sustingo. Matyt, pradėjo melstis, kad visi greičiau priimtų komuniją ir jis galėtų dingti iš bažnyčios kuo toliau nuo manęs. Mat abu gerai žinojom, kad jam reikia sulaukti pamaldų pabaigos. Jei išeis dabar, visi jį palaikys strigojum.

– Pati nesupranti, ką šneki, – galiausiai pasakė.

– Nesuprantu? – Palinkau prie jo norėdama jį įtikinti, bet išėjo greičiau atvirkščiai, nes jo artumas paveikė mane: žvakių šviesa, žaidžianti plaukuose, ir raumeningas lieknas kūnas. Jam pagaliau leido nusiskusti, barzda nebeslėpė nuostabių bruožų. – Dar ir kaip suprantu, – atkirtau stengdamasi nepasiduoti jo artumui. – Suprantu, kad daug išgyvenai. Suprantu, jog padarei siaubingų dalykų – pati mačiau. Bet tai jau praeitis. Ten buvai ne tu. Tu taip nesielgsi.

Dimitrijaus veidu perbėgo nerimo šešėlis.

– Iš kur žinai? Gal manyje tūnanti pabaisa niekur nedingo? Gal giliai širdyje aš vis dar strigojus?

– Tai nugalėk jį gyvendamas savo gyvenimą, o ne prisiekinėdamas amžiną ištikimybę Lisai! Turi gyventi savo gyvenimą, patikėti tais, kurie tave myli. Joks strigojus to nesugebėtų. Tik taip gali išsigelbėti.

– Niekas negali manęs mylėti, – sudejavo Dimitrijus. – Nes aš negaliu atsakyti tuo pačiu.

– Tai gal verčiau pamėgink, užuot per dienas gailėjęsis savęs!

– Tai ne taip paprasta.

– Po vel… – vos nenusikeikiau bažnyčioje. – Mūsų gyvenime viskas buvo sudėtinga! Ir prieš užpuolant strigojams buvo nelengva, bet mums pavyko. Ir dabar pavyks. Kartu įveiksime sunkumus. Jei nori, tikėk Dievu, nesvarbu, man svarbiau, kad patikėtum mumis.

– Nėra jokių „mes“, jau sakiau.

– Pats žinai, kad niekada nesiklausau.

Nors kalbėjomės pašnibždomis, mūsų kūno kalba aiškiai bylojo ginčijantis. Tikintieji to nepastebėjo, bet sergėtojai nenuleido akių. Teko priminti sau, ką sakė Lisa ir Michailas. Jei išvesiu Dimitrijų iš kantrybės kitų akivaizdoje, bus blogiau tik jam. Tačiau jį, regis, erzino kiekvienas mano žodis.

– Be reikalo čia atėjai, – galiausiai pasakė. – Mums verčiau laikytis skyrium.

– Keista, nes kartą sakei, jog mums lemta būti kartu.

– Norėčiau, kad susitiktume kaip galima rečiau, – pareiškė Dimitrijus, nekreipdamas dėmesio į mano pastabą. – Nenoriu, kad švaistytum laiką gaivindama išblėsusius jausmus. Tai praeitis. Daugiau to nebus. Niekada. Bus geriau, jei elgsimės kaip nepažįstami. Geriau tau pačiai.

Mano meilę ir užuojautą pakeitė pyktis.

– Jei jau aiškini, ką man daryti ir ko ne, – suurzgiau kiek galėdama tyliau, – bent jau turėk drąsos pažiūrėti į akis!

Dimitrijus atsigręžė į mane taip staigiai kaip strigojus. Veidą iškreipė… Kas? Tikrai ne ankstesnė depresija. Ir ne įniršis, nors aiškiai buvo supykęs. Šis tas daugiau… Neviltis, nusivylimas, gal net baimė. Šiuos jausmus nustelbė siaubinga, nesibaigianti kančia.

– Daugiau nenoriu tavęs matyti, – pasakė degančiomis akimis. Nors žodžiai skaudino, toks elgesys, kaip ir ankstesnis nesivaldymas, teikė vilčių. Dimitrijus nebebuvo šaltas, viską apskaičiuojantis strigojus. Ar palaužtas kalinys kameroje. Jis vėl buvo mano ankstesnis mokytojas, mylimasis, viskam gyvenime atsiduodavęs su didžiausia aistra. – Kiek sykių turėsiu tai kartoti? Laikykis nuo manęs atokiau.

– Žinau, kad manęs nenuskriausi.

– Aš jau tave nuskriaudžiau. Kaip nesupranti? Kiek dar teks kartoti?

– Bet tu man sakei… Prieš išeidamas pasakei, kad mane myli. – Mano balsas virptelėjo. – Kaip galėjai pamiršti?

– Nes praeities nesugrąžinsi! Ir man lengviau tave pamiršti, nei nuolat prisiminti, ką tau esu padaręs! – Dimitrijus prarado savitvardą ir jo balsas nuaidėjo bažnyčios gale. Kunigas ir laukiantieji komunijos neišgirdo, bet sėdintieji šalia ėmė žvalgytis. Sergėtojai sukluso ir aš vėl prisiminiau Lisos perspėjimą. Kad ir kaip pykau ir jaučiausi išduota, nes Dimitrijus nuo manęs nusigręžė… negalėjau leisti, kad kiti pamanytų, jog jis pavojingas. Dimitrijus laikėsi ramiai, bet jautėsi prislėgtas, o neviltį ir skausmą nesunku supainioti su agresija.

Nusigręžiau ir pasistengiau nusiraminti. Kai pakėliau akis, mūsų žvilgsniai susikryžiavo. Oras net įkaito nuo įtampos. Tegu Dimitrijus sako, ką nori, bet mūsų sielų ryšys stiprus kaip ir anksčiau. Norėjau jį paliesti – ne šiaip sau, bet stipriai apkabinti ir pasakyti, jog kartu ištversime viską. Nejučia atkišau ranką. Jis pašoko tarsi nutvilkytas, paskui jį visi sergėtojai.

Bet Dimitrijus tik pažiūrėjo į mane taip, kad kraujas sustingo gyslose. Lyg būčiau šėtono išpera.

– Rouz. Maldauju. Pamiršk mane, – tvardėsi iš paskutiniųjų.

Aš irgi pašokau kaip reikiant supykusi. Jei pasiliksiu, abu pratrūksime. Sumurmėjau:

– Tai dar ne pabaiga. Aš tavęs nepaliksiu.

– Aš tave palikau, – tyliai pasakė Dimitrijus. – Meilė išblėsta. Manoji išblėso.

Netikėjau savo ausimis. Šito jis dar nebuvo sakęs. Jis tik šnekėjo apie gėrį, atgailą ir sielos randus. Aš tave palikau. Meilė išblėsta. Manoji išblėso.

Krūptelėjau, lyg gavusi antausį. Dimitrijaus veide kažkas virptelėjo. Matyt, suprato, kaip mane įskaudino. Bet aš nebelaukiau. Nustūmiau sergėtojus ir puoliau pro duris, nes dar akimirka… ir visi bažnyčioje būtų išvydę mano ašaras.

DVIDEŠIMT PENKTAS

NENORĖJAU NIEKO MATYTI. Parlėkiau į savo kambarį pakeliui nematydama nei praeivių, nei kliūčių. Galvoje aidėjo Dimitrijaus žodžiai. Meilė išblėsta. Manoji išblėso. Baisesnių žodžių jis negalėjo pasakyti. Nemalonu buvo girdėti, kad jis nenori manęs matyti ar kad niekada nebūsime kartu. Tačiau vis dėlto tikėjau, kad mūsų meilė neužgeso, kad jis mane myli.

Bet… Meilė išblėsta.

Tai viską apvertė aukštyn kojom. Vadinasi, mūsų jausmai išnyks ir nueis užmarštin kaip vėjo blaškomi rudens lapai. Skausmas pervėrė ne tik širdį, bet ir visą kūną. Susirangiau lovoje ir stipriai apkabinau save per pečius. Negalėjau susitaikyti su Dimitrijaus žodžiais. Negalėjau patikėti, kad po šitiekos bendrų išgyvenimų jo meilė užgeso.

Taip ir būčiau pragulėjusi visą dieną tamsiame kambaryje. Pamiršau ir vakarykštį pokalbį su Sidne, ir Lisos tėvo paslaptis. Lisą, ir tą pamiršau. Šiandien ji turėjo kai ką nuveikti ir kartkartėmis mintimis paklausdavo: Ateisi?

Bet aš nesirodžiau ir Lisa ėmė nerimauti. Staiga išsigandau, kad ji – ar kas kitas – neateitų manęs ieškoti. Todėl nusprendžiau išeiti. Nesvarbu kur. Vaikštinėjau po rūmus, klaidžiojau ten, kur dar nebuvau buvusi. Atradau dar daugiau statulų ir fontanų, tik šiandien jų grožis manęs nedžiugino. Po kelių valandų išsekusi grįžau į kambarį. Na, bent jau nereikės niekam aiškintis.

O gal vis dėlto reikės? Kai pasigirdo beldimas į duris, jau buvo vėlu. Kas čia bastosi tokiu metu? Ar noriu, kad mane kas prablaškytų, ar verčiau likti vienai, slegiamai niūrių minčių? Nenumaniau, kas ten, žinojau tik, jog ne Lisa. Gal Hansas atėjo reikalauti pasiaiškinimo, kodėl neinu į darbą. Ilgai dvejojusi (beldimas nesiliovė) nusprendžiau atidaryti.

Už durų stovėjo Adrianas.

– Mažoji dampyre, – nusišypsojo pavargusia šypsena, – atrodai lyg vaiduoklį išvydusi.

Ne vaiduoklį. Vaiduoklius aš ne tik pažįstu, bet ir iš tiesų regiu.

– A… Tiesiog nesitikėjau išvysti tavęs po rytinio pokalbio.

Adrianas įėjo į kambarį ir atsisėdo ant lovos. Jis buvo persirengęs ir kaip visada stilingai susitaršęs plaukus. Tiesa, gvazdikėlių kvapas nebuvo išsivadėjęs, bet priverčiau jį kentėti, todėl naivu buvo tikėtis, kad nesigriebs cigaretės.

– Kiek anksčiau ir pats nemaniau ateisiąs, – pripažino. – Bet tu privertei mane susimąstyti.

Atsisėdau šalia deramu atstumu.

– Apie mus?

– Ne. Apie Lisą.

– Ak.

Dimitrijų kaltinu egoizmu, o pati manau, kad Adrianui, be manęs, niekas nerūpi.

Adrianas žvelgė žaliomis mąsliomis akimis.

– Vis galvojau apie tai, ką pasakei. Apie jos tėvą. Buvai teisi – jis turėjo užtektinai pinigų susimokėti skolas. Nebūtų to slėpęs. Todėl nuėjau pasikalbėti su mama.

– Ką? – šūktelėjau. – Niekas neturi apie tai žinoti…

– Taip, taip, suprantu, kad viskas itin slapta. Nesijaudink. Pasakiau jai, kad Las Vegase girdėjom gandų, jog Lisos tėvas kažkam pervesdavęs pinigus.

– Ir ką ji pasakė?

– Tą patį, ką ir aš. Tiesa, iš pradžių mane išbarė. Pareiškė, kad Erikas Dragomiras buvo geras morojus ir kad apie mirusiuosius blogai nekalbama. Paskui pridūrė, jog jis tikriausiai prasilošė, bet tai nesvarbu, nes yra padaręs daug gero. Matyt, po tų apeigų mama baisiai bijo, kad vėl ko neiškrėsčiau.

– Ji teisi, – pasakiau. – Dėl Eriko.

O jei dokumentai buvo pavogti norint jį apšmeižti? Aišku, Erikui tai jau nepakenks, bet gal kas nors siekia apjuodinti Dragomirus, kad Lisai nebūtų suteikta balso teisė? Jau norėjau pasidalyti savo spėjimais, kai Adrianas pasakė kitą, kur kas labiau sukrečiantį dalyką.

– Bet tada mudu nugirdo tėvas ir pareiškė, kad greičiausiai buvo skirti meilužės išlaikymui. „Tu teisi, jis buvo geras morojus, bet mėgo moteris ir flirtą…“ – Adrianas užvertė akis. – Čia tėvo žodžiai. Kalba kaip koks senis.

Nė nepajutau, kaip sugriebiau Adrianą už rankos.

– Ką dar jis atskleidė?

Adrianas gūžtelėjo, bet rankos neištraukė.

– Nieko. Mama supyko ir pakartojo jam, ką buvo sakiusi man – kad apie mirusiuosius blogai nekalbama, ypač stingant įrodymų.

– Manai, tai tiesa? Lisos tėvas turėjo meilužę? Ir ją išlaikė?

– Nenutuokiu, mažoji dampyre. Atvirai? Mano tėvas iš tų, kurie mielai skleidžia gandus ar net patys juos kuria. Visi žino, kad Erikas mėgo linksmintis, tad išvados peršasi pačios. Tikriausiai jis turėjo paslapčių. Po galais, o kas jų neturi? Gal tas, kas pavogė dokumentus, norėjo tuo pasinaudoti?

Išsakiau savo nuogąstavimus – ar nesiekiama pakenkti Lisai.

– Arba, – pridūriau pagalvojusi, – dokumentus galėjo pavogti draugas. Kad paslaptis neišaiškėtų.

Adrianas linktelėjo.

– Šiaip ar taip, nemanau, jog Lisai gresia mirtinas pavojus.

Adrianas pakilo eiti, bet aš sulaikiau.

– Palauk… – Giliai įkvėpiau. – Noriu atsiprašyti. Dėl savo elgesio. Buvau su tavim nesąžininga. Man labai gaila.

Adrianas žvelgė į tolį.

– Širdžiai neįsakysi.

– Tas ir yra… kad nežinau, ką jaučiu. Kvailai skamba, bet yra tiesa. Jausmai Dimitrijui vis dar stiprūs. Jo sugrįžimas tikrai mane paveikė. Bet dabar suprantu… – Meilė išblėsta. Manoji išblėso. – Dabar suprantu, jog tarp mūsų viskas baigta. Nesakau, kad bus lengva pamiršti praeitį. Tam prireiks nemažai laiko, nenoriu meluoti nei tau, nei sau.

– Logiška, – tarė Adrianas.

– Tikrai?

Jis pažvelgė į mane, akys linksmai žybtelėjo.

– Taip, mažoji dampyre. Kartais tu mąstai logiškai. Dėstyk toliau.

– Kaip jau sakiau… Man reikia laiko išgyti nuo Dimitrijaus. O tu man patinki. Labai patinki. Turbūt net šiek tiek tave myliu. – Adrianas šyptelėjo. – Ir noriu pamėginti dar sykį. Tikrai. Man su tavim gera, bet bijau, kad mes per daug skubėjom. Aišku, dėl mano nesąžiningumo gali nebenorėti tęsti mudviejų draugystės, bet gal pamėginkim.

Adrianas ilgai nenuleido nuo manęs akių ir man užėmė kvapą. Kalbėjau rimtai – jis turi teisę nutraukti mūsų santykius… Tačiau ta mintis mane gąsdino.

Galiausiai Adrianas prisitraukė mane ir pasiguldė ant lovos.

– Rouz, yra šimtai priežasčių, dėl kurių tavęs geidžiu. Negaliu išmesti iš galvos nuo tada, kai pirmąkart pamačiau slidinėjimo kurorte.

Prisiglaudžiau prie Adriano ir padėjau galvą jam ant krūtinės.

– Mums pavyks. Žinau, kad pavyks. O jei dar kartą susimausiu, galėsi mane mesti.

– Jei tai būtų taip lengva, – nusijuokė Adrianas. – Pamiršai, kaip man sunku atsisakyti žalingų įpročių, o tu esi mano žalingas įprotis. Kartais atrodo, nors ir kaip bjauriai su manim pasielgtum, vis tiek pas tave grįžčiau. Bet nuo šiol būk atvira, gerai? Sakyk, ką jauti. Jei abejoji dėl jausmų Dimitrijui ir esi sutrikusi, tiesiog pasakyk. Drauge rasime išeitį.

Norėjau Adrianui pasakyti, kad nėra ko nerimauti dėl Dimitrijaus, nes jis jau ne kartą mane atstūmė. Galiu ir toliau lakstyti iš paskos, bet kas iš to? Meilė išblėsta. Bet tie žodžiai per daug skaudūs, kad ištarčiau juos garsiai. Adriano apkabinta, įvertinau jo supratingumą, ir mano sužeista širdis suvokė kitą tiesą: meilė įsižiebia. Ir aš troškau pamatyti, ar įsižiebs mano meilė Adrianui. Tikrai troškau. Atsidusau.

– Nekalbėk taip išmintingai. Būk tuščias, vėjavaikis ir…

Adrianas pabučiavo man į kaktą.

– Ir?

– Ir juokingas.

– Na, šitai aš sugebu… kaip ir kitką… bet tik ypatingomis progomis.

Gulėjome apsikabinę ir aš pakėliau galvą geriau į jį įsižiūrėti – išsišovusius skruostikaulius ir susitaršiusius plaukus, jie jam labai tiko. Prisiminiau Danielos žodžius, kad, nepaisant mudviejų jausmų, vis tiek kada nors išsiskirsime. Gal tokia mano lemtis? Prarasti visus mylimus vyrus?

Staiga prisitraukiau Adrianą ir iš visų jėgų pabučiavau. Jis gerokai nustebo. Bet aš jau žinojau, kad ir gyvbės, ir meilės gali greitai netekti. Atsarga gėdos nedaro, bet neverta leisti gyvenimo veltui. Nusprendžiau daugiau jo nešvaistyti.

Pati dorai nesuprasdama, ką darau, po akimirkos pešiau marškinius jam iš kelnių. Nieko neklausinėdamas jis atsakė tuo pačiu. Kad ir koks supratingas, jis tebuvo… Adrianas. Ir dabar jis gyveno savo gyvenimą – nedvejodamas darė tai, ko norėjo. O manęs jis norėjo jau seniai.

Adrianas turėjo daugiau patirties, todėl nurenginėjo mane kur kas greičiau negu aš jį. Karštos lūpos nubėrė bučiniais kaklą, bet jis buvo labai atsargus ir nė karto neįbrėžė iltimis. Aš buvau šiurkštesnė ir suleidau nagus jam į nugarą. Adrianas lūpomis palietė man raktikaulį, viena ranka mikliai atsegė liemenėlę.

Vaduojant vienas kitą iš džinsų buvau nustebinta savo kūno reakcijos. Maniau, kad po Dimitrijaus nebenorėsiu sekso. Pasirodo, dar ir kaip noriu. Kas tai? Fizinė reakcija į Dimitrijaus atstūmimą? Troškimas bent akimirką pasijusti gyvai? Meilė Adrianui? Ar tiesiog aistra?

Kad ir kas tai buvo, nepajėgiau atsispirti jo rankoms ir lūpoms, glamonėjančioms visą mano kūną. Adrianas atsitraukė tik trumpam, kai nuskriejo paskutiniai mano drabužiai, ir likau gulėti nuoga. Jis irgi buvo nuogas, man nepavyko nutraukti tik šilkinių (negi Adrianas mūvės kitokias?) trumpikių.

Jis suėmė man veidą, akyse liepsojo geismas ir… nuostaba.

– Kas tu, Rouz Hetavėj? Tu tikra ar tai sapnas? Bijau, kad palietęs tave pabusiu, o tu išnyksi.

Atpažinau poetinį transą, į kurį jis kartais nugrimzdavo. Anksčiau vis klausdavau savęs, ar tai nėra dvasios sukelta beprotybė.

– Paliesk ir sužinosi, – atsakiau traukdama Adrianą prie savęs.

Jis nebedvejojo. Kai nusimovęs tumpikes prigludo prie manęs, užsiliepsnojau nuo jo odos švelnumo ir išmanių rankų. Geismas nustelbė protą ir jausmus. Likome tik mes dviese ir noras suartėti. Degiau geismu…

– O velnias.

Tie žodžiai man išsprūdo bučiuojantis, lūpomis ieškant jo lūpų. Tik sergėtojos refleksai padėjo šiaip ne taip nuo jo atsiplėšti – kaip tik tada, kai mūsų klubai susiglaudė. Atsiskyrimas supurtė mano kūną, jo – dar smarkiau. Adrianas apstulbęs žiūrėjo, kaip rangydamasi išsilaisvinu ir atsisėdu.

– Kas atsitiko? Apsigalvojai?

– Apsauga, – pasakiau. – Turi sargį?

Pagaliau suvokęs mano žodžius, Adrianas atsiduso.

– Rouz, tik tu gali tokiu metu tai prisiminti.

Ką gi, jis teisus. Tikrai ne laiku. Bet geriau dabar, nei vėliau. Nepaisant deginančio geismo, – patikėkit, jis niekur nedingo, – staiga priešais akis iškilo Dimitrijaus sesuo Karolina. Susipažinau su ja Sibire, ji turėjo pusės metukų sūnelį. Berniukas buvo mielas, kaip ir visi vaikai, bet kėlė daug rūpesčių. Karolina dirbo kavinėje, o grįžus namo visą dėmesį skirdavo vaikui. Kai ji būdavo darbe, mažylį prižiūrėdavo jos mama. Mažų vaikų negalima palikti be priežiūros nė akimirkos: juos reikia pamaitinti, pakeisti sauskelnes, žiūrėti, kad kuo nepaspringtų. Kita Dimitrijaus sesuo Sonia irgi laukėsi. Nenustebsiu, jei netrukus toks pat likimas ištiks jaunėlę Viktoriją. Vienas neatsakingas poelgis gali apversti aukštyn kojom visą gyvenimą.

O man dar anksti tapti mama. Su Dimitrijum tokių bėdų nekilo, nes dampyrai negali turėti vaikų. Bet Adrianas – kas kita. Ir nors sergame retai, aš Adrianui nebuvau nei pirma… nei antra, nei trečia…

– Tai ar turi? – paklausiau nekantriai. Nepraradau budrumo, bet vis tiek troškau mylėtis.

– Turiu, – atsakė Adrianas, irgi atsisėsdamas. – Savo kambaryje.

Žiūrėjome vienas į kitą. Jo kambarys kitame rūmų gale.

Adrianas prisislinko arčiau ir švelniai sukando man ausies spenelį.

– Nedidelė tikimybė, kad kas nutiks.

Užsimerkiau ir padėjau galvą jam ant peties. Jis uždėjo rankas man ant klubų ir ėmė glostyti.

– Kas tu, daktaras?

Jis tyliai nusijuokė ir pabučiavo man kaklą.

– Ne, tiesiog esu linkęs rizikuoti. Tik nesakyk, kad to nenori.

Atsimerkiau ir pakėliau galvą, kad pažiūrėčiau jam į akis. Jis teisus. Aš norėjau. Labai norėjau. Degiau aistra ir buvau pasiruošusi pamiršti bet kokį atsargumą. Galų gale tikimybė ne tokia jau didelė, tiesa? Kiek porų visą gyvenimą veltui stengiasi susilaukti vaikų? Geismas buvo toks stiprus, kad nustebau, kai viršų paėmė sveikas protas.

– Negaliu rizikuoti, – galiausiai pasakiau.

Adrianas ilgokai žiūrėjo į mane, paskui linktelėjo.

– Gerai. Kitą kartą. Šiąnakt… elgsimės atsakingai.

– Ir tai viskas, ką gali pasakyti?

Adrianas susiraukė.

– O kas man belieka? Tu atsisakei.

– Taip, bet… tu galėjai panaudoti įtaigą…

Dabar Adrianas tikrai apstulbo.

– Nori, kad panaudočiau įtaigą?

– Ne, aišku ne… Tiesiog pamaniau, kad galėtum…

Adrianas suėmė man veidą.

– Rouz, aš sukčiauju lošdamas ir perku alkoholį nepilnamečiams. Bet niekada neversiu tavęs elgtis prieš savo valią.

Staiga ėmiau jį bučiuoti. Adrianas taip apstulbo, kad sustingo, bet galiausiai, tegu ir labai nenoriai, mane atstūmė.

– Mažoji dampyre, – tarė ironiškai, – vargu ar elgiesi atsakingai.

– Mes galim elgtis atsakingai ir neatsisakydami šito…

– Pati nesupranti, ką…

Jis nutilo ir įsmeigė akis į mano apnuogintą kaklą. Mūsų žvilgsniai susitiko, bet aš tylėjau. Žodžių ir nereikėjo – kvietimas buvo akivaizdus.

– Rouz… – Adrianas dvejojo, tačiau jo akyse išvydau alkį.

Nors kraujo gėrimas ir neprilygsta seksui, vampyrams taip pat sunku jam atsispirti, o susijaudinimas gali sukelti tokią ekstazę, prilygstančią mylėjimuisi – bent taip teko girdėti. Tiesa, tai draudžiama. Dampyrės, leidžiančios gerti kraują per sueitį, vadinamos kraujo kekšėmis. Dampyrai tai laiko gėdingu dalyku, bet aš jau buvau tai dariusi su Lisa, kai jai reikėjo kraujo, ir su Dimitrijum, kai šis buvo strigojus. Pojūčiai buvo nepakartojami.

Jau nusiraminęs Adrianas paklausė:

– Rouz, ar supranti, ko prašai?

– Taip. – Pirštu švelniai perbraukiau jam lūpas ir paliečiau iltis. Priminiau jo paties žodžius. – Tik nesakyk, kad to nenori.

Dar ir kaip norėjo. Lūpos įsisiurbė į kaklą, pajutau smingant iltis. Riktelėjau iš skausmo, bet netrukus jį nuslopino endorfinų antplūdis. Apėmė palaima. Gerdamas kraują Adrianas prisitraukė mane arčiau ir krūtine prisispaudė prie nugaros. Lyg per sapną jutau rankas, glamonėjančias mano kūną, deginančias lūpas… Skendau ekstazėje.

Kai Adrianas galiausiai atsitraukė, pasijutau viena. Man jo reikėjo. Ištiesiau ranką. Adrianas ją švelniai atstūmė laižydamasis kraują nuo lūpų.

– Atsargiau, mažoji dampyre. Aš ir taip užtrukau ilgiau, nei derėjo. Nedaug trūko, tau būtų užaugę sparnai ir būtum išskridusi.

Aš ir norėjau išskristi… Netrukus ekstazė praėjo ir aš atsipeikėjau. Tiesa, vis dar buvau apimta palaimos, endorfinai patenkino mano geismą. Svaigulys silpo, protas blaivėjo. Matydamas, kad atsigaunu, Adrianas atsipalaidavo ir išsitiesė ant lovos. Susirangiau šalia. Jis atrodė laimingas ne mažiau už mane.

– Tai buvo pats geriausias neseksas.

Aš tik mieguistai nusišypsojau. Jau buvo vėlu, o atslūgus endorfinams suėmė miegas. Tylus sąžinės balselis priekaištavo, kad nors pati to norėjau ir myliu Adrianą, pasielgiau negerai, nes taip troškau užmiršti savo skausmą.

Paprieštaravau, kad tai netiesa, ir balselis nutilo. Užmigau šalia Adriano taip ramiai, kaip jau seniai nebuvau miegojusi.

Kitą rytą atsikėliau, nusiprausiau, apsirengiau ir netgi išsidžiovinau plaukus nepažadindama Adriano. Nors ko čia stebėtis – kiek kartų rytą mes su draugais esam vargę mėgindami išversti jį iš lovos. Girtas ar ne jis miegodavo kaip negyvas.

Su plaukais sugaišau kiek ilgiau nei įprastai. Ant kaklo ryškėjo vakarykščio įkandimo žymės, todėl juos palikau palaidus ir persimečiau per petį, kad uždengtų kaklą. Paslėpusi įkandimą susimąsčiau, ką daryti toliau. Maždaug po valandos Taryba klausysis argumentų dėl sergėtojų amžiaus, morojų dalyvavimo kautynėse ir Dragomirų balso teisės. Nieku gyvu negaliu praleisti aktualiausių klausimų svarstymo – žinoma, jei tik būsiu įleista…

Adriano nutariau nežadinti. Susikuitęs pataluose jis ramiai miegojo. Jei pažadinsiu, turėsiu laukti, kol susiruoš. Mintimis paieškojusi Lisos išsiaiškinau, kad ji sėdi kavinėje. Viena. Norėjau su ja pasikalbėti ir papusryčiauti, tad nusprendžiau, jog Adrianas apsieis ir be manęs. Palikau jam laiškelį, paprašiau išeinant užtrenkti duris ir užbaigiau daugybe XO.

Pusiaukelėje į kavinę pajutau, kad planas papusryčiauti su Lisa žlugo – prie jos atsisėdo Kristianas.

Ką gi. Pastaruoju metu tiek visko nutiko, kad net nepasidomėjau asmeniniu Lisos gyvenimu. Po nakties sandėlyje nesistebėjau matydama juos drauge, nors ir jaučiau, kad tai ne romantiškas susitaikymas. Dar ne. Veikiau mėginimas susidraugauti ir užgniaužti nuolatinį pavydą ir nepasitikėjimą.

Negi dabar galiu jiems trukdyti? Netoli sergėtojų būstinės irgi yra kavinė, kurioje prekiaujama kava ir spurgomis. Bus gerai, jei tik niekas neprisimins, kad teoriškai vis dar esu nubausta, be to, šakojausi Taryboje.

Tik ar ne per daug tikiuosi?

Vis dėlto nusprendžiau rizikuoti ir patraukiau ten neramiai žvalgydamasi į apniukusį dangų. Lietus tikrai nepakels man nuotaikos. Tačiau įėjus į kavinę pamačiau, jog neverta nerimauti, kad atkreipsiu kieno nors dėmesį. Ten jau buvo įdomesnis apkalbų objektas – Dimitrijus.

Jis sėdėjo apsuptas sergėtojų, ir nors džiaugiausi matydama jį laisvėje, supykau, kad vis dar yra saugomas. Na, čia bent jau nebuvo minios. Atėjusieji papusryčiauti būtinai jį nužvelgdavo, nors pasilikdavo tik keletas. Šiandien su Dimitrijum tebuvo penki sergėtojai. Geras ženklas. Jis sėdėjo vienas, priešais pasidėjęs kavą ir prakąstą spurgą, padengtą glajumi. Skaitė kažkokią knygą. Galėjau lažintis, jog tai vesternas.

Prie Dimitrijaus niekas nesisėdo. Sergėtojai stovėjo ratu: vienas prie durų, po du prie sienų ir gretimų staliukų. Tik ką jie saugojo? Dimitrijus buvo taip įnikęs į knygą, kad nematė nei sergėtojų, nei lankytojų – arba tiesiog apsimetė jų nepastebįs. Atrodė taikiai, bet aš prisiminiau Adriano žodžius. O jei jame liko šiek tiek strigojaus? Šiek tiek tamsos? Taip teigė ir pats Dimitrijus, sakydamas negalįs nieko mylėti.

Mes visada pajusdavom vienas kitą. Net minioje žinodavau, kur jis. Ir dabar, nors ir kaip įsitraukęs į knygą, man įėjus Dimitrijus pakėlė galvą. Mūsų žvilgsniai susitiko. Jo veidas buvo neįskaitomas, bet aš pajutau, kad jis kažko laukė.

Manęs – staiga supratau su nuostaba. Tegu ir susikivirčijome bažnyčioje, tikėjosi, kad jį susirasiu ir prisieksiu mylinti. Kodėl? Todėl, kad visada pasiduodavau jausmams? Ar todėl… kad troško tai išgirsti?

Bet šįkart nesuteiksiu Dimitrijui tokio malonumo. Jis pernelyg mane įskaudino. Pats liepė nesiartinti, tad jei nusprendė rafinuotai žaisti mano jausmais, nepavyks. Todėl tik išdidžiai jį nužvelgiau ir nuėjau prie bufeto. Užsisakiau arbatos ir šokoladinį plikytą pyragaitį. Kiek pasvarsčiusi paprašiau dar vieno. Nėra ko čia maivytis.

Ketinau valgyti lauke, bet žvilgtelėjusi pro tamsintus kavinės langus išvydau lyjant. Po šimts. O gal spjauti į orą ir pasiimti valgį išsinešti? Na jau ne. Tegu Dimitrijus nemano, kad išsigandau. Akimis susiradau laisvą staliuką kuo toliau nuo Dimitrijaus ir patraukiau prie jo nežiūrėdama į buvusį mylimąjį.

– Sveika, Rouz. Ateisi į Tarybos posėdį?

Sustingau. Draugiškai šypsodamasis mane užkalbino vienas Dimitrijaus sergėtojų. Neprisiminiau jo vardo, bet susitikus jis kaskart nusišypsodavo. Nenorėdama pasirodyti nemandagi, atsakiau, nors ir stovėjau šalia Dimitrijaus.

– Taip, – demonstratyviai žvelgiau tik į sergėtoją. – Bet prieš tai norėjau užkąsti.

– Ar būsi įleista? – paklausė kitas sergėtojas. Jis irgi šypsojosi. Dingtelėjo, kad jie iš manęs tyčiojasi, bet pamačiau, jog ne. Veiduose įžvelgiau pritarimą.

– Geras klausimas. – Atsikandau pyragaičio. – Bet pamėginti verta. Kaip ir pamėginti gražiai elgtis.

Pirmasis sergėtojas nusijuokė.

– Per daug nesistenk. Jie nusipelnė tavo kandžių pastabų dėl to absurdiško amžiaus įstatymo.

Kiti sergėtojai linktelėjo.

– Kokio dar amžiaus įstatymo? – staiga paklausė Dimitrijus.

Pati nepajutau, kaip atsigręžiau. Tuoj pat užėmė kvapą. Baik, Rouz, subariau save. Nepamiršk, kad ant jo pyksti. Be to, pasirinkai Adrianą.

– Kilmingieji priėmė dekretą, nes mano, jog kautis su strigojais šešiolikmečiai gali taip pat sėkmingai kaip ir aštuoniolikmečiai, – atsakiau ir vėl atsikandau pyragaičio.

Dimitrijus taip staigiai atlošė galvą, kad vos nepaspringau.

– Kurie šešiolikmečiai gali kautis su strigojais?

Sergėtojai įsitempė, bet nieko neatsakė. Sunkiai nurijau kąsnelį pyragaičio, o prabilus pasidarė baisu.

– Tai ir yra dekretas. Nuo šiol sergėtojais bus tampama sulaukus šešiolikos.

– Kada tai buvo nuspręsta? – griežtai paklausė Dimitrijus.

– Prieš kelias dienas. Negi nežinojai?

Žvilgtelėjau į sergėtojus. Vienas tik gūžtelėjo pečiais. Matyt, net ir patikėję, kad Dimitrijus vėl dampyras, neskubėjo aptarinėti su juo reikalų. Dimitrijus bendravo tik su Lisa ir tardytojais.

– Ne, – suraukęs antakius, Dimitrijus tebevirškino naujieną.

Tylomis baigiau pyragaitį tikėdamasi, kad jis ką nors pasakys. Ir neapsirikau.

– Tai beprotybė, – pareiškė Dimitrijus. – Tai ne tik amoralu, bet ir tikrų tikriausia savižudybė. Jie per jauni.

– Žinau. Taša pateikė svarių argumentų prieš. Aš irgi.

Tačiau Dimitrijus suabejojo pastaraisiais mano žodžiais, juolab kad sergėtojai plačiai išsišiepė.

– Ar nuspręsta vienbalsiai? – paklausė jis.

Dabar jis su manim kalbėjo kaip tardytojas, rimtai ir susikaupęs. Vis geriau nei ankstesnė depresija, nusprendžiau. Be to, dabar bent jau neveja manęs šalin.

– Vieno balso persvara. Jei Lisa būtų turėjusi balso teisę, dekretas nebūtų buvęs priimtas.

– Aha, – Dimitrijus sukinėjo puodelį, – kvorumas.

– Tu apie tai žinai? – paklausiau stebėdamasi.

– Tai senas morojų įstatymas.

– Ir man taip buvo pasakyta.

– Ką ketina daryti opozicija? Nušalinti Tarybą ar iškovoti Lisai balso teisę?

– Ir viena, ir kita.

Dimitrijus papurtė galvą ir užsikišo plaukus už ausų.

– Taip negalima. Reikia pasirinkti vieną tikslą ir sutelkti visas jėgas. Mano manymu, protingiausia būtų kovoti dėl Lisos balso teisės. Tarybai reikia Dragomirų atstovo, be to, per tardymą mačiau, kaip visi į ją žiūri. – Paminėjus tardymą Dimitrijaus balse suskambo kartėlis. – Būtų lengviau, jei opozicija susitelktų į vieną tikslą.

Pradėjusi valgyti antrą plikytą pyragaitį, pamiršau, kad buvau nusprendusi nekreipti į Dimitrijų dėmesio. Tegu kalba. Grįžus jo akys pirmą kartą užsidegė ryžtu, jis kažkuo susidomėjo. Be to, nors kartą nereikėjo klausytis, kaip jis Lisai prisiekia amžiną ištikimybę, o manęs nė neprisileidžia. Toks Dimitrijus man patiko kur kas labiau.

Jis kaip anksčiau buvo pasiryžęs rizikuoti gyvybe tiesos labui. Net pasigailėjau, kad jis nebe tas erzinantis, prislėgtas tipas, vejantis mane šalin. Matant jį tokį atgijo seni prisiminimai ir trauka, kurią, tikėjausi, pavyko pamiršti. Dabar Dimitrijus atrodė dar seksualesnis. Taip užsidegdavo, kai kaudavomės, net kai mylėdavomės. Toks ir turėjo būti – nenugalimas ir ryžtingas. Džiaugiausi ir… kankinausi, nes man Dimitrijus buvo prarastas.

Jei Dimitrijus ką nors ir suprato, neparodė. Pažvelgė į akis ir pavergė savo žvilgsniu.

– Kai pamatysi Tašą, paprašyk, kad mane susirastų. Turim tai aptarti.

– Tai Taša gali būti tavo draugė, o aš ne? – išsprūdo nespėjus susilaikyti.

Paraudau iš gėdos, kad nesusitvardžiau sergėtojų akivaizdoje. Dimitrijui irgi nepatiko, kad mūsų pokalbį girdi tiek pašalinių ausų. Jis žvilgtelėjo į sergėtoją, kuris pirmas mane užkalbino.

– Ar galim pasikalbėti akis į akį?

Sergėtojai susižvelgė ir sutartinai atsitraukė. Tiesa, netoli. Tačiau bent jau negirdės, apie ką šnekėsime. Dimitrijus atsigręžė į mane. Atsisėdau priešais jį.

– Tu ir Taša – du skirtingi dalykai. Ji gali būti mano gyvenime, o tu – ne.

– Vis dėlto, – piktai atšoviau atmesdama plaukus, – tau manęs reikia kaip pasiuntinukės.

– Kažin ar tau manęs reikia, – kandžiai vyptelėjo vos linktelėdamas galva.

Neiškart supratau, ką jis nori pasakyti: tada toptelėjo – Dimitrijus pamatė įkandimų žymes. Nebuvo ko gėdytis, bet vėl uždengiau kaklą plaukais.

– Tai ne tavo reikalas, – atkirtau tikėdamasi, kad sergėtojai nieko nepastebėjo.

– Taip ir yra, – Dimitrijaus balse pasigirdo triumfo gaidelė. – Tu turi savo gyvenimą, o – aš savo.

– Dėl Dievo meilės! – įsiutau. – Gal liausiesi…

Ir tada mus užgriuvo armija.

Na, ne visai armija, bet ką tik kavinėje buvome tik aš, Dimitrijus ir jo apsauga, o staiga mus apsupo sergėtojai. Ir ne šiaip sergėtojai. Juodos su baltu uniformos raudonomis sagomis rodė, kad tai asmeninė karalienės apsauga. Jų buvo mažiausiai dvidešimt.

Visi mirtinai pavojingi, geriausi iš geriausių. Per amžius karališkoji gvardija užkirto kelią ne vienam pasikėsinimui į monarcho gyvybę. Dabar šie treniruoti žudikai apsupo mus. Abu su Dimitrijum pašokom ant kojų: pajutom grėsmę. Mudu skyrė staliukas, bet iškart užėmėm gynybinę poziciją – surėmėm nugaras.

Dimitrijaus apsauga vilkėjo kasdienius drabužius ir kiek nustebo išvydę kolegas, bet tuoj pat stojo jų pusėn. Šypsenos dingo. Norėjau užstoti Dimitrijų, bet negalėjau.

– Eisi su mumis, – pasakė vienas karalienės sergėtojų. – Jei priešinsies, išvesime jėga.

– Atstokit nuo jo! – surikau varstydama sergėtojus žvilgsniu. Prasiveržė manyje besitvenkianti tamsa. Ko jie lenda prie Dimitrijaus? Nejaugi nepasitiki? – Jis nieko nepadarė! Negi nematot, kad jis vėl dampyras?

Sergėtojas nustebęs kilstelėjo antakius.

– Sakiau ne jam.

– Atėjot suimti… manęs?

Stengiausi prisiminti, ką iškrėčiau. Nė nedingtelėjo, kad karalienė sužinojo apie naktį, praleistą su Adrianu, ir nutarė mane pamokyti. Bet juk dėl to niekas nesiunčia karališkosios gvardijos? Ar siunčia? Gal mano akibrokštai šįsyk peržengė ribą?

– Kokiu pagrindu? – griežtai paklausė Dimitrijus. Aukštas, tvirtas ir kartais toks švelnus jo kūnas buvo grėsmingai įsitempęs.

Sergėtojas žiūrėjo į mane ir nekreipė į Dimitrijų jokio dėmesio.

– Neversk kartoti: arba eisi su mumis, arba išvesime tave jėga. – Jo rankose žybtelėjo antrankiai.

Pašėlau.

– Nesąmonė! Niekur neisiu, kol nepaaiškinsit…

Matyt, sergėtojai suprato, kad geruoju nepasiduosiu. Du žengė prie manęs, ir, nors jie nebuvo mano priešai, prabilo savisaugos instinktas. Nieko nesupratau, bet žinojau: nesileisiu išvedama kaip kokia nusikaltėlė. Paleidau į vieną sergėtoją kėdę ir užsimojau smogti kitam. Tiesa, smūgis buvo niekam tikęs, nes sergėtojas buvo už mane daug aukštesnis. Tačiau ūgio skirtumas leido išsisukti nuo jo gniaužtų, o kai spyrusi į koją išgirdau aimaną, supratau pasiekusi tikslą.

Skardėjo padriki riksmai. Kavinės darbuotojai pasislėpė už prekystalio lyg užpuolus ginkluotiems plėšikams. Pusryčiaujantys lankytojai pašoko iš savo vietų – ant grindų skrido lėkštės su valgiu – ir puolė prie durų, bet jas saugojo sergėtojai. Tai sukėlė dar didesnę sumaištį.

Dabar į grumtynes įsitraukė ir kiti sergėtojai. Ir nors man pavyko suduoti kelis taiklius smūgius, jėgos buvo nelygios. Vienas sugriebė man už rankos ir pamėgino užsegti antrankius. Tačiau jam sutrukdė Dimitrijus, išplėšė mane iš jo.

– Neliesk jos! – suurzgė.

Jei Dimitrijus būtų grasinęs man, būčiau išsigandusi. Jo balse skambėjo keista gaida. Jis stumtelėjo mane sau už nugaros ir užstojo galingu kūnu. Sergėtojai apsupo mudu iš visų pusių. Dimitrijus kovėsi tobulai grakščiai, todėl ir buvo pramintas kautynių dievu. Nors nieko nenužudė, daugumą išvedė iš rikiuotės. Virtęs strigojum, paskui kalinamas jis tikrai neprarado įgūdžių. Jei kas to tikėjosi, teko žiauriai nusivilti. Kaip siautėjanti nesutramdoma stichija Dimitrijus sugebėjo ne tik pasipriešinti daug gausesniems priešininkams, bet ir sulaikyti mane. Karalienės sergėtojai buvo puikūs, bet neprilygo Dimitrijui… mano buvusiam mokytojui ir mylimajam. Kai stojo ginti manęs, niekas negalėjo jo sulaikyti.

– Nesikišk, – paliepė man. – Jie tavęs nė pirštu nepalies.

Iš pradžių mane sujaudino tai, kad Dimitrijus mane gina (nors ir nepatiko, jog negaliu apsiginti pati). Be to, negalėjau atitraukti nuo jo akių – tokie grakštūs ir kartu mirtinai pavojingi buvo jo judesiai. Jis vienas kovėsi su visa armija, priešai drebėjo ir…

Ir staiga suvokiau siaubingą tiesą.

– Baikit! – surikau. – Aš eisiu su jumis! Eisiu!

Kovos įkarštyje manęs niekas neišgirdo. Sergėtojai mėgino prieiti prie Dimitrijaus iš nugaros, bet jis, kliaudamasis juslėmis, laidė kėdes ir kitką, kas pasitaikė po ranka, drauge atremdamas atakas iš priekio. Kas žino? Gal jis tikrai vienas pats sudorotų visą armiją?

Turėjau šitai baigti.

Griebiau Dimitrijų už rankos.

– Baik, – pakartojau. – Nesipriešink.

– Rouz…

– Baik!!!

Surikau iš visos gerklės, riksmas nuaidėjo per visą kavinę, gal net per visus rūmus…

Ir nors niekas neapmirė, dauguma sergėtojų nuleido rankas. Kai kurie kavinės darbuotojai atsargiai iškišo galvas. Tik Dimitrijus tebesigrūmė, kol galiausiai mane pastebėjo.

– Baik, – sušnibždėjau. Stojo nejauki tyla. – Nesipriešink. Aš eisiu su jais.

– Ne. Neleisiu tavęs išvesti.

– Teks.

Dimitrijus sunkiai alsavo pasiruošęs tęsti kovą. Mūsų žvilgsniai susitiko – be žodžių vienas kitam išsakėme savo mintis. Tikėjausi, jis mane suprato.

Vienas sergėtojų nedrąsiai žengė į priekį (pernelyg daug jo draugų gulėjo be sąmonės). Dimitrijus jau norėjo pulti, bet aš atsistojau tarp jų ir nenuleisdama nuo jo akių suspaudžiau ranką. Suspaudžiau ir nebenorėjau paleisti.

– Prašau. Liaukis.

Ir tada Dimitrijus suprato, ką turiu galvoje. Visi jo bijo. Nežino, kas jis toks. Lisa sakė, kad tik laikydamasis ramiai jis išsklaidys kitų baimę. Kautynės su sergėtojais tikrai nepataisė Dimitrijaus reputacijos, bet dar ne viskas prarasta. Neleisiu, kad jis būtų įkalintas – šįkart per mane.

Žiūrėdamas man į akis Dimitrijus atsakė, kad vis tiek kausis už mane, kausis iki paskutinio atodūsio.

Bet aš tik papurčiau galvą ir atsisveikindama spustelėjau jam ranką. Ilgus, dailius pirštus, su nuospaudomis, pritrintomis per ilgus treniruočių metus. Nenoriai juos paleidau ir atsigręžiau į sergėtoją. Nusprendžiau, kad jis vadas.

Atkišau rankas ir lėtai žengiau į priekį.

– Eisiu su jumis, bet maldauju… neįkiškit Dimitrijaus į kalėjimą. Jis tik mane gynė.

Ant riešų spragtelėjus antrankiams, supratau, kad taip ir yra. Kol sergėtojai kėlė draugus, jų vadas giliai įkvėpė ir pagaliau išrėžė kaltinimą. Apmiriau laukdama, kada išgirsiu Viktoro vardą.

– Rouz Hetavėj, tu suimama už aukščiausio laipsnio išdavystę.

Tikėjausi kitko. Vildamasi, kad pasiduodama pelniau sergėtojų palankumą, paklausiau:

– Kokią išdavystę?

– Jos didenybės karalienės Tatjanos nužudymą.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS

NEŽINAU, AR PER SUTAPIMĄ, ar dėl kieno nors iškrypėliškos užgaidos, buvau uždaryta į tą pačią kamerą, kurioje anksčiau sėdėjo Dimitrijus.

Išgirdusi kaltinimą iškart nustojau priešintis. Tiesą sakant, buvau pernelyg priblokšta, kad suprasčiau sergėtojo žodžius – tarsi jie būtų buvę skirti ne man. Dėl pateiktų kaltinimų nejaučiau nei pasipiktinimo, nei įniršio, nes tiesiog negalėjau patikėti, jog Tatjana negyva.

Ir ne šiaip negyva. Nužudyta.

Nužudyta?

Kaip tai galėjo nutikti rūmuose? Saugiausioje pasaulio vietoje? Karalienė nuolat akylai saugoma rinktinių sergėtojų, kurie užgriuvo mus kavinėje. Tad jei Tatjana nebuvo išvykusi iš rūmų, – buvau tuo tikra, – joks strigojus negalėjo jos nužudyti. Nors gyvename pavojuje, žmogžudystės tarp morojų ir dampyrų retos. Žinoma, jų pasitaiko kaip ir bet kurioje visuomenėje. Tačiau patys ištisai persekiojami mes retai kada sukylame vieni prieš kitus (barniai Taryboje nesiskaito). Štai kodėl visi pasmerkė Viktorą – jo nusikaltimai buvo itin baisūs.

Iki šiol.

Šiaip ne taip įsisąmoninusi, jog Tatjana negyva, jau galėjau užduoti svarbiausią klausimą: kodėl aš? Kodėl apkaltinta aš? Nesu teisininkė, bet kažin ar išvadinimas veidmaine kale teismui bus svarus įkaltis.

Pamėginau paklausinėti savo sargybinius sergėtojus, bet jie tik stovėjo akmeniniais veidais ir nepratarė nė žodžio. Kai užkimau nuo rėkimo, susmukau ant lovos ir persikėliau į Lisos mintis tikėdamasi sužinoti šį tą daugiau.

Lisa blaškėsi bandydama išsiaiškinti, kas atsitiko. Su ja buvo ir Kristianas. Jie stovėjo vieno iš administracinių pastatų fojė, ten tvyrojo tikras chaosas. Dampyrai ir morojai lakstė pametę galvas: vieni išsigandę permainų vyriausybėje, kiti tikėdamiesi jomis pasinaudoti. Lisa su Kristianu virpėjo tarsi lapai, blaškomi vėjo.

Nors Lisa jau buvo pilnametė, ja įprastai rūpinosi kas nors iš rūmų vyresniųjų – dažniausiai Priscila Voda, retkarčiais ir pati Tatjana. Dabar neliko nei vienos, nei kitos. Nors dauguma kilmingųjų ją gerbė, Lisa neteko patarėjų.

Stengdamasis apraminti Kristianas suspaudė Lisai ranką.

– Teta Taša tikrai žinos, kas čia dedasi, – pasakė jis. – Anksčiau ar vėliau ji pasirodys. Ji neleis, kad nuskriaustų Rouz.

Lisa pajuto, jog Kristianas dvejoja, bet tylėjo. Net jei Taša ir nori mane apsaugoti, ji nėra visagalė.

– Lisa!

Išgirdę pažįstamą balsą jie atsigręžė. Lydimas mamos prie jų artinosi Adrianas. Jis atrodė ką tik išsiritęs iš lovos: drabužiai susiglamžę, plaukai susivėlę. Palyginti su juo, Daniela švytėjo – dalykiška verslininkė, nepraradusi moteriško žavesio.

Gal jie ką nors žino? Apsidžiaugusi Lisa pribėgo prie jų.

– Ačiū Dievui. Neturim jokių žinių… Tik tai, kad Tatjana negyva, o Rouz suimta. – Lisa maldaujamai pažvelgė į Danielą. – Juk tai tik nesusipratimas?

Daniela uždėjo ranką Lisai ant peties ir pažvelgė užuojautos kupinu žvilgsniu.

– Bijau, kad ne. Šiąnakt nužudyta Tatjana, o Rouz – pagrindinė įtariamoji.

– Ji to nepadarė! – šūktelėjo Lisa.

Pasipiktinęs Kristianas jai pritarė.

– Jei Rouz nenulaikė liežuvio Taryboje, tai dar ne priežastis ją apkaltinti. – Kristianas mąstė taip pat kaip aš – net baisu. – Kaip ir dalyvavimas slaptose apeigose.

– Tu teisus, to nepakanka, – sutiko Daniela. – Bet toks elgesys byloja ne jos naudai, ypač jei esama kitų įkalčių.

– Kokių įkalčių? – griežtai paklausė Lisa.

– Nežinau, – tarsi atsiprašė Daniela. – Dabar vyksta tyrimas, paskui bus surengtas bylos svarstymas, kuriame bus pateikti įkalčiai ir apklausta Rouz – kur tuo metu buvo, kokie galėjo būti jos motyvai ir panašiai. – Ji stebėjo skubančius pro šalį. – Jei tik iki to prieis. Tokio… nutikimo nebuvo jau daug šimtmečių. Iki bus išrinktas naujas monarchas, Taryba įgyja visą valdžią, tačiau neramumų neišvengsi. Visi apimti panikos. Nenustebiu, jei bus paskelbta karinė padėtis.

Kristianas su viltimi pažvelgė į Lisą.

– Vakar matei Rouz? Ji buvo su tavim?

Lisa susiraukė.

– Ne. Tikriausiai ji buvo savo kambaryje. Paskutinįkart ją mačiau užvakar.

Danielai tai nepatiko.

– Tai viską komplikuoja. Jei Rouz buvo viena, neturi alibi.

– Ji buvo ne viena.

Visų akys susmigo į Adrianą. Tai buvo pirmi jo ištarti žodžiai. Iki tol Lisa nelabai kreipė dėmesį į Adrianą, taigi ir aš gerai jo nemačiau. Dabar ėmė tiriamai apžiūrinėti. Dėl streso ir nerimo jis atrodė vyresnis. Žvilgtelėjusi į aurą Lisa pastebėjo, kad auksinė dvasios spalva susiliejusi su kitomis ir patamsėjusi. Spalvos kibirkščiavo perspėdamos apie nestabilią psichiką. Nors viskas įvyko žaibiškai, matyt, Adrianas jau spėjo griebtis cigarečių ir alkoholio – taip jis kovodavo su stresu.

– Ką nori pasakyti? – griežtai paklausė Daniela.

Adrianas gūžtelėjo pečiais.

– Ji buvo ne viena – mudu kartu praleidome naktį.

Lisa su Kristianu bent jau pamėgino nuslėpti nuostabą, o Danielos veidą iškreipė siaubas, būdingas visiems tėvams, sužinojusiems apie vaikų seksualinį gyvenimą. Adrianas matė motinos reakciją.

– Tik nepamokslauk, – perspėjo. – Dabar nesvarbu, ką apie tai manai. – Jis mostelėjo ranka į būrelį išsigandusių morojų, kurie rėkavo, kad Viktoras Daškovas įsigavo į rūmus jų išžudyti. Adrianas tik palingavo galvą ir atsigręžė į mamą. – Aš buvau su Rouz. Tai įrodo, kad ji nekalta. O motinišką nepasitenkinimą mano asmeniniu gyvenimu galėsi išreikšti ir vėliau.

– Aš nerimauju ne dėl to! Jei yra rimtų įkalčių, o tu į tai įsipainiojęs, įtarimai gali kristi ir ant tavęs!

Danielos šaltakraujiškumo neliko nė ženklo.

– Ji buvo mano teta! – pasipiktinęs riktelėjo Adrianas. – Kurių velnių mudviem su Rouz būtų reikėję ją žudyti?

– Nes ji nepritarė jūsų draugystei, o Rouz dar ir siuto dėl dekreto, – tiesiai rėžė Kristianas. Tai išgirdusi Lisa sužaibavo akimis, bet jis tik gūžtelėjo pečiais. – Kas? Tiesiog vardiju faktus. Jei ne aš, pasakys kas nors kitas. Visi žino, kokie gandai sklando apie Rouz – kai kurie netgi perdėti.

Taikliai pastebėta.

– Kada? – Daniela sugriebė Adrianui už rankovės. – Kada nuėjai pas Rouz?

– Nežinau. Neprisimenu.

Daniela papurtė sūnų.

– Adrianai! Surimtėk! Tai nepaprastai svarbu! Jei ten nuėjai prieš nužudant Tatjaną, vadinasi, esi nekaltas. Jei jau po…

– Tada Rouz turi alibi, – pertraukė jis. – Ir viskas išsisprendžia.

– Tikiuosi, taip ir bus, – sumurmėjo Daniela, žvelgdama į tolį. Ji karštligiškai svarstė, kaip apsaugoti sūnų. Aš tebuvau trukdis. Jai terūpėjo jos vaikas, ir tai visai suprantama. – Vis tiek surasim tau advokatą. Pasikalbėsiu su Deimonu. Reikia jį rasti dar prieš šio vakaro svarstymą. Rufusas irgi turi apie tai žinoti. Po velnių. – Adrianas nustebęs kilstelėjo antakius: ponia Ivaškova retai keikdavosi. – Turime žinoti, kada pas ją nuėjai.

Atrodė, pergedęs Adrianas tuoj nualps – jam verkiant reikėjo užsirūkyti ar išgerti. Man nepatiko matyti jį tokį, ypač dėl manęs. Taip, jis stiprus, bet prigimtis ir šalutinis dvasios poveikis darė savo. Kad ir kaip iškankintas, Adrianas stengėsi prisiminti.

– Fojė kažką sutikau… regis, valytoją… Bet budėtojo ten nebuvo.

Daugumoje rūmų pastatų įprastai būna budėtojas.

Danielos veidas nušvito.

– Šito mums ir reikėjo. Deimonas išsiaiškins, kada ten nuėjai, kad pagaliau būtum iš viso šito išpainiotas.

– Ir galės mane ginti, jei viskas pasisuks ne taip?

– Žinoma, – nedvejodama atsakė Daniela.

– O kaip Rouz?

– O ką Rouz?

Adrianas vos laikėsi ant kojų, bet jo žalios akys buvo nepaprastai rimtos.

– Jei paaiškės, kad teta Tatjana nužudyta anksčiau ir Rouz bus atiduota sudraskyti vilkams, ar Deimonas gins ir ją?

Daniela sutriko.

– Matai, mielasis, Deimonas nėra advokatas…

– Gali jo paprašyti, – nenusileido Adrianas.

– Sūnau, – pasakė Daniela išvargusiu balsu, – pats nesupranti, ką šneki. Kalbama, kad įkalčiai prieš Rouz labai rimti. Jei mūsų šeima ją parems…

– Galima pamanyti, kad mes remiam žmogžudystę! Juk susipažinai su Rouz. Ji tau patiko. Ar gali žiūrėdama man į akis pasakyti, kad paliksi ją niekam tikusiam advokatėliui, kuris jai bus paskirtas? Ką?

Daniela išblyško ir net krūptelėjo. Tikriausiai buvo nepratusi prie tokio vėjavaikio sūnelio atkaklumo. Adrianas kalbėjo logiškai, bet tiek balse, tiek elgesyje buvo justi pamišimo gaidelės. Tai gąsdino. Net nežinojau, kas dėl to kaltas – dvasia ar stresas.

– Aš… aš pasišnekėsiu su Deimonu, – galiausiai išspaudė Daniela. Ji vargais negalais prisivertė duoti tą pažadą.

Adrianas sunkiai atsiduso, jo pyktis užgeso.

– Ačiū.

Daniela pradingo minioje palikdama Adrianą su Lisa ir Kristianu. Tiedu atrodė ne mažiau pritrenkti už Danielą.

– Deimonas Taras? – spėjo Lisa.

Adrianas linktelėjo.

– Kas jis toks? – paklausė Kristianas.

– Mamos pusbrolis, – paaiškino Adrianas. – Šeimos teisininkas. Tikras ryklys. Kiek suktas, bet visada pasiekia savo.

– Tai jau šis tas, – mąsliai tarė Kristianas. – Bet ar jis ganėtinai suktas atremti tariamai rimtus įkalčius?

– Nežinau. Tikrai nežinau. – Adrianas užsigalvojęs kyštelėjo ranką į kišenę, bet cigarečių ten nebuvo. Jis atsiduso. – Nenutuokiu, nei kas per įkalčiai, nei kaip žuvo teta Tatjana. Tik išgirdau, kad šįryt ji buvo rasta negyva.

Lisa su Kristianu susižvelgė. Kristianas patraukė pečiais, Lisa pasigręžė į Adrianą. Jai teko nelengvas vaidmuo.

– Tatjanai sidabro kuoleliu buvo perverta širdis.

Adrianas tylėjo, jo išraiška nepasikeitė. Lisai dingtelėjo, kad užsišnekėję apie alibi, įkalčius ir advokatus visi tiesiog pamiršo, kad Tatjana buvo Adriano teta. Tiesa, jis nepritarė kai kuriems jos sprendimams ir dažnai pasišaipydavo už nugaros, bet vis tiek ji buvo jo teta, kurią jis pažinojo visą gyvenimą. Ir dabar turbūt jaučia netekties skausmą. Net aš buvau sutrikusi. Nors man ir nepatiko Tatjanos elgesys su manim, nelinkėjau jai mirties. Be to, prisiminiau, kad retkarčiais nebuvau jai tuščia vieta. Gal Tatjana ir vaidino, bet tikėjau jos nuoširdumu tą vakarą, kai užsuko pas Ivaškovus. Atrodė pavargusi ir susimąsčiusi, kaip sugrąžinti santarvę morojų visuomenei.

Lisa palydėjo akimis nueinantį Adrianą, širdį suspaudė liūdesys ir užuojauta. Kristianas švelniai paėmė jai už rankos.

– Eime. Sužinojome, ką norėjome sužinoti. Čia mes tik trukdome.

Bejėgė Lisa leidosi išvedama į lauką. Besileidžianti vakaro saulė užliejo medžius auksine šviesa. Jau tada, kai grįžome su Dimitrijum, lauke šurmuliavo minia, bet šįkart susirinkusiųjų buvo nepalyginti daugiau. Išsigandę rūmų gyventojai dalijosi naujienomis, kai kurie jau buvo spėję persirengti gedulo drabužiais, akyse spindėjo ašaros. Kažin ar jos tikros? Kilmingieji visomis išgalėmis sieks valdžios.

Kaskart, išgirdus mano vardą, Lisą suimdavo pyktis. Ir ne šiaip pyktis, o dvasios sukelta tamsa, temdanti ir mūsų ryšį, ir jos savitvardą. Dvasios prakeiksmas.

– Negaliu patikėti! – riktelėjo ji Kristianui. Tas skubiai pasivedėjo ją į nuošalesnę vietą. – Kaip kas nors galėjo pagalvoti, kad dėl to kalta Rouz? Tai spąstai! Gudrūs spąstai!

– Žinau, žinau. – Kristianas irgi pastebėjo šalutinį dvasios poveikį ir stengėsi nuraminti Lisą. Priėję didžiulį riešutmedį jie susėdo ant žolės medžio pavėsyje. – Mes abu žinom, kad Rouz nekalta, ir tai įrodysim. Ji nebus nubausta už nusikaltimą, kurio nepadarė.

– Tu jų nepažįsti, – sumurmėjo Lisa. – Jei kažkas nusprendė pašalinti ją iš kelio, jų niekas nesulaikys.

Kad Lisai palengvėtų, nepastebimai perėmiau dalelę tamsos. Deja, mane tai tik įsiutino.

Kristianas nusijuokė.

– Nepamiršk, kad tarp jų užaugau, su jų vaikais lankiau mokyklą, tad pažįstu juos kaip nuluptus. Bet nepanikuokim be reikalo, gerai?

Lisa atsiduso, jai šiek tiek atlėgo. Jei būsiu neatsargi, perimsiu per daug tamsos. Lisa nedrąsiai nusišypsojo Kristianui.

– Kalbi labai racionaliai.

– Racionalumą kiekvienas supranta savaip. Aš dažniausiai lieku nesuprastas, – išdidžiai pareiškė Kristianas.

Lisa nusijuokė.

– Tikrai.

Kristiano veidas sušvelnėjo.

– Tikiuosi, dabar neliksiu nesuprastas, nes galiu gauti antausį.

Jis pasilenkė ir surado jos lūpas. Lisa atsakė akimirksniu, užsimiršo svaigiame bučiny. Nelaimė, įtraukė ir mane. Kai jie atsiplėšė vienas nuo kito, Lisos širdis daužėsi, skruostai liepsnojo.

– Ką norėjai pasakyti šįkart? – paklausė tebejausdama jo bučinį ant savo lūpų.

– Kad atsiprašau.

Lisa nusigręžė ir ėmė nervingai pešioti žolę. Atsidususi pažvelgė į Kristianą.

– Kristianai… ar kas nors buvo tarp tavęs ir Džil? Arba Mijos?

Kristianas išplėtė akis.

– Ką? Kaip galėjai šitaip pamanyti?

– Praleidai su jomis nemažai laiko.

– Man egzistuoja tik viena. – Ramus žydrų akių žvilgsnis be žodžių pasakė, kas ji. – Nė vienai nepuoselėjau tokių jausmų. Net po nutikimo su Eivere…

– Kristianai, labai dėl to atsiprašau…

– Nereikia…

– Reikia…

– Po velniais, ar leisi man…

– Ne, – pertraukė Lisa, lenkdamasi jo pabučiuoti. Bučinys nutvilkė visą kūną – dabar Lisai rūpėjo tik Kristianas.

Taip. Taša teisi – tik aš galėjau juos sutaikyti. Tiesa, nemaniau, kad tam prireiks mano arešto.

Išėjau iš Lisos minčių norėdama suteikti privatumo ir nematyti jų seilėjantis. Nepavydėjau, bet šiuo metu jie man negali niekuo padėti, be to, jiems jau seniai laikas susitaikyti. Dabar belieka laukti, o tai tikrai sveikiau negu tai, kuo tikriausiai užsiima Adrianas…

Išsitiesiau ant lovos ir pažvelgiau į lubas. Metalas ir pilkos spalvos varė mane iš proto. Nebuvo į ką žiūrėti, neturėjau net ko paskaityti. Jaučiausi kaip narve uždarytas žvėris. Kameros ankštuma slėgė vis stipriau. Beliko pergalvoti tai, ką sužinojau per Lisą, išnagrinėti kiekvieną žodį. Mane kamavo daugybė klausimų, tačiau labiausiai ramybės nedavė Danielos paminėtas bylos svarstymas. Reikia daugiau apie tai sužinoti.

Ir sužinojau – po kelių valandų.

Matyt, buvau užsnūdusi – neišsyk pažinau Michailą, stovintį prie kameros durų. Pašokusi nuo gulto puoliau prie grotų, jis atrakino duris. Suruseno viltis.

– Kas atsitiko? – paklausiau. – Mane paleidžia?

– Deja, ne. – Michailo žodžius patvirtino antrankiai, spragtelėję man ant riešų, kai tik atsivėrė durys. Nesipriešinau. – Atėjau palydėti tavęs į bylos svarstymą.

Išėjusi į koridorių išvydau kitus sergėtojus. Gražu. Mano asmeninė apsauga. Lygiai kaip Dimitrijaus. Michailas ėjo šalia ir, ačiū Dievui, nepaliaujamai šnekėjo, užuot gąsdinęs tyla, kuria įprastai bauginami kaliniai.

– Kas tas svarstymas? Teismas?

– Ne. Iš pradžių vyksta bylos svarstymas, per jį sprendžiama, ar byla pasieks teismą.

– Tik tuščias laiko gaišimas, – burbtelėjau.

Išėjome į lauką. Su didžiausiu malonumu pilna krūtine įkvėpiau gryno, drėgno oro.

– Būtų laiko gaišimas pradėti nuo teismo ir pamatyti, kad trūksta įkalčių. Per svarstymą pateikiami turimi įkalčiai ir teisėjas – tiksliau, jo pareigas atliekantis asmuo – nusprendžia, ar perduoti bylą teismui. Teisme jau skelbiamas nuosprendis ir skiriama bausmė.

– Kodėl jie negalėjo surengti svarstymo greičiau? Kam reikėjo visą dieną pralaikyti mane kameroje?

Michailas nelinksmai nusijuokė.

– Greičiau? Jie ir taip sukosi kaip vijurkai. Dažniausiai svarstymo tenka laukti keletą dienų ar net savaičių, o jei kaltinamąjį nusprendžiama teisti, iki teismo jis lieka kalėjime.

Sustingau.

– Ar teismas irgi bus paskubintas?

– Nežinau. Paskutinįkart monarchas buvo nužudytas prieš kokį šimtą metų. Bet dabar visi morojai apimti panikos ir juos reikia kažkaip nuraminti. Taryba jau rengiasi karalienės laidotuvėms, tikėdamasi didingu reginiu nukreipti morojų dėmesį. Tavo bylos svarstymas taip pat turėtų padėti.

– Kaip?

– Kuo greičiau bus nuteistas žudikas, tuo saugiau visi pasijus. Jie mano, kad įkalčiai prieš tave pakankamai rimti, todėl ir skuba. Nori, kad būtum pripažinta kalta. Nori palaidoti karalienę žinodami, kad žudikas jau laukia pelnytos bausmės. Tada visi galės ramiai miegoti, kol bus išrinktas naujas karalius ar karalienė.

– Bet aš… – nutilau. Ar yra prasmė neigti?

Išvydome Teismo rūmus. Kai atvykau čia pirmąkart į Viktoro teismą, jie man pasirodė grėsmingi tikriausiai dėl to, kad bijojau sutikti Viktorą… Dabar juose bus sprendžiamas mano pačios likimas. Ir, matyt, ne tik mano – visas morojų pasaulis laukia, kada nusikaltėlis bus nubaustas. Nervingai žvilgtelėjau į Michailą.

– Kaip manai… ar būsiu nuteista?

Jis nieko neatsakė. Vienas iš sergėtojų atidarė mums duris.

– Michailai, – neatlyžau, – manai, būsiu teisiama už žmogžudystę?

– Taip. – Jo balse buvo girdėti užuojauta. – Nė kiek tuo neabejoju.

DVIDEŠIMT SEPTINTAS

VEDAMA PER TEISMO SALĘ po kojom nejaučiau žemės – ir ne tik todėl, kad šįkart žengiau kaip kaltinamoji. Prieš akis šmėščiojo Viktoro teismo nuotrupos ir buvo sunku įsisąmoninti, kad dabar atsidūriau jo vietoje.

Kai įžengi lydimas sergėtojų, visi į tave sužiūra, o šiandien salė buvo pilnutėlė. Bet aš nė nemaniau gūžtis ar slėptis. Ėjau pasitikėdama savim, aukštai pakelta galva. Staiga prisiminiau Viktorą – jis irgi taip darė. Tada mane tai apstulbino – kaip nusikaltėlis gali taip elgtis? Ar dabar visi tą patį galvoja apie mane?

Ant pakylos salės gale sėdėjo nepažįstama morojė. Įprastai bylos svarstymui teisėju būdavo skiriamas kas nors iš teisininkų. Tikrame teisme – bent jau tokiose svarbiose bylose kaip Viktoro – teisėjavo pati karalienė, ji ir priimdavo galutinį nuosprendį. Šiandien viską lems Tarybos balsai. Teisme skelbiamas nuosprendis ir skiriama bausmė.

Sergėtojai palydėjo mane į priekį, kur atskirti nuo kitų sėdėjo pagrindiniai bylos dalyviai, ir parodė vietą šalia vidutinio amžiaus morojaus juodu dizainerio kostiumu, jo drabužis tarsi bylojo: Labai nesmagu, kad karalienė mirė, bet negaliu gedėti prasilenkdamas su mada. Jo plaukai buvo šviesūs, kur ne kur padabinti sidabro gijų. Man jis pasirodė simpatiškas. Turbūt tai Deimonas Taras, mano advokatas, bet jis man nepratarė nė žodžio.

Michailas atsisėdo šalia ir aš apsidžiaugiau, kad mane saugo kaip tik jis. Dirstelėjusi per petį tarp kitų kilmingųjų išvydau Danielą ir Neitaną Ivaškovus. Adriano su jais nebuvo. Jis sėdėjo toliau, su Lisa, Kristianu ir Edžiu. Visų veidai perkreipti nerimo.

Teisėja – pagyvenusi, bet dar kupina jėgų žilaplaukė morojė – paprašė susirinkusiųjų dėmesio ir aš atsisukau į ją. Ji pristatė Tarybos narius. Jiems buvo skirtos dvylika kėdžių, už jų, kiek toliau, stovėjo tryliktoji. Deja, šiandien bus užimta tik vienuolika. Stengiausi nesiraukyti: Lisa turėtų būti tarp jų.

Tarybai susėdus teisėja atsigręžė, jos balsas nuaidėjo per visą salę:

– Per šį svarstymą turėsime nuspręsti, ar pakanka įkalčių…

Ją nutraukė prie durų kilęs sąmyšis. Visi atsisuko pažiūrėti, kas ten vyksta.

– Kas mums trukdo? – griežtai paklausė teisėja.

Vienas iš sergėtojų pravėrė duris ir iškišo galvą į koridorių. Su kažkuo pasikalbėjęs pranešė:

– Jūsų kilnybe, atvyko kaltinamosios advokatas.

Teisėja pažvelgė į Deimoną, paskui į mane ir susiraukė.

– Bet ji jau turi advokatą.

Nežinodamas, ką daryti, sergėtojas sutriko. Jei ten būtų buvęs strigojus – kas kita, bet prie protokolo pažeidimų jis nebuvo pratęs. Teisėja atsiduso.

– Tiek to, įleiskit jį. Reikia išsiaiškinti.

Į salę įžengė Eibas.

– Viešpatie aukštielninkas, – garsiai sudejavau.

Bet manęs niekas neišgirdo, nes salėje kilo triukšmas. Tikriausiai bent pusė susirinkusiųjų buvo girdėję apie Eibą ir jo reputaciją. Kitus veikiausiai pritrenkė jo išvaizda.

Jis vilkėjo pilką kašmyro kostiumą, akinamai baltus marškinius. Ryšėjo kraujo spalvos šilkinį kaklaraištį. Tokios pat spalvos buvo fantazija ir sąsagos (savaime suprantama, su rubinais). Beprotiškai brangūs ir siūti pagal užsakymą, kaip ir Deimono, drabužiai. Tik Eibas nė iš tolo nepriminė gedinčiojo. Rodos, vyko ne į teismą, tiesiog užsuko pakeliui į vakarėlį. Aukso žiedai ausyse ir juoda barzda buvo neatsiejami aksesuarai.

Jis priėjo prie teisėjos, ši rankos mostu nuramino įsismarkavusią salę.

– Ibrahimas Mazuras, – suskambo balse nuostaba ir nepritarimas. – Tai labai… netikėta.

Eibas galantiškai nusilenkė.

– Smagu tave matyti, Paula. Tu vis jaunėji.

– Mes ne užmiesčio klube, pone Mazurai, – priminė ji. – Tad ir į mane malonėkite kreiptis deramai.

– Gerai, – pamerkė Eibas. – Prašau atleisti, jūsų kilnybe. – Paskui atsigręžęs apsidairė, žvilgsnis užkliuvo už manęs. – Štai kur ji. Atleiskit, kad sugaišinau. Jau galim pradėti.

Deimonas atsistojo.

– Ką visa tai reiškia? Kas jūs toks? Aš – jos advokatas.

Eibas papurtė galvą.

– Turbūt įsivėlė klaida. Kiek užtrukau atvykti, tad nenuostabu, kad jai buvo paskirtas valstybinis gynėjas…

– Valstybinis… – Deimonas paraudo iš pykčio. – Aš vienas garsiausių morojų advokatų Amerikoje!

– Gerai jau, gerai, nerėkauk. – Eibas pasisuko į teisėją.

– Pone Mazurai, – teisėjos balsas buvo griežtas, – nežinojau, kad jūs advokatas.

– Aš daug kas, Paula… jūsų kilnybe. Be to, koks skirtumas? Mergaitei tik reikia, kad ją kas užtartų.

– Ir jai paskirtas aš! – riktelėjo Deimonas.

– Jau nebe, – atkirto labai savim patenkintas Eibas. Nors jis šypsojosi, akys grėsmingai žybčiojo – tai keldavo siaubą visiems priešams. Eibas išliko šaltas kaip ledas, o Deimoną, atrodė, tuoj ištiks smūgis.

– Bet, jūsų kilnybe…

– Gana! – pertraukė teisėja. – Tegu pati mergaitė pasirenka. – Jos rudos akys įsmigo į mane. – Kurį advokatą renkiesi?

– A… – Man atvipo žiauna. Taip užsižiūrėjau į dviejų tenisininkų dvikovą, kad nepastebėjau, kaip pati gavau kamuoliuku į kaktą.

– Rouz.

Išsigandusi atsigręžiau. Už manęs sėdėjo Daniela Ivaškova.

– Rouz, – sušnibždėjo ji, – tu nė neįsivaizduoji, kas toks Eibas Mazuras.

– Sakai, neįsivaizduoju?

– Su juo verčiau neprasidėti. Deimonas geriausias iš geriausių. Jis retai pralaimi.

Daniela grįžo į vietą, o aš nužvelgiau savo potencialius gynėjus. Supratau Danielą. Adrianas įkalbėjo ją paprašyti Deimoną mane ginti, jai savo ruožtu teko įkalbinėti Deimoną. Atsisakiusi jo paslaugų įžeisčiau Danielą, o, turint omeny, kad ji viena iš nedaugelio morojų, neprieštaraujančių mudviejų su Adrianu draugystei, nesinorėjo jos pykdyti. Be to, jei kilmingieji prieš mane rezga sąmokslą, pravartu turėti ką nors iš jų savo pusėje.

Tačiau… prieš mane stovėjo Eibas ir gudriai šypsojosi. Jis irgi visada pasiekia savo, tiesa, greičiau dėl reputacijos ir naudodamasis abejotinais metodais. Jei prieš mane yra kokių nors absurdiškų įkalčių, kažin ar Eibas pajėgs juos užginčyti. Aišku, jis irgi klastingas – ne veltui jį vadina Žalčiu. Jis gali padaryti įmanomą ir neįmanomą, turi daug ryšių…

Tačiau nėra teisininkas.

Kita vertus, jis mano tėvas.

Jis mano tėvas, ir nors beveik nepažįstame vienas kito, atskubėjo iš kito pasaulio krašto manęs ginti. Ar tai pavėluota tėviška meilė? Ar jis išvis ką nors išmano apie gynybą? Galų gale ar tikrai kraujo šauksmas nugali visas kliūtis? Neišmanau. Beje, nemėgstu šio posakio. Gal jis tinka žmonėms, bet ne vampyrams.

Eibas žiūrėjo į mane tamsiai rudomis, tokiomis pat kaip mano, akimis. Pasitikėk manim, sakė jos. Bet ar galiu pasikliauti savo šeima? Mama būčiau pasitikėjusi. Kita vertus, žinojau, kad ji pasitiki Eibu.

Atsidusau.

– Renkuosi jį, – pasakiau ir tyliai pridūriau: – Nenuvilk manęs, Žalty.

Salėje pasigirdo nuostabos šūksniai, Eibas man nusišypsojo, o perpykęs Deimonas ėmė prieštarauti. Gal Danielai ir teko įtikinėti jį imtis šitos bylos, bet dabar buvo įžeista jo garbė. Atsisakydama Deimono paslaugų sumenkinau jo reputaciją.

Tačiau rinkausi aš ir susierzinusi teisėja neketino klausytis jokių prieštaravimų. Ji liepė Deimonui pasišalinti, ir patenkintas Eibas klestelėjo į jo kėdę. Bylos svarstymą teisėja pradėjo įžangine kalba, kurioje paaiškino aplinkybes. Jai kalbant palinkau prie Eibo.

– Ką čia rezgi? – sušnypščiau.

– Tai aš turėčiau klausti, kur įsipainiojai. Kodėl negaliu atsiimti tavęs iš policijos nuovados už girtavimą kaip ir dauguma tėvų?

Pagaliau supratau, kodėl visi pasiusdavo, kai pavojingomis aplinkybėmis imdavau laidyti sąmojus.

– Kalbam apie mano sumautą ateitį! Galiu atsidurti už grotų!

Šypsena tuoj pat dingo, Eibo veidas neįprastai surimtėjo. Man per nugarą perbėgo šiurpas.

– Prisiekiu, – pasakė jis tyliu, bespalviu balsu, – šito aš neleisiu.

Paskui teisėja kreipėsi į mus ir mano kaltintoją Airis Kein. Ji nebuvo iš kilmingųjų, bet atrodė kietas riešutėlis. O gal visi teisininkai tokie?

Prieš pateikiant įkalčius buvo atskleistos kruvinos karalienės nužudymo smulkmenos. Tatjana buvo rasta rytą, savo lovoje sidabro kuoleliu perverta širdimi. Veidas iškreiptas siaubo ir nuostabos, viskas aptaškyta krauju – ji pati, naktiniai, patalynė… Tai, savaime suprantama, sukėlė nuostabą, baimę, paniką. Kai kurie morojai net pravirko. Vieni verkė iš siaubo, nors neabejojau, jog dauguma mylėjo Tatjaną. Kartais ji būdavo šalta ir sausa, bet iš esmės jai valdant klestėjo taika ir teisingumas.

Paskui buvau pakviesta aš. Viskas vyko kiek kitaip nei teisme, kur kaltintojas ir gynėjas vienas po kito apklausia įtariamąjį. Dabar jie paeiliui uždavinėjo klausimus, o teisėja stengėsi palaikyti tvarką.

– Panele Hetavėj, – praleidusi sergėtojos pareigybę tarė Airis, – kada vakar grįžote į savo kambarį?

– Tiksliai neprisimenu… – stengiausi žiūrėti į ją ir į Eibą, o ne į jūrą veidų salėje. – Gal penktą ar šeštą.

– Buvote viena?

– Taip. Iš pradžių. – Viešpatie, prasideda. – Paskui pas mane atėjo Adrianas Ivaškovas.

– Kelintą? – paklausė Eibas.

– Negaliu pasakyti. Gal praėjus porai valandų po mano grįžimo.

Eibas žavingai nusišypsojo Airis, ši skubiai vertė savo popierius.

– Pasak teismo ekspertų, karalienė buvo nužudyta tarp septintos ir aštuntos. Tada Rouz jau buvo ne viena. Žinoma, tai turės patvirtinti ponas Ivaškovas.

Žvilgtelėjau į salę. Daniela buvo išblyškusi kaip mirtis. Ji išgyveno baisiausią košmarą: Adrianas įpainiotas į žmogžudystės bylą. Adrianas atrodė keistai ramus. Beliko viltis, jog jis neprisigėrė.

Airis triumfuodama iškėlė kažkokį lapą.

– Turime valytojo parodymus. Juose teigiama, kad ponas Ivaškovas pas kaltinamąją atvyko maždaug dvidešimt po devynių.

– Stulbinantis tikslumas, – nusišaipė Eibas. – Ar tai gali patvirtinti ir budėtojas?

– Ne, – šaltai atrėmė Airis. – Bet to ir nereikia. Valytojas gerai prisimena laiką, nes jam buvo pertrauka. Tuo metu, kai buvo įvykdyta žmogžudystė, panelė Hetavėj buvo viena. Ji neturi alibi.

– Tik remiantis tam tikrais abejotinais parodymais, – atkirto Eibas.

Daugiau apie laiką niekas nekalbėjo. Įkaltis buvo užfiksuotas ir aš giliai atsidusau. Man tai nepatiko, bet sprendžiant iš Lisos žodžių, to buvo galima tikėtis. Negerai, kad likau be alibi, bet, kaip sakė Eibas, tai dar nieko nereiškia. Kažin ar to užteks mane teisti? Laimė, jie neiškvietė Adriano, taigi bent jis neįpainiotas.

– Kitas įkaltis, – patenkinta paskelbė Airis. Ji pati suprato, kad valytojo parodymai nereikšmingi, tačiau jos veidas bylojo, kad kitas įkaltis yra aukso vertės.

Nors ne, sidabro. Sidabro kuolelis.

Dieve padėk – jos rankose buvo maišelis su sidabro kuoleliu. Kuolelis blizgėjo, bet jo smaigalys buvo tamsus. Kruvinas.

– Kuolelis, kuriuo nužudyta karalienė, – pareiškė Airis, – priklauso panelei Hetavėj.

Eibas nusikvatojo.

– Nejaugi? Sergėtojai nuolat gauna kuolelius. Jų daug ir visi vienodi.

Nekreipdama į jį dėmesio, Airis manęs paklausė:

– Kur jūsų kuolelis?

Susiraukiau.

– Mano kambaryje.

Airis atsisuko į salę.

– Sergėtojau Stounai.

Iš salės pakilo aukštas dampyras tankiais ūsais.

– Klausau.

– Ar jūs atlikote kratą panelės Hetavėj kambaryje?

Aš įsiutau.

– Knisotės po mano…

Eibas nutildė mane žvilgsniu.

– Taip, – atsakė sergėtojas.

– Radote ten sidabro kuolelių? – paklausė Airis.

– Ne.

Ji patenkinta atsigręžė į mus, bet Eibui šis įkaltis pasirodė dar niekingesnis už ankstesnį.

– Tai nieko neįrodo. Ji galėjo netyčia pamesti kuolelį.

– Kur pamesti? Gal karalienės širdyje?

– Panele Kein, – perspėjo teisėja.

– Atleiskite, jūsų kilnybe, – nesutrikusi atsiprašė Airis. – Panele Hetavėj, ar jūsų kuolelis kuo nors ypatingas? Ar atskirtumėt jį iš kitų?

– T-taip.

– Galėtumėt jį apibūdinti?

Sunkiai nurijau seilę. Mane apėmė negera nuojauta.

– Jis išraižytas. Raštas primena geometrines figūras.

Kartais sergėtojai išraižo savo kuolelius. Tą kuolelį radau Sibire ir pasilikau. Teisingiau, jį man grąžino Dimitrijus po to, kai nesėkmingai buvau suvariusi jam į širdį.

Airis priėjo prie Tarybos narių ir parodė kuolelį, kad šie galėtų jį geriau apžiūrėti. Paskui priėjo prie manęs.

– Ar čia tas pats raštas? Kuolelis jūsų?

Negalėjau patikėti savo akimis – tai tikrai mano kuolelis. Jau norėjau sakyti „taip“, bet sugavau Eibo žvilgsnį. Nors jis negalėjo man patarti, akys viską pasakė: Būk atsargi. Būk gudri. Kaip tokiu atveju pasielgtų slidusis Eibas?

– Jis… jis panašus į maniškį, – galiausiai atsakiau. – Bet nesu tikra, ar čia tas pats kuolelis.

Eibo šypsena patvirtino, kad atsakiau teisingai.

– Aišku, negalite. – Regis, nieko kito Airis ir nesitikėjo. Ji atidavė kuolelį teismo tarnautojui. – Tačiau dabar, kai Taryba įsitikino, kad apibūdinimas atitinka ir tai galėtų būti jos kuolelis, norėčiau pranešti, jog ekspertizė parodė… – Airis paėmė keletą lapų, jos veidą nušvietė pergalinga šypsena, – kad ant jo yra Rouz Hetavėj pirštų atspaudai.

Štai ir tas svarus įkaltis, apie kurį visi kalbėjo.

– Ar ant jo yra ir kitų pirštų atspaudų? – paklausė teisėja.

– Ne, jūsų kilnybe. Tik jos.

– Tai dar nieko nereiškia, – gūžtelėjo pečiais Eibas. Staiga mane apėmė nuojauta, kad jei atsistočiau ir prisipažinčiau nužudžiusi karalienę, jis ir tai atmestų kaip abejotiną įkaltį. – Kažkas pavogė Rouz kuolelį ir mūvėjo pirštines. Ant kuolelio jos pirštų atspaudai, nes tai jos kuolelis.

– Nemanot, kad viskas labai jau painu? – paklausė Airis.

– Jūsų įkalčiai nepakankami, – ginčijosi Eibas, – todėl viskas ir painu. Kaip Rouz būtų galėjusi patekti į karalienės miegamąjį? Kaip būtų praėjusi pro sergėtojus?

– Tokius klausimus verčiau palikime teismui, nors, turint omeny panelės Hetavėj, kaip įsilaužėlės, patirtį ir daugybę drausminių nusižengimų, neabejoju, kad jai buvo nesunku tai padaryti.

– Neturite nei įrodymų, nei prielaidų, – pareiškė Eibas.

– Mums jų ir nereikia, – atšovė Airis. – Bent jau kol kas. Užtat turime pakankamą pagrindą perduoti bylą teismui, ar ne? O juk dar nepaminėjome, kaip daugybės liudytojų akivaizdoje panelė Hetavėj grasino karalienei, jog ši pasigailėsianti dėl dekreto. Jei norite, galiu pacituoti, kaip ir kitus sodrius panelės Hetavėj posakius.

Staiga prisiminiau, kaip nenulaikiau liežuvio šnekėdama su Daniela, o netoliese stovėjo būrelis jos draugų. Tada pasakiau, jog karalienei nepavyks manęs papirkti. Prastai. Kaip ir dalyvavimas slaptose apeigose bei pareiškimai, kad neverta saugoti karalienės (kai buvo pagrobta Lisa). Taip, Airis turėjo iš ko rinktis…

– Tiesa, – kalbėjo toliau Airis, – dar turime parodymus, kaip karalienė pasmerkia panelės Hetavėj draugystę su Adrianu Ivaškovu, ypač po to, kai jie nusprendė slapta susituokti. – Jau norėjau prieštarauti, bet Eibas mane sulaikė. – Taip pat yra daugybė liudijimų apie viešus Jos didenybės ir panelės Hetavėj kivirčus. Ar man juos surasti, ar jau galime balsuoti dėl bylos perdavimo teismui?

Paskutinis klausimas buvo skirtas teisėjai. Nors nesu teisininkė, man įkalčiai pasirodė užtektinai rimti. Pati būčiau pasakiusi, kad yra pagrindas įtarti mane žmogžudyste, bet…

– Jūsų kilnybe, – kreipiausi į teisėją, besirengiančią skelbti nuosprendį, – ar galiu šį tą pasakyti?

Teisėja pagalvojo, paskui trūktelėjo pečiais.

– Kodėl ne? Mes renkame visus įkalčius.

Mano pasisakymo Eibo planuose nebuvo numatyta. Jis atskubėjo tikėdamasis sulaikyti išmintingu patarimu, bet pavėlavo.

– Ką gi, – pradėjau vildamasi, jog kalbu ramiai ir neiškelsiu scenos. – Pateikėte pakankamai svarių įkalčių. – Eibas susiraukė. Retai matydavau jį tokį, kita vertus, jis retai kada paleisdavo vadžias iš rankų. – Tačiau jie pernelyg svarūs. Jei norėčiau ką nors nužudyti, nesielgčiau taip kvailai. Negi būčiau palikusi savo kuolelį smygsoti karalienės širdyje? Manot, nebūčiau mūvėjusi pirštinių? Baikit. Tai jau įžeidimas. Jei esu sumani, kaip teigiama mano byloje, kodėl turėčiau taip kvailai elgtis? Rimtai. Jei būčiau ką nors nužudžiusi, jūs manęs nė neįtartumėt, todėl neįžeidinėkit.

– Rouz, – perspėjo mane Eibas, jo balse suskambo grėsmingos gaidelės. Nekreipdama į jį dėmesio kalbėjau toliau:

– Visi jūsų įkalčiai pernelyg akivaizdūs. Tas, kas tai suplanavo, taip pat sėkmingai galėjo palikti ten ir mano nuotrauką. O kažkas tikrai tai suplanavo, tik jums nė nešauna į galvą apsvarstyti tokią galimybę. – Pajutusi, kad imu karščiuotis, pasistengiau nusiraminti. – Jums reikia paprastų atsakymų. Greitų atsakymų. Ir svarbiausia – kaltinamosios, kuri neturėtų, kas ją apgina, kurios neremtų įtakinga šeima… – nutilau nežinodama, prie ko priskirti Eibą. – Visada taip būna. Kaip ir su dekretu. Niekas neužstoja dampyrų, nes prakeikta sistema to neleidžia… – Aš tikrai geriau būčiau suplanavusi žmogžudystę.

Staiga man dingtelėjo, kad nukrypau nuo temos ir tarsi pripažinau savo kaltę. Susiėmiau.

– Tiesiog noriu pasakyti, kad tokių įkalčių nepakanka mane apkaltinti ir teisti.

– Ačiū, panele Hetavėj, – padėkojo teisėja. – Jūsų parodymai labai… atviri. Galite sėstis. Dabar Taryba balsuos.

Mudu su Eibu grįžome į vietas.

– Koks velnias tave apsėdo? – sušnypštė jis.

– Pasakiau tiesą. Gryniausią.

– Nevertėjo. Tu ne teisininkė.

Pašnairavau.

– Ir tu ne advokatas, seni.

Teisėja paprašė Tarybą balsuoti, ar įkalčiai užtektinai svarūs perduoti mane teismui kaip pagrindinę įtariamąją. Pakilo vienuolika rankų. Viskas baigta.

Pajutau Lisos nerimą. Mudviem su Eibu pakilus eiti pažvelgiau į salę. Visi stojosi ir susijaudinę aptarinėjo svarstymą. Žalios Lisos akys buvo išsiplėtusios, veidas blyškesnis nei įprastai. Adrianas irgi sunerimęs, bet jis žiūrėjo į mane ir jo akyse išvydau ryžtą ir meilę. O už jų, pačiame gale, stovėjo…

Dimitrijus.

Nė nežinojau, kad jis čia. Skvarbus tamsių akių žvilgsnis įsmeigtas į mane. Tik nesupratau, kas už jo slypi. Veidas kaip kaukė, bet žvilgsnis ryžtingas ir drauge… bauginantis. Prisiminiau, kaip jis kovėsi su sergėtojais, ir staiga supratau, kad paprašytas vėl padarytų tą patį. Susikautų su visais teismo salėje, kad tik mane išgelbėtų.

Kažkas palietė man ranką ir aš pamečiau Dimitrijų iš akių. Mudu su Eibu pasukome prie išėjimo, bet salėje susidarė spūstis ir mums teko palaukti. Stovėdama pajutau, kaip kažkas į delną įspraudė laiškelį. Atsigręžusi išvydau Ambrozijų, bet jis žvelgė kažkur į tolį. Jau norėjau klausti, ką tai reiškia, bet nuojauta pakuždėjo tylėti. Matydama, kad eilė vos juda, slapta nuo Eibo skubiai išlanksčiau laiškelį.

Jis buvo trumpas, parašytas smulkiu, sunkiai įskaitomu braižu.

Rouz,

Jei skaitai šį laiškelį, vadinasi, nutiko kas nors siaubinga. Tikriausiai manęs nekenti ir aš tavęs nekaltinu. Galiu tik pasiteisinti, kad balsuodama už tą dekretą norėjau jus apsaugoti nuo kur kas pragaištingesnio įstatymo. Yra morojų, siekiančių, kad sergėtojų tarnyba būtų privaloma visiems dampyrams – pasitelkus įtaigą. Dekretas kuriam laikui nutildė tą frakciją.

Tačiau tau rašau norėdama pasidalyti paslaptimi, kurią turėtum atskleisti kaip galima mažiau patikėtinių. Vasilisa turi užimti savo vietą Taryboje ir tai įmanoma. Ji – ne paskutinioji iš Dragomirų, yra dar vienas, nesantuokinis Eriko Dragomiro vaikas. Daugiau nežinau nieko, bet jei surasi jo sūnų ar dukrą, Vasilisa gaus balso teisę, kurios yra verta. Nepaisant tavo ydų ir nežaboto būdo, tau vienintelei galiu patikėti šią užduotį. Nedelsk.

Tatjana Ivaškova

Raidės išsiliejo akyse, bet karalienės žodžiai aidėjo smilkiniuose. Ji ne paskutinioji iš Dragomirų – yra dar vienas.

Jei tai tiesa, Lisa turi netikrą brolį ar seserį… tai viską keičia. Ji gautų vietą Taryboje. Nebebūtų viena. Jei tai tiesa. Jei laiškelis tikrai nuo Tatjanos. Bet kas galėjo pasirašyti jos vardu. Kažin ar jis nesuklastotas. Mintis, kad gavau laišką nuo velionės, šiurpino. Jei dabar atsiverčiau vaiduokliams, ar tarp jų išvysčiau ir Tatjaną? Kerštingą, nerandančią ramybės? Bet neprisiverčiau to padaryti. Dar ne. Iš pradžių reikia rasti atsakymus. Laiškelį man perdavė Ambrozijus. Paklausiu jo…

Eilė pajudėjo. Šalia stovįs sergėtojas man niuktelėjo.

– Kas čia? – kaip visada įtariai pasiteiravo Eibas.

Skubiai sulanksčiau laiškelį.

– Nieko.

Iš jo akių supratau, kad nepatikėjo. Susimąsčiau – gal jam pasakyti? Tai paslaptis, kurią turėtum atskleisti kaip galima mažiau patikėtinių. Net jeigu jis vienas iš nedaugelio, čia ne vieta. Užgniaužusi nuostabą nukreipiau kalbą kitur. Laiškelis svarbus, bet ne toks svarbus, palyginti su tuo, kas manęs laukia.

– Sakei, manęs neteis, – priminiau Eibui jo paties žodžius. Vėl apėmė susierzinimas. – Aš rizikavau rinkdamasi tave!

– Nieko nerizikavai. Ir Taras nebūtų tavęs išsukęs.

Eibo lengvabūdiškumas mane įsiutino.

– Nori pasakyti, iš pat pradžių žinojai, kad viskas prarasta?

Tą patį sakė ir Michailas. Kaip smagu, kai visi tavim tiki.

– Šitas svarstymas nieko nereiškia, – išsisuko Eibas. – Svarbiausia, kas bus dabar.

– Ir kas bus?

Jo tamsios akys klastingai žybtelėjo.

– Nieko, dėl ko vertėtų nerimauti.

Vienas iš sergėtojų palietė man ranką ragindamas eiti toliau. Nusikračiau jo ir pasilenkiau prie Eibo.

– Ką čia paistai! Kalbam apie mano gyvenimą! – riktelėjau. – Žinojau, kas manęs laukia. Iki teismo būsiu uždaryta kalėjime, o jei nuteis, liksiu ten amžinai. – Viskas pernelyg rimta! Nenoriu, kad mane teistų! Nenoriu viso gyvenimo praleisti tokioje vietoje kaip Tarasovas!

Sergėtojas vėl paragino, o Eibas pažiūrėjo į mane taip, kad kraujas sustingo gyslose.

– Tu nebūsi teisiama ir nesėsi į kalėjimą, – sušnypštė jis taip, kad neišgirstų sergėtojai. – Aš to neleisiu. Supratai?

Sutrikusi papurčiau galvą. Nebežinojau, ką manyti.

– Net tu nesi visagalis, seni.

Eibas nusišypsojo.

– Nustebtum sužinojusi, ką galiu. Be to, išdavikų nesodina į kalėjimą, Rouz. Visi tai žino.

Susiraukiau.

– Nenusišnekėk. Aišku, kad sodina. Ką dar, tavo manymu, daro su išdavikais? Paleidžia prigrasinę daugiau taip nedaryti?

– Ne, – atsakė Eibas nusisukdamas. – Jie pasmerkiami myriop.

Už neišsenkančią paramą ačiū visiems draugams ir artimiesiems, ypač savo nuostabiam ir kantriam vyrui. Be tavęs nebūčiau baigusi šios knygos. Nuoširdžiai dėkoju savo draugei Jen Ligot, turinčiai pastabią akį.

Kaip visada ačiū nenuilstamam agentui Jimui McCarthy ir visiems iš Dystel&Goderich agentūros, tarp jų ir Lauren Abramo, padedančiai „Vampyrų akademijai“ pasiekti kitas šalis. Taip pat dėkoju komandai iš Penquin Books – Jessicai Rothenmberg, Benui Schrankui, Casey McIntyre ir kitiems – jūs darote stebuklus. Leidėjai visame pasaulyje labai stengiasi supažindinti skaitytojus su Rouz ir aš nepaliauju stebėtis nuolatos augančiu tarptautiniu susidomėjimu. Dėkoju jums visiems.

Ir galiausiai žodis mano skaitytojams, jų entuziazmas nepaliauja manęs džiuginti. Ačiū už tai, kad skaitote šią seriją ir mylite jos veikėjus taip pat kaip ir aš.

Content

Мид Райчел Dvasios galia