Мид Райчел

Kraujo pažadas

RICHELLE MEAD

KRAUJO PAŽADAS

Vampyrų akademija

IV knyga

Iš anglų kalbos vertė Rūta Razmaitė

Versta iš:

Richelle Mead

BLOOD PROMISE, Vampire Academy, Book 4

Razorbill, Penguin Group, Penguin Young Readers Group, New York, 2009

Ciklo „Vampyrų akademija“ knygos:

Vampyrų akademija

Šalčio dvelksmas

Šešėlio pabučiuota

Kraujo pažadas

ISBN 9786090109281

Copyright © 2009 Richelle Mead

Cover design by Emilian Gregory; photograph copyright 2009 Michael Frost

© Vertimas į lietuvių kalbą, Rūta Razmaitė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Rūta Razmaitė

Redaktorė Simona Kaziukonytė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Galina Talaiko

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Šviesiam mano senelės,

kivirčnios pietietės ir šauniausios virėjos,

kokią tik pažinojau, atminimui

PROLOGAS

KARTĄ DEVINTOJE KLASĖJE turėjau išnagrinėti eilėraštį, kurio viena eilutė skambėjo taip: „Jei akys būtų užmerktos, nesuprastum, gyveni ar sapnuoji.“ Tada jis man nieko nereiškė. Buvau susižavėjusi vienu bendraklasiu ir painus eilėraštis rūpėjo mažiausiai. Dabar, praėjus trejiems metams, pagaliau supratau jo prasmę.

Pastaruoju metu gyvenau tarsi sapne. Kartais atrodydavo, kad pabusiu ir suprasiu, jog viskas paprasčiausiai prisisapnavo. Aš – Snieguolė, užmigdyta piktų kerų, bet greitai šis sapnas – ne, košmaras – baigsis, sutiksiu savo princą ir gyvensime ilgai ir laimingai.

Deja, laimingos pabaigos nesitikėjau, bent jau artimiausiu laiku. O mano princas… Ilga istorija. Mano princas virto vampyru – tiksliau, strigojumi. Mano pasaulyje, slapta nuo žmonių, egzistuoja dvi vampyrų rūšys. Morojai yra gyvieji, gerieji vampyrai, valdantys keturių elementų magiją. Jie geria kraują, bet nežudo. Strigojai – nemirėliai vampyrai, žiaurūs ir negailestingi, žudantys savo aukas. Morojais gimstama, strigojais tampama – savo noru arba per prievartą.

Dimitrijus, vyras, kurį myliu, strigojumi buvo paverstas prieš savo valią. Tai nutiko per didžiulį mūšį, per gelbėjimo misiją, kurioje dalyvavau ir aš. Akademiją užpuolė strigojai ir pagrobė keletą morojų ir dampyrų; taigi iškeliavome jų gelbėti. Dampyrai yra pusiau žmonės, pusiau vampyrai, iš žmonių paveldėję stiprybę ir ištvermę, iš morojų – aštrius pojūčius ir žaibiškus refleksus. Baigę mokslus dampyrai tampa sergėtojais, elitiniais morojų asmens sargybiniais. Aš esu dampyrė. Dimitrijus irgi buvo dampyras.

Tapęs strigojumi Dimitrijus mums tarsi mirė. Tam tikra prasme taip ir buvo. Tapęs strigojumi – net ir savo noru – pamiršti ankstesnį gyvenimą ir gerumą, tampi žiaurus ir negailestingas kaip visi strigojai. Asmuo praranda savo tapatybę, tad lengviau tikėti jį patekus į dangų ar perėjus į kitą gyvenimą, nei įsivaizduoti, kaip naktimis medžioja nekaltas aukas. Bet aš nesugebėjau pamiršti Dimitrijaus, susitaikyti su tuo, kad jis yra miręs. Mylėjau jį, jis buvo mano sielos puselė. Širdis atsisakė tai suprasti, net ir virtęs pabaisa, man jis buvo gyvas. Kita vertus, nepamiršau mudviejų pokalbio apie strigojus. Abu sutarėme, kad verčiau mirti, nei gyventi kaip strigojai.

Todėl baigusi gedėti prarasto dampyro nusprendžiau, kad turiu gerbti jo norą – nesvarbu, kad dabar jis jam nieko nebereiškia. Turiu jį surasti, nužudyti ir išlaisvinti mylimojo sielą iš tamsos. Dimitrijus būtų to norėjęs. Tačiau nužudyti strigojų nelengva. Jie nepaprastai greiti, stiprūs ir žiaurūs. Tiesa, esu nudėjusi jau ne vieną – neįtikėtina, turint omeny, kad man ką tik sukako aštuoniolika. Dimitrijus taps rimčiausiu iššūkiu – tiek fiziškai, tiek dvasiškai.

Jausmų sumaištis užplūdo vos tik apsisprendus. Norėdama leistis į paieškas turėjau iš pagrindų pakeisti savo gyvenimą (kuris, galimas daiktas, pasibaigs, kai stosiu prieš Dimitrijų). Iki baigimo, po kurio būčiau tapusi sergėtoja, buvo likę keli mėnesiai. Bet kiekviena diena Šv. Vladimiro akademijoje – nuošalioje, saugomoje mokykloje morojams ir dampyrams – buvo diena, kurią Dimitrijus leido taip, kaip kadaise bijojo labiausiai. Pernelyg jį mylėjau, kad su tuo susitaikyčiau. Mečiau Akademiją, atsisveikinau su ankstesniu gyvenimu ir iškeliavau į žmonių pasaulį.

Palikau ir savo geriausią draugę Lisą, arba Vasilisą Dragomir. Lisa yra morojė, paskutinė kilmingos šeimos palikuonė. Baigusi Akademiją turėjau tapti jos sergėtoja, tad apsisprendimas ieškoti Dimitrijaus sužlugdė mūsų ateitį. Bet neturėjau kitos išeities, privalėjau ją palikti.

Su Lisa mane sieja ne tik draugystė, bet ir nepaprastas ryšys. Visi morojai valdo vieną iš keturių elementų – žemės, oro, vandens ar ugnies. Dar visai neseniai buvo manoma, kad yra tik keturi elementai. Tačiau mudvi atradome penktąjį – dvasios elementą.

Paaiškėjo, kad tai ir yra Lisos elementas. Pasaulyje esama labai mažai dvasios valdytojų, todėl nieko apie jį nežinojome. Lisa garsėja gebėjimu naudoti įtaigą – gali kitiems primesti savo valią – ir gydomosiomis galiomis. Nuo jų viskas ir prasidėjo. Per avariją, kurioje žuvo Lisos šeima, nutrūko ir mano gyvybė. Pati to nesuvokdama Lisa prikėlė mane iš numirusiųjų ir tarp mūsų atsirado fizinis ryšys. Dabar žinau, ką ji jaučia ar galvoja, galiu patekti į jos mintis. Visada žinau, kur ji, jaučiu, kai gresia pavojus. Neseniai paaiškėjo, kad galiu matyti vaiduoklius ir dvasias, tebeklajojančias po mūsų pasaulį (tiesa, iš paskutiniųjų stengiuosi jų neprisileisti). Dėl mūsų ryšio ir sąsajų su mirusiųjų pasauliu esu vadinama šešėlio pabučiuota.

Mūsų ryšys būtų padėjęs tapti nepralenkiama Lisos sergėtoja, nes iškart pajuntu, kai jai gresia pavojus. Buvau pažadėjusi saugoti ją visą gyvenimą, bet Dimitrijus – aukštas, gražus, gyvenimo džiaugsmu trykštantis Dimitrijus – viską apvertė aukštyn kojomis. Teko pasirinkti – saugoti Lisą ar išlaisvinti Dimitrijaus sielą. Kad ir ką būčiau pasirinkusi, būčiau neišvengusi širdies skausmo ir ašarų. Išsiskyrimas su Lisa tapo tikra kančia. Esame geriausios draugės nuo darželio, todėl mano sprendimas ją pribloškė. Lisai tai buvo netikėta, nes niekam nepasakojau apie mudviejų su Dimitrijumi meilę. Jis buvo mano mokytojas, septyneriais metais vyresnis, ir taip pat turėjo tapti jos sergėtoju. Iš paskutiniųjų stengėmės tramdyti savo aistrą suprasdami, kad turime galvoti apie Lisą, o mūsų santykiai būtų tik trukdę darbui.

Nors susitaikiau su mintimi, kad negalėsime būti kartu, širdies gilumoje pajutau Lisai neapykantą. Tikriausiai reikėjo atvirai su ja pasikalbėti ir paaiškinti, kaip mane slegia iš anksto nulemtas gyvenimas. Atrodė neteisinga, kad ji gali gyventi kaip nori ir mylėti ką nori, o aš esu priversta aukoti savo laimę. Bet Lisa mano geriausia draugė ir aš nenorėjau jos liūdinti, be to, ji labai jautri, nes dvasios elementas turi bjaurų šalutinį poveikį – sukelia beprotybę. Tyliai kenčiau, kol vieną dieną pyktis prasiveržė ir aš visiems laikams atsisveikinau su Akademija ir su Lisa.

Vienas iš vaiduoklių – strigojų nužudytas mano draugas Meisonas – pasakė, kad Dimitrijus grįžo į gimtinę, į Sibirą. Netrukus Meisono siela atrado ramybę ir paliko šį pasaulį taip ir nepaaiškinusi, kurioje Sibiro vietoje ieškoti Dimitrijaus. Pradėjau aklą paiešką Rusijoje, nepažįstamoje šalyje tarp nesuprantama kalba šnekančių žmonių, kad ištesėčiau Dimitrijui duotą pažadą.

Po kelių savaičių klajonių pasiekiau Sankt Peterburgą. Paieškas tęsiau kamuojama dvejonių – kupina ryžto ir kaustoma baimės. Jei man užteks drąsos įgyvendinti šį beprotišką sumanymą ir nužudyti tą, kurį vis dar myliu, Dimitrijus iš tiesų paliks šį pasaulį. Bet nežinau, kaip reikės gyventi toliau.

Viskas atrodo nerealu. Nors kas žino? Gal viso šito nė nebuvo, gal man paprasčiausiai prisisapnavo? Netrukus atsibusiu ir suprasiu, kad mano gyvenime yra ir Lisa, ir Dimitrijus. Dimitrijus nusišypsos, apkabins ir pasakys, kad viskas bus gerai. Gal visa tai tebuvo nelemtas košmaras?

Deja, ne.

PIRMAS

KAŽKAS MANE SEKA.

Ironiška, nes pastarąsias savaites pati persekiojau kitus. Laimė, seka ne strigojus – būčiau pajutusi. Neseniai sužinojau dar vieną šešėlio pabučiuotos savybę – jausti nemirusius. Tiesa, ta nuojauta pasireiškia pykinimu, bet vis tiek esu dėkinga kūnui už perspėjimą. Žodžiu, man labai palengvėjo supratus, kad persekiotojas – ne greitas, klastingas strigojus. Pernelyg dažnai su jais kaudavausi, norėjosi ramaus vakaro.

Spėjau, kad tai dampyras kaip ir aš, greičiausiai iš klubo. Nors kaip dampyras jis pernelyg krito į akis – gatvėje aidėjo žingsniai, kartą net pastebėjau tamsų siluetą. Tačiau turint omeny mano šio vakaro elgesį, persekiotojas turėjo būti dampyras.

Viskas prasidėjo „Lakštingalos“ klube. „Lakštingala“ nėra tikrasis klubo pavadinimas, tik vertimas, nes greičiau nusilaužčiau liežuvį, nei ištarčiau rusišką pavadinimą. Valstijose „Lakštingala“ gerai žinoma tarp turtingų morojų, keliaujančių po užsienį, ir dabar supratau kodėl. Nesvarbu, koks paros metas, visi išsipuošę kaip per karališkąjį priėmimą. Pats klubas irgi dvelkė carine Rusija: dramblio kaulo spalvos sienos buvo puoštos paauksuotais lipdiniais ir ornamentais. „Lakštingala“ man priminė Žiemos rūmus, buvusių Rusijos carų rezidenciją, ją aplankiau vos atvykusi į Sankt Peterburgą.

Klube kabojo didžiuliai sietynai su tikromis žvakėmis, jų liepsna žaidė ant auksinių ornamentų, tviskančių net prieblandoje. Stalai restorane užtiesti aksomo staltiesėmis. Vėliau pradės groti grupė ir šokių aikštelę užtvindys poros.

Kai prieš kelias savaites atvykau į Sankt Peterburgą, „Lakštingala“ manęs nedomino. Naiviai tikėjausi, kad sutiksiu kokį morojų, ir šis pasakys, iš kur kilęs Dimitrijus. Neturėjau supratimo, kur Sibire jo ieškoti, todėl nusprendžiau pradėti nuo gimtojo miestelio. Deja, nežinojau miestelio pavadinimo. Pagalbos nutariau kreiptis į morojus. Rusijoje netrūko dampyrų miestų ir bendruomenių, bet Sibire jų buvo vos keletas. Pamaniau, kad vietos morojai tikrai žinos, iš kur kilęs Dimitrijus. Bet netrukus paaiškėjo, kad tarp žmonių gyvenantys morojai moka slėptis. Aplankiau visas vietas, kur jie galėtų rinktis, bet nieko neradau. Be morojų tęsti paieškos negalėjau.

Todėl pradėjau lankytis „Lakštingaloje“. Beje, čia patekti buvo ne taip paprasta. Elitiniuose klubuose aštuoniolikmečių niekas nelaukia. Tačiau greitai supratau, kad brangūs drabužiai ir dosnūs arbatpinigiai atveria visas duris. Darbuotojai mane atpažindavo ir nieko neklausdami palydėdavo prie kampinio staliuko, kurio visada prašydavau. Tikriausiai laikė kokio politiko ar oligarcho dukra. Šiaip ar taip, mano kilmė niekam nerūpėjo, nes turėjau užtektinai pinigų.

Pirmi vakarai nuvylė. „Lakštingala“ buvo elitinis morojų klubas, bet čia lankydavosi ir žmonės. Iš pradžių tik juos ir matydavau klube. Nei restorane, nei bare nepastebėjau nė vieno morojaus. Kartą mano dėmesį patraukė mergina ilgais, šviesiais plaukais, atėjusi su draugėmis. Akimirką man užėmė kvapą. Nors stovėjo atgręžusi nugarą, ji taip priminė Lisą, kad pamaniau – mane susekė. Keisčiausia, kad nė nežinojau, – džiaugtis ar išsigąsti. Labai ilgėjausi Lisos, kita vertus, nenorėjau užtraukti jai pavojaus. Merginai atsisukus pamačiau, kad ji ne Lisa, net ne morojė. Lengviau atsikvėpiau.

Morojus išvydau tik prieš savaitę. Vėlyvą popietę užsuko grupelė merginų, lydima dviejų sergėtojų – vyro ir moters. Jie tyliai sėdėjo prie gretimų staliukų, kol morojės juokėsi ir vaišinosi paskalomis bei šampanu. Sunkiausia pergudrauti sergėtojus. O morojus atskirti nesunku: aukšto ūgio, išblyškę ir nepaprastai liekni. Šypsosi keistai, nepraverdami lūpų, kad nebūtų matyti ilčių. Tuo tarpu dampyrai beveik niekuo nesiskiria nuo žmonių.

Taigi nepatyrusiai akiai būčiau atrodžiusi paprasta mergina. Esu metro septyniasdešimties, figūra, palyginti su išsekusias manekenes primenančiomis morojėmis, sportiška ir moteriška. Iš tėvo turko paveldėjau rusvą odą, tamsius, beveik juodus plaukus ir tokias pat akis. Be to, buvau įdegusi, nes dažnai treniruodavausi lauke. Tačiau užaugusieji tarp morojų iškart atpažintų dampyrę. Pati nežinau, kodėl – turbūt atpažįstame saviškius instinktyviai, pajutę savą kraują.

Nenorėdama sukelti įtarimo turėjau atrodyti kaip paprasta mergina. Tyliai sėdėjau savo kamputyje, knebinėjau ikrus ir apsimečiau skaitanti knygą. Turiu pasakyti, kad ikrai – tikra šlykštynė, bet Rusijoje juos patiekia visur, ypač prabangiuose restoranuose. Ikrus ir barščius. „Lakštingaloje“ maistą palikdavau beveik nepaliestą ir išėjusi puldavau siaubti McDonald’s. Rusiški mėsainiai skiriasi nuo amerikietiškų, bet valgyti juk reikia.

Teko pasitelkti visus sugebėjimus, kad galėčiau stebėti morojes sergėtojams nepastebint. Tiesa, dieną nėra ko bijoti, joks strigojus nepuls šviečiant saulei, bet sergėtojų prigimtis liepia nuolatos žvalgyti aplinką, tad jie nenuleido akių nuo restorano. Tačiau susidomėjimą pavyko nuslėpti.

Morojės čia grįžo ne kartą, dažniausiai vėlyvą popietę. Šv. Vladimiro akademijoje gyvenome naktinį gyvenimą, tačiau žmonių pasaulyje morojai ir dampyrai taikosi prie jų režimo – kur nors eina jei ne dieną, tai bent pavakare. Kurį laiką svarsčiau, gal tiesiog prieiti prie jų – arba net prie sergėtojų. Bet susilaikiau. Jei kas ir žino, kur gyvena dampyrai, tai morojai vyrai. Dauguma jų lankosi dampyrių bendruomenėse tikėdamiesi greito sekso. Todėl nusprendžiau palaukti dar savaitę, gal pasirodys vyrai. Jei ne, prašysiu pagalbos merginų.

Prieš dvi dienas klube išvydau du morojus. Jie ateidavo gana vėlai, prasidėjus linksmybėms. Abu maždaug dešimčia metų už mane vyresni, nepaprastai gražūs, brangiais kostiumais ir šilkiniais kaklaraiščiais. Apsimetinėjo galingais, svarbiais žmonėmis. Nė neabejojau, kad jie kilmingi – kiekvienas turėjo sergėtoją. Sergėtojai visada tie patys – jauni kostiumuoti vyrai, iš pažiūros nekrintantys į akis, bet stebintys lankytojus skvarbiu žvilgsniu.

Be to, morojai nuolatos buvo apsupti merginų. Matyt, nepataisomi mergišiai, flirtavo su visomis, tiek morojėmis, tiek paprastomis merginomis. Tačiau niekada nesivesdavo žmonių merginų į namus. Šis tabu tebebuvo gajus. Morojai daug amžių laikėsi atokiai nuo žmonių, nes bijojo būti pastebėti galingesnės ir daug didesnės bendruomenės.

Tačiau tai nereiškia, kad namo morojai grįždavo vieni. Visada pasirodydavo dampyrės – kas vakarą vis kitos. Jos vilkėdavo trumpomis suknelėmis, būdavo ryškiai išsidažiusios, daug gerdavo ir juokdavosi iš kiekvieno morojų žodžio – turbūt net tada, kai juoktis nebūdavo iš ko. Dampyrės nešiojo palaidus plaukus, bet kai pasukdavo galvą ir apnuogindavo kaklą, išvysdavau mėlynes. Tai buvo kraujo kekšės – dampyrės, mylintis leidžiančios morojams gerti kraują. Tai irgi tabu, tačiau tokių dampyrių pasitaiko.

Tikėjausi, kad pavyks užkalbinti kurį nors morojų nematant sergėtojams. Bet progos nepasitaikė. Sergėtojai nė akimirką neišleido jų iš akių. Mėginau sekti, bet išėję iš klubo morojai iškart sėsdavo į limuziną – juk nebėgsiu iš paskos. Jaučiausi bejėgė.

Galiausiai nusprendžiau, kad šįvakar juos užkalbinsiu, net jei sergėtojai mane atpažins. Gali būti, kad jiems į mane nusispjaut. Nežinojau, ar manęs kas nors ieško. Gal apie save esu per geros nuomonės? Kodėl kas nors turėtų ieškoti akademiją metusios dampyrės? Tačiau jeigu esu ieškoma, mano aprašas tikrai išsiuntinėtas sergėtojams visame pasaulyje. Man jau aštuoniolika, bet tikrai atsiras tokių, kurie mielai partemptų namo. Negaliu grįžti, kol neradau Dimitrijaus.

Svarsčiau, ar nevertėtų prie jų prieiti. Tuo metu viena dampyrė pakilo nuo staliuko ir nuėjo prie baro. Sergėtojai, savaime suprantama, nulydėjo ją akimis, tačiau nusprendę, kad nekelia grėsmės, toliau stebėjo morojus. Iki šiol maniau, kad patikimiausių žinių apie dampyrių bendruomenę ir kraujo kekšes gali suteikti morojai vyrai, bet ar nebus paprasčiau paklausti pačios kraujo kekšės?

Priėjau prie baro, atsistojau šalia gėrimo laukiančios dampyrės ir stebėjau ją akies krašteliu. Ji buvo šviesiaplaukė, vilkėjo ilgą, blizgančią suknelę. Kažin kaip šalia tokios atrodo mano juoda aptempta satino suknelė – skoninga ar nuobodi? Dampyrės judesiai, netgi laikysena, buvo grakštūs kaip šokėjos. Barmenas aptarnavo kitus klientus, ir aš nutariau – dabar arba niekada. Pasilenkiau prie merginos.

– Ar kalbate angliškai?

Ji iš netikėtumo krūptelėjo ir pažvelgė į mane. Buvo vyresnė nei maniau, amžių slėpė tobulas makiažas. Nuvėrė mane žydromis akimis – atpažino dampyrę.

– Taip, – atsakė atsargiai. Tik vienas žodis, bet ir jame buvo justi ryškus akcentas.

– Ieškau miestelio… dampyrių miestelio Sibire. Ar suprantat, ko klausiu?

Mergina tyrinėjo mane abejingu veidu. Tiesą sakant, ji netgi galėjo būti sergėtoja ar bent jau baigusi akademiją.

– Ne, – galiausiai atsakė. – Ir pamiršk, ko klausei. – Ji nusisuko į barmeną, kuris plakė žydros spalvos kokteilį, paskui papuošė jį vyšniomis.

Paliečiau merginos ranką.

– Turiu jį surasti. Turiu rasti vyrą… – nutilau. Štai ir baigtas šaltakraujiškas tardymas. Prisiminus Dimitrijų gerklėje užstrigo gumulas. Kaip jai viską paaiškinti? Kad gaudau vėją laukuose, ieškau vyro, kurį myliu labiau už viską pasaulyje, kad jis buvo paverstas strigojumi ir todėl ketinu jį nužudyti? Net dabar mintyse regėjau šiltas rudas akis, jaučiau jo rankų šilumą. Kaip turėsiu padaryti tai, dėl ko sukoriau tokį kelią?

Susikaupk, Rouz, susikaupk.

Dampyrė dirstelėjo į mane.

– Jis to nevertas, – pasakė klaidingai mane supratusi. Matyt, palaikė įsimylėjusia paaugle, besivaikančia kažkokį vyriškį – beje, panašiai ir buvo. – Tu jauna… tau dar ne vėlu to išvengti. – Nors veidas buvo akmeninis, balse suskambo liūdesys. – Susirask, ką veikti, ir laikykis atokiau nuo tos vietos.

– Žinot, kur ji? – sušukau pernelyg susijaudinusi, kad paneigčiau, jog neketinu tapti kraujo kekše. – Maldauju, pasakykit. Turiu ten nuvykti.

– Kas nors atsitiko?

Atsigręžusios išvydom griežtą sergėtojo veidą. Prakeikimas. Dampyrių jie nesaugo, bet atkreipė dėmesį, kad klausinėju merginą. Sergėtojas buvo ne ką už mane vyresnis ir aš maloniai nusišypsojau. Mano suknelė neprilygo anos dampyrės suknelei, bet apnuogino kojas. Negi sergėtojui tai nepadarys įspūdžio? Matyt, ne. Iš jo veido supratau, kad mano moteriški kerai neveikia. Teks pamėginti laimę ir klausti tiesiai.

– Ieškau dampyrių miestelio Sibire. Gal kartais tokį žinot?

Sergėtojas nė nemirktelėjo.

– Ne.

Nuostabu. Neprakalbinau nei vieno, nei kito.

– Tai gal jūsų bosas žino? – paklausiau vildamasi, kad kalbu kaip daug žadanti kraujo kekšė. Jei dampyrai tyli, gal kuris nors iš morojų teiksis atsakyti. – Gal jis vienišas ir norėtų su manim pasišnekėti?

– Jis ne vienišas, – ramiai atsakė sergėtojas. – Palydos jam nereikia.

Nesilioviau šypsotis.

– Tikrai? Gal paklauskim jo paties?

– Nereikia. – Viename žodyje išgirdau įsakymą. Atstok. Sergėtojo ranka nesudrebės net prieš dampyrę, jei ši kels grėsmę morojui. Norėjau dar paklausinėti, bet paklausiau įspėjimo ir atsitraukiau.

– Juo blogiau jam, – abejingai gūžtelėjau pečiais.

Daugiau netarusi nė žodžio grįžau prie savo staliuko. Apsimečiau abejinga, bet ėjau sulaikiusi kvapą – baiminausi, kad sergėtojas už plaukų išvilks iš klubo. Taip nenutiko, tačiau imdama paltą ir dėdama ant stalo pinigus jaučiau, kad jis nenuleidžia nuo manęs akių.

Išdidžiai palikau „Lakštingalą“ ir išėjau į judrią gatvę. Buvo šeštadienio vakaras, visi traukė į klubus ar restoranus. Gatvėje daugybė žmonių, vieni išsipuošę kaip „Lakštingalos“ lankytojai, kiti, mano amžiaus, apsirengę paprasčiau. Prie klubų rikiavosi eilės, sklido tranki muzika. Pro restoranų langus buvo matyti elegantiškai apsirengę žmonės ir serviruoti stalai. Braudamasi per rusiškai šnekančią minią atsispyriau norui atsigręžti ir pažiūrėti, ar niekas neseka. Nenorėjau sukelti daugiau įtarimų.

Trumpindama kelią į viešbutį įsukau į šoninę gatvelę, tada išgirdau atsargius žingsnius. Matyt, sukėliau įtarimą, ir sergėtojas nusprendė mane pasekti. Bet nesileisiu užklumpama netikėtai. Nors esu mažesnio ūgio, be to, vilkiu suknelę ir aviu aukštakulnius, esu susitvarkius ne su vienu vyru, tarp jų ir strigojumi. Ir su juo susitvarkysiu, nes pulsiu netikėtai. Kelias savaites vaikštinėjau šiomis gatvėmis, todėl mintinai žinojau kiekvieną skersgatvį. Paspartinau žingsnį ir keliskart pasukau už kampo, kol atsidūriau tamsioje, tuščioje gatvėje. Buvo kiek baugu, tad pasislėpiau arčiausiame prieangyje. Tyliai nusiaviau aukštakulnius. Jie buvo elegantiški, bet visai netinkami kovai, nebent ketinčiau kulniuku išdurti akį. Beje, visai nebloga mintis. Tikėjausi, kad to neprireiks. Basomis kojomis pajutau šaligatvio šaltį – žemė buvo šlapia nuo lietaus.

Ilgai laukti neteko. Po kelių akimirkų išgirdau žingsnius ir pamačiau šešėlį. Persekiotojas stabtelėjo, aiškiai dairydamasis manęs. Koks neatsargumas. Joks sergėtojas taip nesielgtų. Reikia išlaikyti atstumą ir likti nepastebėtam. Gal Rusijoje sergėtojai gauna prastesnį išsilavinimą? Ne, negali būti. Prisiminiau, kaip elgdavosi Dimitrijus. Akademijoje jį vadino karo dievu.

Persekiotojas žengė dar kelis žingsnius ir aš iššokau iš prieangio sugniaužusi kumščius.

– Pričiupau, – riktelėjau. – Aš tik uždaviau keletą klausimų, todėl verčiau dink, kitaip…

Ir sustingau. Priešais mane stovėjo ne sergėtojas.

Tai buvo žmogus.

Mergina, ne ką vyresnė už mane. Maždaug tokio pat ūgio, trumpais šlapio smėlio spalvos plaukais, vilkinti tamsiai mėlynu brangiu lietpalčiu. Mūvėjo laisvas kelnes ir avėjo odinius batus, tokius pat brangius kaip ir lietpaltis. Dar labiau nustebau ją atpažinusi. Du kartus mačiau „Lakštingaloje“ kalbančią su morojais. Pamaniau – dar viena mergina, su kuria jie flirtuoja, ir nustojau kreipti dėmesį. Kokia man nauda iš žmogaus?

Merginos veidas skendėjo šešėlyje, bet net prietemoje įžiūrėjau, kad ji suirzusi. Šito tikrai nesitikėjau.

– Čia tu, tiesa? – paklausė ji. Dar vienas netikėtumas. Mergina šnekėjo su amerikietišku akcentu, kaip ir aš. – Čia tu visame mieste palieki strigojų kūnus. Šįvakar išvydau tave klube ir supratau, kad tai tavo darbas.

– Aš… – nutilau. Nesugalvojau, ką atsakyti. Žmogus, abejingai kalbantis apie strigojus? Negirdėtas dalykas. Keisčiau, negu susidurti su pačiu strigojumi. Gyvenime nesijaučiau tokia sutrikusi, bet jai mano nuostaba nedarė įspūdžio.

– Šitaip negalima, supranti? Ar žinai, kiek turiu vargo dangstydama tavo pėdsakus? Internatūroje ir taip sunku studijuoti. Milicija rado strigojaus kūną parke. Neįsivaizduoji, kiek virvelių teko patraukti, kad viską užglaistyčiau.

– Kas… kas tu esi? – galiausiai paklausiau. Ji sakė tiesą. Tikrai palikau kūną parke, antra vertus, ką turėjau daryti? Parsitempti į viešbutį ir pasakyti durininkui, kad mano draugas kiek padaugino?

– Sidnė, – atsakė atsargiai. – Mano vardas Sidnė. Aš čia paskirta alchemikė.

– Kas kas?

Mergina garsiai atsiduso – nors ir nemačiau, buvau tikra, kad pavartė akis.

– Na, žinoma. Tai viską paaiškina.

– Anaiptol, – pagaliau atgavau amą. – Tiesą sakant, tai tu turi daug ką paaiškinti.

– Ir dar įžūli. Ar čia koks patikrinimas? Tikriausiai taip ir yra.

Ėmiau pykti. Nemėgstu, kai mane kritikuoja. Juo labiau žmogus, kuris apie strigojų žudymą kalba kaip apie prastą užsiėmimą.

– Klausyk, nežinau, nei kas tu, nei iš kur viską žinai, bet neketinu čia stovėti ir…

Pajutusi šleikštulį įsitempiau, palto kišenėje sugraibiau sidabro kuolelį. Sidnė tebebuvo susierzinusi, bet pastebėjusi mano reakciją sutriko. Pastabi, nieko nepasakysi.

– Kas nutiko?

– Tau teks paslėpti dar vieną kūną, – vos spėjus ištarti tuos žodžius, ją puolė strigojus.

ANTRAS

PULDAMAS JĄ strigojus pasielgė kvailai. Aš kėliau didesnę grėsmę, mane reikėjo pašalinti pirmą. Bet tarp mūsų stovėjo Sidnė – strigojui teko griebti ją, kad paskui galėtų stverti mane. Strigojus čiupo merginą už peties ir prisitraukė. Jis buvo greitas – kaip ir jie visi – bet aš buvau pasirengusi kovai.

Staigiai spyriau, jis atsitrenkė į gretimo pastato sieną ir paleido Sidnę. Sudejavęs iš skausmo susmuko, vis dar netikėdamas savo akimis. Strigojų pargriauti nelengva, jų labai greita reakcija. Pamiršęs Sidnę jis visą dėmesį sutelkė į mane – raudonos akys degė pykčiu, išsiviepusios lūpos apnuogino iltis. Strigojus žaibiškai pašoko ant kojų ir puolė. Išsisukau ir smūgiavau, bet nepataikiau. Jis sudavė man per ranką, susvyravusi šiaip ne taip išlaikiau pusiausvyrą. Rankoje gniaužiau kuolelį, bet smeigti turėjau į krūtinę. Sumanus strigojus būtų pasisukęs taip, kad nepasiekčiau širdies. Tačiau šitas buvo ne ypač gudrus, tik reikėjo sulaukti tinkamos progos.

Kaip tik tą akimirką iš nugaros jį puolė Sidnė. Smūgis buvo nestiprus, bet atitraukė strigojaus dėmesį. Krūtinė liko nepridengta. Nieko nelaukdama puoliau į priekį. Kuoleliu pervėriau širdį, abu atsitrenkėm į sieną. Baigta. Gyvybė – ar mirtis – jį paliko. Strigojus nejudėjo. Ištraukiau kuolelį ir žiūrėjau, kaip kūnas susmunka ant žemės.

Pastaruoju metu nužudžius strigojų kaskart apimdavo keistas jausmas. O jei čia būtų buvęs Dimitrijus? Mėginau įsivaizduoti Dimitrijaus veidą, ant žemės susmukusį jo kūną. Širdis sustojo, bet vaizduotės nupieštas paveikslas greitai išsisklaidė. Prieš mane gulėjo nepažįstamas strigojus.

Greitai nuginiau tokias mintis šalin – turėjau svarbesnių rūpesčių. Man rūpėjo Sidnė. Nors tebuvo žmogus, jaučiau pareigą ją ginti.

– Tau viskas gerai?

Ji linktelėjo. Sukrėsta, bet šiaip nenukentėjusi.

– Šauniai susitvarkei, – mergina iš paskutiniųjų stengėsi, kad balsas nedrebėtų. – Dar niekada… dar niekada nebuvau mačiusi, kaip juos žudo…

Neįsivaizdavau, kur ji būtų galėjusi tai pamatyti, kita vertus, neįsivaizdavau, kaip ji apskritai sužinojo apie strigojus. Sidnė tebebuvo priblokšta, todėl paėmiau ją už parankės.

– Eime, kur daugiau žmonių.

Gerai pagalvojus, šalia „Lakštingalos“ tykantis strigojus neturėtų per daug stebinti. Ar yra geresnė vieta ieškoti morojų? Beliko viltis, kad sergėtojams užtenka proto neleisti morojams klaidžioti tamsiais skersgatviais.

Mano žodžiai pažadino Sidnę iš sąstingio.

– Ką? – sušuko. – Kūną paliksi čia?

Skėstelėjau rankomis.

– O ką turėčiau daryti? Tiesa, galiu paslėpti už šiukšlių konteinerių – patekėjusi saulė jį sudegins. Paprastai taip ir darau.

– Taigi. O jei kas nors sugalvos išmesti šiukšles ar išeis pro tas duris?

– Na, nutempti jo į nuošalią vietą nepajėgsiu, padegti irgi negaliu – degantis vampyras tik atkreips visų dėmesį, tiesa?

Sidnė tik palingavo galva ir grįžo prie kūno. Rausdamasi rankinėje ji žvilgtelėjo į strigojų ir nejučia susiraukė. Tada išsitraukė mažą buteliuką, iššlakstė jo turinį ant kūno ir greitai atsitraukė. Pasirodė geltoni dūmai. Bet jie kilo ne į viršų, o slinko pažeme ir netrukus paslėpė strigojų. Šis pradėjo trauktis, iš jo liko kumščio dydžio kamuoliukas. Po kelių sekundžių dūmai išsisklaidė, ant žemės buvo matyti tik krūvelė dulkių.

– Štai ir sutvarkiau, – šaltai pasakė Sidnė metusi į mane smerkiamą žvilgsnį.

– Kas čia per velnias? – šūktelėjau.

– Mano darbas. Kitąkart ką nors nužudžiusi, malonėk išsikviesti mane, – ji pasisuko eiti.

– Palauk. Kaip aš tave išsikviesiu – neturiu supratimo, kas esi.

Sidnė atsigręžė ir nusibraukė nuo veido šviesius plaukus.

– Tikrai? Kalbi rimtai? Maniau, prieš baigiant akademijas jums apie mus papasakoja?

– Matai, tiesą sakant… aš nebaigiau akademijos.

Sidnė išplėtė akis.

– Nužudei strigojų, nors dar nesi baigusi mokslų?

Aš tik gūžtelėjau pečiais. Truputį patylėjom. Sidnė atsiduso.

– Manau, mums reikia pasikalbėti.

Be jokios abejonės. Pažintis su ja – keisčiausias nutikimas Rusijoje. Kodėl Sidnė sako, kad turėčiau su ja susisiekti? Kaip ji sunaikino strigojaus kūną? Grįžus į judrią gatvę ir žingsniuojant į jos pasiūlytą kavinę dingtelėjo, kad jei ji žino apie morojus, galbūt žino, ir kur yra Dimitrijaus gimtinė.

Dimitrijus. Jis vėl užvaldė mano mintis. Neturėjau supratimo, ar jis grįžo į Sibirą, bet nesugalvojau, kur daugiau ieškoti. Vėl apėmė tas keistas jausmas – vietoj ką tik nužudyto strigojaus iškilo Dimitrijaus veidas – blyški oda, raudonos akys…

Ne, pasakiau sau griežtai. Dabar apie tai negalvok. Iki susitiksiu su Dimitrijum strigojum, turiu sukaupti jėgas prisimindama Dimitrijų, kurį mylėjau – jo tamsiai rudas akis, šiltas rankas, aistringą glėbį…

– Ar gerai jautiesi? Beje, kuo tu vardu?

Sidnė keistai žiūrėjo į mane. Supratau, kad užsigalvojusi stoviu kavinės tarpduryje. Nežinau, kokia buvo mano veido išraiška, bet ji iškart atkreipė dėmesį. Šiaip jau atrodė, kad ji vengia su manim kalbėtis.

– Viskas gerai, – atsakiau užsidėdama sergėtojos kaukę. – Mano vardas Rouz. Ar čia tavo minėta vieta?

Kavinėje buvo šviesu ir triukšminga, tikra priešingybė „Lakštingalos“ prabangai. Atsisėdom kampe ant juoda dirbtine oda aptrauktos sofos. Apsidžiaugiau pamačiusi, kad meniu yra tiek rusiškų, tiek amerikietiškų patiekalų, buvo ir angliškas vertimas. Pamačiusi keptą viščiuką pajutau kaupiantis seiles. Iš klubo išėjau alkana, po kelių savaičių burokėlių ir rusiškų mėsainių dietos mintis apie keptą mėsą pasirodė dieviška.

Priėjo padavėja. Sidnė užsisakė rusiškai, šnekėjo be jokio akcento. Aš tik bakstelėjau pirštu. Hmm. Sidnė – paslaptinga mergina. Turint omeny jos įžūlumą tikėjausi, kad iškart pradės mane tardyti, bet padavėjai nuėjus Sidnė ir toliau tylėjo, žaidė su servetėle ir vengė mano žvilgsnio. Baisiai keista. Mergina aiškiai jautėsi nejaukiai. Mus skyrė tik stalas, bet ji atrodė visai svetima. Tačiau ankstesnis pyktis buvo nesuvaidintas, Sidnė tvirtai tikėjo, kad reikia paisyti taisyklių, kad ir kokios jos būtų.

Tiesa, galbūt ji drovisi, bet man paliesti nejaukią temą vieni niekai. Darau tai dažniau, nei derėtų.

– Tai ar papasakosi, kas tu tokia ir ką visa tai reiškia?

Sidnė pakėlė akis. Dabar pamačiau, kad jos akys rudos. Taip pat pastebėjau keistą tatuiruotę ant kairio skruosto. Ji buvo aukso spalvos – tokios dar nebuvo tekę matyti. Sudėtingas gėlių ir lapų piešinys išryškėdavo tik tada, kai mergina pasukdavo galvą ir auksas sutviskėdavo šviesoje.

– Jau sakiau. Aš alchemikė.

– O aš sakiau, kad nežinau, ką tai reiškia. Čia koks nors rusiškas žodis? – Lyg ir nepanašu…

Sidnė šyptelėjo.

– Ne. Kaip suprantu, nesi girdėjusi ir apie alchemiją?

Palingavusi galva ji pasirėmė ranka smakrą ir nuleido akis. Atsiduso lyg save drąsindama ir pradėjo pasakoti:

– Viduramžiais buvo žmonių, tikinčių, kad, atradę teisingą formulę ar pasitelkę magiją, šviną pavers auksu. Savaime suprantama, jiems nepavyko. Tačiau jie vis tiek tyrinėjo antgamtinius reiškinius, kol atrado šį tą išties magiško, – Sidnė susiraukė. – Vampyrus.

Prisiminiau istorijos pamokas Akademijoje. Viduramžiais mūsų rūšis atsiskyrė nuo žmonių ir pradėjo slapstytis. Tais laikais vampyrai tapo legenda, ir net morojai pradėti laikyti pabaisomis, kurias reikia žudyti.

Kiti Sidnės žodžiai patvirtino mano žinias.

– Tada morojai pradėjo tolti nuo žmonių. Morojai valdė magiją, bet žmonių buvo daugiau. Vis dar yra daugiau. – Sidnė nusišypsojo. – Morojams sudėtinga susilaukti palikuonių, o žmonėms tai be galo paprasta. Morojai sudarė sutartį su alchemikais. Jei alchemikai padės morojams ir dampyrams pasislėpti nuo žmonių, morojai mums duos jas, – ji palietė auksinę tatuiruotę.

– Kas tai? – paklausiau. – Matau tatuiruotę, bet ji juk turi prasmę.

Mergina švelniai perbraukė auksinį raštą, o prašnekus balse suskambo sarkazmo gaidelės.

– Mano angelas sargas. Čia tikras auksas ir, – Sidnė susiraukė ir atitraukė ranką, – morojų kraujas, užkerėtas vandeniu ir žeme.

– Ką? – garsiai šūktelėjau.

Netoliese sėdėję žmonės atsigręžė į mus. Sidnė kalbėjo toliau, pritildytame balse buvo justi kartėlis:

– Visai nesidžiaugiu, bet tai mūsų „atlygis“ už pagalbą. Vanduo ir žemė įsigeria į odą ir suteikia morojiškų bruožų – bent jau kai kurių. Beveik nesergu ir gyvensiu labai ilgai.

– Bet juk tai gerai? – paklausiau dvejodama.

– Kai kuriems – galbūt. Mes negalime rinktis. Ši „karjera“ paveldima, perduodama iš kartos į kartą. Privalome viską žinoti apie morojus ir dampyrus. Palaikome ryšius su žmonėmis, kad galėtume jus dangstyti ir leisti laisvai gyventi. Sugalvojome, kaip atsikratyti strigojų kūnų – pavyzdžiui, sukūrėme eliksyrą, kurio poveikį matei pati. Mainais prašome laikytis atokiau – štai kodėl dampyrams apie mus nepasakojama iki mokslų baigimo, o morojams – išvis niekada. – Sidnė nutilo. Pamoka baigta.

Mintys sukosi pašėlusiu greičiu. Niekada apie tai nesusimąsčiau. O gal retkarčiais susimąstydavau? Visą gyvenimą buvau rengiama tapti sergėtoja – būti budri, mokėti kautis. Tačiau retkarčiais išgirsdavau užuominų apie tuos, kurie žmonių pasaulyje padeda morojams pasislėpti ar išsisukti iš keblių situacijų. Tačiau nesukau dėl to galvos, kaip ir nebuvau girdėjusi žodžio „alchemikas“. Matyt, jei nebūčiau metusi mokslų, būčiau išgirdusi.

Tikriausiai nereikėjo to klausti, bet nesusilaikiau.

– Kodėl slepiate kerus? Kodėl nepasidalijate su žmonėmis?

– Todėl, kad tie patys kerai neleidžia pasakoti nieko, kas jus išduotų ar sukeltų grėsmę.

Neleidžiantys pasakoti kerai… Labai jau panašu į įtaigą. Visi morojai šiek tiek valdo įtaigą, dauguma gali perkelti magiją į tam tikrus daiktus ir suteikti jiems tam tikrų savybių. Per šimtmečius morojų magija keitėsi, dabar įtaigą naudoti yra amoralu. Spėjau, kad ir tatuiruotėje slypi seni, viduramžiais sukurti kerai.

Svarstant Sidnės žodžius iškilo daugiau klausimų.

– Kodėl mūsų šalinatės? Juk neketinu tapti tavo geriausia drauge…

– Todėl, kad mūsų pareiga Dievui saugoti žmones nuo piktųjų nakties padarų, – Sidnė ranka nejučia palietė kaklą, pamačiau blykstelint kryželį.

Kadangi pati buvau nereliginga, sutrikau. Tiesą sakant, šalia tikinčiųjų visada jausdavausi nejaukiai. Ir tik po kurio laiko suvokiau jos žodžius.

– Pala, pala, – riktelėjau pasipiktinusi. – Kalbi apie mus? Dampyrus ir morojus? Čia mes – piktieji nakties padarai?

Ji paleido kryželį ir nieko neatsakė.

– Mes ne strigojai, – tebepykau.

Sidnės veidas buvo abejingas.

– Morojai geria kraują. Dampyrai yra išsigimę morojų ir žmonių palikuonys.

Dar niekas nebuvo pavadinęs manęs išsigimėle, išskyrus tą kartą, kai ant meksikietiškų takų užsipyliau ketčupo. Bet baigėsi salsa, tad kas man beliko?

– Morojai ir dampyrai nėra blogi, – paaiškinau Sidnei. – Jie ne tokie kaip strigojai.

– Tiesa, – sutiko ji. – Strigojai už jus blogesni.

– Ne tą turėjau ome…

Atnešė maistą ir pamačiusi viščiuką kone pamiršau įsiūtį, kad buvau sulyginta su strigoje. Todėl nutylėjau, o suleidus dantis į traškią auksinę odelę užliejo palaima. Sidnė užsisakė sūrainį su bulvytėmis ir dabar knebinėjo savo porciją.

Sudorojusi šlaunelę atnaujinau ginčą.

– Mes ne tokie kaip strigojai. Morojai žmonių nežudo. Jums nėra ko mūsų bijoti. – Kita vertus, aš ir pati netroškau susidėti su žmonėmis. Niekas netroško, nes žmonės labai mėgsta eksperimentuoti, kišasi ten, kur nereikia.

– Sužinoję apie jus žmonės neišvengiamai sužinotų ir apie strigojus, – paaiškino Sidnė. Ji žaidė su bulvytėmis, bet jų nevalgė.

– Žinodami apie strigojus žmonės galėtų apsisaugoti. – Kodėl aš teisinuosi?

Ji numetė bulvytę į lėkštę.

– Galbūt. Tačiau yra žmonių, kurie susigundo nemirtingumu – net jei jiems tenka tarnauti strigojams tikintis, kad kada nors bus paversti pragaro išperomis. Nustebtum sužinojusi, kiek daug žmonių domisi vampyrais. Nemirtingumas labai vilioja. Daug žmonių, sužinoję apie strigojus, sutinka jiems tarnauti tikėdamiesi kada nors tapti tokiais kaip jie.

– Tai beprotybė… – prabilau ir prikandau liežuvį. Pernai pati įsitikinau, kad žmonės padeda strigojams. Strigojai negali prisiliesti prie sidabro kuolelių, o žmonės gali, jie pažeidė apsauginius Akademijos žiedus. Ar ir jiems buvo pažadėtas nemirtingumas?

– Štai kodėl, – toliau kalbėjo Sidnė – bus geriau, jei niekas apie jus nežinos. Jūs egzistuojate – vienokie ar kitokie – ir nieko čia nepakeisi. Jūs žudote strigojus, mes gelbėjame žmones.

Kramtydama sparnelį susilaikiau neatšovusi, kad jai nereikia gelbėti žmonių nuo tokių kaip aš. Tačiau merginos žodžiuose buvo tiesos. Mes negalime gyventi žmonių pasaulyje nepastebėti, be to, būtina sunaikinti strigojų kūnus. Žmonės, veikiantys išvien su morojais, – ideali išeitis. Žmonės gali laisviau keliauti, ypač jei turi ryšių, apie kuriuos užsiminė Sidnė.

Staiga nustojau kramčiusi ir prisiminiau, apie ką pagalvojau tik susipažinusi su Sidne. Nurijau kąsnį ir nugėriau gerą gurkšnį vandens.

– Ar turi ryšių visoje Rusijoje?

– Deja, taip. Kai alchemikams sukanka aštuoniolika, prasideda internatūra, kad įgytume patirties ir užmegztume ryšius. Aš mieliau būčiau pasilikusi Jutoje.

Didesnės nesąmonės dar nebuvau girdėjusi, bet nusprendžiau nesikabinėti.

– Kokius ryšius?

Sidnė gūžtelėjo pečiais.

– Stebime morojų ir dampyrų judėjimą. Pažįstame daug aukštų valstybės tarnautojų – tiek žmonių, tiek morojų. Jei žmonės pastebi vampyrą, surandam įtakingą asmenį, galintį papirkti ir panašiai. Paslepiam visus pėdsakus.

Stebime morojų ir dampyrų judėjimą. Kaip tik tai, ko man reikia. Palinkau prie merginos ir pritildžiau balsą. Atėjo lemiama akimirka.

– Ieškau dampyrių miestelio Sibire. Nežinau jo pavadinimo, – Dimitrijus jį minėjo tik kartą ir aš pamiršau. – Jis šalia… Omo?

– Omsko, – pataisė Sidnė.

Atsitiesiau.

– Ar žinai, kur jis?

Ji nieko neatsakė, bet akys ją išdavė.

– Galbūt.

– Žinai! – šūktelėjau. – Pasakyk, kur. Turiu ten nuvykti.

Sidnė susiraukė.

– Ketini tapti viena iš tų?

Vadinasi, alchemikai žino apie kraujo kekšes. Nors ko čia stebėtis? Jei žino apie vampyrus, turi žinoti ir apie jas.

– Ne, – išdidžiai paneigiau. – Turiu surasti vieną asmenį.

– Ką?

– Vieną asmenį.

Sidnės veide šmėstelėjo vos pastebima šypsena. Kramtydama bulvytę ji susimąstė. Sūrainio vos paragavo, jis sparčiai šalo. Mielai būčiau jį suvalgius – geras daiktas eina perniek.

– Greit grįšiu, – staiga pasakė ji. Nuėjo į tylesnį kavinės kampą, iš savo stebuklingosios rankinės išsitraukė mobilųjį, atgręžė man nugarą ir kažkam paskambino.

Viščiuko kaulelius nučiulpiau iki blizgesio, todėl nusprendžiau pasivaišinti Sidnės bulvytėmis – rodos, ji daugiau nebevalgys. Kramtydama susimąsčiau – negi rasti Dimitrijaus miestelį taip paprasta? O kai rasiu… ar ir kitkas bus taip paprasta? Ar jis ten, slapstosi šešėliuose ir medžioja aukas? Ar tikrai sugebėsiu perverti kuoleliu jam širdį? Prieš akis vėl iškilo kraupus reginys – raudonos Dimitrijaus akys…

– Rouz?

Sumirksėjau. Taip užsigalvojau, kad nė nepastebėjau, kaip grįžo Sidnė. Ji atsisėdo į savo vietą.

– Atrodo… – ji nutilo ir pažvelgė į savo lėkštę. – Valgei mano bulvytes?

Neturiu supratimo, kaip ji pastebėjo – lėkštė buvo milžiniška, o aš suvalgiau vos kelias. Nusprendusi, kad už vagystę būsiu priskirta prie piktųjų nakties padarų, vaikiškai pamelavau:

– Ne.

Sidnė susiraukė, pasvarstė ir galiausiai pasakė:

– Žinau, kur tas miestelis. Esu ten buvusi.

Atlošiau pečius. Dieve šventas! Po kelių savaičių mano paieškos baigėsi. Sidnė pasakys, kur keliauti, ir aš pamėginsiu užversti šį siaubingą gyvenimo puslapį.

– Ačiū, labai tau ačiū…

Mergina mostelėjo ranka mane tildydama. Tik dabar pamačiau, kokia ji nelaiminga.

– Bet aš negaliu pasakyti, kur jis.

– Ką? – išsižiojau.

– Turėsiu tave ten palydėti.

TREČIAS

– KODĖL? NEGALI BŪTI… – nepatikėjau savo ausimis.

Tai neatitiko mano planų – visiškai neatitiko. Po Rusiją keliavau inkognito, be to, nenorėjau, kad kažkas vilktųsi iš paskos – ypač žmogus, kuris manęs nekenčia. Nežinojau, kiek laiko reikės pasiekti Sibirą – tikriausiai keleto dienų – ir tikrai neketinau jų leisti klausydamasi Sidnės postringavimų, kad esu išsigimęs, piktas nakties padaras.

Užgniaužusi pyktį pamėginau atvesti ją į protą. Galų gale, paslaugos reikėjo man.

– Tai tikrai nebūtina, – prisiversdama nusišypsojau. – Labai malonu, kad pasiūlei, bet nenoriu pridaryti rūpesčių.

– Deja, kitaip nieko nebus, – šaltai atsakė Sidnė. – Darau tai ne iš geros širdies. Toks vyresniųjų įsakymas.

– Bet matau, kad visai to nenori. Papasakok, kur tas miestelis, o jiems pasakysim, kad mane palydėjai.

– Tu visai nepažįsti žmonių, kuriems dirbu.

– Ir nereikia. Visą laiką laužau taisykles. Pripratus tai visai paprasta.

– Tikrai? Ar taisyklių laužymas padėjo surasti miestelį? – pasityčiojo jinai. – Jei nori ten patekti, tai vienintelė išeitis.

Vienintelė, jei klausysiu Sidnės. Bet kada galiu grįžti į „Lakštingalą“, tačiau kas žino, kiek ilgai turėsiu laukti? Tuo tarpu ji sėdi priešais mane ir žino tai, ko reikia.

– Kodėl? – paklausiau. – Kodėl turi mane lydėti?

– Negaliu pasakyti. Man liepė, ir tiek.

Smagumėlis. Žiūrėjau į ją stengdamasi suprasti, kas čia dedasi. Kodėl žmonėms, kontroliuojantiems morojų pasaulį, turėtų rūpėti, kur keliauja paauglė dampyrė? Nemanau, kad Sidnė turi slaptų ketinimų – nebent ji labai labai gera aktorė. Tačiau jos vyresnieji aiškiai turi ketinimų, o man nepatinka būti marionete. Antra vertus, nekantravau imtis veiklos. Laikas bėgo, o aš iki šiol neaptikau Dimitrijaus pėdsakų.

– Kada išvykstam? – galiausiai paklausiau. Nusprendžiau, kad Sidnė tiesiog pedantė. Sekdama mane iš klubo ji neparodė ypatingų sugebėjimų – kai pasieksim Dimitrijaus miestelį, lengvai ja atsikratysiu.

Mano klausimas ją nuvylė, matyt, tikėjosi, kad atsisakysiu. Sidnė visai netroško keliauti su manimi, lygiai kaip ir aš su ja. Mergina išsiėmė iš rankinės mobilųjį ir greitai surado traukinių tvarkaraštį. Parodė vieną rytdienos reisų.

– Tau tinka?

Pažiūrėjau ir linktelėjau.

– Žinau, kur stotis. Susitiksim tenai.

– Gerai. – Ji pakilo ir numetė ant stalo kelis banknotus. – Iki rytdienos. – Nueidama grįžtelėjo per petį. – Gali pabaigti mano bulvytes.

Atvykusi į Rusiją apsigyvenau jaunimo nakvynės namuose. Turėjau pinigų, bet norėjau likti nepastebėta. Be to, ne patogumai buvo galvoje. Tačiau pradėjusi lankytis „Lakštingaloje“ supratau, kad negaliu grįžti į studentų bendrabutį vilkėdama vakarine suknele.

Todėl dabar gyvenau prabangiame viešbutyje su durininku. Vestibiulis buvo išklotas marmuru, jame būtų tilpę dveji nakvynės namai. Kambarys buvo erdvus ir prabangus. Įžengusi vidun su džiaugsmu nusispyriau aukštakulnius ir nusitraukiau suknelę. Apgailestaudama pagalvojau, kad čia teks palikti visas Sankt Peterburge pirktas sukneles. Keliaudama per visą šalį nenorėjau apsikrauti daiktais. Nors mano kuprinė buvo talpi, ją turėsiu tempti ant pečių. Ką gi. Vienai kambarinių pasiseks. Vienintelis papuošalas, kurį pasiėmiau, buvo nazaras, akį primenantis mėlyno stiklo pakabutis. Jį man dovanojo mama, kaip paaiškėjo vėliau, tai buvo mano tėvo dovana jai. Nešiojau nazarą visą laiką.

Rytoj su Sidne išvykstame į Maskvą, tenai persėsime į Sibiro ekspresą. Norėjau gerai pailsėti prieš kelionę. Apsivilkau pižamą ir palindau po sunkia antklode tikėdamasi greitai užmigti, tačiau mintys sukosi apie šio vakaro įvykius. Pažintis su Sidne – keistas posūkis mano kelyje, bet jos greitai atsikratysiu. Keliausime viešuoju transportu, tad nepateksiu į rankas paslaptingiems vyresniesiems. Sprendžiant iš Sidnės žodžių, miestelį turėtume pasiekti po dviejų dienų. Tos dvi dienos atrodė ir kankinamai trumpos, ir kankinamai ilgos.

Vadinasi, po dviejų dienų galiu išvysti Dimitrijų. Ir kas tada? Ar prisiversiu jį nužudyti? O net jei ir prisiversiu, ar pavyks jį nugalėti? Užgriuvo kelias pastarąsias savaites ramybės nedavusios mintys. Dimitrijus mane išmokė visko, ką žinojo, tačiau virtęs strigojumi tapo greitesnis ir stipresnis – tikras karo dievas, kaip juokais vadindavau. Didelė tikimybė, kad kovodama su juo žūsiu.

Bet jei dabar suksiu galvą, geriau nebus. Pažvelgiau į laikrodį – prasivarčiau visą valandą. Nekas. Rytoj turiu būti geriausios formos. Todėl padariau tai, ko neturėjau, bet šitai visada padėdavo nuvyti neramias mintis – jau vien todėl, kad jas pakeisdavo svetimos.

Patekti į Lisos mintis būdavo nesunku. Nežinojau, ar pavyks dabar, kai esu taip toli, bet netrukus paaiškėjo, kad atstumas nesvarbus.

Montanoje buvo vėlyvas sekmadienio rytas. Išvykusi užsisklendžiau nuo Lisos minčių ir jausmų, todėl dabar jie užliejo tarsi potvynio banga. Lisa siuto. Kaip reikiant siuto.

– Kodėl ji mano, kad užtenka spragtelėti pirštais ir aš lėksiu iš paskos? – niršo Lisa.

– Todėl, kad ji karalienė, o tu sudarei sandėrį su velniu.

Lisa su savo vaikinu Kristianu sėdėjo koplyčios palėpėje. Pamačiusi, kur jie, jau norėjau iš ten dingti. Tai jų meilės lizdelis ir visai nenorėjau ten būti, jei jie kartais pradėtų plėšti vienas nuo kito drabužius. Laimė – o gal ir ne – nuojauta man pakuždėjo, kad šiandien sekso nebus – Lisa buvo per daug suirzusi.

Ironiška, bet dabar jie tarsi apsikeitė vaidmenimis. Lisa niršo, o Kristianas išliko ramus ir šaltakraujiškas, mėgino ją nuraminti. Jis sėdėjo ant grindų atsišliejęs į sieną ir apkabinęs Lisą. Ji padėjo galvą jam ant krūtinės ir atsiduso. – Pastarąsias savaites pildžiau visas jos užgaidas! „Vasilisa, aprodyk Akademiją kilmingiems kvailiams.“ „Vasilisa, savaitgaliui atskrisk į rūmus, noriu supažindinti tave su keliais nuobodybėmis.“ „Vasilisa, pasisiūlyk savanore padėti jaunesnių klasių mokiniams. Padarysi gerą įspūdį.“ – Lisa pyko, bet negalėjau sulaikyti šypsenos. Ji idealiai pamėgdžiojo Tatjanos balsą.

– Paskutinį pageidavimą vykdei savo noru, – tarstelėjo Kristianas.

– Vis tiek man nepatinka, kad ji nuolatos nurodinėja.

Kristianas pasilenkė ir pabučiavo ją į skruostą.

– Kaip jau sakiau – sudarei sutartį su velniu. Dabar tu Tatjanos numylėtinė ir ji bijo, kad nepridarytum jai gėdos.

Lisa susiraukė. Nors morojai gyvena tarp žmonių ir paklūsta jų valdžiai, mūsų pasaulėlyje jie klauso karaliaus ar karalienės, renkamų iš dvylikos kilmingų morojų šeimų. Karalienė Tatjana – Ivaškova – buvo dabartinė monarchė ir itin domėjosi Lisa kaip paskutiniąja Dragomirų šeimos atstove. Tatjana pasiūlė Lisai sandėrį – jei baigusi Šv. Vladimiro akademiją Lisa persikels gyventi į rūmus, karalienė leis lankyti Lihajaus koledžą Pensilvanijoje. Lisa buvo tikra moksliukė ir sutiko pagyventi rūmuose, nes troško lankyti prestižinį universitetą. Paprastai morojai saugumo sumetimais būdavo priversti tenkintis mažomis, nežinomomis mokymo įstaigomis.

Tačiau vėliau Lisa suprato, kad tas siūlymas slepia kai ką daugiau, negu atrodė iš pirmo žvilgsnio.

– O aš tik paklusniai linksiu galvą ir kartoju: „Taip, jūsų didenybe“, „Kaip pasakysit, jūsų didenybe“.

– Tai pasakyk karalienei, kad sandėris nutraukiamas. Po kelių mėnesių tau sukaks aštuoniolika. Kilminga ar ne, tu neturi jokių įsipareigojimų. Tau nereikia karalienės ryšių, kad įstotum į garsų universitetą. Mes paprasčiausiai pabėgsim. Galėsi mokytis kur panorėjusi. Arba visai nesimokyti. Išvyksim į Paryžių. Įsidarbinsim nedidelėje kavinėje arba gatvėse pardavinėsim visokius niekniekius.

Lisą toks siūlymas prajuokino, ji dar stipriau prisiglaudė prie Kristiano.

– Aha, esu tikra, kad tau neužtektų kantrybės aptarnauti kavinės lankytojus. Išlėktum iš darbo pačią pirmą dieną. Todėl turėsiu mokytis koledže ir mus išlaikyti.

– Yra ir kitų būdų patekti į koledžą.

– Taip, bet ne į tokį garsų, – pasakė ji susimąsčiusi. – Tai nėra taip paprasta. Karalienės globa – vienintelė išeitis. Tiesiog norėčiau bent kiek jai paprieštarauti. Rouz taip ir padarytų.

– Jei Tatjana paprašytų ko nors panašaus, Rouz iškabintų jai akis.

Lisa liūdnai nusišypsojo.

– Taip, tikriausiai, – atsiduso. – Baisiai jos pasiilgau.

Kristianas dar kartą ją pabučiavo.

– Žinau. – Mane Lisa prisimindavo kasdien, ji manęs ilgėjosi ir guosdavosi Kristianui. – Bet jai viskas gerai. Kad ir kur ji, jai viskas gerai.

Lisa apžvelgė palėpę. Šviesa skverbėsi tik pro tamsintą langą, todėl patalpa atrodė vaiduokliškai. Ne per seniausiai ji buvo sutvarkyta. Beje, tą padarėme mudu su Dimitrijumi. Praėjo vos keli mėnesiai, bet joje vėl pradėjo kauptis dėžės ir dulkės. Tėvas Endrius šaunus vyrukas, bet tempia viską į palėpę kaip šarka. Bet Lisa nekreipė dėmesio į netvarką. Ji galvojo apie mane.

– Tikiuosi. Kad bent žinočiau, kur ji. Vis svarstau, kad jei Rouz būtų kas nors atsitikę… – Lisa neįstengė baigti sakinio. – Manau, žinočiau. Būčiau pajutusi. Tiesa, mūsų ryšys vienpusis, jis nepasikeitė… Bet juk pajusčiau, jei Rouz kas nors nutiktų, tiesa?

– Nežinau, – atsakė Kristianas. – Gal. O gal ir ne.

Norėdamas nuraminti bet kuris vaikinas būtų atsakęs: „Taip, žinoma“, bet Kristianas visada rėždavo tiesą į akis. Tuo jis ir patiko Lisai. Man, beje, irgi. Pašnekesiai su juo ne visada malonūs, bet gali būti tikra, kad jis neskiedžia.

Lisa dar kartą atsiduso.

– Adrianas sako, kad Rouz viskas gerai. Aplanko ją sapnuose. Jei tik aš galėčiau tą padaryti. Daug ką atiduočiau. Mano gydomosios galios sustiprėjo, jau matau auras, bet su sapnais nepasistūmėjau nė per žingsnį.

Žinia, kad Lisa manęs ilgisi, skaudino taip pat, kaip būtų skaudinęs visiškas užmiršimas. Nenorėjau gildyti jai širdies. Dėl jos neturėjau asmeninio gyvenimo, bet nejaučiau neapykantos. Mylėjau ją kaip seserį ir nenorėjau, kad per mane ji kankintųsi. Kodėl viskas taip sudėtinga?

Lisa su Kristianu tylėjo semdamiesi stiprybės vienas iš kito. Juos siejo toks supratimas, kai žodžiai tampa nereikalingi, kaip kadaise mudu su Dimitrijumi. Kristianas glostė jai plaukus. Viską stebėjau Lisos akimis, bet įsivaizdavau, kaip šviesūs plaukai žvilga vaivorykštinėje tamsinto lango šviesoje. Vaikinas užkišo kelias sruogas jai už ausies, paskui kilstelėjo galvą ir pabučiavo. Švelni glamonė tapo karštesnė, Lisos kūnu pasklido maloni šiluma.

O ne, pamaniau, metas nešdintis. Bet man nespėjus dingti, Lisa nuo jo atsitraukė.

– Atleisk, – pasakė apgailestaudama. – Reikia eiti.

Žydros Kristiano akys sakė ką kita.

– Bet juk tai puiki proga pasipriešinti karalienei. Lik čia – grūdink savo valią.

Lisa kumštelėjo jį alkūne, bet prieš stodamasi pabučiavo į kaktą.

– Kvieti pasilikti ne dėl valios grūdinimo, todėl nesuk man galvos.

Kristianas sumurmėjo, kad norėjo sukti ne tik galvą, ir gavo dar vieną niuksą. Jie patraukė administracinio pastato link, kuriame buvo įsikūrę Akademijos vadovai. Bent jau iš pirmo žvilgsnio viskas atrodė taip, kaip prieš man išvykstant – tik kur ne kur buvo matyti pirmieji pavasario žiedai. Didingi akmeniniai pastatai grėsmingai rėmė dangų, juos supo aukšti, seni medžiai. Tačiau strigojų užpuolimas paliko randus mokinių ir mokytojų širdyse. Nemažai jų žuvo, ir nors pamokos vėl vyko, visus tebekaustė gedulas.

Lisa su Kristianu pasiekė savo tikslą. Lisa nežinojo, kodėl ją iškvietė, tik tiek, kad turės susipažinti su kažkokiu į Akademiją atvykusiu kilminguoju. Pastaruoju metu Tatjana surengė jai daugybę pažinčių, todėl Lisa neteikė tam didelės reikšmės. Įėję į direktorės Kirovos kabinetą rado ją besišnekučiuojančią su vyresniu morojumi ir maždaug mūsų metų mergina.

– Panele Dragomir, štai ir jūs.

Mokydamasi Akademijoje su Kirova dažnai nesutardavau, bet dabar ją pamačius pajutau ilgesį. Šimtąkart geriau būti nušalintai nuo pamokų už muštynes negu blaškytis po Sibirą ieškant Dimitrijaus. Kirova buvo panaši į paukštį, kumpą snapą primenanti nosis pabalnota akiniais. Morojus ir mergina atsistojo, Kirova juos pristatė.

– Čia Judžinas Lazaras ir jo dukra Eiverė. Vasilisa Dragomir ir Kristianas Ozera.

Morojai įdėmiai nužvelgė vieni kitus. Lazarai priklausė kilmingųjų šeimai, – to ir reikėjo tikėtis, nes šį susitikimą surengė Tatjana. Lazaras pergalingai nusišypsojo ir paspaudė Lisai ranką. Pamatęs Kristianą šiek tiek nustebo, bet šypsena neišblėso. Kristianui tai buvo netikėta.

Strigojumi tampama savo noru arba per prievartą. Strigojus gali paversti strigojumi žmogų, morojų ar dampyrą gerdamas jo kraują ir paskui sugirdydamas savojo. Taip nutiko Dimitrijui. Savo noru strigojumi gali tapti tik morojus, kuris gerdamas kraują tyčia nužudo savo auką. Paprastai morojai kaskart išgeria nedaug kraujo ir žmonėms pavojaus nekelia. Tačiau nužudę žmogų, išsiurbę visą kraują, jie pereina į tamsos pusę, išsižada magijos ir tampa nemirusiais.

Kaip tik taip pasielgė Kristiano tėvai. Trokšdami nemirtingumo jie savo noru tapo strigojais. Kristianas niekada neparodė noro pereiti į tamsos pusę, bet kiti morojai žiūrėjo į jį įtariai (reikia pripažinti, kad dėl to buvo kaltas ir jo amžinas sarkazmas). Dauguma Kristiano giminaičių – nepaisant kilmės – taip pat buvo nepelnytai nuvertinti. Tačiau per užpuolimą mudu drauge sunaikinom daugybę strigojų. Pasklido kalbos apie šį žygdarbį, ir Kristiano reputacija pradėjo taisytis.

Kirova niekada negaišdavo laiko tuščiažodžiavimui, todėl iškart perėjo prie reikalo.

– Ponas Lazaras bus naujasis Akademijos direktorius.

Lisa mandagiai tebesišypsojo, bet dabar žaibiškai atsigręžė į Kirovą.

– Ką?!

– Aš atsistatydinu, – paaiškino Kirova bespalviu balsu, juo galėjo varžytis su bet kuriuo sergėtoju. – Tačiau toliau mokytojausiu Akademijoje.

– Jūs mokytojausite? – nepatikliai paklausė Kristianas.

Kirova šaltai jį nužvelgė.

– Taip, Ozera. Akademijoje pradėjau dirbti mokytoja. Esu tikra, kad prisiminsiu savo amatą.

– Bet kodėl? – paklausė Lisa. – Jūs – gera direktorė.

Tai buvo beveik tiesa. Nepaisant mano nesutarimų su Kirova – dažniausiai dėl to, kad pažeidinėjau taisykles – ją gerbiau. Lisa taip pat.

– Jau kurį laiką apie tai galvojau, – paaiškino Kirova, – tad kodėl ne dabar? Be to, ponas Lazaras – puikus administratorius.

Lisa greitai perprasdavo žmones – matyt, viena iš dvasios elemento savybių – ir iškart nusprendė, kad Kirova meluoja. Aš, beje, pamaniau tą patį, o jei būčiau galėjusi skaityti Kristiano mintis, būčiau kirtusi lažybų, kad ir jis galvoja tą patį. Strigojų išpuolis išgąsdino visus, ypač kilminguosius, nors dabar mokiniams pavojus nebegrėsė. Spėjau, kad čia nagus bus prikišusi Tatjana – ji privertė Kirovą atsistatydinti, o į jos vietą skyrė kilmingąjį, norėdama nuraminti kitus.

Tačiau Lisa neišsidavė ką galvojanti, tebesišypsodama atsigręžė į Lazarą.

– Malonu susipažinti. Esu tikra, būsite geras direktorius. Jei prireiks kokios pagalbos, sakykite. – Ji tobulai vaidino princesės vaidmenį. Mandagumas ir paslaugumas – vieni iš daugelio Lisos gabumų.

– Tiesą sakant, – kabinete nuaidėjo griausmingas Lazaro balsas, jis parodė į savo dukterį, – galėtum aprodyti Eiverei Akademiją. Ji mokslus baigė pernai ir dabar talkins man, bet suprantu, kad mieliau leistų laiką su bendraamžiais.

Eiverė nusišypsojo ir Lisa pirmąkart atidžiai į ją įsižiūrėjo. Eiverė buvo tikra gražuolė. Stulbinamo grožio. Lisa taip pat buvo graži, puikavosi nefrito žalumo akimis ir nuostabiais šviesiais plaukais. Man ji buvo šimtąkart gražesnė už Eiverę, tačiau šalia vyresnės merginos Lisa pasijuto nekaip. Eiverė buvo aukšta ir liekna kaip visi morojai, nors turėjo apvalumų – reta morojė galėjo pasigirti tokia krūtine. Prie tobulos figūros derėjo ilgi rudi plaukai ir pilkai mėlynos akys.

– Prižadu pernelyg neįkyrėti, – pasakė Eiverė. – Jei norėsi, galėsiu duoti patarimų apie gyvenimą rūmuose – iš asmeninės patirties. Girdėjau, kad po Akademijos baigimo persikraustysi tenai.

Lisa akimirksniu tapo atsargesnė. Ji viską suprato – Tatjana ne tik atleido Kirovą, bet ir atsiuntė Lisai prižiūrėtoją. Naują geriausią draugę, turinčią ją šnipinėti ir muštruoti pagal Tatjanos standartus. Lisa atsakė mandagiai, bet šaltai.

– Būtų nuostabu. Pastaruoju metu esu gan užimta, bet galbūt atrasiu laiko pasiklausyti patarimų.

Nei Lazaras, nei Kirova nesuvokė, kad Lisa mandagiai pasakė: „atsiknisk“, bet Eiverės akys žybtelėjo. Ji suprato užuominą.

– Ačiū, – padėkojo Eiverė. Man ji pasirodė įskaudinta. – Esu tikra, ką nors sugalvosim.

– Puiku, puiku, – pertraukė Lazaras nenujausdamas apie vykstančią dramą. – Gal palydėtum Eiverę į svečių namus? Ji gyvens rytiniame sparne.

– Žinoma, – atsainiai sutiko Lisa.

Ji, Kristianas ir Eiverė pasisuko eiti, bet tą akimirką į kabinetą įžengė du vaikinai. Vienas buvo morojus, kiek jaunesnis už mus, kitas – dvi dešimtis peržengęs dampyras, sprendžiant iš rimto ir griežto veido – sergėtojas.

– Štai ir jūs, – Lazaras pakvietė juos užeiti. Jis uždėjo ranką jaunesniajam ant peties. – Čia mano sūnus Ridas. Jis lankys pirmąją gimnazijos klasę ir labai tuo džiaugiasi.

Tiesą sakant, Ridas nė kiek nesidžiaugė. Tokio paniurusio berno dar reikėjo paieškoti. Jei reikėtų suvaidinti viskuo nepatenkintą paauglį, užtektų pažiūrėti į Ridą Lazarą. Jis buvo gražus kaip ir sesuo, bet veidą darkė nuolatinė grimasa. Lazaras visus supažindino. Ridas išspaudė tik trumputį: „Labas“.

– O čia Saimonas, Eiverės sergėtojas, – toliau kalbėjo Lazaras. – Žinoma, Akademijoje Saimonas nelydės Eiverės kiekviename žingsnyje, bet kartais su juo susitiksit.

Tikiuosi, ne per dažnai. Saimonas buvo ne toks atgrasus kaip Ridas, bet net ir kaip sergėtojas atrodė labai atšiaurus. Staiga man pagailo Eiverės. Jei tik Saimonas palaiko jai draugiją, ja dėta, labai norėčiau susidraugauti su Lisa. Bet Lisa aiškiai pasakė, kad nedalyvaus Tatjanos žaidimuose. Persimetę keliais žodžiais Lisa su Kristianu palydėjo Eiverę į svečių namus ir paliko vieną. Kitu atveju Lisa būtų pasiūliusi padėti išsikrauti daiktus ir kartu pavalgyti, bet ne šįkart. Ji neketino šokti pagal karalienės dūdelę.

Grįžau į savo kūną, drauge ir į viešbučio kambarį. Akademija man jau neberūpi, galbūt reikėtų gailėtis Eiverės? Tačiau žvelgdama į tamsą pajutau pasitenkinimą. Rodos, Lisa neskuba ieškoti naujos geriausios draugės.

KETVIRTAS

KITOMIS APLINKYBĖMIS mielai būčiau apžiūrėjusi Maskvą. Sidnė taip suplanavo kelionę, kad iki Sibiro ekspreso turėjome keletą laisvų valandų. Liko laiko šiek tiek pasivaikštinėti ir užkąsti, nors Sidnė užsispyrė, kad stotyje būtume dar prieš sutemstant. Nors turėjau nemažai patirties ir žaibo tatuiruotes, ji nenorėjo rizikuoti.

Bet dabar man nelabai rūpėjo, kaip praleisim laisvą laiką. Svarbiausia, kad susitikimas su Dimitrijum neišvengiamai artėja. Mudvi su Sidne be tikslo klaidžiojom gatvėm, apžiūrinėjom miestą ir beveik nesikalbėjom. Niekada nebuvau buvusi Maskvoje. Tai buvo gražus, klestintis miestas. Būčiau galėjusi ištisas dienas vaikštinėti po parduotuves ir restoranus. Vietos, apie kurias tiek daug buvau girdėjusi – Kremlius, Raudonoji aikštė, Didysis teatras – buvo pasiekiamos ranka. Bet, tiesą sakant, nelabai tomis įžymybėmis domėjausi, nes jos priminė… Dimitrijų.

Jis dažnai pasakodavo apie Rusiją ir prisiekinėdavo, kad man ten patiktų.

– Pasijustum kaip pasakoje, – kartą pasakė. Tai nutiko per vieną rytinių treniruočių praėjusį rudenį, prieš pat iškrintant sniegui. Ore tvyrojo rūkas, žolė skendėjo rasoje.

– Nemanau, drauge, – atkirtau, rišdamasi plaukus į uodegą. Dimitrijui labiau patiko palaidi, bet per treniruotę jie būtų trukdę. – Borčiai ir pasenusi muzika – ne taip įsivaizduoju laimingą pabaigą.

Dimitrijus nusišypsojo viena tų retų, atsipalaidavusių šypsenų, jo akių kampučiuose susimetė raukšlelės.

– Barščiai, ne borčiai. Beje, mačiau, kiek tu valgai. Jei būtum alkana, valgytum ir barščius.

– Vadinasi, kad pasijusčiau kaip pasakoje, turėčiau badauti? – labai mėgau erzinti Dimitrijų. Smagiau būdavo tik su juo bučiuotis.

– Kalbu apie šalį. Pastatus. Nuvyk į bet kurį Rusijos miestą – nebūsi mačiusi nieko panašaus. Amerikoje visi miestai vienodi. Čia stato greitai ir paprastai. Rusijoje kiekvienas pastatas – tarsi meno kūrinys. Net ir paprasčiausi pastatai labai gražūs. O tokie statiniai kaip Žiemos rūmai ar Šv. Trejybės soboras Sankt Peterburge tiesiog užima kvapą.

Prisiminimai nušvietė jo veidą, gražūs bruožai tapo dieviški. Jis būtų galėjęs pasakoti apie tai visą dieną. Širdis apmirė vien į jį žiūrint. Ir tada, išsigandusi sentimentalumo ir norėdama paslėpti jausmus, paleidau dar vieną juokelį. Dimitrijus nutilo ir mes pradėjom treniruotę.

Dabar, vaikštinėdama su Sidne, būčiau norėjusi atsiimti savo žodžius ir toliau klausytis Dimitrijaus pasakojimo. Nežinia ką būčiau atidavusi, kad Dimitrijus būtų su manim ir viskas būtų kaip anksčiau. Beje, dėl pastatų jis buvo teisus. Dauguma buvo panašūs į statinius Amerikoje ir visame pasaulyje, bet kai kurie buvo išskirtiniai – ryškių spalvų, su keistais, svogūnus primenančiais kupolais. Jie atrodė tarsi iš kito pasaulio. Įsivaizdavau, kaip būtų, jei Dimitrijus eitų šalia, viską rodytų ir aiškintų. Tokios turėjo būti mūsų romantiškos atostogos. Vakarieniautume egzotiškame restorane, o paskui eitume šokti. Vilkėčiau vieną suknelių, paliktų Sankt Peterburgo viešbutyje. Štai kaip viskas turėjo būti. O dabar vaikštinėju po Maskvą su paniurusia mergina.

– Nuostabiai gražu, tiesa? Visai kaip iš pasakos.

Išgirdusi Sidnės balsą krūptelėjau. Pakėlusi akis pamačiau, kad priėjome stotį. Sidnė tiksliai atkartojo Dimitrijaus žodžius – kūnu perbėgo virpuliukai. Be to, mergina buvo teisi. Nors ir be svogūno formos kupolų, stotis vis tiek atrodė kaip iš pasakos – Pelenės pilies ir meduolių namelio hibridas. Aukštas arkinis stogas su bokšteliais iš šonų. Baltas sienas puošė rudų ir žalių plytų mozaika. Amerikoje tai rėžtų akį, čia buvo paprasčiausiai gražu.

Pagalvojau, ką apie tai būtų pasakęs Dimitrijus, ir pajutau akyse besitvenkiančias ašaras. Tikriausiai jam būtų patikę. Supratusi, kad Sidnė laukia atsakymo, nurijau gumulą gerklėje ir suvaidinau viskam abejingą paauglę.

– Aha, kaip iš pasakos apie geležinkelio stotį.

Nustebinta mano abejingumo Sidnė kilstelėjo antakius, bet nieko nepasakė. Gal jei laidysiu sarkastiškas pastabas, ji leis man keliauti vienai? Per daug įsisvajojau. Tikriausiai vyresniųjų baimė nustelbia visus kitus jausmus.

Gavome pirmos klasės kupė, ji pasirodė mažesnė, nei tikėjausi. Kiekvienoje pusėje po gultą, tarp jų langas, virš durų – televizorius. Padės prastumti laiką, nors man buvo sunku perprasti rusiškas laidas – ir ne tik dėl kalbos barjero. Kai kurios laidos atrodė mažų mažiausiai keistos. Na, bet mudvi turėjom atskirus gultus, o ir pati kupė buvo ganėtinai jauki.

Traukinio interjero spalvos atkartojo miestuose matytą gamą. Net vagono koridorius buvo išklotas ryškiu raudonų ir geltonų raštų kilimu su mėlyna juosta per vidurį. Kupė buvo išdėliotos oranžinio aksomo užvalkalais trauktos pagalvėlės, užuolaidos buvo pasiūtos iš auksaspalvio sunkaus audinio, marginto žvilgančiais raštais. Jaučiausi lyg mini rūmuose.

Kai traukinys pajudėjo, jau buvo tamsu. Nežinau kodėl, bet visi traukiniai į Sibirą išvyksta vakare. Buvo dar ne vėlu, bet Sidnė pasakė norinti miego, o aš nenorėjau jos daugiau nervinti. Todėl užgesinom šviesą, pasilikau tik nedidelę lempelę prie gulto. Stotyje nusipirkau žurnalą – nors nesupratau nė žodžio, nuotraukoms apie makiažą ir drabužius paaiškinimo nereikėjo. Tyliai verčiau lapus žavėdamasi vasarinėmis palaidinukėmis ir suknelėmis. Svarsčiau, ar kada nors ateis toks laikas, kai vėl galėsiu sukti galvą dėl drabužių.

Nesijaučiau pavargusi, bet užmerkusi akis iškart užmigau. Sapnavau, kad čiuožiu vandens slidėmis. Staiga bangos ir saulė virto kambariu, iki lubų apstatytu knygų lentynomis. Ant stalų stovėjo plokšti kompiuterių monitoriai, dvelkė ramybe. Atsidūriau Akademijos bibliotekoje.

– O ne, – sudejavau. – Tik ne šiąnakt.

– Kodėl ne šiąnakt? Kodėl ne kiekvieną naktį?

Atsigręžusi išvydau gražų Adriano Ivaškovo veidą – dėl smaragdo žalumo akių ir stilingai sutaršytų rudų plaukų alpo ne viena mergina. Adrianas yra morojus, karalienės sūnėnas ir mano ankstesnio gyvenimo – prieš leidžiantis į šią savižudišką misiją – dalis. Jis yra mane įsimylėjęs, jam turiu būti dėkinga, kad keliauju neskaičiuodama pinigų.

– Tiesa, – sutikau. – Tikriausiai turėčiau džiaugtis, kad apsireiški tik kartą per savaitę.

Adrianas nusišypsojo ir apžergė kėdę aukšta atkalte. Kaip ir visi morojai, jis buvo aukštas ir gražiai raumeningas – morojai niekada neužsiaugina raumenų kalnų.

– Kai nematai, tai ir širdies neskauda, Rouz. Noriu, kad manęs nepamirštum.

– Nesijaudink, mums tai negresia.

– Tikriausiai nepasakysi, kur esi?

– Ne.

Be Lisos, Adrianas yra vienintelis mums žinomas dvasios elemento valdytojas ir, be kita ko, geba lankytis mano sapnuose – dažniausiai nekviestas – ir su manim šnekėtis. Ačiū Dievui, jo galios neleidžia sužinoti, kur esu iš tiesų.

– Tu mane pribaigsi, Rouz, – pasakė vaikinas dramatiškai. – Kiekviena diena be tavęs – tikra kančia. Jaučiuosi vienišas. Tuščias. Ilgiuosi tavęs nė nežinodamas, ar dar esi gyva.

Jis kaip visada persistengė rinkdamas žodžius. Paprastai Adrianas į nieką nežiūri rimtai. Dvasios elementas turi šalutinį poveikį – žaloja psichiką, nors ir kaip Adrianas stengiasi jam atsispirti. Tačiau po skambiais žodžiais slypėjo nuoširdumas. Supratau, kad jis dėl manęs nerimauja.

Sukryžiavau rankas ant krūtinės.

– Kaip matai, esu gyva. Todėl galėtum leisti miegoti.

– Kiek kartų reikės kartoti? Tu miegi.

– Tai kodėl pašnekesiai su tavim taip išvargina?

Adrianas nusijuokė.

– Kaip aš tavęs pasiilgau. – Šypsena išblėso. – Ji irgi.

Sustingau. Ji. Adrianui nė nereikėjo ištarti vardo, supratau, apie ką kalba.

Lisa.

Net jos vardas kėlė skausmą, ypač prisiminus vakarykštį Lisos ir Kristiano pokalbį. Priversta rinktis tarp Lisos ir Dimitrijaus, priėmiau sunkiausią sprendimą gyvenime. Laikas bėgo, bet man nepalengvėjo. Pasirinkau Dimitrijų, bet palikusi Lisą jaučiausi lyg netekusi rankos, juo labiau kad visiškai išsiskirti mums neleido ryšys.

Adrianas įdėmiai mane nužvelgė, lyg galėtų skaityti mintis.

– Aplankai ją?

– Ne, – neprisipažinau, kad mačiau Lisą vakar. Tegu mano, kad to nebedarau. – Tai nebe mano reikalas.

– Tai jau tikrai. Visa galva pasinėrei į pavojingą misiją.

– O tau galvoj tik alkoholis, cigaretės ir lakstymas paskui sijonus.

Adrianas liūdnai papurtė galvą.

– Man reikia tik tavęs, Rouz.

Nelaimė, jis sakė tiesą. Mums abiem būtų buvę geriau, jei jis būtų susiradęs merginą.

– Jei taip, tau teks palaukti.

– Ilgai?

Adrianas klausdavo šito kaskart ir kaskart atsakydavau, kad laukti gali tekti ilgai, ir jis tik veltui gaišta laiką. Tačiau prisiminusi Sidnės žodžius atsakiau kitaip.

– Nežinau.

Adriano veide sušvito viltis.

– Tai džiugiausia naujiena, kokią tik esu iš tavęs girdėjęs.

– Per daug nesidžiauk. „Nežinau“ gali reikšti ir dieną, ir metus. O gal ir visą amžinybę.

Adrianas sarkastiškai nusišypsojo – norom nenorom teko pripažinti, kad jis labai patrauklus.

– Tada tikiuosi, kad tai reikš vieną dieną.

Vėl prisiminusi Sidnę nusprendžiau kai ko paklausti.

– Ar esi girdėjęs apie alchemikus?

– Žinoma.

Kurgi Adrianas nežinos.

– Buvau tikra, kad būsi girdėjęs.

– Kodėl klausi? Susidūrei su jais?

– Gal ir taip.

– Tai ką dabar iškrėtei?

– Kodėl manai, kad ką nors iškrėčiau?

Adrianas nusikvatojo.

– Alchemikai pasirodo tik tada, kai kas nors nutinka, o tu prisidirbi bet kuriame pasaulio krašte. Beje, pasisaugok. Jie – religiniai fanatikai.

– Ar ne per stipriai pasakyta? – Sidnė man nepasirodė panaši į fanatikę.

– Bent jau nesileisk atverčiama į tikėjimą, – mirktelėjo jis. – Man labiau patinka tavo nuodėmingoji pusė.

Jau norėjau atkirsti, kad Sidnė veikiausiai mano, jog mano siela pasmerkta, bet Adrianas dingo iš sapno.

Užuot ramiai miegojusi toliau, pabudau. Tyliai dundėdamas traukinys nešė mus į Rusijos gilumą. Lempelė prie gulto tebedegė, bet dabar jos šviesa atrodė per ryški užsimiegojusioms akims. Ketinau ją išjungti ir pastebėjau, kad Sidnės gultas tuščias. Greičiausiai nuėjo į tualetą. Bet staiga apėmė nerimas. Ji ir kiti alchemikai man vis dar atrodė paslaptingi, todėl sunerimau, ar ji nerezga kokios klastos. Gal išėjo susitikti su saviškiais? Turiu ją surasti.

Tiesa, nenutuokiau, kur jos ieškoti. Bet juk ir anksčiau pasikliaudavau nuojauta, o ne logišku mąstymu. Laimė, kyštelėjusi galvą į koridorių pamačiau, kad toli ieškoti neteks.

Sidnė stovėjo prie lango susisiautusi į antklodę. Plaukai buvo susitaršę ir ne tokie žvilgantys kaip anksčiau.

– Ar… – dvejojau. – Ar viskas gerai?

Mergina atsigręžė. Viena ranka tebelaikė antklodę, kita žaidė su kryželiu. Prisiminiau Adriano perspėjimą dėl religijos.

– Negaliu užmigti, – paaiškino Sidnė.

– Kalta aš?

Užuot atsakiusi, ji nusisuko į langą.

– Klausyk… – pasijutau bejėgė. – Jei kaip nors galėčiau padėti… tik neprašyk atšaukti kelionės…

– Ištversiu, – nutraukė mane Sidnė. – Tiesiog tai labai keista. Visą laiką dirbu su jumis, bet netiesiogiai, supranti?

– Jei padės, galiu užsakyti tau atskirą kupė. Surasiu palydovą, pinigų aš turiu…

Bet ji tik papurtė galvą.

– Juk keliausim tik kelias dienas.

Nežinojau, ką bepridurti. Šiaip jau Sidnė man trukdė, bet nenorėjau, kad ji kankintųsi. Žiūrint, kaip vartalioja kryželį, dingtelėjo, kad galėčiau ją nuraminti. Galėtume pasišnekėti apie Dievą, bet jei papasakočiau apie kasdienius ginčus su Aukščiausiuoju ar abejones dėl jo egzistavimo, tik patvirtinčiau savo, kaip pikto nakties padaro, reputaciją.

– Kaip nori. Bet jei apsigalvosi, pasakyk.

Grįžau į kupė ir labai greitai užmigau, nors ir jaučiausi nesmagiai, kad Sidnė galbūt prastovės koridoriuje iki ryto. Tačiau pabudusi pamačiau ją susirangiusią į kamuoliuką ir kietai miegančią. Matyt, nuovargis įveikė baimę. Atsikėliau ir tyliai apsirengiau. Buvau išalkusi, be to, leisiu Sidnei ilgiau pamiegoti.

Restoranas buvo gretimame vagone ir priminė kadrą iš seno filmo. Elegantiškos tamsiai raudonos staltiesės, tamsus medis, žalvaris ir spalvoto stiklo vazos dvelkė senove. Jis labai panėšėjo į Sankt Peterburgo restoranus. Užsisakiau patiekalą, panašų į prancūzišką skrebutį, tik šitas buvo su sūriu. Prie jo gavau dešrelę, tokią pat kaip ir kitose maitinimo įstaigose.

Baigiant valgyti pasirodė Sidnė. Kai su ja susipažinau, pamaniau, kad klasikinės kelnės ir palaidinukė buvo pasirinktos „Lakštingalai“. Dabar supratau, kad ji taip vilki kasdien. Matyt, šitos merginos spintoje nerasi džinsų ir marškinėlių. Naktį koridoriuje ji atrodė kiek susitaršiusi, bet dabar mūvėjo juodas kelnes ir vilkėjo tamsiai žalią megztinį. Palyginti su ja, aš su džinsais ir džemperiu pasijutau tikra nevala. Sidnės plaukai buvo tvarkingai sušukuoti, bet vis tiek truputį išsidraikę – matyt, visada neklusnūs. O aš galėjau pasigirti lygutėle arklio uodega.

Ji atsisėdo priešais mane ir užsisakė omletą – kaip ir pirmą kartą, rusiškai kalbėjo be jokio akcento.

– Iš kur ją moki?

– Ką, rusų kalbą? – Sidnė gūžtelėjo pečiais. – Išmokau vaikystėje, kartu su keletu kitų kalbų.

– Tai bent…

Aš irgi turėjau dviejų užsienio kalbų pradmenis ir galėjau išžagsėti vieną kitą sakinį. Anksčiau tam neteikiau didelės reikšmės. Bet dabar pasigailėjau, kad nemoku rusiškai. Žinoma, mokytis niekada nevėlu, čia atvykusi jau įsiminiau keletą frazių, bet vis tiek… abejoju, ar sugebėčiau taip puikiai įvaldyti kalbą.

– Tikriausiai tavo darbui reikia daug žinių? – paklausiau svarstydama, ką reiškia dirbti slaptai organizacijai, veikiančiai visame pasaulyje, turinčiai ryšių su kiekvienos šalies vyriausybe. Staiga į galvą šovė mintis. – O kaip tas skystis, kurį tada panaudojai? Tas, kuris sunaikino strigojaus kūną?

Sidnė nusišypsojo. Beveik nusišypsojo.

– Prisimeni, pasakojau, kad alchemikai kilo iš grupelės žmonių, gaminusių eliksyrus. Mes atradom tirpalą, padedantį greitai sunaikinti strigojų kūnus.

– Ar juo galima nužudyti strigojų? – Pribaigti strigojų šlakeliu eliksyro būtų kur kas paprasčiau, nei perverti širdį, nukirsti galvą ar sudeginti.

– Deja, jis ardo tik lavonus.

– Velnias! – Norėjau pasiteirauti, kokių dar eliksyrų turi Sidnė, bet nusprendžiau neuždavinėti per daug klausimų vienu kartu. – O ką darysim, kai atvyksim į Omšą?

– Omską, – pataisė ji. – Išsinuomosim automobilį.

– Ar esi ten buvusi? Tame miestelyje?

Sidnė linktelėjo.

– Kartą.

– Koks jis? – Norėjau ne tik surasti Dimitrijų, bet ir sužinoti kuo daugiau – kiekviena smulkmena atrodė svarbi. Jei Akademija būtų atidavusi jo daiktus, būčiau su jais miegojusi. Beje, jo kambarį greitai užėmė kitas sergėtojas. O man beliko rankioti nuotrupas, tarsi atsitiktinės žinios būtų galėjusios priartinti jį prie manęs.

– Tikriausiai toks pat, kaip ir kiti dampyrių miesteliai.

– Niekada nesu juose lankiusis.

Padavėjas atnešė Sidnei omletą, jos šakutė sustingo ore.

– Tikrai? Maniau, jūs visos… Na, nežinau.

Papurčiau galvą.

– Visą gyvenimą praleidau Akademijoje. Beveik visą. – Kažin, ar verta užsiminti apie dvejus metus, praleistus tarp žmonių.

Sidnė susimąsčiusi kramtė. Galėjau drąsiai kirsti lažybų, kad savo omleto ji nesuvalgys. Ir pirmąjį vakarą, ir keliaujant drauge pastebėjau, kad ji valgo labai mažai. Atrodė, kad gyva oru. Gal koks alchemikų išradimas? Nors greičiausiai Sidnei tiek ir užtenka.

– Miestelyje gyvena ir žmonės, ir dampyrės. Jos turi savo slaptą bendruomenę, apie kurią žmonės nė nenutuokia.

Įtariau, kad yra slapta bendruomenė, bet nesupratau, kaip ji gali egzistuoti tarp žmonių.

– Ir? Kokia ta bendruomenė?

Sidnė padėjo šakutę.

– Pasakysiu taip: pasiruošk blogiausiam.

PENKTAS

KITA KELIONĖS DALIS praėjo palyginti ramiai. Sidnė šalia manęs vis dar jautėsi nejaukiai, bet kartais, kai mėgindavau perprasti rusišką televiziją, šį bei tą paaiškindavo. Amerikietiškos ir rusiškos laidos skyrėsi kaip diena nuo nakties – bent jau šiuo klausimu mūsų nuomonės sutapo. Kartais, jei mudviem kas nors pasirodydavo juokinga, Sidnė netgi nusišypsodavo. Nusprendžiau, kad gal ir pavyks susirasti draugų. Supratau, kad Lisos niekas nepakeis, bet norėjosi užpildyti širdyje atsivėrusią tuštumą.

Dieną Sidnė dažniausiai snausdavo ir aš pradėjau įtarti, kad ją kamuoja miego sutrikimai. Beje, mitybos sutrikimai taip pat, nes ji beveik nieko nevalgė. Visada leisdavo pabaigti jos porciją, be to, buvo geriau susipažinusi su rusiška virtuve. Atvykusi į Rusiją buvau priversta eksperimentuoti su maistu, tad džiaugiausi, kad Sidnė išmano apie patiekalus daugiau negu aš.

Trečią dieną atvykom į Omską. Miestas buvo didesnis ir gražesnis, nei tikėjausi. Dimitrijus sakydavo, kad labai apsirinku įsivaizduodama Sibirą kaip Antarktidą, ir dabar įsitikinau, kad jis buvo teisus – bent jau dėl pietinės krašto dalies. Oras čia buvo panašus į Montanos – vėsus pavasaris, retkarčiais švystelėdavo saulės spindulėlis.

Sidnė buvo sakiusi, kad į miestelį nuveš vienas pažįstamas morojus. Keletas jų gyveno mieste, įsimaišę tarp žmonių. Tačiau laikas ėjo, o mes tebesėdėjome Omske. Joks morojus nesutiko mūsų vežti – kelias buvo pernelyg pavojingas. Naktimis pakelėse morojų ir dampyrų tykodavo strigojai. Kuo daugiau Sidnė pasakojo, tuo labiau abejojau savo sumanymu. Tikriausiai Dimitrijaus miestelyje ne tiek jau daug strigojų. Pasak Sidnės, jie tyko priemiesčiuose, bet pačiose apylinkėse gyvena vos keletas. Jei tai tiesa, galimybė surasti Dimitrijų smarkiai sumažėjo. Kiti Sidnės žodžiai prislėgė dar labiau.

– Dauguma strigojų ieškodami aukų keliauja po visą šalį, tad miestelis jiems tėra tarpinė stotelė, – paaiškino. – Kelias nuošalus, todėl strigojai kurį laiką patyko lengvų aukų ir leidžiasi toliau.

– Valstijose strigojai dažniausiai slepiasi didmiesčiuose, – sunerimusi tariau.

– Čia taip pat. Miestuose lengviau susirasti aukų ir likti nepastebėtiems.

Tai rimtai sujaukė mano planus. Jei Dimitrijaus nėra miestelyje, bus sunku jį rasti. Žinojau, kad strigojai renkasi didmiesčius, bet kažkodėl buvau tikra, kad Dimitrijus grįžo į gimtinę.

Bet jei Dimitrijaus ten nėra… Staiga suvokiau, koks milžiniškas Sibiras. Omskas nėra didžiausias šios Rusijos dalies miestas, o net jame būtų sunku rasti strigojų. O jei teks ieškoti dar didesniame, ir ne viename? Jei mano nuojauta nepasitvirtins, turėsiu vargo.

Išsiruošusi ieškoti Dimitrijaus nuolatos grūmiausi su prieštaringais jausmais – silpnumo akimirkomis vildavausi, kad jo nerasiu, kai apimdavo tvirtybė, buvau pasiryžusi jį nužudyti ir išlaisvinti jo sielą iš pabaisos kūno. Be to, persekiojo prisiminimai apie mūsų vos užgimusią meilę.

Mano brangiausias prisiminimas – vakaras, praleistas miško trobelėje. Sugėrusi iš Lisos dvasios elemento skleidžiamą tamsą praradau savitvardą. Baiminausi, kad virstu pabaisa, kad nusižudysiu kaip Ana – kita šešėlio pabučiuota sergėtoja.

Dimitrijus mane nuramino, suteikė jėgų. Tada ir supratau, koks stiprus mus siejantis ryšys, kaip gerai suprantame vienas kitą. Anksčiau skeptiškai žiūrėjau į sielos dvynius, bet tą akimirką suvokiau, kad tokie ir esame. Dvasinį ryšį papildė abipusė fizinė trauka. Prisiekinėjom, kad niekada šito nedarysim… bet jausmai buvo per stiprūs. Neatsispyrėm aistrai. Su Dimitrijumi praradau nekaltybę. Kartais užplūsdavo abejonės, ar kada nors norėsiu suartėti su kitu vyru.

Pats aktas buvo nuostabus, jis suteikė ir fizinę, ir dvasinę palaimą. Paskui tiesiog gulėjome apsikabinę – buvo be galo gera. Viena tų retų akimirkų, kai Dimitrijus priklausė tik man.

– Prisimeni Viktoro aistros kerus? – paklausiau stipriau priglusdama.

Dimitrijus pažvelgė į mane nustebęs.

– Žinoma, prisimenu.

Viktoras Daškovas – kilmingas morojus, buvęs Lisos šeimos draugas. Paaiškėjo, kad jis daug metų domėjosi dvasios elementu ir perprato Lisos galias anksčiau už ją pačią. Tada pradėjo žaisti su ja nešvarius žaidimus, privertusius mus abi manyti, kad Lisa kraustosi iš proto. Galiausiai Viktoras ją pagrobė ir kankinimais privertė išgydyti jo mirtiną ligą.

Už Lisos pagrobimą ir sąmokslą prieš morojų vyriausybę Viktoras buvo nuteistas ir pasmerktas kalėti iki gyvos galvos. Jis buvo vienas iš nedaugelio, žinojusių apie mudviejų su Dimitrijum santykius, todėl labai nerimavau. Viktoras per man dovanotą pakabutį netgi užleido ant mūsų aistros kerus. Įtaiga ir žemės elementu užkerėtas pakabutis pažadino esminius mudviejų instinktus. Tiesa, paskutinę akimirką pavyko atsispirti kerams, bet iki vakaro trobelėje maniau, kad tik kerai gali sužadinti tokį geismą.

– Nesitikėjau, kad bus dar nuostabiau, – prisipažinau Dimitrijui, kai iš tiesų pasimylėjom. Šiek tiek drovėjausi apie tai kalbėti. – Nuolat prisimindavau įvykį su pakabučiu.

Dimitrijus pasisuko užtraukdamas ant mūsų antklodę. Trobelėje buvo šalta, bet labai nesinorėjo rengtis. Buvo taip gera liesti jo odą.

– Aš irgi.

– Tikrai? – nustebau. – Maniau… Nė nežinau… Maniau, esi pernelyg drausmingas ir pasistengsi viską pamiršti.

Dimitrijus nusijuokė ir pabučiavo man į kaklą.

– Rouz, kaip galėčiau pamiršti tavo nuostabų kūną? Praleidau daugybę bemiegių naktų mintyse perkratinėdamas kiekvieną smulkmeną. Kartojau sau, kad turiu liautis apie tai galvojęs, bet nieko negalėjau padaryti. – Jis prispaudė lūpas prie mano raktikaulio, ranka nuslydo šlaunimi. – Amžiams likai mano atmintyje ir niekas to nepakeis.

Tokie prisiminimai trukdė pasiryžti nužudyti Dimitrijų, nors jis tapo strigojumi. Antra vertus, kaip tik dėl mūsų meilės turėjau šitai padaryti. Norėjau jį prisiminti kaip vyrą, kuris mane mylėjo ir laikė savo glėbyje. Įtikinėjau save, kad pats Dimitrijus būtų nenorėjęs gyventi kaip pabaisa.

Pamačiusi Sidnės nupirktą automobilį tikrai nebuvau sužavėta. Be to, jis buvo pirktas už mano pinigus.

– Važiuosim šituo kledaru? – šūktelėjau. – Ar jis atlaikys tokią kelionę? – Kiek supratau, laukė septynių valandų kelias.

Sidnė nustebusi pažvelgė į mane.

– Gal juokauji? Juk čia1972-ųjų citroenas. Jie nepaprasti. Ar bent numanai, kaip buvo sunku gauti tokį sovietiniais laikais? Vis dar nesitiki, kad jį pardavė. Buvęs savininkas – tikras kvailys.

Mažai žinojau apie sovietinius laikus ir dar mažiau – apie klasikinius automobilius, bet Sidnė glostė raudoną variklio gaubtą lyg mylimą vaikiną. Kas būtų pamanęs? Pakvaišus dėl automobilių. Gal jis išties vertingas, tik aš nieko nesuprantu? Mane labiau traukė nauji sportiniai. Tiesa, mūsiškis buvo nesulankstytas ir nesurūdijęs, gerai prižiūrėtas, tik modelis beviltiškai pasenęs.

– Užsives? – paklausiau.

Sidnė apstulbo dar labiau.

– Aišku!

Užsivedė. Variklis tyliai suburzgė, o automobiliui šovus iš vietos supratau Sidnės susižavėjimą. Ji pareiškė vairuosianti pati. Iš pradžių ketinau prieštarauti – šiaip ar taip, mašina pirkta už mano pinigus – bet nusprendžiau nestoti tarp jos ir citroeno.

Džiaugiausi, kad išvažiavom nieko nelaukdamos. Buvo vėlyva popietė. Jei kelias tikrai toks pavojingas kaip visi tvirtino, sutemus geriau nevairuoti. Sidnė paaiškino, kad saulei nusileidus teks sustoti – pernakvosim vienoje jai žinomoje vietoje. Kelionės tikslą turėjom pasiekti kitą rytą.

Tolstant nuo Omsko kraštovaizdis darėsi vis atšiauresnis. Žvelgdama į jį pradėjau suprasti Dimitrijaus meilę šiam kraštui. Tuščia, plika, bet pavasaris suteikė gyvybės ir civilizacijos nepaliesta gamta atrodė stulbinamai graži. Šiek tiek priminė Montaną, bet drauge ir skyrėsi.

Norėdama palaikyti pašnekesį užvedžiau kalbą apie automobilius.

– Daug išmanai apie mašinas?

– Šį bei tą. Mūsų šeimoje alchemikas yra tėtis, o mama – mechanikė.

– Tikrai? – nustebau. – Tai kiek… neįprasta.

Kita vertus, argi galiu kalbėti apie vyriškus ir moteriškus darbus? Juk pati nuo mažens mokiausi kautis ir žudyti. Sergėtojos pareigų niekaip negalėjai pavadinti moterišku užsiėmimu.

– Ji savo darbą išmano ir mane daug ko išmokė. Tikrai džiaugčiausi, jei taip tektų užsidirbti pragyvenimui ar jei būčiau galėjusi lankyti koledžą, – Sidnės balse suskambo kartėlis. – Yra daug dalykų, kuriuos būčiau norėjusi veikti.

– O kas tau neleidžia?

– Šeimoje alchemiko pareigos patikėtos man. Turiu vyresnę seserį, paprastai pareigas perima vyriausias vaikas, bet ji… niekam tikus.

– Ar ne per griežtai pasakyta?

– Gal, bet alchemija tikrai ne jai. Seseriai nėra lygių, kai reikia sutvarkyti lūpų blizgių kolekciją, tačiau tapti alchemike ji nesugebėjo. Tėtis sako, kad tai galiu tik aš.

– Bet juk tai mažų mažiausiai komplimentas.

– Tikriausiai.

Sidnė atrodė nusiminusi, pasigailėjau, kad užvedžiau tokią šneką.

– Ką pasirinktum, jei galėtum studijuoti?

– Graikų ir romėnų architektūrą.

Gerai, kad prie vairo sėdėjau ne aš, nes būčiau nulėkusi į griovį.

– Rimtai?

– Ką nors apie tai nutuoki?

– Ne.

– Ta architektūra nuostabi. – Liūdesį Sidnės veide pakeitė susižavėjimas, atrodė tokia pat įsimylėjusi, kaip ir šnekėdama apie citroeną. Dabar supratau, kodėl ji taip elgėsi traukinių stotyje. – Išradingumas gniaužia kvapą. Jei po šios užduoties negalėsiu grįžti į Valstijas, tikiuosi, mane paskirs į Graikiją ar Italiją.

– Būtų šaunu.

– Taip. – Jos šypsena prigeso. – Tačiau mūsų darbe nieko negali žinoti iš anksto.

Sidnė nutilo, o aš nusprendžiau, kad nors pokalbis buvo trumpas, bet nuoširdus. Leidau jai svajoti apie klasikinius automobilius ir architektūrą, o mano mintys vėl ėmė suktis apie strigojus, pareigą, Dimitrijų. Nuolatos galvojau apie Dimitrijų.

Dimitrijus ar Lisa? Širdį gildė prisiminimai ir apie vieną, ir apie kitą. Negalėjau nuspręsti, kuris sukelia daugiau skausmo. Tačiau migdoma ramaus kelio ir paskatinta neseno Adriano apsilankymo sapne, šįkart pasirinkau Lisą.

Ankstyvas vakaras Rusijoje – ankstyvas rytas Montanoje. Tačiau Akademija gyveno naktiniu režimu, todėl, nepaisant saulės šviesos, ten irgi buvo vakaras. Artėjo komendanto valanda, visi buvo grįžę į bendrabučius.

Lisa leido laiką su Adrianu jo kambaryje svečių namelyje. Kaip ir Eiverė, Adrianas jau buvo baigęs mokslus, bet atvyko į Akademiją studijuoti kartu su Lisa, nes buvo vienintelis kitas žinomas dvasios elemento valdytojas. Jie ką tik buvo baigę varginančią apsilankymo sapnuose treniruotę ir dabar sėdėjo vienas priešais kitą ant grindų. Lisa atsiduso, atsigulė ir susidėjo rankas už galvos.

– Beviltiška, – pasiskundė. – Aš niekada neišmoksiu.

– Nemaniau, kad tu taip greitai nuleidi rankas, pussesere, – Adrianas kaip visada juokavo, bet iš balso supratau, kad jis irgi pavargęs. Iš tiesų jiedu buvo ne giminės, tiesiog taip vienas į kitą kreipdavosi kilmingi morojai.

– Nesuprantu, kaip tau tai pavyksta.

– O aš nežinau, kaip kitaip tau paaiškinti. Tiesiog galvoju apie tą žmogų ir patenku į jo sapną. – Adrianas gūžtelėjo pečiais ir išsitraukė cigaretes, kurias nuolat nešiodavosi. – Galima užsirūkyti?

– Ne.

Jis įsikišo cigaretes atgal į kišenę. Nieko sau! Manęs niekada neprašydavo leidimo užsirūkyti – beje, nebūčiau jo davusi. Net galiu prisiekti, kad dažniausiai vaikinas traukdavo dūmą norėdamas mane paerzinti, o tai visai nelogiška. Adrianas seniai išaugo iš to amžiaus, kad kabintų merginas jas erzindamas.

Jis pamėgino dar kartą viską paaiškinti.

– Pasirenku asmenį, galvoju apie jį, stengiuosi susisiekti mintimis.

Lisa atsisėdo ir sukryžiavo kojas.

– Tą patį Rouz sakydavo ir apie minčių skaitymą.

– Tikriausiai principas tas pats. Svarbiausia – neskubėti. Nepamiršk, kad ir išmokti matyti auras tau prireikė laiko. Be to, kiekvieno sugebėjimai skirtingi. Aš galiu užgydyti tik nedidelius įbrėžimus, o tu sugebi prikelti iš numirusiųjų. Gali vadinti pamišėliu, bet man tai atrodo pati didžiausia galia. – Adrianas patylėjo. – Žinoma, daug kas ir pasakytų, kad esu pamišėlis.

Adrianui paminėjus auras, Lisa pasitelkė gebėjimą matyti šviesos lauką, supantį kiekvieną gyvą būtybę. Apie Adrianą suspindo auksinė aura. Pasak jo, Lisos aura buvo tokia pat. Joks kitas morojus neturėjo tokios auros, todėl Lisa su Adrianu nusprendė, kad ji būdinga tik valdantiems dvasios elementą.

Supratęs, ką ji daro, Adrianas nusišypsojo.

– Ir kokia ji?

– Tokia pat.

– Matai, kaip dabar paprasta. Turėk kantrybės ir įvaldysi sapnus.

Lisa labai norėjo lankytis sapnuose. Kol kas jai nesisekė, bet aš džiaugiausi, kad ji to nesugeba. Man pakako Adriano, jei tektų matyti dar ir ją… Nežinau. Tikriausiai nebegalėčiau taip puikiai tvardytis, apsimesti tokia šaltakraujiška kaip dabar Rusijoje.

– Aš tik noriu sužinoti, kaip ji, – tyliai pasakė Lisa. – Negaliu pakęsti nežinios.

Žodis žodin pakartojo tą patį, ką buvo sakiusi Kristianui.

– Mačiau Rouz anądien. Viskas gerai. Netrukus vėl ją aplankysiu.

Lisa linktelėjo.

– Manai, ji tai padarys? Sugebės nužudyti Dimitrijų?

Prieš atsakydamas Adrianas pagalvojo.

– Manau, sugebės. Tik reikėtų klausti, ar tai nepribaigs jos pačios.

Lisa krūptelėjo, o aš nustebau – tiesmukas atsakymas, būdingas Kristianui.

– Kaip norėčiau, kad Rouz nebūtų nusprendusi jo ieškoti.

– Dabar per vėlu ką nors keisti. Rouz turi tai padaryti. Tik taip galėsim ją susigrąžinti. – Adrianas patylėjo. – Tik taip ji galės gyventi toliau.

Kartais Adrianas mane stebindavo, bet dabar tiesiog pritrenkė. Lisa manė, kad ieškoti Dimitrijaus – kvailystė ir savižudybė. Žinojau, kad Sidnė jai pritartų, jei tik papasakočiau tiesą. Bet Adrianas – tuščias, plevėsa Adrianas, kuriam galvoje tik linksmybės, – mane supranta? Žvelgdama į jį Lisos akimis suvokiau, kad tai tiesa. Adrianas kalbėjo susikrimtęs, su nuoskauda balse. Jis mane mylėjo. Jį skaudino, kad puoselėju tokius stiprius jausmus kitam vyrui. Tačiau… jis tikėjo, kad elgiuosi teisingai – jei tik sugebėsiu nužudyti Dimitrijų.

Lisa žvilgtelėjo į laikrodį.

– Turiu grįžti iki komendanto valandos. Be to, rytoj istorijos testas, reikia pasimokyti.

Adrianas nusišypsojo.

– Kam vargintis? Verčiau susirask, nuo ko nusirašyti.

Lisa atsistojo.

– Laikai mane kvaile?

– Tikrai ne. – Adrianas patraukė prie buteliais nukrauto baro. Šalutinį dvasios elemento poveikį jis slopino alkoholiu, o visą vakarą žaidus su magija jam reikėjo atsipalaiduoti. – Tu protingiausia iš visų mano pažįstamų. Bet tai nereiškia, kad reikia persistengti.

– Nesistengdamas gyvenime nieko nepasieksi. Nusirašinėdamas toli nenueisi.

– Kaip pasakysi, – nusišypsojo Adrianas. – Visą gyvenimą nusirašinėjau ir pažiūrėk, kuo tapau.

Lisa tik palingavo galvą, apkabino jį atsisveikindama ir išėjo. Kai Adrianas nebegalėjo jos matyti, šypsena išnyko, Lisą užvaldė slegiančios mintys. Mano vardas sukėlė jausmų audrą. Lisa dėl manęs klaikiai nerimavo. Jau buvo sakiusi Kristianui, kad gailisi dėl to, kas nutiko, bet tik dabar iš tikrųjų viską supratau. Lisą graužė sąžinė ir kaltė, ji ėdė save dėl to, ką galėjo padaryti, bet nepadarė. Svarbiausia, ji siaubingai manęs ilgėjosi. Jautė tą patį, ką ir aš – tarsi būtų netekusi dalelės širdies.

Adrianas gyveno ketvirtame aukšte, bet, užuot važiavusi liftu, Lisa pasirinko laiptus. Lipant žemyn jos neapleido niūrios mintys. Lisa nerimavo dėl manęs. Baiminosi neįvaldysianti dvasios elemento. Nuogąstavo, kad nejaučia jo šalutinio poveikio. Lisa susimąstė, ar tik ne aš sugeriu jį kaip ir sergėtoja Ana. Ana gyveno prieš kelis šimtmečius ir buvo susieta tokiu pat ryšiu kaip mudvi su Šv. Vladimiru, jo garbei ir pavadinta mūsų Akademija. Ana sugerdavo šalutinį dvasios elemento poveikį ir galiausiai ją tai išvarė iš proto.

Ties antru aukštu Lisa išgirdo riksmus, nors laiptų aikštelę nuo koridoriaus skyrė uždarytos durys. Ne jos reikalas, bet smalsumas paėmė viršų. Lisa kiek padvejojo, paskui atidarė duris ir žengė į koridorių. Barnis sklido iš už kampo. Lisa atsargiai iškišo galvą ir dirstelėjo į kalbančiuosius, nors to visai nereikėjo – ir taip atpažino balsus.

Eiverė Lazar stovėjo įsisprendusi rankomis į klubus ir žiūrėjo į tėvą. Abu buvo nusiteikę priešiškai, ore tvyrojo pyktis.

– Darysiu, ką noriu! – riktelėjo ji. – Aš tau ne vergė.

– Tu mano duktė, – atsakė jis ramiu, maloniu balsu. – Nors kartais norėčiau, kad nebūtum.

Oi. Jo žodžiai sukrėtė ir mane, ir Lisą.

– Tai ko laikai mane šitoje velnio skylėje? Leisk grįžti į rūmus!

– Kad ir toliau darytum man gėdą? Tik per plauką pavyko apsaugoti šeimos reputaciją. Neketinu išleisti tavęs vienos, nes vėl prikrėsi kvailysčių.

– Tai išsiųsk pas mamą! Geriau gyventi Šveicarijoje negu čia!

Lazaras patylėjo.

– Tavo motina neturi laiko.

– Kaip gražu, – Eiverės balsas buvo kupinas sarkazmo. – Mandagiai pasakei, kad ji nenori manęs matyti. Savaime suprantama – juk trukdyčiau jai ir jos meilužiui.

– Eivere! – piktai sušuko tėvas. Lisa krūptelėjo ir atsitraukė. – Kalba baigta. Grįžk į savo kambarį ir išsiblaivyk, kol kas nors nepamatė. Susitiksim per pusryčius. Tikiuosi, atrodysi padoriai – turėsim svarbių svečių.

– Taip, vėl vaidinsim padorią šeimynėlę…

– Marš į savo kambarį, – pakartojo Lazaras. – Kitaip pakviesiu Saimoną ir jis tave tempte nutemps.

– Klausau! Jūsų noras man įsakymas, – Eiverė dirbtinai nusišypsojo.

Sulig tais žodžiais Lazaras užtrenkė savo kambario duris. Glausdamasi už kampo Lisa baisėjosi, kad jis taip kalbėjo su savo dukra. Kurį laiką buvo tylu, paskui Lisa išgirdo žingsnius. Iš už kampo išniro Eiverė. Pirmąkart galėjom geriau į ją įsižiūrėti.

Eiverė vilkėjo trumpą, aptemptą mėlyną suknelę, šviesoje spindinčią sidabru. Palaidi plaukai išsidraikę, iš pilkai mėlynų akių tekėjo ašaros, blakstienų tušas išskydęs. Nuo jos trenkė alkoholiu. Aiškiai sutrikusi, kad kažkas pamatė ją tokią, mergina delnu persibraukė akis.

– Ką gi. Atrodo, būsi nugirdusi mūsų šeimos dramą.

Lisa pasijuto kalta.

– Atleisk, nenorėjau. Ėjau pro šalį ir…

Eiverė šaižiai nusikvatojo.

– Koks skirtumas. Tikriausiai mus girdėjo visi svečių namai.

– Man labai gaila.

– Neatsiprašinėk. Tu dėl to nekalta.

– Ne… turėjau omeny… ką jis tau pasakė…

– Tokią kainą tenka mokėti už priklausymą garsiai šeimai. Visi turi paslapčių. – Eiverė sukryžiavo rankas ir atsišliejo į sieną. Nors ir susitaršiusi, buvo labai graži. – Dieve, kartais taip jo nekenčiu. Neįsižeisk, bet šitoje skylėje velniškai nuobodu. Vakarą praleidau su keliais antrakursiais – jiems tik alus galvoje. Nykūs tipai.

– Kodėl tėvas atsivežė tave čia? – paklausė Lisa. – Kodėl tu ne… tarkim, ne koledže?

Eiverė tik nusijuokė.

– Jis manim nepasitiki. Kai gyvenom rūmuose, buvau susidėjusi su vienu nekilmingu gražuoliuku. Tėvas pasiuto, išsigando, kad apie tai sužinos kiti kilmingieji. Todėl gavęs darbą čia atsivežė ir mane – kad nenuleistų akių ir kankintų. Tikriausiai bijo, kad jei pradėsiu lankyti koledžą, pabėgsiu su žmogum. – Eiverė atsiduso. – Prisiekiu Dievu, jei ne Ridas, seniausiai būčiau pabėgusi.

Lisa tylėjo. Iki šiol ji šalinosi Eiverės. Pastaruoju metu gaudavo daugybę nurodymų iš karalienės, todėl tik taip galėjo jai pasipriešinti ir nesileisti stumdoma. Bet dabar susimąstė, ar nesuklydo dėl Eiverės. Ji nepanaši į Tatjanos šnipę. Neatrodo, kad norėtų padaryti iš Lisos tobulą rūmų lėlę. Eiverė veikiau priminė liūdną, nuskriaustą merginą, kuriai visi nurodinėja taip pat kaip ir Lisai.

Atsidususi Lisa pasiūlė:

– Gal nori rytoj papietauti su manim ir Kristianu? Niekas neprieštaraus, jei prisidėsi prie mūsų. Tiesa, nepažadu, kad bus labai įdomu.

Eiverė nusišypsojo, šįkart ne taip karčiai.

– Alternatyva – nusigerti savo kambaryje. – Iš rankinės išsitraukė butelį. – Pavyko susiveikti viskio.

Lisa nežinojo, kaip reaguoti.

– Tai pasimatysim per pietus?

Eiverė dvejojo, bet veide suspindo viltis ir susidomėjimas. Lisa pamėgino įžvelgti jos aurą. Iš pradžių nesisekė, buvo pavargusi po treniruočių su Adrianu. Bet galiausiai išvydo trijų spalvų derinį: žalios, mėlynos ir auksinės. Raudona spalva, išryškėjanti pykstant, jau sklaidėsi.

– Gerai, – sutiko Eiverė. – Būtų smagu.

– Manau, šiandien užteks.

Kitame pasaulio gale Sidnė sugrąžino mane iš Lisos minčių. Nežinau, kiek laiko buvau atsijungusi, bet išsukusios iš pagrindinio greitkelio dabar važiavom per miestelį, visiškai atitinkantį mano įsivaizduojamą Sibirą. Tiesą sakant, jo nė miesteliu pavadinti negalėjai: keletas pavienių namų, parduotuvė ir degalinė. Toliau driekėsi dirbami laukai, mačiau daugiau arklių negu kombainų. Gyventojai į mūsų citroeną žiūrėjo išpūtę akis. Dangus gaisravo, saulė buvo prie pat laidos. Sidnė teisi. Artėja sutemos, važiuoti būtų pernelyg pavojinga.

– Liko kelios valandos kelio, – kalbėjo ji. – Šiandien daug kilometrų sukorėm, tad rytoj neturėtume užtrukti. – Ji pervažiavo miestelį – tam užteko kelių minučių – ir sustojo priešais paprastą baltą namą su tvartu. – Čia mes apsistosim.

Išlipome iš automobilio ir patraukėm prie namo.

– Čia gyvena tavo draugai?

– Ne. Aš jų nepažįstu. Bet mūsų laukia.

Paslaptingieji alchemikų ryšiai. Duris atidarė draugiškai nusiteikusi kokių dvidešimties metų mergina. Angliškai mokėjo vos kelis žodžius, bet padedant Sidnei susikalbėjome be vargo. Sidnė buvo maloni ir draugiška, tikriausiai todėl, kad nereikėjo bendrauti su vampyre.

Nesitikėjau, kad visa diena automobilyje taip išvargins – jaučiausi išsekusi. Be to, rytą norėjau kuo anksčiau leistis į kelią. Todėl po vakarienės trumpai pažiūrėjusios televizorių mudvi su Sidne nuėjom į paruoštą kambarį. Jis buvo nedidelis ir paprastas: čia stovėjo dvi lovos, užklotos minkštomis antklodėmis. Susirangiau guolyje dėkinga už jaukumą ir šilumą. Prieš užmigdama dar pasvarsčiau, ar susapnuosiu Lisą, o gal Adrianą.

Bet nesusapnavau. Mane pažadino šleikštulys. Tai reiškė, kad netoliese yra strigojus.

ŠEŠTAS

ATSISĖDAU LOVOJE, miegai išsilakstė. Kambaryje buvo tamsu nors į akį durk, prireikė kelių akimirkų, kad akys apsiprastų. Susirangiusi į kamuoliuką savo lovoje ramiai miegojo Sidnė.

Tai kur tada strigojai? Tikrai ne kambaryje. Name? Visi tvirtino, kad kelias į Dimitrijaus miestelį pavojingas. Mano manymu, strigojai dažniausiai puldavo morojus ar dampyrus, nors kartais žudydavo ir žmones. Pagalvojus apie mus priėmusius svetingus šeimininkus suspaudė širdį. Neleisiu, kad jiems kas nors nutiktų.

Tylutėliai išsliuogiau iš lovos, čiupau kuolelį ir nepažadinusi Sidnės išsėlinau iš kambario. Namuose buvo tylu. Svetainėje šleikštulys praėjo – vadinasi, strigojai ne viduje. Labai gerai. Jie lauke, greičiausiai iš tos pusės, kur mūsų kambarys. Tyliai pravėriau duris ir apėjau namą.

Artinantis prie tvarto vėl sukilo šleikštulys ir aš kerštingai išsišiepiau. Dabar tai nustebinsiu strigojus, užsukusius paskanauti kraujo į žmonių miestelį. Prie tvarto durų pamačiau ilgą šešėlį. Pakliuvai, nutariau. Sugniaužiau kuolelį, puoliau į priekį ir…

…ir pajutau smūgį į petį.

Nustebusi atsigręžiau ir išvydau raudonas akis. Akies krašteliu mačiau, kaip iš šešėlio prie tvarto išnyra kitas strigojus. Mane apėmė panika. Jie dviese, o aš pajutau tik vieną. Negana to, buvau užklupta netikėtai.

Staiga dingtelėjo: O jei vienas iš jų Dimitrijus?

Bet ten buvo ne jis. Priešais stovėjo moteris. Turėjau kuo greičiau ja atsikratyti. Užsimojau kuoleliu tikėdamasi bent sužeisti, bet ji išsisuko ir puolė. Nespėjau apsiginti ir pajutau skriejanti kito strigojaus – vyro – pusėn.

Šįkart atsitokėjau greičiau, pašokau ant kojų ir nukreipiau kuolelį į vyrą neleisdama prisiartinti, bet tuo metu mane iš nugaros sugriebė moteris. Tyliai riktelėjau, nes jos rankos sugniaužė kaklą. Dabar nusuks man sprandą, dingtelėjo. Strigojai taip žudydavo maistui medžiojamas aukas.

Mėginau ištrūkti, bet kai prie manęs palinko kitas strigojus, supratau – viskas baigta. Jie užklupo netikėtai, be to, buvo dviese ir stipresni.

Sukaustė baimė ir neviltis. Baimė apimdavo kaskart, kaunantis su strigojais, bet dabar ji tiesiog užvaldė. Negalėjau susikaupti, pajutau tvenkiantis iš Lisos perimtą tamsą. Viduje kažkas tarsi sprogo ir dar spėjau pagalvoti, kad beprotybė pražudys mane anksčiau. Mirsiu ir paliksiu Sidnę strigojams. Pajutau pykčio antplūdį.

Staiga po kojom prasivėrė žemė. Tamsoje sužibo permatomos figūros – vienos panašios į žmones, kitos klaikios, tikros šmėklos. Vaiduokliai. Dvasios. Iš siaubo pasišiaušė plaukai, galvą nutvilkė klaikus skausmas.

Vaiduokliai sužiuro į mane. Kartą taip buvo nutikę lėktuve, tada atrodė, kad dvasios tarsi norėjo mane praryti. Sukaupusi visą valią pamėginau atsiriboti nuo dvasių pasaulio. Jau buvau to išmokusi, paprastai nereikėdavo didelių pastangų. Bet dabar trukdė panika ir neviltis. Akimirką net pasigailėjau, kad Meisono siela atrado ramybę ir paliko šį pasaulį. Būčiau pasijutusi geriau, jei čia būtų buvęs ir jo vaiduoklis.

Greitai supratau, kad jų taikinys esu ne aš. Dvasios neturėjo kūnų, bet nuo jų sklido stingdantis šaltis. Moteris strigojė puolė gintis mosuodama rankomis ir kimiai urgzdama. Vaiduokliai negalėjo sužeisti strigojų, tačiau trukdė ir blaškė dėmesį.

Vyrą persmeigiau jam nė nespėjus susivokti. Jį supę vaiduokliai metėsi ant moters. Teko pripažinti, kad ji patyrusi kovotoja. Net vaikydama dvasias sugebėjo visai neblogai gintis nuo smūgių. Kartą net vožtelėjo man – iš akių pasipylė žiežirbos ir aš trenkiausi į tvarto sieną. Atgavusi pusiausvyrą vėl puoliau į priekį. Strigojei vis pavykdavo išsisukti, kol vienas itin kraupus vaiduoklis pagaliau atitraukė dėmesį. Suvariau kuolelį į širdį. Ji susmuko ant žemės, o aš likau viena su šmėklomis.

Kai šalia buvo strigojai, vaiduokliai puolė juos. Kai likau tik aš, pasikartojo ta pati istorija kaip ir lėktuve. Jie tiesė į mane rankas, maldavo dėmesio. Tačiau jų dėmesys buvo panašesnis į puolimą.

Pamėginau nuo jų atsiriboti – kartą jau buvo pavykę. Tai pareikalavo didžiulių pastangų. Dvasias iškvietė baimė ir iš Lisos perimta tamsa – dabar, kai šiek tiek nusiraminau, buvo sunkiau jas suvaldyti. Širdis daužėsi kaip pašėlus. Sukandusi dantis stengiausi jų atsikratyti.

– Eikit sau, – sušnypščiau. – Man jūsų nebereikia.

Iš pradžių atrodė, kad nepavyks, bet paskui dvasios viena po kitos pradėjo nykti. Atgavau savitvardą. Netrukus tamsoje stovėjau viena. Mačiau tik tvartą ir… staiga išvydau Sidnę.

Pastebėjau ją prieš susmukdama ant žemės. Ji atbėgo iš namo su viena pižama. Suklupusi padėjo man atsisėsti, perbalęs veidas buvo iškreiptas baimės.

– Rouz, tau nieko nenutiko?

Jaučiausi visiškai išsekusi. Negalėjau judėti. Negalėjau galvoti.

– Ne, – vargais negalais atsakiau.

Ir praradau sąmonę.

Sapnavau Dimitrijų. Jis laikė mane apkabinęs, žiūrėjo palenkęs savo gražų veidą – taip darydavo visada, kai man kas nors atsitikdavo. Atgijo prisiminimai. Mudu iš kažko juokėmės. Sapnuose jis paimdavo mane ant rankų ir nusinešdavo. Kartais išvažiuodavome automobiliu. Retkarčiais jo veidas imdavo keistis, grasindavosi virsti kraupia strigojaus kauke, bet aš iš karto gindavau tokias mintis šalin.

Dimitrijus nuolatos mane globojo, visada buvo šalia, kai prireikdavo. Aš taip pat juo rūpinausi, bet jis neatsidurdavo ligoninėje taip dažnai kaip aš. Net sužeistas nelabai kreipdavo į tai dėmesį. Kliedėdama prisiminiau vieną iš nedaugelio kartų, kai galėjau juo pasirūpinti.

Prieš strigojams užpuolant Akademiją Dimitrijus dalyvavo novicų pratybose. Kovoje jo niekas nenugalėjo, bet žaizdų neišvengė. Susitikau jį sporto salėje ir nustebau pamačiusi per skruostą einantį įbrėžimą. Žaizda buvo negili, bet smarkiai kraujavo.

– Dimitrijau, gali mirtinai nukraujuoti! – riktelėjau. Perdėjau, bet tiek jau to.

Jis palietė skruostą ir tarsi pirmąkart pastebėjo žaizdą.

– Tikrai nenukraujuosiu. Menka žaizdelė, ir tiek.

– Menka, kol negavai kraujo užkrėtimo.

– Kraujo užkrėtimas mums negresia, – užsispyręs pakartojo Dimitrijus. Tai buvo tiesa. Morojai retai sirgdavo, nebent pasigaudavo kokią retą ligą, kaip nutiko Viktorui. Jų imunitetą paveldėjo ir dampyrai, jis saugojo mus panašiai kaip Sidnę tatuiruotė. Vis tiek neketinau leisti Dimitrijui vaikščioti išsikruvinusiam.

– Eime į vonią, – griežtai pasakiau. Mano nuostabai, jis pakluso.

Sudrėkinau skudurėlį ir pradėjau švelniai šluostyti kraują. Iš pradžių Dimitrijus prieštaravo, paskui liovėsi. Vonios kambarys buvo ankštas, mudu skyrė vos keletas centimetrų. Jaučiau svaiginamą jo kūno kvapą, akys slydo veidu ir tvirtu kūnu. Širdis daužėsi krūtinėje, nors stengiausi atrodyti rami. Dimitrijus irgi buvo keistai ramus, bet kai nubraukiau ant veido užkritusius plaukus norėdama nuvalyti prikepusį kraują, jis krūptelėjo. Mano pirštams palietus jo odą, kūną tarsi elektra nukrėtė. Manau, ir jis pajuto tą patį. Dimitrijus sulaikė mano ranką.

– Gana, – kimiai tarė. – Man viskas gerai.

– Ar tikrai?

Dimitrijus nepaleido mano rankos. Stovėjome vienas priešais kitą, ore kibirkščiavo seksualinė įtampa. Žinojau, kad tarp mūsų nieko negali būti, bet vis tiek nenorėjau jo paleisti. Dieve, kaip kartais sunku elgtis atsakingai.

– Taip, – tyliai atsakė. Supratau, kad jis ant manęs nepyksta. Veikiau išsigando, kokia menka žiežirba gali įskelti ugnį. Nuo jo prisilietimo kūną užliejo šiluma, pajutau pilnatvę. – Ačiū, Roza.

Jis paleido ranką ir abu grįžom prie savo darbų. Tačiau ant savo pirštų galiukų dar kelias valandas jaučiau jo odos ir plaukų švelnumą…

Neįsivaizduoju, kodėl susapnavau šį atsitikimą. Keista, kad sapnavau, kaip rūpinuosi Dimitrijum, kai pagalbos reikėjo man pačiai. Matyt, svarbiausia, kad prisiminimas buvo susijęs su Dimitrijumi. Šalia jo visada pasijusdavau geriau, net sapnuose jis suteikdavo jėgų ir nuramindavo.

Kliedėdama ir retkarčiais atgaudama sąmonę vis išvysdavau Dimitrijaus strigojaus veidą – iltis ir raudonas akis. Dejuodama vijau tą vaizdą šalin. Kitais kartais jis būdavo visai nepanašus į Dimitrijų – virsdavo nepažįstamu morojumi tamsiais plaukais ir gudriomis akimis, jo ausyse ir ant kaklo žybčiojo auksiniai papuošalai. Tada šaukdavausi Dimitrijaus, kol vėl pamatydavau jį susirūpinusį ir kupiną švelnumo.

Atsipeikėjusi išvydau prie manęs palinkusią moterį. Dampyrę, maždaug keturiasdešimties metų. Rudos akys priminė Dimitrijų. Kai ji ant kaktos uždėjo sudrėkintą skudurėlį, supratau, kad nebesapnuoju. Skaudėjo visą kūną, gulėjau lovoje nepažįstamame kambaryje. Strigojų nė ženklo. Ar ir juos būsiu susapnavusi?

– Pasistenk nejudėti, – pasakė moteris angliškai su nežymiu rusišku akcentu. – Tu sunkiai sužeista.

Prisiminus, kas nutiko prie tvarto – strigojus ir vaiduoklių pasirodymą, – akys išsiplėtė iš siaubo. Tai buvo ne košmaras.

– Kur Sidnė? Jai viskas gerai?

– Taip. Nesijaudink.

Nežinau kodėl, bet iškart pajutau pasitikėjimą ta moterimi.

– Kur aš?

– Bajoje.

Baja, Baja… Kažkur jau buvau girdėjusi tą žodį. Ir staiga prisiminiau – kadaise jį minėjo Dimitrijus. Jis tik kartą buvo sakęs gimtojo miestelio pavadinimą. Paskui, kad ir kaip stengiausi, negalėjau jo prisiminti. Sidnė taip ir nepasakė, kur vykstame. Bet pagaliau mes čia – Dimitrijaus gimtinėje.

– Kas jūs? – paklausiau.

– Olena, – atsakė moteris. – Olena Belikova.

SEPTINTAS

PASIJUTAU LYG GAVUSI kalėdinę dovaną.

Nors netikiu nei Dievu, nei likimu, rimtai susimąsčiau. Kai praradau sąmonę, Sidnė, matyt, kažkam paskambino ir tas kažkas – rizikuodamas gyvybe – iš Bajos atvyko mūsų gelbėti. Nieko keisto, kad kliedėdama įsivaizdavau važiuojanti automobiliu – pasirodo, tai buvo ne sapnas.

O paskui per stebuklą iš visų Bajoje gyvenančių dampyrų mane priglaudė Dimitrijaus mama. Turbūt visatoje tikrai esama aukštesnių jėgų. Niekas nieko nesakė, bet netrukus sužinojau, kad Olena Belikova garsėja kaip gydytoja – tad magija čia niekuo dėta. Ji turėjo medicininį išsilavinimą, ir kiti dampyrai, netgi kai kurie morojai, kreipdavosi į ją norėdami išvengti žmonių dėmesio. Bet sutapimas buvo labai keistas, manęs neapleido nuojauta, kad kažko nežinau.

Tačiau klausimus palikau vėlesniam laikui. Dabar mano dėmesys buvo sutelktas į Belikovų namų gyventojas. Olena čia gyveno ne viena – kartu su trimis Dimitrijaus seserimis ir jų vaikais. Visų šeimos narių panašumas stulbino. Nė viena nebuvo kaip du vandens lašai panaši į Dimitrijų, bet visų veiduose mačiau jo bruožus. Tos pačios akys, ta pati šypsena, net humoro jausmas. Jų veidai užpildė tuštumą, atsivėrusią po Dimitrijaus dingimo, bet kartu kėlė skausmą. Jei kurią nors seserį matydavau tik akies krašteliu, atrodydavo, kad regiu patį Dimitrijų. Jaučiausi tarsi veidrodžių kambaryje, kuriame visą laiką šmėsčioja jo atvaizdas.

Jaudulį kėlė ir pats namas. Akivaizdžių ženklų, kad čia anksčiau gyveno Dimitrijus, nebuvo, bet nuolatos galvojau: Čia jis užaugo. Vaikščiojo šiomis grindimis, lietė šias sienas… Eidama per kambarius pirštais braukiau sienas tarsi gerdama jų energiją. Įsivaizdavau Dimitrijų ant sofos, sugrįžusį atostogų. Spėliojau, ar vaikystėje jis čiuožinėdavo nuo turėklų. Vaizdai buvo labai gyvi – tekdavo sau priminti, kad čia jis nesilankė jau daug metų.

– Taisaisi stebėtinai greitai, – kitą rytą tarė Olena. Ji patenkinta žiūrėjo, kaip keliais kąsniais prarijau lėkštę blynų. Ploni kaip popierius blyneliai buvo pertepti uogiene ir sviestu. Visada mėgau gerai užkirsti. Nusprendžiau, kad jei nečepsiu ar kitaip neapsikiaulinu valgydama, apetito nėra ko gėdytis. – Kai Eibas su Sidne tave atnešė, manėm, kad esi negyva.

– Kas toks? – paklausiau pilna burna.

Sidnė sėdėjo prie stalo kartu su visais ir kaip paprastai beveik neprisilietė prie savo maisto. Dampyrų pilnuose namuose mergina tikrai jautėsi nesmagiai, bet kai šįryt nusileidau laiptais, jos akyse išvydau palengvėjimą.

– Eibas Mazuras, – paaiškino Sidnė. Ar man tik pasirodė, ar Sidnė su Olena reikšmingai susižvelgė? – Morojus. Nežinojau, ar tu sunkiai sužeista, todėl paskambinau jam. Eibas atvyko su savo sergėtojais. Tai jis tave čia atvežė.

Sergėtojai. Daugiskaita.

– Jis kilmingas? – Mazurai nepriklausė dvylikai kilmingųjų šeimų, bet tai dar nieko nereiškė. Jau įsitikinau, kad Sidnė turi ryšių tarp galingų ir įtakingų, bet negalėjau suprasti, kodėl nepažįstamas morojus dėl manęs sukorė tokį kelią. Gal jis skolingas alchemikams?

– Ne, – trumpai atsakė Sidnė.

Susiraukiau. Nekilmingas morojus, turintis ne vieną sergėtoją? Keista. Tačiau buvo aišku, kad daugiau ji nieko nepasakys – bent jau kol kas.

Prarijau dar vieną blyną ir atsigręžiau į Oleną.

– Ačiū, kad mane priglaudėt.

Prie stalo sėdėjo ir vyriausia Dimitrijaus sesuo Karolina su mažyte dukrele ir sūnumi Pavelu. Pavelui buvo dešimt metų ir jis iškart manim susižavėjo. Kita Dimitrijaus sesuo – paauglė Viktorija – irgi buvo su mumis. Atrodė tik nedaug už mane jaunesnė. Trečioji sesuo buvo vardu Sonia – ji išėjo į darbą prieš man pabundant. Susipažinsiu vėliau.

– Ar tikrai viena pati nudėjai du strigojus? – paklausė Pavelas.

– Pavelai, – subarė Karolina. – To klausinėti nemandagu.

– Užtat įdomu, – sukikeno Viktorija. Jos ruduose plaukuose švietė auksinės sruogos, bet tamsios akys spindėjo visai kaip Dimitrijaus, ir man sugėlė širdį. Dimitrijaus čia nebuvo, bet atrodė, kad jis greta.

– Taip, – patvirtino Sidnė. – Man teko pasirūpinti kūnais. Kaip visada.

Ji nutaisė kankinės išraišką ir aš nusijuokiau.

– Šįkart bent jau palikau juos matomoje vietoje. – Staiga juokai išgaravo. – Ar žmonės ką nors pastebėjo?

– Atsikračiau kūnų niekam nespėjus pamatyti, – tarė Sidnė. – O jei kas ką ir girdėjo… Tokiose atokiose vietovėse visi žmonės prietaringi ir tiki vaiduokliais. Neturi vampyrų egzistavimo įrodymų, bet jais tiki. Jei tik jie žinotų…

Apie vaiduoklius Sidnė kalbėjo abejingai, kaip apie kasdienį dalyką. Svarsčiau, ar ji matė vakar mano iškviestas dvasias. Greičiausiai ne. Ji atbėgo pasibaigus grumtynėms, be to, tuos vaiduoklius regėdavau tik aš. Visi kiti matydavo vien strigojus.

– Vadinasi, tu puikiai kauniesi, – pasakė Karolina, glausdama mergytę prie peties. – Nors, mano manymu, tebeturėtum mokytis.

– Ką tik baigiau mokyklą, – pasakiau ir sulaukiau dar vieno tiriamo Sidnės žvilgsnio.

– Esi amerikietė, – konstatavo Olena. – Kas atvedė tave į kitą pasaulio kraštą?

– Aš… kai ko ieškau, – patylėjusi numykiau.

Jau išsigandau, kad jos paprašys paaiškinti ar palaikys kraujo kekše, bet tą akimirką atsidarė virtuvės durys ir ant slenksčio pasirodė Dimitrijaus senelė Ieva. Ji buvo įkišusi galvą jau anksčiau – klaikiai mane išgąsdino. Dimitrijus buvo sakęs, kad ji panaši į raganą – žiūrint į ją buvo nesunku tuo patikėti. Atrodė be galo sena ir tokia liesutė, kad, rodės, vėjas nupūs. Maždaug metro penkiasdešimties ūgio, plaukai žili. Tačiau labiausiai mane išgąsdino jos akys. Senutė atrodė trapi, bet tamsios, skvarbios akys, regis, kiaurai permatė tavo sielą. Net ir be Dimitrijaus paaiškinimo būčiau palaikiusi ją ragana. Ji vienintelė iš visos šeimos nekalbėjo angliškai.

Senoji atsisėdo prie stalo, Olena pašoko atnešti dar blynų. Ieva kažką sumurmėjo rusiškai ir visos nejaukiai pasimuistė. Sidnė šyptelėjo lūpų kampučiu. Žiūrėdama į mane Ieva kažką pasakė ir aš apsidairiau prašydama išversti.

– Ką? – paklausiau.

– Senelė sako, kad slepi nuo mūsų tiesą. Kuo ilgiau delsi, tuo bus blogiau, – paaiškino Viktorija. Paskui atsiprašomai pažvelgė į Sidnę. – Dar klausia, kada išvyks alchemikė.

– Kaip galėdama greičiau, – šaltai atkirto Sidnė.

– Esu čia todėl… tai ilga istorija, – apgailėtinai mėginau pasiteisinti.

Ieva pasakė dar kažką, Olena ją lyg ir sudraudė. Tada švelniai tarė man:

– Nekreipk į ją dėmesio, Rouz. Šiandien ji prastos nuotaikos. Tavo reikalas, ką čia veiki, nors, manau, Eibas norės pasišnekėti. – Ji vos vos susiraukė ir aš prisiminiau ankstesnį Sidnės ir Olenos pasikeitimą žvilgsniais. – Nepamiršk jam padėkoti. Jis labai tavimi rūpinosi.

– Ir aš norėčiau su juo susipažinti, – sumurmėjau svarstydama, kas tas įtakingas nekilmingas morojus, kuris atvežė mane čia ir privertė visus pasijusti nejaukiai. Norėdama išvengti tolesnio kamantinėjimo skubiai pakeičiau temą. – Taip pat mielai apžiūrėčiau Bają. Nesu lankiusis dampyrių gyvenvietėje.

Viktorija nušvito.

– Viską tau aprodysiu, jei jautiesi pakankamai stipri ir niekur neskubi.

Ji pamanė, kad tiesiog važiavau pro šalį. Tebūnie. Jei atvirai, nežinojau, ką daryti toliau, nes Dimitrijaus miestelyje tikriausiai nėra. Klausiamai pažvelgiau į Sidnę.

Ji tik gūžtelėjo pečiais.

– Daryk, ką nori. Aš niekur neisiu.

Šiek tiek sutrikau. Klausydama paliepimo ji atvežė mane čia, o kas toliau? Pagalvosiu apie tai paskui.

Vos baigiau valgyti, Viktorija ištempė mane pro duris, tarsi būčiau didžiausia pastarojo meto įdomybė. Per visus pusryčius Ieva nenuleido nuo manęs akių ir, nors nieko nebesakė, įtarus žvilgsnis bylojo, kad netiki nė vienu mano žodžiu. Pakviečiau drauge eiti ir Sidnę, bet ji atsisakė ir užsidarė miegamajame – matyt, skaitys apie graikų šventyklas arba skambinės pasaulio galingiesiems.

Viktorija tvirtino, kad centrą nesunkiai pasieksime pėstute. Diena buvo giedra ir šalta, švietė saulė.

– Sulaukiam nedaug svečių, – paaiškino ji. – Išskyrus morojus vyrus, bet jie čia neužsibūna.

Svarsčiau, ką ji turėjo omeny. Ar morojai čia lankosi tik dėl sekso? Užaugau manydama, kad dampyrės, kurios netampa sergėtojomis, užtraukia gėdą mums visoms. Tos, kurias mačiau „Lakštingaloje“, tikrai atitiko kraujo kekšių stereotipą, bet Dimitrijus tvirtino, kad ne visos dampyrės tokios. Susipažinusi su Belikovomis juo patikėjau.

Artinantis prie centro išsisklaidė dar vienas mitas. Iki šiol galvojau, kad kraujo kekšės gyvena bendruomenėse, atskiruose kaimuose. Baja buvo mažesnė už Sankt Peterburgą ar Omską, bet tai buvo tikrų tikriausias miestas, nė iš tolo nepanašus į nuošalų užkampį. Tipiškas miestas su parduotuvėmis ir restoranais kaip bet kurioje pasaulio vietoje. Šiuolaikinis ir paprastas, gal šiek tiek provincialus.

– Kodėl nematyti dampyrų? – garsiai susimąsčiau. Sidnė minėjo slaptą dampyrų bendruomenę, bet kol kas nepastebėjau nė vieno.

Viktorija nusišypsojo.

– Yra daugybė vietų, apie kurias nežino žmonės. – Dampyrai nepastebėti gyveno dideliuose miestuose, tačiau keista, kad jiems pavyko pasislėpti ir čia. – Dauguma mūsų gyvena ir dirba tarp žmonių. – Ji parodė vaistinę. – Dabar ten darbuojasi Sonia.

– Dabar?

– Dabar, kai laukiasi, – Viktorija užvertė akis. – Supažindinčiau, bet pastaruoju metu ji labai irzli. Tikiuosi, kūdikis greitai gims.

Ji nutilo, o aš susimąsčiau apie vietos dampyrių ir morojų santykius. Bet daugiau apie tai nešnekėjom, mūsų pokalbis buvo lengvas ir net šmaikštus. Viktoriją lengva pamėgti – po valandos atrodė, lyg būtume pažįstamos visą gyvenimą. Gal ryšys su Dimitrijum susiejo mane ir su jo šeima?

Pabudau iš svarstymų išgirdusi šaukiant Viktoriją vardu. Atsigręžusios pamatėm per gatvę mūsų link einantį simpatišką dampyrą. Auksiniai plaukai ir tamsios akys, vyresnis už Viktoriją, bet jaunesnis už mane.

Vaikinas ją draugiškai užkalbino. Ji nusišypsojo ir kažką pasakė apie mane rusiškai.

– Čia Nikolajus, – jau angliškai pristatė.

– Malonu susipažinti, – angliškai pasisveikino Nikolajus. Nužvelgė mane vertinamu žvilgsniu, kaip nuolatos darydavo vaikinai, bet kai vėl pasisuko į Viktoriją, supratau, kad mato tik ją vieną. – Turėtum atsivesti Rouz į Marinos vakarėlį. Sekmadienio vakarą. – Jis patylėjo, paskui užsikirsdamas paklausė: – Juk… tu ateisi?

Viktorija sudvejojo. Staiga suvokiau, kad ji nė nenumano apie vaikino jausmus.

– Ateisiu, bet… – ji atsigręžė į mane. – Ar dar būsi čia?

– Nežinau, – sąžiningai atsakiau. – Bet jei būsiu, tikrai ateisiu. Kas per vakarėlis?

– Marina – mokyklos draugė, – paaiškino Viktorija. – Nusprendėme kartu praleisti paskutinį laisvą vakarą.

– Prieš grįždami į mokyklą? – kvailai paklausiau. Kažkodėl nepagalvojau, kad ir čia dampyrai lanko mokyklą.

– Dabar mums Velykų atostogos, – paaiškino Nikolajus.

Buvo balandžio pabaiga ir aš nenumaniau, kada šiemet Velykos. Praradau laiko nuojautą. Jų dar nebuvo, vadinasi, jų atostogos būna prieš Velykas. Šv. Vladimiro akademijoje atostogos visada būdavo po Velykų.

– O kur jūsų mokykla?

– Reikia važiuoti tris valandas. Dar didesniam užkampy negu šis, – susiraukė Viktorija.

– Bajoje ne taip ir blogai, – paerzino Nikolajus.

– Gera tau kalbėti, greitai išvažiuosi ir pamatysi kitus kraštus.

– O tu negali? – paklausiau Viktorijos.

Ji sutriko.

– Galėčiau, bet čia taip niekas nedaro. Bent jau mūsų šeimoje. Senelė… turi griežtą nuomonę apie moterų ir vyrų vaidmenis. Nikolajus taps sergėtoju, aš liksiu su šeima.

Staiga Nikolajus pažvelgė į mane kitu žvilgsniu.

– Tu – sergėtoja?

– A… – dabar suglumau aš.

Nuo atsakymo mane išgelbėjo Viktorija.

– Ji viena pati nužudė du strigojus.

Nikolajui tai padarė įspūdį.

– Vadinasi, tu sergėtoja.

– Ne visai… Esu nužudžius ir daugiau strigojų, bet dar nedaviau priesaikos. – Atsukau jiems nugarą ir pakėliau plaukus. Be žaibo tatuiruočių, turėjau dar vieną, reiškiančią, kad dalyvavau mūšyje. Abu aiktelėjo, Nikolajus kažką pasakė rusiškai. Paleidau plaukus ir atsisukau. – Ką?

– Tu esi… – Viktorija prisimerkė ieškodama tinkamo žodžio. – Nepažadėtoji? Nežinau, kaip pasakyti angliškai.

– Nepažadėtoji? Tikriausiai… Maniau, čia visos dampyrės tokios?

– Net jei nesam sergėtojos ir neturim Pažado ženklo, turim tatuiruotes, reiškiančias, kad baigėm mokslus. O tu, nužudžiusi tiek strigojų, neturi nei mokyklos, nei sergėtojos ženklo… – Viktorija gūžtelėjo. – Tokius vadinam nepažadėtaisiais. Tai keistas reiškinys.

– Keista ir ten, iš kur atvykau, – prisipažinau. Maža to, negirdėta. Mes net neturėjom specialaus termino – taip dar niekas nebuvo pasielgęs.

– Na, nebetrukdysiu, – pasakė Nikolajus, įsimylėjusiom akim žiūrėdamas į Viktoriją. – Bet pažadėk, kad pasimatysim pas Mariną, o gal ir anksčiau.

– Gerai, – sutiko Viktorija. Jie atsisveikino rusiškai ir jis perbėgo gatvę lengvu, atletišku žingsniu, kokį per treniruotes išsiugdydavo sergėtojai. Jis man šiek tiek priminė Dimitrijų.

– Tikriausiai aš jį išgąsdinau, – pasakiau.

– Ne, tu jam patikai.

– Tikrai ne tiek, kiek tu.

Ji nustebusi kilstelėjo antakius.

– Ką?

– Tu jam patinki. Labai patinki. Negi nematai?

– Mes tik draugai.

Supratau, kad ji kalba rimtai – buvo jam visiškai abejinga. Gaila. Toks mielas ir simpatiškas vaikinas. Bet nieko nebeklausinėjau ir grįžau prie sergėtojų temos. Mane sudomino Viktorijos požiūris.

– Sakei, kad negali… bet ar pati nenorėtum tapti sergėtoja?

Viktorija dvejojo.

– Niekada apie tai negalvojau. Mokykloje mus moko kautis, bet verčiau ginsiu savo šeimą negu morojus. Tikriausiai tai skamba… – ji ieškojo tinkamo žodžio, – …šovinistiškai? Bet čia sergėtojais tampa vyrai, o moterys lieka namie. Išvyko tiktai mano brolis.

Iš netikėtumo net kluptelėjau.

– Tavo brolis? – paklausiau kiek galėdama ramesniu balsu.

– Dimitrijus. Jis už mane vyresnis, jau seniai tapo sergėtoju. Beje, dabar gyvena Jungtinėse Valstijose. Seniai jo nematėm.

Pasijutau klaikiai kalta, ir ne vien dėl savęs. Pirmiausia dėl to, kad nepasakiau tiesos Viktorijai ir jos šeimai. Be to, pasibaisėjau, kad Akademijos vadovai nesiteikė pranešti Dimitrijaus artimiesiems apie jį ištikusį likimą. Paskendusi maloniuose prisiminimuose Viktorija nepastebėjo mano nuotaikų permainos.

– Pavelas labai panašus į Dimitrijų. Parodysiu tau nuotraukas – vaikystės ir dabartines. Dimitrijus labai gražus. Kaip brolis.

Supratau, kad Dimitrijaus vaikystės nuotraukos sudaužytų man širdį. Kuo daugiau Viktorija apie jį pasakojo, tuo blogiau jaučiausi. Ji neįtarė, kas jam atsitiko, ir nors nematė keletą metų, buvo aišku, kad visa šeima pametusi dėl jo galvą. Bet ar reikia stebėtis – kas galėtų nemylėti Dimitrijaus? Užteko praleisti su jais vieną rytą – pamačiau, kokie jie artimi. O iš Dimitrijaus pasakojimų žinojau, kaip jis mylėjo savo šeimą.

– Rouz? Tau viskas gerai? – susirūpinusi paklausė Viktorija. Tikriausiai todėl, kad geras dešimt minučių nepratariau nė žodžio.

Vaikštinėjom apie valandą ir nejučia sugrįžom namo. Žiūrėdama į atvirą, draugišką Viktorijos veidą ir akis, tokias panašias į Dimitrijaus, supratau, kad prieš jį surasdama turėsiu padaryti dar kai ką. Sukaupiau ryžtą.

– Aš… turiu kai ką pasakyti jūsų šeimai.

– Gerai, – sunerimusi atsakė ji.

Olena ir Karolina triūsė virtuvėje. Tikriausiai ruošė pietus, nors visai neseniai pusryčiavom. Man patiko jų valgymo įpročiai. Svetainėje Pavelas iš lego statė sudėtingą lenktyninę trasą. Ieva sėdėjo supamojoje kėdėje ir atrodė kaip paprasčiausia senelė, mezganti kojines. Tik senelės nežiūri taip, lyg galėtų sudeginti žvilgsniu.

Olena ir Karolina kalbėjosi rusiškai, bet pamačiusios mane perėjo prie anglų.

– Grįžot anksčiau, nei tikėjomės.

– Buvom mieste, – paaiškino Viktorija. – Rouz nori kažką pasakyti. Mums visiems.

Olena sunerimusi pažvelgė į dukterį.

– Kas atsitiko?

Į mane susmigusios Belikovų akys privertė širdį plakti greičiau. Kaip joms pasakyti? Kaip paaiškinti tai, apie ką kelias savaites negalėjau kalbėti? Nenorėjau nė pagalvoti, ką joms – ir man – teks išgyventi. Kai atskubėjo Ieva, pasijutau dar blogiau. Matyt, ji suprato, kad reikalas rimtas.

– Gal atsisėskim? – pasiūliau.

Pavelas liko svetainėje ir man šiek tiek palengvėjo. Tikrai nebūčiau sugebėjusi to pasakyti girdint vaikui – ypač tokiam panašiam į Dimitrijų.

– Rouz, kas atsitiko? – paklausė Olena. Ji buvo tokia miela ir… motiniška, kad vos neapsiverkiau. Pykdavau ant mamos, liūdėdavau, kad jos nėra šalia, visada lygindavau su įsivaizduojama tobula mama. Staiga supratau, kad Dimitrijaus mama kaip tik tokia. Ne mažiau sunerimusios Dimitrijaus seserys žvelgė į mane kaip į seną pažįstamą. Nuo jų draugiškumo ir rūpesčio suspaudė širdį, ašaros graužė akis, o juk susipažinome tik rytą. Ievos išraiška buvo keista – tarsi ji to ir būtų tikėjusis.

– Tiesą sakant, į Bają atvykau pas jus.

Tai buvo ne visai tiesa. Atvykau ieškoti Dimitrijaus. Neketinau ieškoti jo šeimos, bet dabar džiaugiausi radusi.

– Viktorija pasakojo apie Dimitrijų. – Išgirdus sūnaus vardą, Olenos veidas nušvito. – Aš jį pažinojau… pažįstu. Akademijoje jis buvo sergėtojas ir mano mokytojas.

Karolinos ir Viktorijos veidai nušvito.

– Kaip jis laikosi? – paklausė Karolina. – Šimtą metų jo nematėm. Gal žinai, kada mus aplankys?

Nežinojau, ką atsakyti, todėl pasakojau toliau. Matant tiek mylinčių akių ryžtas išgaravo. Girdėjau savo balsą, bet atrodė, kad kalba kitas žmogus, o aš stebiu viską iš šalies.

– Prieš mėnesį mūsų Akademiją užpuolė strigojai… daugybė strigojų… Žuvo daug morojų ir dampyrų.

Olena kažką šūktelėjo rusiškai. Viktorija paklausė:

– Šv. Vladimiro akademiją?

Nustebusi nutilau.

– Jūs apie tai girdėjot?

– Visi girdėjo, – atsakė Karolina. – Žinom, kas atsitiko. Tai tu ten mokeisi? Ar buvai Akademijoje ir tą naktį?

Linktelėjau.

– Tai štai kodėl turi tiek tatuiruočių, – susiprato Viktorija.

– Ar Dimitrijus Akademijoje? – paklausė Olena. – Negavom iš jo jokių žinių.

– A… – žodžiai įstrigo gerklėje, man trūko oro. – Taip, buvau ten per užpuolimą. Dimitrijus irgi. Jis buvo vienas lyderių… narsiai kovėsi…

Olena aiktelėjo ir kažką sumurmėjo rusiškai. Supratau žodį „Dieve“. Karolina sėdėjo suakmenėjusi, bet Viktorija palinko į priekį. Ji akimis, tokiomis panašiomis į brolio, ragino pasakyti tiesą, kad ir kokia baisi ji būtų.

– Kas atsitiko Dimitrijui?

Žvelgiau į jų veidus, į jų akis. Kitame kambario gale pamačiau lentyną, pilną knygų odiniais viršeliais, jų nugarėlėse buvo auksu įspausti pavadinimai. Nereikšminga smulkmena, bet staiga prisiminiau Dimitrijaus žodžius. Mano mama kolekcionuoja senus nuotykių romanus. Nuostabūs viršeliai, man jie labai patinka. Jei prižadėdavau elgtis atsargiai, ji kartais leisdavo juos paskaityti. Įsivaizdavau mažą Dimitrijų, sėdintį priešais lentyną ir atsargiai sklaidantį lapus. Ar iš čia kilo meilė vesternams?

Staiga suėmė baimė, kad neišdrįsiu pasakyti joms tiesos. Mane užvaldė jausmai, užplūdo prisiminimai, negalėjau prisiversti pasakoti apie mūšį.

Dirstelėjau į Ievą. Jos keistas, kiaurai veriantis žvilgsnis mane tarsi pažadino. Turiu viską iškloti.

– Dimitrijus narsiai kovėsi mūšyje ir dalyvavo gelbėjimo misijoje, vaduojant mūsiškius iš strigojų. Jis buvo labai drąsus ir…

Nutilau – mano skruostais riedėjo ašaros. Prisiminiau tą klaikią akimirką urve, kai Dimitrijui iki laisvės buvo likę keli žingsniai ir jį užpuolė strigojus. Nuvijau tą mintį šalin ir giliai įkvėpiau. Reikia viską baigti. Bent tiek esu skolinga šiai šeimai.

Jei tik būtų galima tai pasakyti kaip nors švelniau.

– Vienas strigojų… pasirodė esąs stipresnis už Dimitrijų.

Karolina įsikniaubė motinai į petį, Olena nė nemėgino slėpti ašarų. Viktorija neverkė, ji tramdė jausmus visai kaip brolis.

– Dimitrijus negyvas, – tarė ji.

Tai buvo teiginys, ne klausimas, bet ji laukė, kad patvirtinčiau jos žodžius. Ar aš kažkaip išsidaviau, kad tai dar ne istorijos pabaiga? O gal jai tiesiog reikėjo patvirtinimo? Trumpai svarsčiau, gal pasakyti joms, kad Dimitrijus negyvas? Taip būtų padarę Akademijos vadovai ir sergėtojai. Joms būtų lengviau. Bet negalėjau meluoti, net jei tas melas paguostų. Dimitrijus būtų norėjęs žinoti visą tiesą, jo šeima irgi.

– Ne, – atsakiau ir akimirką visų veiduose nušvito viltis. Kiti mano žodžiai ją atėmė. – Dimitrijus virto strigojum.

AŠTUNTAS

MOTERYS REAGAVO SKIRTINGAI. Vienos verkė, kitos nepratarė nė žodžio. Viktorija su Ieva sėdėjo akmeniniais veidais, jos slėpė jausmus visai kaip Dimitrijus. Tokia reakcija mane slėgė lygiai taip pat kaip ašaros – pernelyg priminė jį. Jautriausiai sureagavo nėščioji Sonia – ji grįžo namo iškart, kai tik išgirdo apie brolio žūtį. Verkdama nubėgo į savo kambarį ir daugiau nesirodė.

Netrukus Ieva su Olena suskato veikti. Jos pasitarė tarpusavy rusiškai, ėmė kažkam skambinti, o Viktorija buvo išsiųsta su pavedimu. Manęs niekam nereikėjo, todėl klaidžiojau po namus ir stengiausi nesipainioti po kojomis.

Atsistojau priešais knygų lentyną, kurią pastebėjau anksčiau, ir ranka braukiau per nugarėles. Pavadinimai buvo rusiški, bet man tai nerūpėjo. Liesdama įsivaizdavau, kaip jas kadaise lietė Dimitrijus, jaučiausi esanti šiek tiek arčiau jo.

– Ieškai lengvo skaitymo? – paklausė Sidnė. Kai pranešiau baisią žinią, jos nebuvo kambaryje, bet dabar jau viską žinojo.

– Labai lengvo, nes nesuprantu rusiškai, – atsakiau. Mostelėjau ranka į zujančius šeimynykščius. – Kas čia dedasi?

– Jos ruošiasi Dimitrijaus laidotuvėms, – paaiškino Sidnė. – Tiksliau, šermenims.

– Bet juk jis nemirė, – susiraukiau.

– Ša, – ji išsigandusi apsidairė, ar mūsų niekas neišgirdo. – Nekalbėk šitaip.

– Bet tai tiesa, – sušnypščiau.

Sidnė papurtė galvą.

– Tik ne joms. Čia, mažuose miesteliuose, nėra tarpinės būsenos. Esi arba gyvas, arba miręs. Jos niekada nepripažins, kad Dimitrijus tapo… vienu iš tų, – Sidnei nepavyko nuslėpti pasišlykštėjimo. – Joms jis mirė. Moterys gedės, paskui gyvens toliau. Tau reikėtų padaryti tą patį. – Tiesmuka pastaba manęs neįžeidė – tokia jau ta Sidnė.

Deja, aš pripažinau tarpinę būseną ir negalėjau gyventi toliau. Bent kol kas.

– Rouz… – patylėjusi prabilo Sidnė. Ji vengė mano žvilgsnio. – Užjaučiu.

– Dėl Dimitrijaus?

– Taip. Nežinojau, kas nutiko. Elgiausi su tavim ne itin maloniai. Neapsimetinėsiu, kad jaukiai jaučiuosi šalia tokių kaip tu, bet jūs irgi… na, ne žmonės, bet… irgi turit jausmus, išgyvenat meilę ir netekties skausmą. Iki šiol nieko apie tave nežinojau, todėl taip ir elgiausi. Atleisk. Atsiprašau, kad taip blogai apie tave galvojau.

Iš pradžių pamaniau – atsiprašo dėl to, kad prilygino mane strigojams, bet paskui susiprotėjau. Sidnė manė, kad važiuoju čia norėdama tapti kraujo kekše, o dabar nusprendė, kad sukoriau tokį kelią trokšdama pranešti liūdną žinią Dimitrijaus šeimai. Nesivarginau ir nieko daugiau neaiškinau.

– Ačiū, bet tu nekalta. Tavimi dėta… Tikriausiai būčiau elgusis taip pat.

– Ne, – paprieštaravo ji. – Nebūtum. Tu visada maloni su kitais.

Pažvelgiau į Sidnę netikėdama savo ausimis.

– Gal šias kelias dienas praleidai su kita mergina? Akademijoje manęs tikrai nepavadintų malonia. Gerai žinau, kaip šlykščiai kartais elgiuosi.

Sidnė nusišypsojo.

– Kartais. Bet kai reikia, randi tinkamų žodžių. Pranešti tokią žinią labai sunku… O tu sugebi išlikti mandagi ir perduoti nemalonią naujieną kuo taktiškiau.

Baisiausiai nustebau. Štai kokia jai pasirodžiau? Pati save laikiau greit užsiplieskiančia kale, todėl apsvarsčiau savo elgesį per pastarąsias keletą dienų. Su Sidne dažnai ginčydavausi, bet su kitais, tenka pripažinti, elgiausi gana draugiškai.

– Ačiū, – padėkojau nežinodama ką daugiau pasakyti.

– Ar jau mateisi su Eibu? Kai buvot išėjusios pasivaikščioti?

– Ne. – Savo paslaptingąjį gelbėtoją buvau visai pamiršusi. – O turėjau?

– Tiesiog pamaniau, kad jis tave susirado.

– Kas jis toks? Kodėl atvežė mus čia, kai pasakei, kad esu sužeista?

Sidnė nutilo – pamaniau, kad vyresnieji alchemikai uždraudė ką nors man pasakoti. Galiausiai išgąstingai apsidairiusi ji išbėrė:

– Eibas nėra kilmingas, bet labai įtakingas. Jis net ne rusas, tik dažnai čia lankosi verslo reikalais – tiek legaliais, tiek ne. Pažįsta visus įtakingus morojus, dažnai atrodo, kad kontroliuoja ir alchemikus. Žinau, kad jis susijęs su mums daromomis tatuiruotėmis, tačiau užsiima ir kitokia veikla. Už nugaros vadinamas Žalčiu.

– Kaip kaip?

Matydama mano sutrikimą Sidnė nusišypsojo.

– Tai kaip ir gyvatė, bet ne visai. – Ji prisimerkė ieškodama paaiškinimo. – Žaltys minimas legendose. Tai milžiniška gyvatė, su kuria tenka stoti į dvikovą. Pasakojama apie burtininkus, kurių gyslomis tekėjo žalčio kraujas. Be abejo, girdėjai ir apie rojaus sodo žaltį, sugundžiusį Ievą.

Suvirpėjau. Skambėjo gana šiurpiai, bet situacija tapo aiškesnė. Alchemikai palaiko ryšius su įtakingais asmenimis, o Eibas – tikrai įtakingas.

– Ar Eibas tau liepė lydėti mane į Bają?

Sidnė kurį laiką dvejojo, paskui linktelėjo.

– Taip. Tą vakarą atvykusi į Sankt Peterburgą sužinojau, kad paskelbta tavo paieška. Eibas per alchemikus davė nurodymus būti su tavim, kol pasitiks mus Bajoje. Matyt, ieško tavęs kažkieno pavedimu.

Suakmenėjau. Mano baimės pasitvirtino – tikrai esu ieškoma. Bet kieno? Jei paieškas būtų pradėjusi Lisa, būčiau sužinojusi tai lankydamasi jos mintyse. Ir ne Adrianas – jis nė nenumanė, kur esu. Be to, gerbė mano apsisprendimą išvykti.

Tai kas manęs ieško? Ir kodėl? Kaip suprantu, Eibas labai įtakingas – apie šešėlinį verslą nė nekalbu – vadinasi, gali būti susijęs su karaliene ir kitais svarbiais asmenimis. Ar jam liepta mane surasti ir sugrąžinti į Akademiją? O gal – turint omeny, kaip manęs nekenčia karalienė, – pavesta pasirūpinti, kad visai negrįžčiau? Gal turiu reikalą su samdomu žudiku? Sidnės jausmai buvo prieštaringi – pagarba, susipynusi su baime.

– O jei aš nenoriu su juo susitikti?

– Nemanau, kad jis norėtų tave nuskriausti. Jei būtų norėjęs, jau būtų įgyvendinęs savo kėslus. Bet būk atsargi. Eibas nuolatos žaidžia kelis žaidimus iš karto, žino daugiau paslapčių negu patys alchemikai.

– Vadinasi, tu juo nepasitiki?

Nueidama Sidnė liūdnai nusišypsojo.

– Nepasitikiu nė vienu iš jūsų.

Išėjau į lauką, troškau atsidurti toliau nuo namuose tvyrančio skausmo ir sumaišties. Atsisėdau ant laiptelių ir žiūrėjau į kieme žaidžiantį Pavelą. Jis statė tvirtovę žaisliniams kareivėliams. Berniukas jautė šeimą prislėgusį sielvartą, bet jam dar buvo sunku suprasti dėdės, kurį buvo matęs vos kelis kartus, netektį. Ta naujiena jam buvo ne tokia svarbi kaip mums.

Neturėdama ką veikti, nusprendžiau aplankyti Lisą. Buvo smalsu, kaip jai sekasi su Eivere Lazar.

Nors Lisos ketinimai buvo kuo geriausi, pakvietusi Eiverę papietauti ji šiek tiek nerimavo, kaip merginą priims kiti. Todėl buvo maloniai nustebinta, kad Eiverė iškart pritapo prie jų kompanijos ir sužavėjo ir Adrianą, ir Kristianą. Tiesa, Adrianas susižavėdavo kiekviena simpatiška mergina, tačiau Kristianas buvo išties kietas riešutėlis. Tačiau Eiverė patiko net jam – tikriausiai todėl, kad vis erzino Adrianą. Kiekvienas, pasišaipęs iš Adriano, įgydavo Kristiano palankumą.

– Paaiškink štai ką, – paprašė Eiverė vyniodama apie šakutę spagetį. – Kodėl grįžai į Akademiją? Nori pakeisti karčią mokyklinę patirtį?

– Nėra ką keisti, – išdidžiai atkirto Adrianas. – Akademijoje buvau garbinamas ir dievinamas. Beje, tai neturėtų nieko stebinti.

Tai išgirdęs Kristianas kone paspringo.

– Matyt, po Akademijos baigimo gyvenimas ėmė ristis į bedugnę, todėl nusprendei susigrąžinti šlovės dienas?

– Tikrai ne. Aš kaip išlaikytas vynas – su amžiumi tampu tik geresnis. Manęs laukia nuostabi ateitis.

– Žiūrėk, nesugižk, – atkirto Eiverė, neįtikinta Adriano šypsenos. – Man čia klaikiai nuobodu, nors pusę dienos padedu tėvui tvarkyti reikalus.

– Adrianas didžiąją dienos dalį pramiega, – įsiterpė Lisa, mėgindama nuslėpti šypseną. – Jam nereikia sukti galvos, kuo užsiimti.

– Nemažą laiko dalį skiriu tau – padedu perprasti dvasios elemento paslaptis, – priminė Adrianas.

Susidomėjusi Eiverė palinko į priekį.

– Vadinasi, tai tiesa? Turi gydomųjų galių?

Lisa delsė atsakyti – niekaip negalėjo apsiprasti, kad visi viešai aptarinėja jos galias.

– Ne tik gydomųjų. Mes vis dar jas tyrinėjame.

Kur kas šnekesnis buvo Adrianas – tikriausiai norėdamas padaryti Eiverei įspūdį, jis išklojo apie kitas dvasios elemento savybes – auras ir įtaigą.

– Be to, galiu lankyti žmones jų sapnuose, – užbaigė jis.

Kristianas nutildė jį rankos mostu.

– Gana. Nujaučiu, tuoj pridursi, kad visos Akademijos merginos tave sapnuoja, o aš ką tik pavalgiau.

– Neketinau aiškinti to, kas savaime suprantama, – atkirto Adrianas, bet, atrodė, gailisi, kad ne jis suskėlė tokį sąmojį.

Nejučia nusišypsojau. Viešumoje Adrianas apsimesdavo tuščiu ir arogantišku, bet mano sapnuose visada būdavo rimtas ir susirūpinęs. Jis buvo kur kas dvasingesnė asmenybė, negu visi manė.

Eiverė atrodė pritrenkta.

– O aš buvau tikra, kad šaunu valdyti oro elementą. Matyt, klydau.

Tariant tuos žodžius jai į veidą padvelkė lengvas vėjelis ir pakedeno plaukus – visai kaip per bikinio reklamą. Ji akinamai nusišypsojo. Trūko tik fotografo.

Nuaidėjo skambutis. Kristianas prisiminė, kad klasėje paliko namų darbus, ir išskubėjo jų pasiimti, žinoma, prieš tai pabučiavo Lisą.

Palyginti greitai dingo ir Adrianas.

– Mokytojos pradės gašliai į mane spoksoti, jei pasiliksiu prasidėjus pamokoms. – Jis grakščiai nusilenkė Lisai su Eivere. – Iki pasimatymo, merginos.

Eiverė, kuriai į mokytojų reakciją buvo nusišvilpt, nusprendė palydėti Lisą iki klasės. Mergina buvo susimąsčiusi.

– Tai judu su Kristianu iš tiesų draugaujat?

Rado ko paklausti. Jei Eiverė būtų mačiusi bent pusę to, ką matydavau aš, patekusi į Lisos mintis, toks klausimas nekiltų.

Lisa nusijuokė.

– Taip, o ką?

Eiverės dvejonės pakurstė Lisos smalsumą.

– Na, girdėjau, kad draugauji su Adrianu.

Lisa net stabtelėjo.

– Iš kur ištraukei?

– Girdėjau kalbant rūmuose. Karalienė sakė, kad labai džiaugiasi, jog judu pora ir nuolatos būnate drauge.

Lisa susiraukė.

– Tik todėl, kad kaskart, kai esu kviečiama į rūmus, Adrianas vyksta kartu, o paskui karalienė abiem skiria tuos pačius pavedimus. Aš tikrai to nenoriu. Nesuprask klaidingai, aš jo nevengiu, tiesiog Tatjana pasistengia, kad visur dalyvautume sykiu.

– Bet tu patinki karalienei. Ji visą laiką šneka, kokia puiki ateitis tavęs laukia, kaip ji tavim didžiuojasi.

– Karalienė didžiuojasi manim manipuliuodama. Jei galėčiau, kojos į rūmus nekelčiau. Ji arba dedasi nežinanti, kad draugauju su Kristianu, arba įžeidinėja jį kiekviena pasitaikiusia proga.

Karalienė Tatjana, kaip ir dauguma morojų, negalėjo susitaikyti su mintimi, kad Kristiano tėvai savo noru tapo strigojais.

– Atleisk, – atsiprašė Eiverė. – Nenorėjau liesti skaudžios temos. Tiesiog norėjau išsiaiškinti, ar Adrianas laisvas.

Bet Lisa pyko ne ant Eiverės – jos neapykanta buvo nukreipta į karalienę, įsitikinusią, kad visi turi šokti pagal jos dūdelę. Morojų pasaulį nuo seniausių laikų valdė karalius arba karalienė – kartais Lisai atrodydavo, kad atėjo laikas permainoms, kad tiek kilmingiesiems, tiek nekilmingiems morojams turi galioti vienodi įstatymai. Net ir dampyrams.

Kuo daugiau Lisa apie tai galvojo, tuo labiau niršo – tokie jausmai buvo labiau būdingi man negu jai. Kartais jai norėjosi rėkti, prieiti prie Tatjanos ir išrėžti, kad susitarimas nutraukiamas – joks koledžas nevertas tokios aukos. Gal net pasakys Tatjanai, kad atėjo laikas revoliucijai, metas apversti morojų pasaulį aukštyn kojom…

Lisa sumirksėjo iš nuostabos pajutusi, kad virpa. Iš kur tas pyktis? Tiesa, karalienės žodžiai ją suerzino, bet šitaip įsiusti… Tokių pykčio priepuolių nebuvo nuo tada, kai Lisa pradėjo valdyti dvasios elementą. Giliai įkvėpusi pamėgino nusiraminti, kad Eiverė nieko nepastebėtų.

– Nemėgstu, kai apie mane šneka, ir tiek, – galiausiai pratarė Lisa.

Tačiau Eiverei, regis, tai praslydo pro akis.

– Jei tau palengvės, taip galvoja ne visi. Susipažinau su viena mergina – regis, Mija? Taip, Mija. Nekilminga. – Paniekinamas Eiverės tonas bylojo, kad ji laikėsi daugumos kilmingųjų požiūrio į prasčiokus. – Ji tik nusikvatojo iš minties, kad judu su Adrianu pora. Pasakė, kad tai juokinga.

Lisa nusišypsojo. Kadaise Mija buvo didžiausia Lisos priešė ir tikra kalė. Tačiau strigojams nužudžius jos mamą Mija ryžtingai stojo į kovą – mudviem su Lisa tai kėlė susižavėjimą. Dabar Mija su tėvu gyveno rūmuose ir paslapčia mokėsi kautis, tikėjosi kada nors dalyvauti mūšyje.

– Ten Saimonas, – staiga pasakė Eiverė. – Turiu eiti.

Lisa pažvelgė į griežtąjį Eiverės sergėtoją. Saimonas atrodė ne toks niūrus kaip Eiverės brolis Ridas, bet toks pat šaltas ir atšiaurus kaip tada, kai Lisa jį matė pirmąkart. Tačiau Eiverė, regis, neblogai su juo sutarė.

– Ką gi, pasimatysim vėliau, – atsisveikino Lisa.

– Iki.

Eiverė jau norėjo eiti, bet Lisa ją sulaikė.

– Eivere?

– Ką?

– Adrianas laisvas.

Eiverė tik nusišypsojo ir nuskubėjo pas Saimoną.

Tuo metu Bajoje į Belikovų namus pradėjo rinktis draugai ir kaimynai. Dauguma atsinešė maisto. Pirmąkart gavau žvilgtelėti į vietos dampyrų bendruomenę, nors ji man nepasirodė tokia paslaptinga, kaip pasakojo Sidnė. Virtuvė virto valgomuoju, visi stalviršiai buvo nukrauti patiekalais. Kai kurie atrodė pažįstami, be to, buvo daugybė saldumynų – riešutinių sausainių ir pyragėlių su kremu. Kvepėjo kaip ką tik iškepti. Buvo ir nematytų patiekalų, tačiau buvau praradusi apetitą. O dubenėlį su kopūstais stengiausi aplenkti iš tolo.

Pirmiausia susirinkusieji išėjo į kiemą ir sustojo pusračiu. Tik čia tilpo tiek žmonių. Priešais juos išvydau žmonių šventiką. Šiek tiek nustebau, nors tarp žmonių gyvenantys dampyrai lankydavo bažnyčias. Paprastai žmonės neskirdavo dampyrų nuo saviškių, tad ir šventikas tikriausiai buvo įsitikinęs, kad laiko normalias pamaldas. Dalyvavo ir keletas miestelyje viešėjusių morojų, net jie nerodydami ilčių galėjo būti palaikyti – kad ir labai išblyškusiais – žmonėmis. Jei žmogus nesitiki pamatyti vampyro, tai jo nepastebi net stovinčio šalia.

Visi tylėjo. Vakaruose leidosi saulė, raudonai nudažydama dangų, nuo mūsų tįso ilgi šešėliai. Šventikas laikė pamaldas rusiškai, tamsėjančiame kieme jo balsas skambėjo nežemiškai.

Nebuvau dalyvavusi rusiškose pamaldose, bet jos nelabai skyrėsi nuo angliškų. Susirinkusieji retkarčiais persižegnodavo. Kadangi nieko nesupratau, tiesiog žiūrėjau ir klausiausi liūdno šventiko balso. Mano širdyje siautė jausmų audra, iš paskutiniųjų stengiausi juos suvaldyti, neleisti išsiveržti. Pamaldoms pasibaigus išsisklaidė keista visus slėgusi įtampa. Dampyrai pradėjo reikšti užuojautą Belikovoms, spaudė rankas šventikui. Jis netrukus išėjo.

Atėjo metas valgyti. Susirinkusieji prisikrovė lėkštes ir susėdo, kas kur rado vietos – ir name, ir kieme. Niekas iš atėjusiųjų manęs nepažinojo, o Belikovų moterys buvo per daug užsiėmusios, kad kreiptų į mane dėmesį. Jos rūpinosi kitais svečiais. Beveik visą laiką su manim buvo Sidnė, ir nors šnekėjomės apie nereikšmingus dalykus, jos artumas guodė. Mudvi susėdome ant grindų svetainėje ir atsišliejome į sieną šalia knygų lentynos. Sidnė kaip visada knebinėjo maistą ir aš nejučiomis nusišypsojau. Pažįstamas įprotis veikė raminamai.

Gedulingiems pietums pasibaigus dampyrai toliau šnekučiavosi. Nieko nesupratau, bet nuolatos girdėjau minint Dimitrijaus vardą. Kalba priminė nesuprantamą šnypštimą, panašų skleisdavo mane apsupę vaiduokliai. Pajutau, kaip ima trūkti oro. Dimitrijaus vardas slėgė širdį kaip akmuo. Dimitrijus, Dimitrijus, Dimitrijus. Nebegalėjau ilgiau tverti. Sidnė trumpam atsiprašė ir aš išėjau į lauką įkvėpti gryno oro. Kieme buvo sukurtas laužas, bet ir čia buvo kalbama apie Dimitrijų, todėl nuėjau šalin.

Pasukau į gatvę neketindama eiti toli. Vakaras buvo šiltas ir giedras, tamsiame danguje spindėjo mėnulis ir žvaigždės. Likusi viena daviau valią jausmams – netrukus skruostais jau ritosi ašaros. Praėjusi keletą namų atsisėdau ant šaligatvio krašto, džiaugdamasi tyla. Tačiau džiaugiausi neilgai – aštri klausa netrukus pagavo balsus, sklindančius iš Belikovų namų. Staiga priešais mane išniro trys figūros. Vienas morojus ir du dampyrai. Pamiršusi mandagumą sėdėjau ant šaligatvio ir žvelgiau į tamsias morojaus akis. Pamaldose jo nepastebėjau, bet veidas buvo kažkur matytas. Kreivai šyptelėjau.

– Spėju, Eibas Mazuras?

DEVINTAS

– MANIAU, SUSAPNAVAU TAVE.

Jis stovėjo priešais, sergėtojai stypsojo iš abiejų pusių, tarsi saugotų nuo užpuolimo. Tai Eibo veidą regėjau kartkartėmis atgaudama sąmonę po grumtynių su strigojais. Jis buvo maždaug Olenos metų. Juodų plaukų, su ožio barzdele ir morojams nebūdingos tamsios odos. Sąlyginai tamsios – taip atrodytų išblyškęs ar sergantis tamsaus gymio žmogus. Odos pigmentą nustelbė morojiškas blyškumas. Labiausiai stebino drabužiai. Eibas vilkėjo ilgą, tamsų, akį rėžiantį brangų paltą, ryšėjo raudoną kašmyro šaliką. Ant kaklo aukso grandinė, ausyse – žiedo formos auskarai. Iš pirmo žvilgsnio jis man priminė piratą ar sutenerį, bet po akimirkos apsigalvojau. Veikiausiai Eibas iš tų tipų, kurie, norėdami pasiekti savo tikslą, trupina kelių girneles.

– Sakai, susapnavai? – Jo veide šmėstelėjo blanki šypsena. – To dar nesu girdėjęs. – Paskui pagalvojo. – Nors ne. Kartais pasirodau kitų košmaruose.

Jis buvo nei amerikietis, nei rusas – neatpažinau akcento.

Ko siekia Eibas girdamasis savo reputacija? Padaryti įspūdį? Įbauginti? Sidnė jo nebijojo, nors kalbėjo gana atsargiai.

– Spėju, jau žinai, kas aš tokia, – atrėžiau. – Todėl klausiu: ką čia veiki?

– Ne, – jo veidas sugriežtėjo. – Klausti reikėtų, ką čia veiki tu?

Stengdamasi neprarasti šaltakraujiškumo mostelėjau Belikovų namų pusėn.

– Atvykau į laidotuves.

– Į Rusiją atvykai ne dėl to.

– Į Rusiją atvykau pranešti Belikovoms apie Dimitrijaus mirtį, nes niekas kitas, kaip matau, nesiteikė to padaryti. – Patogus pasiaiškinimas, bet nuo tiriančio Eibo žvilgsnio nugara perbėgo šiurpas, visai kaip tada, kai mane nužvelgė Ieva. Kaip ir ta nukvaišus senutė, jis manim nepatikėjo, staiga Eibas pasirodė velniškai grėsmingas.

Jis papurtė galvą, šypsena pradingo.

– Atvykai čia ne dėl to. Nemeluok man, mergaite.

Nejučia sugniaužiau kumščius.

– O tu manęs netardyk, seni. Verčiau papasakok, kodėl rizikavai naktį važiuoti tuo keliu, kad atgabentum mudvi su Sidne į Bają.

Išgirdę žodį „senis“ sergėtojai įsitempė, bet pats Eibas, mano nuostabai, nusišypsojo. Tiesa, šypsojosi tik jo lūpos, bet ne akys.

– Gal norėjau jums padėti?

– Iš to, ką girdėjau, nepanašu. Privertei Sidnę mane lydėti.

– Nejaugi? – Jis klausiamai kilstelėjo antakį. – Čia ji tau taip pasakė? Hmm… Negražiai padarė. Sidnės valdžiai tai nepatiks. Labai nepatiks.

Prakeikimas. Leptelėjau nepagalvojusi. Nenorėjau, kad Sidnė per mane turėtų nemalonumų. Jei Eibas iš tiesų morojų krikštatėvis… Kaip ten jį vadina? Žalčiu? Neabejojau, kad lieps alchemikams paversti jos gyvenimą pragaru.

– Informaciją išgavau iš Sidnės jėga, – pamelavau. – Pagrasinau traukinyje. Beje, buvo nesunku. Ji ir taip mirtinai manęs bijo.

– Žinau. Jie bijo mūsų visų ir nuo seno slapstosi už savo kryžių nepaisydami galių, kurias suteikia tatuiruotės. Iš esmės alchemikai įgyja tokių pat galių kaip ir dampyrai, tik negali daugintis.

Kalbėdamas Eibas žiūrėjo į žvaigždes kaip koks filosofas, tyrinėjantis visatos paslaptis. Nežinau kodėl, bet mane tai supykdė. Jis čia tuščiai svaičioja, nors mano atžvilgiu aiškiai rezga kažkokius planus. O man tai visai nepatinka, juolab nežinau, kokie tie planai.

– Esu tikra, kad visą vakarą galėtum kalbėti apie savo įtaką alchemikams, – pertraukiau. – Bet noriu žinoti, kam tau prireikė manęs.

– Niekam, – atsakė jis visai paprastai.

– Niekam? Tiek vargai, kad mane lydėtų Sidnė, atsekei mane čia – dėl nieko?

Eibas nuleido akis, jos pavojingai blykstelėjo.

– Manęs tu nedomini. Ieškojau paprašytas kitų.

Sustingau. Pasitvirtino didžiausia baimė – paskelbta mano paieška. Bet kas ją paskelbė? Lisa? Adrianas? Tatjana? Prisiminusi karalienę krūptelėjau. Lisa su Adrianu manęs būtų ieškoję iš susirūpinimo, bet Tatjana… Tatjana bijo, kad nepabėgčiau su Adrianu. Todėl jei liepė mane surasti, tai tik tam, kad daugiau nesipainiočiau jai po kojų. O Eibas, manau, gali lengvai pradanginti žmones.

– Ir ko tie „kiti“ nori? Kad grįžčiau namo? – paklausiau mėgindama vaidinti pasipiktinusią. – Manai, imsi ir partempsi mane atgal į Valstijas?

Eibas paslaptingai nusišypsojo.

– O kaip pati galvoji? Ar galėčiau tave partempti?

– Ne, – atšoviau nepagalvojusi. – Tavo sergėtojai – galbūt, bet tik ne tu.

Eibas garsiai nusikvatojo.

– O tu tikrai tokia pasiutus, kaip pasakojama. – Nuostabu. Jis tikriausiai turi mano bylą. Greičiausiai net žino, ką mėgstu pusryčiams. – Susitarkim. Tu pasakysi, ką čia veiki, aš pasakysiu, kodėl esu čia.

– Jau sakiau.

Eibas tuoj pat liovėsi juokęsis. Jis žengė žingsnį artyn, abu sergėtojai akylai jį stebėjo.

– O aš tau sakiau, kad nemeluotum. Čia atvykai ne šiaip sau, noriu žinoti priežastį.

– Rouz, gal gali ateiti?

Iš Belikovų namo atskriejo Viktorijos balsas. Atsigręžusi pamačiau ją stovinčią tarpduryje. Staiga panorau atsidurti kuo toliau nuo Eibo. Jo velniškam veide slypėjo grėsmė, nebenorėjau kalbėtis su juo nė minutės. Pašokau ant kojų baimindamasi, kad sergėtojai pastos man kelią. Jie stovėjo kaip įkasti, bet nenuleido nuo manęs akių. Eibo veide vėl pasirodė kreiva šypsenėlė.

– Atleisk, nebegaliu plepėti, – tariau.

– Nieko tokio, – maloningai nusileido jis. – Dar rasim laiko.

– Nemanau, – atkirtau, bet Eibas tik nusijuokė.

Greitai nubėgau į Belikovų namą – tik užtrenkusi duris pasijutau saugi.

– Jis man visai nepatinka.

– Eibas? – paklausė Viktorija. – Maniau, jis tavo draugas?

– Tikrai ne. Kas jis, koks nors gangsteris?

– Tikriausiai, – abejingai atsakė mergina. – Beje, čia esi tik jo dėka.

– Žinau, jis mus čia atvežė.

Viktorija papurtė galvą.

– Turiu omeny mūsų namus. Kliedėdama vis kartojai mūsų pavardę. Eibas nusprendė, kad mus pažįsti, todėl ir atvežė čia.

Išsigandau. Sapnavau Dimitrijų, todėl nieko keisto, kad kliedėdama kartojau jo pavardę. Bet tikrai nesitikėjau, kad Eibas mane čia atvežė dėl to – maniau, norėjo, kad apžiūrėtų daktarė Olena. Kiti Viktorijos žodžiai tiesiog pritrenkė.

– Sužinojęs, kad tavęs nepažįstam, ketino išsivežti, bet senelė neleido. Ji susapnavo, kad mus aplankysi.

– Ką?

Keistoji Ieva, kuri manęs nekenčia?

– Ieva mane susapnavo?

Viktorija linktelėjo.

– Ji turi dovaną. Ar tikrai nepažįsti Eibo? Jis pernelyg svarbus, kad rodytųsi čia be priežasties.

Nespėjus atsakyti prie mūsų priėjo Olena ir paėmė mane už rankos.

– Visur tavęs ieškom. Kur taip užtrukai? – Klausimas buvo skirtas Viktorijai.

– Eibas…

Olena papurtė galvą.

– Tiek to. Eime. Visi laukia.

– Ko laukia? – paklausiau tempiama į kiemą.

– Nespėjau tau pasakyti, – pasivijusi paaiškino Viktorija. – Dabar visi dalysis prisiminimais apie Dimitrijų.

– Ilgai jo nematėm, nežinom, ką veikė pastaruoju metu, – pasakė Olena. – Turėsi mums papasakoti.

Krūptelėjau. Aš? Visai to nenorėjau, ypač kai išėjusi į kiemą pamačiau prie laužo susirinkusiųjų veidus. Nė vieno nepažinojau. Kaip papasakoti apie Dimitrijų? Kaip apnuoginti savo sielą? Veidai išsiliejo, dingtelėjo, kad apalpsiu. Iš pradžių niekas nekreipė į mane dėmesio. Kalbėjo Karolina, ant rankų laikydama mažylę. Retkarčiais ji nutildavo, pasigirsdavo juokas. Viktorija atsisėdo ant žemės pakloto patiesalo ir truktelėjo mane. Kiek vėliau prie mūsų prisidėjo ir Sidnė.

– Ką ji sako? – paklausiau pašnibždomis.

Viktorija pasiklausė sesers, tada pasilenkė prie manęs.

– Ji pasakoja, kaip būdamas mažas Dimitrijus maldaudavo leisti žaisti su ja ir jos draugėmis. Jam buvo šešeri, joms aštuoneri, tad jo kompanija mergaitėms buvo neįdomi. – Viktorija pasiklausė ir vertė toliau: – Galiausiai Karolina sutiko, bet iškėlė sąlygą: Dimitrijus turįs vesti jų lėles. Jį išpuošė ir iškėlė vestuves. Dimitrijus vedė mažiausiai dešimt kartų.

Nusijuokiau mėgindama įsivaizduoti, kaip kietas, seksualus Dimitrijus leidžiasi perrengiamas sesers. Tikriausiai ištvėrė ceremoniją su sergėtojui būdingu rimtumu ir orumu.

Paskui kalbėjo kiti, aš klausiausi vertimo. Visi pasakojo apie Dimitrijaus gerumą ir tvirtą valią. Dimitrijus visada padėdavo bėdos ištiktiesiems. Beveik visi susirinkusieji prisiminė, kaip sulaukė Dimitrijaus pagalbos. Manęs tai nestebino. Dimitrijus turėjo tvirtus moralinius principus.

Dėl to jį taip mylėjau. Aš elgiuosi panašiai. Skubu į pagalbą net tada, kai tai nebūtina. Kai kas mane vadina pamišėle, bet Dimitrijus suprato. Visada palaikė ir mokė prieš rizikuojant gerai pagalvoti. Tikriausiai niekas niekada nesupras manęs taip kaip jis.

Nė nepajutau, kaip skruostais ritasi ašaros. Susivokiau, kad į mane žiūri visi susirinkusieji prie laužo. Iš pradžių pamaniau – dėl ašarų, bet paskui supratau, kad jie nori kai ką išgirsti.

– Jie prašo papasakoti apie paskutines Dimitrijaus gyvenimo dienas, – išvertė Viktorija. – Koks jis buvo, ką veikė.

Rankove nusišluosčiau veidą ir pažvelgiau į laužą. Anksčiau nesutrikdavau, kai reikėdavo kalbėti viešai. Bet dabar suglumau.

– Negaliu, – tyliai pasakiau Viktorijai. – Negaliu apie jį kalbėti.

Ji spustelėjo man ranką.

– Prašau. Visi nori apie jį išgirsti. Pasakok bet ką – koks jis buvo…

– Jis – tavo brolis. Pati žinai, koks jis buvo.

– Žinau, – atsakė ji tyliai. – Bet mes norim išgirsti, koks Dimitrijus atrodė tau.

Tebežiūrėjau į laužą: į šokančias melsvai oranžines liepsnas.

– Jis buvo geriausias iš visų, kokius man teko sutikti. – Nutilau – pasinaudojusi proga Viktorija išvertė mano žodžius. – Vienas geriausių sergėtojų. Palyginti su kitais, buvo jaunas, bet garsėjo savo reputacija. Daug kas kreipdavosi į jį patarimo. Dimitrijų vadino dievu. Iškilus grėsmei visada būdavo pasirengęs atremti pavojų. Niekada nedvejodavo. Kai prieš kelis mėnesius strigojai užpuolė Akademiją…

Nutilau. Belikovos sakė, kad dampyrų bendruomenė žinojo apie išpuolį. Iš veidų supratau, kad tai tiesa ir man nereikia pasakoti apie tą naktį patirtą siaubą.

– Tą vakarą Dimitrijus nedvejodamas stojo prieš strigojus. Buvom kartu, kai supratom, kad mus užpuolė. Norėjau pasilikti ir padėti, bet jis neleido. Liepė bėgti ir perspėti sergėtojus. Dimitrijus nežinojo, su kiek strigojų teks susikauti, kol pakviesiu pagalbą. Ir dabar nežinau, kiek jų nudėjo, bet tikrai ne vieną ir ne du. Tai padarė vienas pats.

Pagaliau išdrįsau pakelti akis. Susirinkusieji sėdėjo užgniaužę kvapą, atrodė, kad nekvėpuoja.

– Buvo sunku… – nejučia pradėjau kalbėti pašnibždomis, tad teko pakartoti sakinį. – Buvo labai sunku. Nenorėjau jo palikti, bet privalėjau. Dimitrijus mane daug ko išmokė. Vienas svarbiausių dalykų – turime galvoti ne tik apie save, bet ir apie kitus. Nors ir kaip norėjau pasilikti su juo, mano pareiga buvo visus perspėti. Širdis kartojo: „Apsisuk, grįžk pas jį“, bet aš supratau, ką turiu daryti. Manau, kad taip Dimitrijus norėjo apsaugoti mane. Jo vietoje… aš irgi būčiau pasakiusi tą patį.

Atsidusau stebėdamasi, kad išliejau tiek širdies sopulio. Paskui pasakojau toliau:

– Net atskubėjus kitiems sergėtojams, Dimitrijus nesitraukė. Jis nukovė daugybę strigojų. – Iš tiesų didžiąją dalį pribaigėm mudu su Kristianu. – Jis buvo… neprilygstamas.

Paskui papasakojau tą patį, ką ir Belikovoms, tik šįkart smulkiau ir vaizdingiau, išgyriau Dimitrijaus drąsą ir ryžtą. Kalbėti buvo sunku, bet drauge apėmė savotiškas palengvėjimas. Pernelyg ilgai gniaužiau savy tos nakties prisiminimus. Ir štai atėjo laikas iškloti apie urvą. Baisiausia dalis.

– Strigojus užspeitėme urve. Į jį buvo du įėjimai, puolėme iš abiejų pusių. Tačiau keletas mūsiškių pateko į spąstus – strigojų buvo daugiau, negu tikėjomės. Keli sergėtojai žuvo, bet jei ne Dimitrijus, žuvusiųjų būtų daug daugiau. Jis atsisakė išeiti, kol urve bus bent vienas mūsiškis. Dimitrijus rizikavo gyvybe gelbėdamas kitus.

Prisiminiau, koks ryžtas liepsnojo mylimojo akyse. Buvo nuspręsta trauktis, kai tik visi išsigelbės, tačiau nujaučiau, kad jis būtų norėjęs pasilikti ir pribaigti strigojus vienas pats. Bet įsakymus reikia vykdyti – kitiems sergėtojams išėjus iš urvo, jis taip pat ėmė trauktis. Paskutinę akimirką, prieš pat užpuolant strigojui, mudviejų akys susitiko. Dimitrijaus akyse šviečianti meilė, regis, išsklaidė mus supančią tamsą. Akys pakartojo jau anksčiau ištartus žodžius: Mes būsim kartu, Rouz. Jau labai greitai. Ir tada niekas mūsų neišskirs…

Žinoma, šito nepapasakojau. Man nutilus susirinkusiųjų veidai buvo liūdni, bet kupini pagarbios baimės. Minioje pastebėjau ir Eibą su sergėtojais. Jo veidas buvo neįskaitomas. Griežtas, bet nepiktas ir negrėsmingas. Iš rankų į rankas ėmė eiti nedidelės taurelės, vieną padavė ir man. Nepažįstamas dampyras, vienas iš keleto šermenyse dalyvavusių vyrų, atsistojo ir iškėlė taurelę. Kalbėjo garsiai ir pagarbiai, kelis kartus išgirdau Dimitrijaus vardą. Baigęs kalbą užsivertė taurelę. Visi padarė tą patį, aš irgi.

Ir vos nepaspringau.

Gėrimas nudegino gerklę kaip ugnis. Didžiausiomis valios pastangomis prisiverčiau nuryti užuot išspjovusi visiems matant.

– Kas čia? – paklausiau atsikosėjusi.

Viktorija išsišiepė.

– Vodka.

Įsistebeilijau į taurelę.

– Negali būti. Esu gėrusi vodkos.

– Matyt, ne rusiškos.

Matyt. Likutį susiverčiau tik iš pagarbos Dimitrijui, nors nujaučiau, kad jei būtų čia, nepritariamai purtytų galvą. Maniau, viskas tuo ir pasibaigs, bet klydau. Užgriuvo klausimų lavina. Visi norėjo daugiau sužinoti apie Dimitrijų, apie jo gyvenimą Akademijoje. Taip pat teiravosi apie mudviejų santykius. Regis, susirinkusieji suprato, kad mylėjome vienas kitą, ir tam neprieštaravo. Klausinėjo, kaip susipažinom, kiek ilgai buvom kartu….

Besikalbant kas nors vis pripildydavo mano taurelę. Pasiryžusi daugiau neapsikvailinti gėriau tol, kol galėjau nuryti vodką nekosėdama ir nesiraukydama. Kuo daugiau gėriau, tuo vaizdingesnis darėsi mano pasakojimas. Kojos pradėjo linkti, pasąmonėje suvokiau, kad reikia liautis. Net ne pasąmonėje.

Galiausiai susirinkusieji pradėjo skirstytis. Nenumaniau, kiek valandų, tikriausiai arti vidurnakčio. Ketinau atsistoti, bet tai buvo sunkiau, nei maniau. Pasaulis sukosi, sukilo šleikštulys. Kažkas paėmė mane už rankos ir padėjo atsistoti.

– Neskubėk, neskubėk… – išgirdau Sidnės balsą.

Ji ėmė lėtai vesti mane į namą.

– Dieve, – suaimanavau. – Ar jie čia geria raketų kurą?

– Niekas nevertė gerti.

– Nepamokslauk. Be to, nenorėjau pasirodyti nemandagi.

– Kurgi ne, – atkirto Sidnė.

Įėjus į vidų laukė sunkiausia užduotis – pakilti laiptais į Olenos man skirtą kambarį. Kiekvienas laiptelis tapo tikra kančia.

– Jie suprato apie mudviejų su Dimitrijum santykius, – pasakiau svarstydama, ar taip kalbėčiau būdama blaivi. – Bet aš nepasakiau, kad draugavom…

– Ir nereikėjo. Viskas buvo parašyta tavo veide.

– Su manim elgėsi lyg su našle.

– Gal taip ir yra? – Pagaliau pasiekėm kambarį, Sidnė padėjo atsisėsti ant lovos. – Čia nedaug porų susituokia. Jei draugauji su žmogum ilgą laiką, tai kaip ir prilygsta santuokai.

Atsidusau ir įsižiūrėjau į tolį.

– Aš jo taip ilgiuosi.

– Užjaučiu, – tarė Sidnė.

– Ar man kada nors palengvės?

Klausimas ją nustebino.

– Nežinau.

– Ar buvau kada įsimylėjusi?

– Ne. – Sidnė papurtė galvą.

Nė nežinojau, pasisekė jai ar ne. Nebuvau tikra, ar laimingiausios akimirkos su Dimitrijum vertos to skausmo, kurį jaučiu dabar. Bet netrukus supratau.

– Žinoma, vertos.

– Ką? – nesuprato Sidnė.

– Nieko. Ėmiau kalbėtis su savim. Turiu išsimiegoti.

– Ar reikia dar ko nors? Tave pykina?

Pasvarsčiau.

– Ne, bet ačiū už pagalbą.

– Nėra už ką, – daugiau netarusi nė žodžio ji užgesino šviesą ir išėjo iš kambario.

Maniau, atsijungsiu vos atsigulusi. Jei atvirai, norėjau. Šiandien per daug atvėriau širdį, troškau, kad atlėgtų skausmas. Norėjau nugrimzti į nežinią. Bet širdis, matyt, nusprendė, kad kančių dar negana.

Patekau į Lisos mintis.

DEŠIMTAS

LISA SĖDĖJO anglų kalbos pamokoje ir galvojo apie vakarykštį susitikimą. Pietūs su Eivere taip visiems patiko, kad kompanija susirinko dar tą patį vakarą. Jie užsisėdėjo iki vėlumos ir pažeidė komendanto valandą. Tai prisiminusi Lisa nusišypsojo ir pamėgino užgniaužti žiovulį. Dilgtelėjo pavydas. Žinojau, kad dėl geros Lisos nuotaikos kalta Eiverė, ir mane tai neramino. Kita vertus, jei Lisa susidraugaus su Eivere, nesijausiu tokia kalta ją palikusi.

Lisa dar kartą nusižiovavo. Sunku galvoti apie „Raudonąją raidę“, kai kamuoja pagirios. Regis, Eiverė turėjo neišsenkančias alkoholio atsargas. Adrianas nieko nelaukdamas pradėjo jas tuštinti, Lisa iš pradžių dvejojo. Ji buvo atpratusi audringai linksmintis, bet galiausiai pasidavė ir išgėrė keliom vyno taurėm per daug. Žinoma, tai neprilygo mano išmauktos vodkos kiekiui, bet kitą rytą skirtinguose pasaulio kraštuose mus abi kamavo pagirios.

Staiga tylą nutraukė šaižus džeržgesys. Lisa pakėlė galvą. Klasės kampe žybčiojo ir kaukė priešgaisrinė signalizacija. Vieni mokiniai apsimetė išsigandę, kiti pradėjo džiaugsmingai spygauti tikėdamiesi išsisukti nuo pamokos. Treti tiesiog laukė, kas bus toliau.

Mokytoja taip pat atrodė nustebusi, todėl Lisa nusprendė, kad signalizacija suveikė netikėtai. Paprastai prieš pratybas mokytojai būdavo perspėjami, o Maloi, rodos, nesvarstė, kiek pamokos laiko atims pratybos.

– Susirinkit daiktus ir eikit, – susierzinusi tarė mokytoja, pasiimdama aplanką. Pratybos būdavo standartinės. – Tvarką žinot.

Lisa išėjo su kitais ir pasivijo Kristianą.

– Tavo darbas? – paerzino.

– Deja, ne. Jau maniau, kad pamoka mane pribaigs.

– Tave? Čia man skauda galvą.

Kristianas supratingai išsišiepė.

– Tebūnie tai pamoka, girtuoklėle.

Lisa nusišypsojo ir niuktelėjo jam alkūne. Jie priėjo susitikimo vietą kieme ir kartu su kitais sustojo į kreivą eilę. Atskubėjusi mokytoja visus patikrino pagal sąrašą. Nieko netrūko.

– Nemanau, kad tai buvo suplanuota, – pasakė Lisa.

– Sutinku, – pritarė Kristianas. – O tai reiškia, kad jei nėra gaisro, patikrinimas gali užtrukti.

– Tada nėra prasmės laukti, tiesa?

Kristianas su Lisa nustebę atsigręžė į Eiverę. Ji vilkėjo violetinę suknelę, avėjo juodus aukštakulnius ir ant šlapios žolės atrodė kaip nukritusi iš dangaus.

– Ką čia veiki? – paklausė Lisa. – Maniau, tu savo kambaryje?

– Čia taip nuobodu, kad atėjau jūsų išlaisvinti.

– Čia tavo darbas? – nustebęs paklausė Kristianas.

Eiverė gūžtelėjo pečiais.

– Jau sakiau, man buvo nuobodu. Greičiau dingstam, kol čia visiškas sąmyšis.

Lisa su Kristianu susižvelgė.

– Na, mus jau sužymėjo… – dvejodama prabilo Lisa.

– Paskubėkit! – ragino Eiverė. Jos entuziazmas buvo užkrečiamas ir Lisa pasileido paskui ją, Kristianas sekė įkandin. Lauke buvo daugybė mokinių, niekas nepastebėjo, kaip jie perėjo kiemą ir pasiekė svečių namus. Ten, atsirėmęs į duris, stovėjo Saimonas. Lisa sustingo – jie įkliuvo.

– Viskas paruošta? – paklausė Eiverė.

Saimonas, aiškiai iš nekalbiųjų, tik linktelėjo galva. Paskui susikišo rankas į kišenes ir nuėjo. Lisa žiūrėjo apstulbusi.

– Ir jis čia prikišęs nagus? – Saimonas buvo ne Akademijos sergėtojas, bet negalėjo dangstyti iš pamokų bėgančių mokinių.

Lydėdama jį akimis Eiverė patenkinta nusišypsojo.

– Jau kurį laiką draugaujam, – paaiškino. – Be to, jis turi ką veikti, užuot prižiūrėjęs mus.

Ji nusivedė draugus į vidų, bet ne į savo kambarį, o kitą, man gerai pažįstamą koridorių – ten gyveno Adrianas.

Eiverė pabeldė į duris.

– Ei, Ivaškovai! Atidaryk!

Lisa tyliai sukikeno.

– Štai ir nebeliko paslapties. Juk visi tave išgirs.

– Jis irgi turi išgirsti, – paprieštaravo Eiverė.

Ji trankė duris ir rėkavo, kol Adrianas atidarė. Jo plaukai susivėlę styrojo į šalis, po akimis juodavo tamsūs ratilai. Vakar jis išgėrė dukart daugiau negu Lisa.

– Čia dabar? – sumirksėjo jis. – Kodėl judu ne pamokose? O Dieve! Tik nesakykit, kad miegojau visą dieną.

– Praleisk, – Eiverė stumtelėjo jį į šalį. – Atvedžiau dvi gaisro aukas.

Ji patogiai išsidrėbė ant sofos jausdamasi kaip namuose, Adrianas spoksojo nieko nesuprasdamas. Lisa su Kristianu prisėdo prie Eiverės.

– Eiverė įjungė gaisro signalizaciją, – paaiškino Lisa.

– Šaunuolė, – pagyrė Adrianas ir susmuko į fotelį. – Bet kodėl reikėjo eiti čia? Ar tai vienintelė vieta, kuri nesudegė?

Eiverė suklapsėjo blakstienomis.

– Nesidžiaugi mus matydamas?

Jis kelias akimirkas žiūrėjo į merginą.

– Visada džiaugiuosi matydamas tave.

Paprastai Lisa į tokias išdaigas žiūrėdavo griežtai, bet dabar jai viskas pasirodė baisiai juokinga. Taip kvaila ir drauge taip įžūlu… Be to, atgaiva nuo visų rūpesčių.

– Bet netrukus sergėtojai išsiaiškins, kad signalizacija suveikė per klaidą. Gal mokiniai jau grįžta į klases…

– Gali būti, – sutiko Eiverė susikeldama kojas ant stalo. – Bet iš patikimo šaltinio žinau, kad vos įžengus į mokyklą signalizacija ims kaukti antrą kartą.

– Kaip tu tai padarei? – paklausė Kristianas.

– Paslaptis.

Adrianas pasitrynė akis. Nors ir pažadintas iš miegų, aiškiai pralinksmėjo.

– Visą dieną nejunginėsi signalizacijos, Lazar.

– Žinau tik tiek, kad neaptikus gaisro po antrosios įsijungs trečioji.

Lisa garsiai nusikvatojo, – ne tiek iš Eiverės žodžių, kiek iš abiejų vaikinų reakcijos. Kristianas, užėjus pykčio priepuoliams, padeginėdavo kitus. Adrianas dienas leido gerdamas ir traukdamas vieną cigaretę po kitos. Kad juos nustebintų tokia gražuolė kaip Eiverė, turėjo nutikti šis tas nepaprasto. Eiverė patenkinta juos stebėjo.

– Rodos, tardymas baigtas, – pasakė ji. – Ar nepasiūlysi svečiams atsigerti?

Adrianas atsistojo ir nusižiovavo.

– Gerai, įžūli mergiote. Išvirsiu kavos.

– Su laipsniais? – Eiverė linktelėjo galva į barą.

– Juokauji? – nepatikėjo Kristianas. – Ar tavo kepenys dar veikia?

Eiverė priėjo prie baro ir išsirinko butelį. Ištiesė Lisai.

– Pasirašai?

Net Lisos maištingumas turėjo ribas. Ją tebekamavo pagirios.

– Ne.

– Bailiai, – suniekino Eiverė, paskui atsigręžė į Adrianą. – Pone Ivaškovai, kaiskit kavą. Brendį visada geriu su kava.

Netrukus palikau Lisą ir kietai užmigau. Deja, ilsėjausi neilgai, mane pažadino garsus beldimas.

Praplėšiau akis, galvą pervėrė klaikus skausmas – baisios vodkos sukeltos pagirios. Palyginti su maniškiu, Lisos negalavimas buvo vieni niekai. Užsimerkiau tikėdamasi, kad užmigus galvos skausmas praeis, bet vėl išgirdau beldimą. Dar blogiau – judėjo visa mano lova. Kažkas ją spardė.

Atsimerkusi susidūriau su tamsiomis, įžvalgiomis Ievos akimis. Jei Sidnė sutiko daug tokių dampyrų kaip Ieva, nieko keisto, kad laiko mus velnio išperomis. Piktai suspaudusi lūpas Ieva spyrė dar kartą.

– Gana! – riktelėjau. – Jau pabudau.

Ieva kažką sumurmėjo rusiškai, pro duris galvą kyštelėjo Pavelas.

– Senelė sako, kad pabusi tik tada, kai išlipsi iš lovos.

Nė neperspėjusi sadistė senė vėl įniko spardyti lovą. Atsisėdau, kambarys ėmė suktis ratu. Žinau, kad esu sakiusi tai anksčiau, bet šįkart kalbu rimtai: daugiau tikrai nebegersiu, nieko iš to gero. Mano iškankintam kūnui patalai atrodė viliojamai, bet dar po kelių Ievos spyrių iššokau iš lovos.

– Gerai jau, gerai. Atsikėliau. Dabar patenkinta? – Ievos išraiška nepasikeitė, bet ji bent jau liovėsi spardyti baldą. Atsigręžiau į Pavelą. – Ką visa tai reiškia?

– Senelė sako, kad turi ją palydėti.

– Kur?

– Ji sako, kad tau nebūtina žinoti.

Jau norėjau atrėžti, kad niekur nelydėsiu tos senos raganos, bet užteko vieno jos žvilgsnio ir aš persigalvojau. Baiminausi, kad įpykusi ji pavers mane rupūže.

– Gerai, – nusileidau. – Bet iš pradžių turiu nusiprausti po dušu ir persirengti.

Pavelas perdavė mano prašymą, bet Ieva tik papurtė galvą ir kažką pasakė.

– Nėra laiko, – išvertė Pavelas. – Reikia eiti.

– Gal bent jau dantis galiu išsivalyti?

Ieva maloningai leido, tačiau apie persirengimą, kaip supratau, negalėjo būti nė kalbos. Galų gale, koks skirtumas. Nuo menkiausio judesio svaigo galva, ėmusi persirenginėti tikriausiai būčiau nualpusi. Drabužiai buvo švarūs, tik susiglamžę, nes su jais užmigau.

Nusileidusi į apačią pamačiau tik Oleną, visi kiti dar miegojo. Moteris plovė lėkštes ir labai nustebo mane išvydusi. Tiesą sakant, ir pati dar negalėjau tuo patikėti.

– Ar ne per anksti atsikėlei? – paklausė Olena.

Pažvelgiau į virtuvinį laikrodį ir aiktelėjau. Miegojau vos keturias valandas.

– Gerasis Dieve, ar saulė bent patekėjo?

Keista, bet jau buvo šviesu. Olena pasisiūlė paruošti pusryčius, bet Ieva ir vėl įkišo savo trigrašį. Aš jaučiau ir šleikštulį, ir alkį, tad buvo sunku pasakyti, ar išėjo į naudą, kad likau be pusryčių.

– Tiek to, – nusileidau. – Eime, kur reikia, ir greičiau viską baikim.

Ieva nušlepsėjo į svetainę ir grįžo su didele kuprine, kurią padavė man. Gūžtelėjusi pečiais paėmiau ir persimečiau per petį. Ji buvo pilna, bet nesunki. Ieva pradingo dar kartą ir grįžo su antra kuprine. Persimečiau ją per tą patį petį. Antroji buvo sunkesnė, bet tiek panešti valiojau.

Tačiau kai senė trečiąkart pasirodė su milžiniška dėže, susierzinau.

– Kas čia? – paklausiau imdama dėžę. Atrodė, lyg prikrauta akmenų.

– Senelei reikia, kad padėtum kai ką nunešti, – paaiškino Pavelas.

– Aha, – atkirtau sukandusi dantis. – Tiek jau supratau užsikabinusi ant peties pirmuosius dvidešimt kilogramų.

Ant dėžės, kurią laikiau rankose, Ieva užkrovė dar vieną. Ši buvo nesunki, bet man jau buvo vis vien. Olena su užuojauta pažvelgė į mane, papurtė galvą ir tylėdama grįžo plauti indų, matyt, nusprendusi nesiginčyti su Ieva.

Ieva leidosi į kelią, aš klusniai sekiau iš paskos stengdamasi neišmesti nešulių. Pagirių kamuojamam kūnui našta buvo aiškiai per sunki, tačiau tikrai sugebėsiu nunešti juos ten, kur reikės. Pavelas ėjo šalia – matyt, jei prisireiktų vertėjo arba Ieva sumanytų pasunkinti mano naštą.

Atrodo, Sibire pavasaris ateina greičiau negu Montanoje. Dangus buvo giedras, ryto saulė greitai įšildė orą. Dvelkė vasara. Morojams tai būtų nepalankiausias metas leistis į kelią.

– Ar žinai, kur einam? – paklausiau Pavelo.

– Ne, – linksmai atsakė berniukas.

Kaip turėdama tiek metų Ieva žingsniavo stebėtinai sparčiai, man teko kone bėgti ristele, kad spėčiau paskui. Ji atsigręžė ir kažką suniurnėjo. Pavelas išvertė:

– Senelė stebisi, kad nesugebi eiti greičiau.

– O aš stebiuosi, kad niekas nepadeda nešti.

– Ji sako, kad jei esi tokia garsi strigojų žudikė, neturėtų būti sunku.

Pamačius miestą man palengvėjo. Deja, jį praėjom.

– Kur, po velniais, mes einam? – nebeištvėriau.

Neatsigręždama Ieva kažką burbtelėjo.

– Senelė sako, kad dėdė Dimka niekada nesiskųsdavo, – išvertė Pavelas.

Nors Pavelas buvo niekuo dėtas, tik nekaltas vertėjas, staiga užsinorėjau jam įspirti. Bet tik stipriau suėmiau nešulius ir daugiau nepratariau nė žodžio. Tam tikra prasme Ieva teisi. Aš strigojų žudikė, o Dimitrijus niekada nebūtų skundęsis – būtų kantriai vykdęs senutės užgaidas.

Stengiausi galvoti apie jį ir taip pasisemti stiprybės. Prisiminiau trobelėje praleistą vakarą, jo lūpas, svaiginantį odos kvapą. Girdėjau šnabždant, kad mane myli, kad aš graži, vienintelė… Kelionė su Ieva netapo smagesnė, bet buvo lengviau ją ištverti.

Maždaug po valandos priėjom nedidelį namelį – buvau kiaurai permirkusi prakaitu ir maniau, kad iš palengvėjimo susmuksiu ant žemės. Namas buvo paprastas: vienaukštis, medinis. Tik langai gražūs, stilizuotomis mėlynomis langinėmis, margintomis baltais raštais. Tokiomis ryškiomis spalvomis buvo nudažyti kai kurie pastatai Sankt Peterburge ir Maskvoje. Ieva pabeldė į duris. Kurį laiką buvo tylu ir aš išsigandau, kad su visa našta teks grįžti atgal.

Galiausiai duris atidarė morojė. Kokių trisdešimties metų, labai graži, ryškiais skruostikauliais ir šviesiais plaukais. Išvydusi Ievą iš nustebimo šūktelėjo, paskui šypsodamasi pasisveikino rusiškai. Žvilgtelėjusi į mudu su Pavelu pakvietė užeiti.

Sužinojusi, kad aš amerikietė, morojė iškart ėmė kalbėti angliškai. Vietos gyventojų kalbų mokėjimas stebino, Valstijose tokių nedaug. Nešulius ji paprašė sudėti ant stalo, su džiaugsmu taip ir padariau.

– Mano vardas Oksana, – pasakė morojė spausdama man ranką. – Mano vyras Markas sode, netrukus turėtų grįžti.

– Rouz, – prisistačiau.

Mums pasiūlė atsisėsti. Mano kėdė buvo medinė, tiesia atkalte, bet tą akimirką atrodė kaip pūkų patalai. Palaimingai atsidusau ir nusibraukiau nuo kaktos prakaitą. Oksana pradėjo pakuoti mano atneštus daiktus.

Kuprinėse buvo sudėtas nuo šermenų likęs maistas. Viršutinėje dėžėje – lėkštės ir puodai. Pavelas paaiškino, kad kadaise Oksana buvo juos paskolinusi. Kai moteris atidarė apatinę dėžę, vos nenugriuvau. Ji buvo prikrauta akmenų.

– Kas čia per pokštai? – riktelėjau.

Kitame kambario gale sėdinti Ieva atrodė labai patenkinta savimi.

Oksana susižavėjo atneštais daiktais.

– Markas labai apsidžiaugs. – Ji man nusišypsojo. – Tu labai miela, kad tempei juos tokį kelią.

– Džiaugiuosi galėdama pasitarnauti, – iškošiau pro dantis.

Atsivėrė galinės durys, pro jas įėjo vyriškis – greičiausiai Markas. Jis buvo aukštas ir kresnas, žilstelėję plaukai rodė, kad yra daug vyresnis už Oksaną. Virtuvėje nusiplovęs rankas prisidėjo prie mūsų. Atidžiau įsižiūrėjusi į jo veidą nustebau dar labiau. Akimirką net dingtelėjo, kad čia ne Markas. Bet Oksana jį pristatė kaip tik tuo vardu, ir staiga supratau – morojės ir dampyro pora. Morojai vyrai dažnai susidėdavo su dampyrėmis, bet tokia santuoka buvo tikras skandalas.

Pasistengiau nuslėpti nuostabą ir elgtis kuo mandagiau. Jiedu manim labai susidomėjo. Daugiausia kalbėjo Oksana, Markas tik smalsiai apžiūrinėjo. Mano plaukai buvo palaidi, taigi nebuvo matyti, kad neturiu Pažado ženklo. Gal jam tiesiog įdomu, kaip amerikietė paauglė atsidūrė kitame pasaulio krašte? O gal palaikė mane dar viena kraujo kekše?

Išgėrusi trečią stiklinę vandens pasijutau geriau. Oksana pasakė, kad metas pusryčiauti, ir staiga pajutau alkį. Pusryčius jie ruošė kartu, atsisakė mūsų pagalbos.

Gražu buvo pažiūrėti. Dar neteko matyti, kad kas taip darniai dirbtų drauge. Vienas kitam netrukdė ir neturėjo nieko aiškinti – tiesiog žinojo, ką daryti toliau. Nors gyveno užkampyje, virtuvė buvo moderniai įrengta. Oksana į mikrobangę įdėjo patiekalą iš bulvių. Atgręžęs jai nugarą Markas kažko ieškojo šaldytuve, bet vos išgirdęs nustatomą laikmatį pasakė:

– Taip ilgai tikrai nereikia.

Nustebusi sumirksėjau, mano žvilgsnis šokinėjo nuo vieno prie kito. Jis nė nematė, kokį laiką Oksana nustatė. Staiga susiprotėjau.

– Judu sieja ryšys! – sušukau.

Abu atrodė nustebę.

– Taip. Argi Ieva tau nepasakė? – paklausė Oksana.

Pažvelgiau į Ievą – veide ta pati erzinanti pasitenkinimo savim išraiška.

– Ne. Šįryt Ieva buvo gan nekalbi.

– Čia visi tą žino, – tarė Oksana vėl imdamasi ruošos.

– Vadinasi… jūs valdote dvasios elementą.

Ji sustingo. Abu su Marku išsigandę susižvelgė.

– O tai žino tik keletas.

– Visi mano, kad neturit savo elemento, tiesa?

– Iš kur žinai?

Žinau, nes toks pat ryšys sieja mudvi su Lisa. Ryšys minimas net morojų folklore, bet jo atsiradimą gaubia paslaptis. Manoma, kad taip tiesiog „nutinka“. Kaip ir Oksana, Lisa buvo laikoma moroje be specializacijos, neturinčia savo elemento. Vėliau supratom, kad ryšys atsiranda tik tarp dvasios elemento valdytojo ir to, kuriam jis išgelbėjo gyvybę.

Iš Oksanos balso pajutau – ji ne itin nustebo, kad visa tai žinau. Nenumaniau, iš kur ji apie mane žinojo, ir buvau pernelyg apstulbusi, kad paklausčiau. Mudvi su Lisa dar niekada nebuvom sutikę kitų, kuriuos sietų ryšys. Vieninteliai mums žinomi buvo Šv. Vladimiras ir Ana. Tačiau jie gyveno prieš kelis šimtmečius, legendomis virtusiuose pasakojimuose buvo sunku atskirti tiesą nuo pramanų. Apie dvasios elementą mums galėjo papasakoti nebent mokytoja Karp (buvusi Akademijos mokytoja, kuri išprotėjo) arba Adrianas. Iki šiol jis buvo didžiausias atradimas – sveiko proto dvasios elemento valdytojas. Nors kaži ar galima apibūdinti Adrianą kaip tikrai sveiko proto…

Kol buvo ruošiami pusryčiai, apie dvasios elementą niekas nebeužsiminė. Pokalbiui vadovavo Oksana: čia rusiškai, čia angliškai šnekėjo apie nereikšmingus dalykus. Valgydama įdėmiai apžiūrinėjau juodu su Marku – ieškojau pakrikusios psichikos požymių. Nieko. Atrodė visiškai normalūs ir paprasti. Jei nebūčiau žinojusi apie ryšį, nė už ką nebūčiau atspėjusi. Oksana neatrodė nei prislėgta, nei pamišusi. Markas, regis, neperėmė pykčio protrūkių, kurie kartais užvaldydavo mane.

Išalkusi kibau į valgį, praėjo ir galvos skausmas. Tiesa, vieną mirksnį pasijutau keistai: galvoje sudilgčiojo, iš pradžių užliejo karščio, paskui šalčio banga. Bet viskas greitai praėjo ir aš nusprendžiau, kad mano pagirios baigėsi.

Pavalgiusi pasisiūliau suplauti indus, bet Oksana papurtė galvą.

– Nereikia. Verčiau eik su Marku.

– Ką? – nesupratau.

Markas servetėle nusišluostė lūpas ir atsistojo.

– Eime į sodą.

Sekdama paskui jį atsigręžiau į Ievą. Tikėjausi sulaukti priekaištų dėl neplautų lėkščių, bet nepastebėjau nei savim patenkinto, nei smerkiamo žvilgsnio. Senutė žiūrėjo į mane… supratingai. Netgi su viltimi. Per nugarą perbėgo šiurpas ir aš prisiminiau Viktorijos žodžius: Ieva susapnavo mano atvykimą.

Sodas, į kurį mane atsivedė Markas, buvo didesnis, nei maniau. Apjuostas tvora, prisodintas medžių. Jie jau buvo sužaliavę – lapai saugojo nuo kaitrios pavasario saulės. Dauguma krūmų ir gėlių taip pat žydėjo, stiebėsi jauni ūgliai. Gražu. Svarsčiau, ar ir Oksana bus pridėjusi čia ranką – Lisa galėjo pražydinti augalus vien valios pastangomis. Markas parodė akmeninį suolelį. Susėdom ir tylėjom.

– Na? – paklausė jis. – Tai ką norėtum sužinoti?

– Nieko sau. O jūs negaištat laiko tuščioms kalboms.

– Nematau prasmės. Tikriausiai turi daug klausimų, pasistengsiu į juos atsakyti.

– Kaip supratot? – paklausiau. – Kad ir aš šešėlio pabučiuota. Juk supratot, tiesa?

Markas linktelėjo.

– Ieva mums pasakė.

Čia tai tikrai staigmena.

– Ieva?

– Ji jaučia tai, ko nejaučia kiti. Tik ne visada supranta, ką tai reiškia. Pamačius tave ją apėmė keistas jausmas, toks apimdavo tik šalia manęs, todėl tave čia ir atsivedė.

– Galėjo ir šiaip atsivesti, ar buvo būtina tempti pusę virtuvės?

Markas nusijuokė.

– Neįsižeisk. Ji norėjo tave patikrinti – ar esi verta jos anūko.

– Kokia prasmė? Jis miręs… – žodžiai įstrigo gerklėje.

– Taip, bet Ievai tai svarbu. Beje, ji nusprendė, kad esi verta.

– Labai jau keistai parodo pripažinimą. Dėkui nors už tai, kad atvedė susipažinti su jumis.

Jis dar kartą nusijuokė.

– Oksana vis tiek būtų perkandusi tave vos pamačiusi. Šešėlio pabučiuotųjų kitokia aura.

– Vadinasi, ir ji mato auras, – sumurmėjau. – Ką dar sugeba Oksana? Tikriausiai turi gydomųjų galių, kitaip nebūtumėt šešėlio pabučiuotas. Ar ji gali panaudoti superįtaigą? Lankytis sapnuose?

Klausimas jį nustebino.

– Taip, jos įtaiga išties stipri, bet… ką turi omeny, sakydama „lankytis sapnuose“?

– Na… patekti į kieno nors mintis – bet kurio žmogaus, ne tik jūsų – kai tas asmuo miega, ir su juo šnekėtis. Mano draugas tą gali.

Iš Marko veido supratau, kad jam tai naujiena.

– Tavo draugas? Tas, su kuriuo tave sieja ryšys?

– Ne, kitas dvasios elemento valdytojas.

– Kitas? Kiek iš viso jų pažįsti?

– Tris. Dabar, su Oksana, jau keturis.

Markas nusisuko ir užsigalvojęs žiūrėjo į rausvų gėlių krūmelį.

– Tiek daug… tiesiog neįtikėtina. Aš buvau sutikęs tik vieną dvasios elemento valdytoją. Tai nutiko prieš daugelį metų. Jį su sergėtoju irgi siejo ryšys. Sergėtojas žuvo, o morojus palūžo. Bet jis padėjo mums su Oksana perprasti mūsų galias.

Pati daug kartų rizikavau gyvybe ir nuolatos nerimavau dėl Lisos, bet niekada nesusimąsčiau, kas nutiktų netekus to, su kuriuo tave sieja ryšys. Tikriausiai sieloje atsivertų baisi tuštuma?

– Jis taip pat neminėjo lankymosi sapnuose, – toliau kalbėjo Markas. Vyras šyptelėjo, apie žydras akis susimetė juoko raukšlelės. – Maniau, galėsiu tau daug ką papasakoti, o išėjo atvirkščiai.

– Tikrai ne. Judu turite kur kas daugiau patirties nei mudvi.

– Kur tavo antroji pusė?

– Liko Amerikoje. – Nors jis nieko neklausė, staiga užsinorėjau išsipasakoti. – Aš… ją palikau.

Markas susiraukė.

– Palikai, nes trumpam išvykai ar apleidai?

Apleidai. Žodis nuskambėjo tarsi antausis. Prisiminiau, kaip palikau verkiančią Lisą.

– Turėjau kai ką padaryti, – atsakiau išsisukinėdama.

– Žinau. Oksana man sakė.

– Ką sakė?

Dabar dvejojo Markas.

– Jai nederėjo to daryti… Ji stengiasi nepiktnaudžiauti…

– Ko daryti? – šūktelėjau staiga sunerimusi.

– Na, per pusryčius ji perskaitė tavo mintis…

Prisiminiau keistą dilgčiojimą galvoje, šalčio ir karščio bangas.

– Ką norit pasakyti?

– Dvasios elemento valdytojai daug sužino iš auros. Bet Oksana gali daugiau, sugeba gauti konkretesnės informacijos. Kartais ji pasinaudoja įtaiga… Šiaip ar taip, tai nepaprasta galia. Be to, tai neetiška. Nevalia taip elgtis su tais, su kuriais nesieja ryšys.

Man prireikė laiko susivokti. Nei Lisa, nei Adrianas negalėjo skaityti minčių. Adrianas galėjo lankytis sapnuose, Lisa nesugebėjo nė to. Aš ją jaučiau, bet ji nejautė manęs.

– Oksana pajuto… nė nežinau, kaip paaiškinti. Nerimą. Ieškojimus. Norą atkeršyti. – Markas staiga kilstelėjo man plaukus ir dirstelėjo į sprandą. – Taip ir maniau. Tu nepažadėta.

Nusisukau.

– Ir kas čia tokio? Jūsų miestely pilna dampyrių, kurios nėra sergėtojos.

Markas atrodė šaunus vyrukas, bet negalėjau pakęsti pamokslų.

– Taip, bet jos pasirinko šeimyninį gyvenimą. O tokie kaip tu… esat vieniši kovotojai. Jus užvaldžiusi mintis sunaikinti strigojus, patys sprendžiat, kas gerai ir kas blogai, o tai niekada nesibaigia geruoju. Esu tai matęs daugybę kartų.

– Daugybę kartų? – nustebau.

– Kaip manai, kodėl mažėja sergėtojų? Jie nusprendžia kurti šeimas, kovoja vieni kaip tu, bet nėra niekam pavaldūs. Retkarčiais tokie sergėtojai tampa samdomais asmens sargybiniais ar strigojų medžiotojais.

– Samdomi dampyrai… – staiga supratau, kaip būdamas nekilmingas Eibas gavo sergėtojus. Matyt, už pinigus perkama viskas. – Pirmą kartą apie tai girdžiu.

– Savaime suprantama. Manai, morojai ir kiti sergėtojai nori, kad apie tai pasklistų kalbos? Niekas nenori atskleisti tokios paslapties.

– Kas čia blogo, jei medžiojame strigojus? Mes tik ginamės, niekada nepuolame. Gal jei juos persekiotų daugiau dampyrų, jie nekeltų tiek bėdų?

– Galbūt, bet yra ir kitų būdų kovoti. Kai degi kerštu ir širdgėla… tai niekada nesibaigia geruoju. O šešėlio pabučiuotojo tamsa dar labiau viską apsunkina.

Sukryžiavau rankas ant krūtinės ir akmeniniu veidu pažvelgiau į tolį.

– Na, šito aš negaliu pakeisti.

Markas atsisuko, jo žodžiai mane vėl nustebino.

– Kodėl nepaprašai savo draugės išgydyti tamsos?

VIENUOLIKTAS

NETIKĖDAMA SAVO AUSIMIS stebeilijau į Marką. Galiausiai kvailai pakartojau:

– Išgydyti?

Ne mažiau nustebęs Markas žvelgė į mane.

– Taip. Juk ji turi gydomųjų galių, ar ne? Tai kodėl negali išgydyti tavo tamsos?

– Todėl… – susiraukiau. – Todėl, kad tai nelogiška. Tamsą ir kitus šalutinius poveikius perimu iš Lisos. Jei ji gali juos išgydyti, kodėl neišsigydo pati?

– Lisoje jie pernelyg įsišakniję, jų gydomosios galios neveikia. Bet kai per jūsų ryšį viskas pereina tau, ji gali išgydyti tamsą kaip bet kurią kitą ligą.

Mano širdis pradėjo daužytis. Marko siūlymas buvo juokingai paprastas. Tiesiog juokinga, ir viskas. Mudvi tiek visko drauge patyrėm, bet netikiu, kad Lisa gali išgydyti depresiją ir įniršį lygiai taip, kaip peršalimą ar kojos lūžį. Viktoras Daškovas, suktas ir bjaurus morojus, daug žinojo apie dvasios elementą ir kai ką papasakojo. Kiti keturi elementai yra daugiau fizinės prigimties, o dvasios elementas susijęs su mintimis ir siela. Jis valdomas minčių energija, todėl sukelia šalutinį poveikį. Mudvi nuo pat pradžių su juo kovojom. Iš pradžių Lisa, paskui aš. Jis niekur nedingo.

– Jei tai būtų tiesa, – tyliai pasakiau, – ir kiti būtų išsigydę. Mokytoja Karp nebūtų išprotėjusi. Ana nebūtų nusižudžiusi. Jūsų siūlymas pernelyg paprastas. – Markas nežinojo, apie kokius asmenis kalbu, bet nesvarbu.

– Tu teisi. Tai anaiptol ne paprasta. Reikalinga pusiausvyra, pasitikėjimas ir labai stiprus ryšys tarp abiejų asmenų. Mudu su Oksana kankinomės ne vienus metus.

Jo veidas apniuko ir aš galėjau tik įsivaizduoti, kokie sunkūs buvo tie metai. Mano patirtis su Lisa buvo trumpa, jiems teko kankintis kur kas ilgiau. Kartais turėjo būti nepakenčiama. Kad ir dvejodama, nusprendžiau patikėti Marko žodžiais.

– Bet dabar viskas gerai?

– Hmm… – jis kreivai šyptelėjo. – Na, negalėčiau pasakyti, kad viskas tobula, bet gyvenimas bent jau tapo pakenčiamas. Gydomąsias galias Oksana naudoja su saiku – tai atima pernelyg daug jėgų, be to, riboja kitas galias.

– Ką turit omeny?

Markas gūžtelėjo pečiais.

– Ji tebevaldo gydomąsias galias, įtaigą… bet jos būtų kur kas stipresnės, jei negydytų manęs.

Mano viltys užgeso.

– Ak…. Tada negaliu Lisos šito prašyti.

– Nors ir sugeri iš jos visas neigiamas emocijas? Rouz, mano manymu, draugė pripažintų, kad tai sąžininga.

Prisiminiau mūsų paskutinį pokalbį. Kaip palikau ją nepaisydama maldavimų. Su kokiais sunkumais susiduria Lisa man išvykus. Kaip ji atsisakė padėti Dimitrijui, kai maniau, kad dar yra vilties. Mūsų draugystę temdė ne viena nuoskauda.

Papurčiau galvą.

– Nežinau, – tyliai pasakiau. – Nežinau, ar ji taip manytų.

Markas atidžiai mane nužvelgė, bet nieko neklausinėjo. Paskui pakėlė akis į saulę, lyg pagal ją galėtų nustatyti, kiek valandų. Tikriausiai ir galėjo. Toks vyras lengvai išgyventų laukinėje gamtoje.

– Mūsų jau tikriausiai pasigedo. Bet prieš grįžtant… – Jis ištraukė iš kišenės paprastą sidabrinį žiedelį. – Išmokti gydyti reikia laiko. Dabar man didelį nerimą kelia tavo keršto troškimas, o tavyje rusenanti tamsa jį tik dar labiau kursto. Paimk.

Markas padavė man žiedą. Akimirką dvejojau, paskui paėmiau.

– Kas čia?

– Oksana jį užkerėjo dvasios elementu. Tai gydomasis amuletas.

Dar vienas netikėtumas. Morojai dažnai naudoja kerus. Kuoleliai yra užkerėti visais keturiais elementais, todėl mirtini strigojams. Viktoras užbūrė pakabutį žemės elementu ir aistros kerais. Net Sidnės tatuiruotė yra magiška. Taigi nieko keisto, kad kerėti galima ir dvasios elementu, bet niekada nebuvau apie tai pagalvojusi. Lisai visa tai buvo pernelyg nauja ir nepažįstama.

– Ką jis daro? Gydo?

– Padeda valdyti nuotaiką. Nors ir neužgesina įniršio, bent kiek prislopina, leidžia aiškiau mąstyti. Oksana man juos duoda, kad padėtų ištverti laiką tarp gydymų. – Jau norėjau mautis žiedą ant piršto, bet Markas papurtė galvą. – Pataupyk. Maukis tik tada, kai visai prarasi savitvardą. Magija ne amžina. Kerai anksčiau ar vėliau išsisklaido.

Žiūrėjau į žiedą svarstydama, kokios galimybės man atsiveria. Paskui įsidėjau papuošalą į kišenę.

Pro galines duris kyštelėjo galvą Pavelas.

– Senelė jau nori eiti, – pasakė berniukas. – Klausia, kur taip užtrukai ir kodėl verti laukti seną moterį skaudančia nugara.

Prisiminiau, kaip sparčiai Ieva žingsniavo į priekį, o aš su nešuliais vos spėjau iš paskos. Kažin kodėl nugara neskaudėjo tada? Paskui toptelėjo, kad Pavelas tik vertėjas, todėl nieko neatrėžiau.

– Ateinu, ateinu. – Jam dingus, papurčiau galvą. – Neverta ginčytis. – Pasukau prie namo, tada kai ką prisiminiau ir atsigręžiau į Marką. – Sakėt, kad kovoti vienai nėra gerai… Bet jūs irgi ne sergėtojas.

Jis kreivai, liūdnai šyptelėjo.

– Kadaise buvau. Oksana išgelbėjo man gyvybę. Tarp mūsų atsirado ryšys, o galiausiai gimė ir meilė. Nebegalėjau be jos gyventi, o kaip sergėtoją mane būtų išsiuntę kitur. Teko pasirinkti.

– Ar buvo sunku palikti sergėtojus?

– Nepaprastai. Mūsų amžiaus skirtumas dar labiau viską apsunkino.

Per nugarą perbėgo šiurpas. Marko ir Oksanos gyvenimas labai panašus į manąjį. Jie kovojo su dvasios elemento šalutiniu poveikiu kaip mudvi su Lisa ir susidūrė su tokiu pačiu pasmerkimu, su kokiu būtume susidūrę mudu su Dimitrijumi.

Markas kalbėjo toliau:

– Kartais reikia klausyti širdies. Pasitraukiau iš sergėtojų gretų, bet nepersekioju strigojų. Esu senstelėjęs vyras, gyvenu su mylima moterimi ir prižiūriu sodą. O tai visai kas kita – nepamiršk.

Grįžtant į Belikovų namus mintis vijo mintį. Eiti be naštos buvo lengviau ir aš galėjau apmąstyti Marko žodžius. Jaučiausi taip, lyg per valandos pokalbį būčiau gavusi viso gyvenimo pamoką.

Olena buvo namie – tvarkėsi ir ruošė valgį. Aš pati tikrai nenorėčiau kiauras dienas kiurksoti namuose, bet smagu žinoti, jog kas nors visada tavęs laukia, yra pasiruošęs pasirūpinti ir išklausyti. Suprantu, kad tai savanaudiška – mano mamos pareigos nepaprastai svarbios, negaliu jos smerkti. Bet buvo gera, kad Olena elgiasi su manim kaip su dukra, nors beveik nepažinojo.

– Nori valgyti? – tuoj pat paklausė. Turbūt didžiausia Olenos baimė – kad svečias jos namuose pasijus alkanas. Amžinas Sidnės nevalgumas Olenai buvo tikras galvos skausmas.

Nesulaikiau šypsenos.

– Ne, pavalgėme pas Marką ir Oksaną.

– Ak, štai kur jūs buvot. Jie geri žmonės.

– Kur visi kiti? – paklausiau. Namuose buvo keistai tylu.

– Sonia su Karolina darbe. Viktorija išėjo pas draugę, bet labai apsidžiaugs, kad grįžai.

– O Sidnė?

– Jau išvyko. Sakė, grįžta į Sankt Peterburgą.

– Ką? – šūktelėjau. – Išvyko? Taip paprastai? – Sidnei toks elgesys būdingas, bet šįkart jis apstulbino net mane.

– Alchemikai nuolatos keliauja. – Olena padavė popieriaus lapelį. – Ji prašė perduoti tau.

Paėmiau lapelį ir nieko nelaukdama išlanksčiau. Sidnės rašysena buvo aiški ir tvarkinga. Manęs tai nė kiek nestebino.

Rouz,

atleisk, kad išvykstu neatsisveikinus, bet kai alchemikai paliepia… aš klausau. Pakeleivingomis mašinomis važiuosiu iki miestelio, kuriame nakvojome, kad galėčiau pasiimti Raudonąjį uraganą, tada trauksiu į Sankt Peterburgą. Dabar, kai esi Bajoje, mano palyda, kaip supratau, nebereikalinga.

Norėčiau daugiau papasakoti apie Eibą ir ko jam iš tavęs reikia, bet nėra ką pasakoti. Jis labai paslaptingas tipas. Kaip jau minėjau, Eibo veikla dažniausiai nelegali – tas pat pasakytina ir apie žmones, ir apie morojus. Su žmonėmis jis bendrauja tik tada, kai tai liečia jo verslą – arba ypatingais atvejais. Manau, tavasis kaip tik toks. Net jei nelinki blogo, tavo atžvilgiu vis tiek turi kažkokių ketinimų. Gal nori, kad taptum jo sergėtoja – juk esi nesuvaldoma. Gal per tave tikisi paveikti kitus. Gal vykdo užsakymą. Gal yra skolingas. Žaltys gali būti ir pavojingas priešas, ir geras draugas – nelygu, ko siekia.

Niekada nemaniau, kad pasakysiu tai dampyrui: būk atsargi. Nežinau, ką ketini veikti toliau, bet nujaučiu, kad gali patekti į bėdą. Jei galėsiu padėti, skambink, o jei grįši į didmiesčius medžioti strigojų, malonėk nepalikti jų kūnų!

Su geriausiais linkėjimais,

Sidnė

P. S. Raudonuoju uraganu pavadinau savo mašinytę.

P. P. S. Tu man patinki, bet vis tiek esi piktasis nakties padaras.

Apačioje buvo mobiliojo numeris ir aš nesusilaikiau nenusišypsojusi. Į Bają mus atvežė Eibas, todėl Sidnei automobilį teko palikti. Ją tai žeidė ne mažiau nei strigojus kuolelis. Tikiuosi, automobilį jai leis pasilaikyti. Nepaisydama perspėjimų dėl Eibo šypsodamasi palingavau galva. Raudonasis uraganas…

Bet einant į savo kambarį šypsena ėmė blėsti. Kad ir kokia atžagari buvo Sidnė, man jos trūks. Ji nebuvo draugė – o gal buvo? – bet per tas kelias dienas tapo neatsiejama mano gyvenimo dalimi. Jai išvykus pradingo ir tas menkutis pastovumas, kuris teikė stiprybės. Nežinojau, ką daryti toliau. Atvykau suteikti ramybę Dimitrijui, o sukėliau skausmą jo šeimai. Be to, jei dampyrai nemeluoja, Bajoje nėra strigojų. Niekaip neįsivaizdavau Dimitrijaus, pakelėse tykančio aukų. Net tapęs strigojum – kaip vis dar stipriai žeidžia tas žodis! – Dimitrijus turi turėti tikslą. Jei negrįžo į gimtąjį miestelį, vadinasi, turi svarbesnį tikslą. Sidnės užuomina laiškelyje patvirtino tai, ką jau buvau girdėjusi – strigojai gyvena didmiesčiuose. Bet kur man jo ieškoti? Kur išvyko Dimitrijus?

Apėmė neviltis. Negana to, ramybės nedavė Marko žodžiai. Negi tikrai ryžausi beprotybei? Negi lendu mirčiai į nasrus, o mano tikslas… neturi prasmės? Ar esu pasmerkta klajoti iki gyvenimo galo?

Sėdint ant lovos nuotaika visai subjuro. Supratau, kad reikia nukreipti mintis kitur. Buvau pernelyg imli neigiamoms emocijoms, o Lisa ir toliau naudojo dvasios elementą, todėl tamsa nesitraukė. Tikėdamasi, kad mintys praskaidrės, užsimoviau Marko duotą žiedą. Nieko nepajutau, tad nusprendžiau ieškoti ramybės ten, kur ją visada rasdavau: Lisos mintyse.

Ji buvo su Adrianu, jiedu vėl mokėsi valdyti dvasios elementą. Sėkmingai įveikęs pirmines kliūtis, Adrianas darė pažangą. Lisa suirzo, kad jam sekasi geriau.

– Nebeturiu nieko, ką galėtum išgydyti, – pasiskundė ji rikiuodama ant stalo vazonėlius su gėlėmis. – Baiminuosi, kad teks pradėti kapoti kam nors rankas.

Adrianas nusišypsojo.

– Aš taip erzindavau Rouz – kad nustebinsiu ją ataugindamas ranką arba koją.

– Neabejoju, kad ji neieškodavo žodžio kišenėje.

– Taip. – Prisiminimai nušvietė jo veidą. Būdavo smalsu pasiklausyti, ką kalba apie mane, bet kartu jausdavausi kalta matydama, kaip juos skaudina mano vardas.

Lisa suaimanavo ir išsitiesė ant kilimo. Jie dirbo bendrabučio poilsio kambaryje, artėjo komendanto valanda.

– Adrianai, noriu su ja pasišnekėti.

– Negali. – Jis buvo neįprastai rimtas. – Žinau, kad ji vis dar tave aplanko – deja, tuo jūsų bendravimas ir baigiasi. Galbūt tai nėra taip jau blogai. Negali jai pasakyti, kaip jautiesi.

– Taip, bet mielai pasiklausyčiau, kaip ji atsikalbinėja tau sapnuose.

Adrianas vėl nusišypsojo.

– Patikėk, ji tik tą ir tedaro.

Lisa atsisėdo.

– Dabar.

– Kas dabar?

– Aplankyk Rouz sapne. Apie tai tik pasakoji, dar niekada nemačiau tavęs tą darant. Noriu pasižiūrėti.

Praradęs žadą Adrianas spoksojo į Lisą.

– Žinai, tai jau šiek tiek kvepia vujarizmu.

– Adrianai! Aš noriu išmokti, o visa kita mes jau išbandėm. Kartais jaučiu iš tavęs sklindančią magiją. Būk geras.

Jis jau norėjo prieštarauti, bet žvilgtelėjęs į ją apsigalvojo. Lisa kalbėjo griežtai ir įsakmiai – jai tai nebūdinga.

– Gerai. Pamėginsiu.

Lisos akimis stebėti, kaip Adrianas mėgina patekti į mano mintis, buvo labai keista. Nežinojau, ko tikėtis. Kartais svarstydavau, ar Adrianas turi miegoti, o gal bent jau užsimerkti. Matyt, ne. Jis žvelgė tolyn, žvilgsnis tapo tuščias, mintys nuskaidrėjo. Lisos akimis mačiau, kaip pasikeitė jo aura – spinduliuoja magija. Lisa stengėsi perprasti kiekvieną giją. Ir staiga, be jokio įspėjimo, magija dingo. Adrianas sumirksėjo ir papurtė galvą.

– Atleisk. Negaliu.

– Kodėl?

– Rouz tikriausiai nemiega. Ar ko nors pasimokei stebėdama?

– Šiek tiek. Būtų buvę naudingiau, jei tau būtų pasisekę, – Lisos balse pasigirdo susierzinimo gaidelės.

– Ji nežinia kuriame pasaulio krašte, dabar ten gali būti ir diena, ir naktis. – Adrianas nusižiovavo. – Reikės pamėginti kitą kartą. Paprastai ją lankau vakarais arba anksti rytą.

– Vadinasi, Rouz netoliese.

– Arba kitame pasaulio krašte, gyvena pagal žmonių laiką.

Lisos entuziazmas prigeso.

– Tiesa. Gali būti ir taip.

– Kodėl visada atrodo, kad tinginiaujate?

Poilsio kambaryje išdygo Kristianas. Jis nusišypsojo pamatęs Lisą ant grindų, o Adrianą tysantį ant sofos. Už Kristiano stovėjo asmuo, kurio tikrai nesitikėjau išvysti. Adrianas, merginą suuosdavęs iš tolo, iškart pastebėjo viešnią.

– Iš kur ištraukei tą mažvaikę?

Kristianas perspėjamai dėbtelėjo į Adrianą.

– Čia Džil. – Džil Mastrano žengė žingsnį į priekį, nustebusi dairėsi šviesiai žaliomis akimis. – Džil, čia Lisa ir Adrianas.

Su Džil susipažinau kiek daugiau nei prieš mėnesį. Ji buvo devintokė, vadinasi, nuo rudens pereis į mūsų korpusą. Kaip ir visi morojai, buvo liekna, bet aukšta net pagal vampyrų standartus. Dėl to atrodė dar plonesnė. Mergina turėjo gražius garbanotus šviesiai rudus plaukus, krintančius iki juosmens, tik nemokėjo tinkamai susišukuoti. Ji atrodė simpatiška, bet susitaršiusi ir nerangi.

– Svei… sveiki, – sumikčiojo žiūrėdama tai į vieną, tai į kitą. Lisa su Adrianu jai buvo tikrų tikriausios žvaigždės. Ji vos neapalpo pirmąkart pamačiusi mudu su Dimitrijum – mes taip pat garsėjom savo reputacija. Sprendžiant iš veido, panašiai jautėsi ir dabar.

– Džil nori išmokti panaudoti savo galias kovoje su blogiu, – mirktelėjo Kristianas. Taip jis norėjo pasakyti, kad Džil mokosi valdyti magiją. Kai ji prašė pagalbos manęs, patariau susirasti Kristianą. Džiaugiausi, kad merginai užteko drąsos pasinaudoti patarimu. Kristianas buvo garsus, nors ir turėjo nekokią reputaciją.

– Dar viena naujokė? – paklausė Lisa linguodama galvą. – Manai, ilgam?

Džil išsigandusi žvilgtelėjo į Kristianą.

– Ką tai reiškia?

– Po užpuolimo ne vienas morojus pareiškė norą išmokti kovoti pasitelkus magiją, – paaiškino Kristianas. – Bet po kelių sunkių ir nuobodžių užsiėmimų viską mesdavo.

– Jei nebūtum toks bjaurus, gal nebūtų taip greitai metę? – paklausė Lisa.

– Taigi dabar pradėjai ieškoti karių tarp mažvaikių, – paantrino Adrianas.

– Gana! – pasipiktinusi šūktelėjo Džil. – Man jau keturiolika. – Ir tuoj pat užraudo išdrįsusi taip akiplėšiškai atsikirsti. Adrianui tai pasirodė labai juokinga.

– Atleisk, apsirikau, – atsiprašė. – Koks tavo elementas?

– Vanduo.

– Ugnis ir vanduo? – Adrianas ištraukė iš kišenės šimto dolerių banknotą. Ištiesino. – Širdele, susitarkim. Jei išbursi kibirą vandens ir suversi Kristianui ant galvos, pinigai tavo.

– O aš dar pridėsiu, – nusijuokė Lisa.

Džil stovėjo apstulbusi, greičiausiai dėl to, kad Adrianas pavadino ją „širdele“. Buvau taip pripratusi prie Adriano, jog kartais pamiršdavau, koks jis patrauklus. Kristianas stumtelėjo Džil prie durų.

– Nekreipk į juos dėmesio. Jie pavydi, nes dvasios elemento valdytojai negali kautis mūšyje kaip mes. – Paskui Kristianas pasilenkė prie Lisos ir pabučiavo. – Mokėmės viršuje, bet dabar turiu palydėti ją atgal. Iki rytdienos.

– Nereikia manęs lydėti, – paprieštaravo Džil. – Galiu pareiti ir pati. Nenoriu jums trukdyti.

Adrianas atsistojo.

– Netrukdai. O riteriu ant balto žirgo galiu pabūti ir aš. Palydėsiu į bendrabutį, tegu balandėliai sau burkuoja. – Jis galantiškai nusilenkė Džil. – Eime?

– Adrianai… – Lisos balsas buvo griežtas.

– Baik, gerai? Man vis tiek reikia grįžti į svečių namus, jei užsibūčiau po komendanto valandos, jūs turėtumėt nemalonumų. Ir nereikia manęs taip nuvertinti – net aš turiu savo principus.

Adrianas reikšmingai pasižiūrėjo į Lisą – nebūk kvaiša, nė neketinu kabinti Džil. Lisa trumpai suabejojo, paskui suprato, kad jis sako tiesą. Adrianas dažnai elgdavosi kaip niekšelis ir nė nemėgino slėpti susidomėjimo manimi, tačiau palydėti Džil pasisiūlė tikrai ne ketindamas ją suvilioti. Tiesiog buvo paslaugus.

– Na, gerai, – nusileido Lisa. – Pasimatysim vėliau. Buvo malonu susipažinti, Džil.

– Man irgi, – atsakė ši. Paskui išdrįso nusišypsoti Kristianui. – Dar kartą ačiū.

– Žiūrėk man, ateik į kitą užsiėmimą, – perspėjo jis.

Adrianas ir Džil pasuko prie durų, kai pro jas įžengė Eiverė.

– Sveikas, Adrianai. – Ji reikšmingai nužvelgė Džil. – Prasidėjai su mažvaike?

– Ar nesiliausit manęs taip vadinti? – sušuko Džil.

Adrianas pagrasino Eiverei:

– Patylėk. Su tavim išsiaiškinsiu vėliau, Lazar.

– Tikiuosi, – nusijuokė ji. – Paliksiu duris nerakintas.

Adrianas ir Džil išėjo, Eiverė prisėdo prie Lisos. Ji atrodė pernelyg guvi, bet Lisa neužuodė alkoholio kvapo. Matyt, Eiverė linksma ir nerūpestinga iš prigimties.

– Ar tikrai pasikvietei Adrianą į savo kambarį? – paklausė Lisa. Tik erzino merginą, bet jai išties buvo įdomu, kas vyksta tarp Eiverės ir Adriano. Man, beje, irgi.

Eiverė gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Gal. Kartais susitinkam, kai jūs jau būnat lovytėse. Tikiuosi, nepradėsi pavyduliauti?

– Ne, – nusijuokė Lisa. – Man tiesiog smalsu. Adrianas – geras vaikinas.

– Nejaugi? – pakėlė galvą Kristianas. – Paaiškink žodžio „geras“ reikšmę.

Eiverė iškėlė ranką ir pradėjo vardyti lenkdama pirštus:

– Stulbinamai gražus, sąmojingas, turtingas, karalienės giminaitis…

– Jau išsirinkot vestuvių datą? – juokdamasi paklausė Lisa.

– Dar ne, – atkirto Eiverė. – Tebežvalgau teritoriją. Maniau, Eiverei Lazar tai bus lengva pergalė, bet jį sunku perprasti.

– Nenoriu šito klausytis, – pasakė Kristianas.

– Kartais Adrianas elgiasi kaip užkietėjęs mergišius, o kartais – kaip romantikas sudaužyta širdimi, – po šių žodžių Lisa su Kristianu reikšmingai susižvelgė, nieko nepastebėjusi Eiverė kalbėjo toliau: – Šiaip ar taip, ne apie jį atėjau pasišnekėti. Norėjau aptarti pabėgimo planą. – Eiverė uždėjo ranką Lisai ant peties, ši baisiai apstulbo.

– Iš kur? Iš bendrabučio?

– Ne. Iš Akademijos. Praleisim pašėlusį savaitgalį rūmuose.

– Šį savaitgalį? – nesuprato Lisa. – Kodėl?

– Velykos. Jos karališkoji didenybė pasakė, kad būtų labai „miela“, jei prisidėtum prie jos per šventes. – Eiverė tobulai pamėgdžiojo karalienės intonaciją. – Draugauju su tavim, todėl tėtušis nusprendė, kad pradėjau pavyzdingai elgtis.

– Vargšas mulkis, – sumurmėjo Kristianas.

– Taigi jis mane išleido. – Eiverė žvilgtelėjo į Kristianą. – Beje, tu taip pat kviečiamas. Karalienė minėjo, kad Lisa gali pasiimti svečią – be manęs.

Lisa žvilgtelėjo į švytintį Eiverės veidą, bet entuziazmu neužsikrėtė.

– Nekenčiu rūmų. Tatjana nuolatos mane auklėja. Ten klaikiai nuobodu. – Lisa nepaaiškino, kad rūmuose jai buvo smagu tik su manimi.

– Todėl, kad dar nesi ten buvusi su manim. Bus šaunu. Žinau, ką įdomaus galima nuveikti. Kertu lažybų, ir Adrianas vyks kartu, o jam visos durys atviros. Bus dvigubas pasimatymas.

Pasvarsčiusi Lisa pripažino, kad gali būti smagu. Mudvi sugebėjom smagiai leisti laiką prabangiuose rūmuose, nors vėlesni apsilankymai buvo dalykiški ir nuobodūs. Bet dabar, su Kristianu ir pašėlusia Eivere? Gali būti smagu.

Ir tada viską sugadino Kristianas.

– Manęs neskaičiuokit, – pasakė jis. – Jei gali pasiimti tik vieną draugą, pasiimk Džil.

– Ką? – nesuprato Eiverė.

– Mažvaikę, – paaiškino Lisa. Ji apstulbus žiūrėjo į Kristianą. – Kurių galų turėčiau imti Džil? Susipažinau su ja prieš penkias minutes.

– Ji rimtai galvoja apie kovinę magiją. Galėsi supažindinti su Mija. Abiejų elementas – vanduo.

– Tiesa, – sutiko Lisa. – O faktas, kad negali pakęsti rūmų, čia visiškai niekuo dėtas?

– Na…

– Kristianai! – staiga supyko Lisa. – Kodėl negali to padaryti dėl manęs?

– Nepakenčiu, kaip ta kalė karalienė į mane žiūri, – paaiškino jis.

Lisos tai neįtikino.

– Taip, bet kai baigsim Akademiją, aš ten gyvensiu. Ir tau teks vykti kartu.

– Tada leisk pasidžiaugti laisve, kol galiu.

Lisos susierzinimas augo.

– Aišku. Aš turiu kęsti tavo kaprizus, o tu dėl manęs negali nė piršto pajudinti?

Eiverė pažvelgė į vieną, paskui į kitą ir atsistojo.

– Vaikučiai, paliksiu judu aiškintis vienus. Man nerūpi, ar vyks Kristianas, ar mažvaikė, svarbiausia, kad ten būtum tu. – Ji žvilgtelėjo į Lisą. – Juk vyksi, tiesa?

– Taip. Vyksiu. – Kristiano atsisakymas ją tik paskatino.

Eiverė nusišypsojo.

– Puiku. Jau eisiu, bet judu būtinai susitaikykit ir pasibučiuokit.

Tarpduryje staiga išdygo Eiverės brolis Ridas.

– Pasiruošusi? – Jo balsas panėšėjo į žvėries urzgimą. Eiverė išdidžiai nužvelgė draugus.

– Matot? Galantiškasis brolis atėjo manęs palydėti, kol nepradėjo klykti bendrabučio prižiūrėtojos. Adrianui teks rasti kitą būdą parodyti savo riteriškumą.

Ridas neatrodė nei galantiškas, nei riteriškas, kita vertus, pasielgė gražiai ateidamas jos palydėti. Ir pasirodė pačiu laiku. Gal Eiverė teisi sakydama, kad jis nėra toks blogas, kaip visi mano?

Eiverei išėjus Lisa atsigręžė į Kristianą.

– Rimtai manai, kad turėčiau pasiimti Džil vietoj tavęs?

– Taip. – Kristianas pamėgino ją apkabinti, jinai jį atstūmė. – Bet nekantraudamas lauksiu tavęs sugrįžtant.

– Ir tu dar juokauji?

– Kalbu rimtai. Nenorėjau tavęs įžeisti. Bet jei atvirai… rūmų intrigos ne man. O Džil tai būtų puiki proga. – Jis susiraukė. – Tikiuosi, nieko prieš ją neturi?

– Aš jos nė nepažįstu, – atsakė Lisa. Ji tebepyko – labiau, negu buvo galima tikėtis. Mane tai nustebino.

Kristianas suėmė Lisos rankas, jo veidas buvo rimtas. Pažvelgus į žydras mylimojo akis, įniršis kiek atlėgo.

– Tikrai nenorėjau tavęs supykdyti. Jei tau taip svarbu…

Lisos pyktis išnyko akimirksniu.

– Ne, ne. Aš nieko prieš pasiimti Džil – nors abejoju, ar jai bus gerai su mumis. Niekad nežinai, kas šaus į galvą Eiverei.

– Supažindink Džil su Mija. Mija ją prižiūrės.

Lisa linktelėjo svarstydama, kodėl Kristianas taip susidomėjo Džil.

– Gerai. Bet tu taip elgiesi ne todėl, kad nemėgsti Eiverės?

– Ne, Eiverė man patinka. Susidraugavusi su ja pradėjai dažniau šypsotis.

– Aš šypsausi, kai esu su tavim.

– Todėl ir pasakiau „dažniau“. – Kristianas pabučiavo Lisai ranką. – Išvykus Rouz buvai labai liūdna. Džiaugiuosi, kad susiradai draugę – jos pakeisti negaliu.

– Eiverė nepakeitė Rouz, – paprieštaravo Lisa.

– Žinau. Bet ją primena.

– Ką? Tarp jų nėra nieko bendro.

Kristianas atsisėdo šalia ir padėjo galvą Lisai ant peties.

– Eiverė tokia, kokia buvo Rouz prieš jums pabėgant iš Akademijos.

Abi su Lisa susimąstėm. Nejaugi? Kai Lisai dar nebuvo pasireiškusios dvasios elemento galios, mudvi gyvenome gan pašėlusį gyvenimą. Prisigalvodavau visokių nesąmonių, kurios dažniausiai liūdnai baigdavosi. Bet ar buvau tokia patrakusi kaip Eiverė?

– Rouz niekas nepakeis, – liūdnai pasakė Lisa.

– Tiesa, – sutiko Kristianas. Jis švelniai pabučiavo ją į lūpas. – Bet turėsi ir kitų draugių.

Žinojau, kad jis teisus, bet vis tiek dilgtelėjo pavydas. Ir sunerimau. Lisos susierzinimas buvo labai netikėtas. Žinoma, ji norėjo, kad Kristianas vyktų drauge, bet reakcija buvo perdėta – kaip ir pavydas Džil. Lisa neturėjo jokio pagrindo abejoti Kristiano jausmais ir įtarinėti Džil. Tokia nuotaikų kaita man priminė senus laikus.

Gali būti, kad dėl visko kaltas nuovargis, bet nuojauta – o gal mūsų ryšys – pakuždėjo, kad Lisai kažkas negerai. Tačiau tai tebuvo nuojauta, nieko apčiuopiamo, tarsi pro pirštus bėgantis vanduo. Kita vertus, nuojauta dar niekada manęs neapgavo, todėl nusprendžiau dažniau lankytis Lisos mintyse.

DVYLIKTAS

APLANKIUS LISĄ mano galvoje sukosi daugiau klausimų negu atsakymų. Nesumanydama, ko griebtis, likau gyventi pas Belikovas. Apsipratau su jų kasdienybe, net nustebau, kaip tai paprasta. Stengiausi padėti, dirbau įvairiausius darbus, net prižiūrėjau vaiką. Tai, beje, buvo sunkiausia – su vaikais neturėjau patirties. Visą tą laiką Ieva nenuleido nuo manęs akių. Tiesa, nieko nesakė, bet žvilgsnis buvo smerkiamas. Taip ir nesupratau, ar nori, kad išsinešdinčiau, ar nuolatos taip žiūri. Tačiau kitos moterys mano draugija džiaugėsi ir aiškiai tai parodė. Ypač Viktorija.

– Norėčiau, kad su mumis lankytum mokyklą, – pasakė ji vieną vakarą. Mudvi daug laiko praleisdavom kartu.

– Kada ten grįši?

– Pirmadienį, po Velykų.

Pajutau liūdesį. Nesvarbu, liksiu čia ar ne, Viktorijos pasiilgsiu.

– Nesitikėjau, kad taip greitai.

Kurį laiką tylėjom, paskui ji į mane pašnairavo.

– O tu nenorėtum… grįžti į Šv. Vasilijų kartu su mumis?

Išpūčiau akis.

– Į Šv. Vasilijų? Tai ir jūsų mokykla pavadinta šventojo vardu? – Šventųjų vardais buvo vadinamos ne visos mokyklos. Tarkim, Adrianas rytinėje pakrantėje lankė Adlerį.

– Mūsiškis – žmonių šventasis, – šyptelėjo Viktorija. – Galėtum baigti mokslus. Esu tikra, kad tave priimtų.

Per šią kelionę buvau prisigalvojusi visokiausių nesąmonių, bet tokia ir į galvą nebuvo atėjusi. Su mokslais atsisveikinau visiems laikams. Buvau tikra, kad man nebėra ko mokytis, nors po pažinties su Sidne ir Marku supratau dar daug ko nežinanti. Tačiau nemanau, kad papildomas matematikos ar chemijos semestras būtų turėjęs įtakos mano ateičiai. O jei kalbėsime apie sergėtojos pasirengimą… Nuolatiniai susidūrimai ir dvikovos su strigojais tapo pačia geriausia praktika, tokios negaučiau jokioje mokykloje.

Todėl tik papurčiau galvą.

– Ačiū, bet ne. Su mokslais baigta. Be to, tavo mokykla rusiška.

– Tau kas nors išverstų. Beje, – Viktorija šyptelėjo, – per pratybas žodžiai nereikalingi. – Staiga ji surimtėjo. – Jei nebaigsi mokyklos, negalėsi tapti sergėtoja. Kodėl tau nepasilikus čia? Bajoje. Gyventum su mumis.

– Neketinu tapti kraujo kekše, – leptelėjau nepagalvojusi.

Viktorijos veidu perbėgo keista išraiška.

– Turėjau omeny ne tai.

– Man nederėjo taip kalbėti. Atleisk.

Pasigailėjau savo žodžių. Girdėjau gandų apie kraujo kekšes ir pati kelias mačiau, tačiau Belikovos buvo ne tokios. Niekas nežinojo, kas Sonios vaiko tėvas, bet ji dirbo vaistinėje – tai bylojo apie rimtą požiūrį į gyvenimą. Šiek tiek sužinojau ir apie Karoliną. Jos vaikų tėvas buvo morojus, su kuriuo siejo nuoširdūs jausmai. Jisai ja nepasinaudojo, tiesiog gimus mažylei jie nusprendė pasukti kiekvienas savo keliu, bet liko draugais. Dabar Karolina susitikinėjo su sergėtoju, kuris aplankydavo ją kaskart gavęs atostogų.

Tačiau kelios gatvėje matytos kraujo kekšės visiškai atitiko stereotipus. Jų drabužiai ir makiažas rėkte rėkė apie pigų seksą. Mėlynės ant kaklo rodė, kad jos leidžia savo partneriams gerti kraują, o dampyrams tai kėlė pasišlykštėjimą. Tik žmonės duoda kraujo morojams, dampyrai – ne. Leisti gerti kraują per seksą – didžiausias nuopuolis.

– Ir mama norėtų, kad pasiliktum. Susirastum darbą. Taptum mūsų šeimos nare.

– Negaliu užimti Dimitrijaus vietos, Viktorija, – tyliai pasakiau.

Ji švelniai spustelėjo man ranką.

– Suprantu. Niekas to ir nesitiki. Bet tu mums patinki, Rouz – tokia, kokia esi. Mums su tavim gera – matyt, ne veltui Dimka pasirinko tave. Esi savo vietoje.

Mėginau įsivaizduoti gyvenimą, kurį piešė Viktorija. Jis atrodė toks… paprastas. Jaukus. Jokių rūpesčių. Tik mylinti šeima, vakariniai pašnekesiai ir pokštai. Turėčiau asmeninį gyvenimą, nereikėtų nuo ryto iki vakaro saugoti morojaus. Turėčiau seserų. Jokių dvikovų – nebent reikėtų ką nors apginti. Išmesčiau iš galvos tą beprotišką sumanymą nužudyti Dimitrijų. Šiaip ar taip, jis mane pribaigtų – jei ne fiziškai, tai dvasiškai. Protingiausia būtų susitaikyti su jo mirtimi ir jį pamiršti. Tačiau… Kodėl tada negrįžus į Montaną? Pas Lisą, į Akademiją?

– Nežinau, – galiausiai prisipažinau Viktorijai. – Dar nežinau, ką darysiu.

Buvo jau po vakarienės, ji neramiai dirstelėjo į laikrodį.

– Nesinori tavęs palikti, nebeilgai čia būsi, bet… turiu su kai kuo susitikti…

– Su Nikolajum? – paerzinau.

Viktorija papurtė galvą ir man teko slėpti nusivylimą. Nikolajų mačiau dar kelis kartus ir kuo toliau, tuo labiau jis man patiko. Gaila, kad Viktorija jam abejinga. Gal yra kitas vaikinas?

– Nagi, pasakok, – nusišypsojau. – Kas jis?

Viktorijos veidas, kaip ir Dimitrijaus, buvo neįskaitomas.

– Draugas, – atsakė išsisukinėdama, bet akys šypsojosi.

– Iš mokyklos?

– Ne, – atsiduso ji. – Tai ir blogiausia. Aš jo taip ilgėsiuos.

Mano šypsena užgeso.

– Suprantu.

– Oi, – susigėdo Viktorija. – Kokia aš kvaiša. Mano rūpesčiai – vieni niekai, palyginti su taviškiais. Kurį laiką jo nematysiu, bet galiausiai vis tiek susitiksim. O Dimitrijus miręs. Daugiau jo nebepamatysi.

O gal ir pamatysiu. Tik šito jai nepasakiau.

– Taip, – pritariau liūdnai.

Mano nuostabai, ji mane apkabino.

– Žinau, ką reiškia mylėti, bet nežinau, ką reiškia netekti mylimojo. Nenumanau, kaip tave paguosti. Tik žinok, kad mes tave palaikom. Mes visos. Žinoma, nepakeisi Dimitrijaus, bet mums esi kaip sesuo.

Tai, kad mane pavadino seserimi, apstulbino ir sušildė sielą. Paskui Viktorija pradėjo ruoštis pasimatymui. Skubiai persirengė, pasidažė – tikrai ne susitikimui su tiesiog draugu – ir išskubėjo. Iš esmės džiaugiausi, nenorėjau, kad pamatytų mano akyse ašaras, kurios susitvenkė dėl jos žodžių. Neturėjau nei brolių, nei seserų. Lisa buvo geriausia draugė, turbūt ją galėjau pavadinti seserimi – tiesą sakant, tokia ją ir laikiau. Bet Lisą praradau. Todėl Viktorijos žodžiai mane labai sujaudino. Supratau, kad turiu draugų ir nesu vieniša.

Nusileidau į virtuvę paieškoti užkąsti. Netrukus pasirodė Olena.

– Ar Viktorija kur išėjo?

– Taip, pas draugę, – nieku gyvu neišduosiu Viktorijos.

Olena atsiduso.

– Norėjau paprašyti, kad nueitų į miestą.

– Aš galiu, – nudžiugusi pasisiūliau. – Tik norėčiau užkąsti.

Olena nusišypsojo ir paglostė man skruostą.

– Tu tokia geraširdė, Rouz. Dabar suprantu, kodėl Dimka tave mylėjo.

Net nuostabu – čia mano santykius su Dimitrijumi visi laikė savaime suprantamu dalyku. Niekam neužkliuvo nei mūsų amžiaus skirtumas, nei mokytojo ir mokinės santykiai. Kaip buvau sakiusi Sidnei, jaučiausi tarsi našlė. Galvoje tebeskambėjo Viktorijos kreipinys. Olena žiūrėjo į mane kaip į dukrą ir man dingtelėjo, kad išduodu mamą. Ji už draugystę su Dimitrijumi tikriausiai būtų išbarusi. Pavadinusi nederama ar pasakiusi, kad aš per jauna. O gal ir ne? Gal per griežtai apie ją galvoju?

Žiūrėdama į atdarą spintelę Olena papurtė galvą.

– Pirmiausia reikia tave gerai pamaitinti.

– Tik ką nors užkąsti, – paprieštaravau.

Olena paraikė rytą keptos juodos duonos, padėjo sviesto. Žinojo, kad mėgstu storai užteptas riekes. Karolina erzindavo, kad amerikiečiai numirtų sužinoję, ko yra toje duonoje, todėl per daug neklausinėjau. Duona buvo saldi ir drauge surstelėjusi, aš ją tiesiog dievinau.

Olena atsisėdo priešais ir žiūrėjo, kaip valgau.

– Vaikystėje tai buvo mėgstamiausias jo patiekalas.

– Dimitrijaus?

Ji linktelėjo.

– Grįžęs atostogų pirmiausia paprašydavo duonos. Jos sukirsdavo tikrai nemažai, turėdavau jam kepti atskirą kepaliuką. Mergaitės tiek nevalgo.

– Vaikinai visada valgo daugiau. – Reikia pripažinti, kad apetitu nenusileidžiu daugumai vyrų. – O jis buvo aukštesnis ir tvirtesnis už kitus.

– Tiesa, – susimąstė Olena. – Bet paskui priverčiau keptis duoną patį. Pasakiau, jei jau ketina suvalgyti visą mano maistą, tegu pamato, kiek darbo reikia jį pagaminti.

Nusijuokiau.

– Neįsivaizduoju Dimitrijaus, kepančio duoną.

Ir iškart suvokiau, kad tai netiesa. Paminėjus Dimitrijų pirmiausia prisimindavau jo kovinius įgūdžius. Tačiau su jais derėjo švelnumas ir supratingumas, dėl to jis buvo toks nuostabus. Tos pačios rankos, kurios negailestingai smeigdavo kuolelius, švelniai nubraukdavo man nuo veido plaukus. Akys, kurios visada pastebėdavo slypintį pavojų, į mane žvelgdavo su nuostaba ir meile, lyg būčiau gražiausia, nuostabiausia mergina pasaulyje.

Atsidusau, krūtinę nuvėrė gerai pažįstamas skausmas. Ar ne kvaila susijaudinti dėl kepalėlio duonos? Bet nieko negaliu padaryti. Mane jaudindavo visi su Dimitrijum susiję dalykai.

Olena žvelgė su meile ir užuojauta.

– Suprantu, – pasakė ji tarsi atspėjusi mano mintis. – Gerai žinau, kaip jautiesi.

– Ar kada nors palengvės? – paklausiau.

Kitaip nei Sidnė, Olena žinojo atsakymą.

– Taip. Bet tu niekada nebūsi tokia pati.

Ne ypač paguodė. Baigus valgyti Olena padavė pirkinių sąrašą ir aš išėjau į miestą džiaugdamasi, kad galiu nuveikti ką nors naudingo. Negalėjau sėdėti rankų sudėjusi.

Parduotuvėje susitikau Marką. Kažkodėl nusprendžiau, kad jiedu su Oksana mieste lankosi retai. Būčiau visai nenustebusi, jei produktus būtų auginęsi savo ūkyje. Markas šiltai nusišypsojo.

– Svarsčiau, ar tu vis dar čia.

– Taip, – abiem rankom suėmiau pirkinių krepšį. – Olena paprašė kai ką nupirkti.

– Džiaugiuosi, kad tu čia, – pasakė jis. – Atrodai… kur kas ramesnė.

– Matyt, jūsų žiedas padeda. Bent jau atrasti ramybę. Tačiau dar neapsisprendžiau.

Jis susiraukė ir paėmė pakelį pieno į kitą ranką.

– Dėl ko neapsisprendei?

– Ką daryti toliau. Kur keliauti.

– Kodėl nepasilieki čia?

Keista, to paties klausė ir Viktorija. Bet mano atsakymas buvo toks pat.

– Nežinau, ką veikčiau pasilikusi.

– Susirask darbą. Gyvenk su Belikovomis. Jos tave myli. Tapai jų šeimos nare.

Mane vėl užliejo maloni šiluma, mėginau įsivaizduoti save gyvenančią su jomis, dirbančią parduotuvėje ar kavinėje.

– Nežinau, – pakartojau kaip sugedusi plokštelė. – Nežinau, ar to noriu.

– Vis geriau nei strigojų medžioklė, – perspėjo Markas. – Geriau, nei klajoti be tikslo ir lįsti pavojams į nasrus. Šito tau tikrai nereikia.

Bet juk į Sibirą atvykau turėdama tikslą. Vidinis balsas mane išbarė. Dimitrijus, Rouz. Ar jau pamiršai Dimitrijų? Ar pamiršai, kad atvykai išlaisvinti jo sielos? Juk jis pats to prašė. Bet ar tikrai jis to norėjo? Gal būtų troškęs mane apsaugoti? To nežinojau, o be Meisono pagalbos ir nesužinosiu. Pagalvojusi apie Meisoną prisiminiau pamirštą dalyką.

– Sode kalbėjomės apie Lisos ir Oksanos galias. O ką galit jūs?

Markas prisimerkė.

– Ką turi omeny?

– Ar kada nors esate matęs… vaiduoklius?

Markas trumpai patylėjo, paskui atsiduso.

– Tikėjausi, kad tau taip nenutiks.

Net nustebau, kaip palengvėjo sužinojus, kad ne vienintelė matau vaiduoklius. Mirusi ir pabuvusi aname pasaulyje tapau dvasių taikiniu, bet gebėjimas jas matyti vis tiek nepaprastai slėgė.

– Ar matote juos ir nenorėdamas? – paklausiau.

– Iš pradžių mačiau. Paskui išmokau suvaldyti.

– Aš irgi. – Staiga prisiminiau paskutinę dvikovą su strigojais. – Nors ne, ne visai.

Pritildžiusi balsą papasakojau, kas nutiko prieš atvykstant į Bają. Dar niekam nebuvau to pasakojusi.

– Daugiau niekada taip nedaryk, – griežtai perspėjo Markas.

– Bet aš nenorėjau! Tai nutiko savaime.

– Tu išsigandai. Tau reikėjo pagalbos, todėl nesąmoningai iškvietei dvasias. Nedaryk to. Tai kenkia, be to, labai lengva prarasti sveiką protą.

– Aš nė nežinau, kaip tai padariau.

– Kaip jau sakiau – praradai savitvardą. Nesileisk užvaldoma baimės.

Pro mus praėjo pagyvenusi moteris, galvą apsigobusi skara, su daržovių krepšiu rankoje. Palaukiau, kol ji nutols, ir tik tada paklausiau Marko:

– Kodėl vaiduokliai mane gynė?

– Todėl, kad mirusieji nemėgsta strigojų. Strigojai – pabaisos, nei gyvi, nei mirę – jie egzistuoja tarpinėje dimensijoje. Vaiduokliai jaučia blogį kaip ir mes.

– Jie galėtų būti galingas ginklas.

Atviras ir draugiškas Marko veidas apsiniaukė.

– Tai pavojinga. Tokie kaip mes gyvena balansuodami ties pamišimo riba. Atviras mirusiųjų kvietimas stumia prarajos link. – Markas pažvelgė į laikrodį ir atsiduso. – Man jau metas, bet kalbėjau rimtai, Rouz. Lik čia. Neieškok bėdų. Kaukis su strigojais, jei jie užpuls, bet neieškok jų pati. Ir palik ramybėje vaiduoklius.

Parduotuvėje išgirdau gana daug patarimų, nors nebuvau tikra, ar jų klausysiu. Bet vis tiek padėkojau ir perdaviau linkėjimų Oksanai. Žingsniuodama namo pasukau už kampo ir atsitrenkiau į Eibą.

Jis vilkėjo savo brangųjį paltą, ryšėjo geltoną šaliką, derantį prie auksinių papuošalų. Šalia stoviniavo sergėtojai. Eibas atsirėmė į sieną.

– Tai štai ko atvykai į Rusiją. Vaikštinėti apsipirkti kaip kokia valstietė.

– Aišku, ne, – atkirtau.

– Tai apžiūrinėji miestą?

– Ne, tiesiog pasisiūliau padėti. Ir liaukis mane kamantinėjęs. Nesi toks gudrus, kokiu apsimeti.

– Netiesa, – paprieštaravo Eibas.

– Aš jau sakiau. Atvykau pranešti Belikovoms liūdnų naujienų. Gali taip ir perduoti tam, kam dirbi.

– O aš sakiau, kad nemeluotum, – priminė jis. Balse vėl suskambo keistos grėsmės ir humoro gaidelės. – Nė nenumanai, koks esu su tavim kantrus. Iš kitų jau patį pirmą vakarą būčiau išgavęs tai, ko man reikia.

– Kaip man pasisekė, – pasityčiojau. – Ir kas dabar? Nutempsi į skersgatvį ir spardysi, kol pasakysiu, ką čia veikiu? Beje, gangsteriški metodai man jau pradeda nusibosti.

– O aš imu netekti kantrybės. – Pastebėjau, kad jis sudėtas tvirčiau negu dauguma morojų. Morojai paprastai vengdavo kovų, tačiau būčiau nenustebusi paaiškėjus, kad Eibas mojuoja kumščiais taip pat dažnai kaip ir jo sergėtojai. – Beje, man nebeįdomu, ką čia veiki. Tik noriu, kad išvyktum. Ir kuo greičiau.

– Negrasink man, seni. Išvyksiu, kada panorėsiu, velniai griebtų. – Juokinga, nes Markui ką tik aiškinau neįsivaizduojanti, ką veikti Bajoje. Tačiau spaudžiamai Eibo kilo noras prieštarauti. – Nežinau, ko sieki, bet aš tavęs nebijau. – Tiesą sakant, šiek tiek sumelavau.

– O turėtum, – atsakė Eibas maloniu balsu. – Galiu būti arba labai geras draugas, arba labai blogas priešas. Bet jei išvyksi, išvyksi ne tuščiom. Galim susitarti.

Tariant šiuos žodžius jo akys sužibo. Prisiminiau, ką sakė Sidnė, ir mane apėmė nuojauta, kad Eibo gyvenimo tikslas – derybos ir naudingi sandėriai.

– Ne, – atkirtau. – Išvyksiu, kai norėsiu. Ir nei tu, nei tas, kam dirbi, nieko nepadarysit.

Tikėdamasi, kad pasirodžiau narsi, pasisukau eiti. Eibas sugriebė mane už peties ir atgręžė. Vos neišmečiau pirkinių. Užsimojau, bet tuoj pat prišoko sergėtojai. Supratau, kad pasipriešinti nepavyks.

– Tavo laikas baigėsi, – sušnypštė Eibas. – Bajoje ir Rusijoje. Grįžk į JAV, pasirūpinsiu viskuo, ko gali prireikti – pinigais, bilietais pirmąja klase.

Lėtai pasitraukiau atatupsta.

– Man nereikia nei tavo pagalbos, nei pinigų – vienas Dievas žino, iš kur jų gauni. – Pro šalį skubėjo žmonės ir aš pasislinkau į gatvės pusę tikėdamasi, kad Eibas neišdrįs pulti prie liudytojų. Gal ir kvaila, bet tarp žmonių pasijutau drąsiau. – Jau sakiau. Grįšiu tada, kai pati panorėsiu.

Eibas nužvelgė praeivius. Jis su sergėtojais atsitraukė. Veide sustingo šalta šypsena.

– O aš kartoju, kad galiu būti arba labai geras draugas, arba labai blogas priešas. Dink iš Bajos, kol netapau priešu.

Dideliam mano palengvėjimui jis apsisuko ir nuėjo. Nenorėjau, kad suprastų, kokią baimę man įvarė jo žodžiai.

Tą vakarą atsiguliau anksti. Staiga pradingo noras bendrauti. Pasklaidžiau žurnalą nesuprantama kalba, bet jaučiausi labai pavargusi. Tikriausiai išsekino pokalbiai su Marku ir Eibu. Pokalbis su Marku buvo labai panašus į pašnekesį su Viktorija ir vertė grįžti namo. Gudriai užslėpti Eibo grasinimai, atvirkščiai – skatino neprarasti budrumo pasilikus Rusijoje. Kažin kada trūks jo kantrybė ir jis liausis derėjęsis?

Užsnūdusi atsidūriau gerai pažįstamoje vietoje – Adriano sapne. Seniai jo nemačiau, todėl nusprendžiau, kad jis paklausė mano prašymo ir galiausiai atstojo. Kita vertus, šito prašydavau kaskart. Nuo paskutinio pokalbio praėjo nemažai laiko – teko pripažinti, kad savotiškai jo pasiilgau.

Sapnui Adrianas pasirinko Akademiją, medžiais apaugusią vietą netoli tvenkinio. Viskas žaliavo ir žydėjo, švietė saulė. Nusprendžiau, kad Adrianas kiek pagražino tikrąjį Montanos kraštovaizdį, bet jis galėjo daryti ką panorėjęs.

– Mažoji dampyre, – nusišypsojo jis. – Seniai nesimatėm.

– Maniau, mane pamiršai, – pasakiau sėsdamasi ant didelio akmens.

– Nė akimirką tavęs nepamirštu, – atsakė Adrianas, eidamas artyn. – Nors, tiesą pasakius, tikrai ketinau laikytis atokiau. Tik norėjau įsitikinti, kad esi gyva.

– Kaip matai, esu sveika ir gyva.

Adrianas nusišypsojo. Saulė auksino jo rudus plaukus.

– Tai puiku. Beje, atrodai geriau nei anksčiau. Aura kaip niekad ryški. – Jo akys nuo mano veido nuslinko ant rankų. Jis susiraukęs paėmė mano dešinę. – Kas čia?

Mūvėjau Oksanos žiedą. Nors be akutės, sidabras ryškiai spindėjo saulės šviesoje. Keistas dalykas tie sapnai. Žiedas lydėjo mane sapne ir skleidė tokią galią, kad net Adrianas ją pajuto.

– Amuletas su dvasios elemento kerais.

Matyt, Adrianui, kaip ir man, nebuvo atėjusi į galvą mintis apie dvasios kerus. Veide suspindo susidomėjimas.

– Ir jis turi gydomųjų galių? Sulaiko tamsą?

– Šiek tiek, – jo susidomėjimas mane trikdė. Nusimoviau žiedą ir įsidėjau į kišenę. – Amuletas padeda tik kurį laiką. Susipažinau su kita dvasios elemento valdytoja ir šešėlio pabučiuotu dampyru.

Adrianas dar labiau nustebo.

– Ką? Kur?

Prikandau lūpą ir papurčiau galvą.

– Po velniais, Rouz! Tai rimta. Juk žinai, kaip mudu su Lisa stengiamės rasti kitus dvasios elemento valdytojus. Pasakyk, kas jie.

– Ne. Gal kada nors vėliau. Nenoriu, kad atlėktumėt manęs ieškoti. – Nors gal jie jau žino, kur aš, gal jie pasamdė Eibą.

Žalios Adriano akys piktai žybtelėjo.

– Klausyk, nors trumpam pamiršk, kad pasaulis sukasi ne vien apie tave, gerai? Kalbam apie mudu su Lisa, apie mūsų galimybes perprasti magiją. Jei pažįsti morojų, kuris galėtų padėti, turi pasakyti.

– Vėliau, – šaltai pakartojau. – Netrukus iškeliausiu… Tada ir pasakysiu.

– Kodėl su tavim visada taip sunku susišnekėti?

– Todėl, kad tokia tau patinku.

– Jei nori žinoti, dabar nė kiek nepatinki.

Įprastas Adriano juokelis privertė mane sunerimti. Staiga dingtelėjo, kad jo susižavėjimas manimi praėjo.

– Būk kantrus, – paprašiau. – Esu tikra, kad ir taip turit ką veikti. O Lisa leidžia laiką su naująja drauge Eivere, – leptelėjau nespėjusi prikąsti liežuvio. Mano žodžiuose buvo justi kartėlis ir pavydas.

Nustebęs Adrianas kilstelėjo antakį.

– Gerbiami prisiekusieji, ji prisipažino! Tu šnipinėji Lisą. Taip ir žinojau!

Nudelbiau akis.

– Tiesiog norėjau sužinoti, ar ji gyva. – Lyg nejausčiau to savaime.

– Gyva. Kaip tu, gyva ir sveika. Dažniausiai. – Adrianas susiraukė. – Kartais jaučiu nuo jos sklindančias keistas bangas. Arba pati būna kaip nesava, arba jos aura trūkčioja. Tai trunka vos akimirką, bet man neramu. – Adriano balsas sušvelnėjo. – Eiverė taip pat dėl jos nerimauja, taigi Lisa bus kas pasirūpina. Eiverė nuostabi.

Nužvelgiau jį su panieka.

– Nuostabi? Gal ji tau patinka? – Nepamiršau Eiverės pažado palikti savo kambario duris nerakintas.

– Aišku, patinka. Ji šauni.

– Turėjau omeny – domina kaip mergina.

– Mat kaip, – Adrianas pavartė akis. – Štai kur šuo pakastas.

– Neatsakei į klausimą.

– Kaip jau sakiau, ji šauni. Protinga. Draugiška. Graži.

Man nepatiko, kaip jis ištarė žodį „graži“. Nusukau akis ir žaisdama su ant kaklo kabančiu nazaru pamėginau suvokti savo jausmus. Tačiau Adrianas juos perprato greičiau.

– Ar tik nepavydi, mažoji dampyre?

Išdidžiai jį nužvelgiau.

– Ne. Jei tavęs pavydėčiau, seniai būčiau išėjusi iš proto, juk tiekai merginų esi susukęs galvą.

– Eiverė ne iš tų, kurioms gali sukti galvą.

Ir vėl ta šiluma balse, svajingas žvilgsnis. Bet kodėl man rūpi? Turėčiau džiaugtis, kad Adrianas susidomėjo kita. Galų gale pati seniai prašiau duoti man ramybę. Jis atseikėjo pinigų kelionei todėl, kad pažadėjau suteikti progą, kai grįšiu (jei apskritai grįšiu) į Montaną. Jei pradės susitikinėti su Eivere, man bus vienu rūpesčiu mažiau.

Jei tai būtų buvusi bet kuri kita mergina, išskyrus Eiverę, tikriausiai nebūčiau prieštaravusi. Bet negalėjau pakęsti, kad kaip tik ji sužavėjo Adrianą. Ar jai dar negana Lisos? Kaip ta mergina taip lengvai užėmė mano vietą? Atėmė geriausią draugę, o dabar ir vaikiną, kuris prisiekinėjo, kad jam esu vienintelė.

Nebūk veidmainė, griežtai liepė vidinis balsas. Ko čia siunti, kad jų gyvenime atsirado kažkas kitas? Tu juos palikai. Ir Lisą, ir Adrianą. Jie turi teisę gyventi toliau.

Supykusi atsistojau.

– Šiąnakt pokalbis baigtas. Malonėk paleisti mane iš sapno. Nesakysiu, kur esu, ir viskas. Be to, tikrai neįdomu klausytis, kokia nuostabi, gera ir graži yra Eiverė…

– Eiverė nesielgia kaip mažvaikė, – pasakė Adrianas. – Ji tikrai nepyktų ant to, kuris ja rūpinasi ir retkarčiais aplanko. Neatimtų galimybės daugiau sužinoti apie magiją tik iš baimės, jog kas nors sutrukdys įgyvendinti beprotišką sumanymą – nužudyti savo buvusįjį.

– Nevadink manęs mažvaike, – atkirtau. – Pats esi didžiausias savanaudis. Viskas sukasi apie tave – net ir šis sapnas. Laikai mane čia prievarta, nesvarbu, noriu to ar ne, laikai tik todėl, kad tau patinka.

– Ką gi, – šaltai atsakė Adrianas. – Galiu nutraukti ir šį sapną, ir mūsų santykius. Daugiau nebepasirodysiu.

– Puiku. Tikiuosi, šįkart kalbi rimtai.

Prieš pabusdama mačiau jo žalias akis.

Atsisėdau lovoje sunkiai gaudydama kvapą. Širdis daužėsi kaip pašėlusi, man norėjosi verkti. Adrianas teisus – elgiausi kaip mažvaikė. Užsipuoliau, nors jis buvo nekaltas. Tačiau… negalėjau susilaikyti. Ilgėjausi Lisos. Netgi Adriano. O dabar Eiverė užėmė mano vietą – ir tikrai nesirengia išvykti.

Daugiau nebepasirodysiu.

Supratau, kad šįkart Adrianas kalbėjo rimtai.

TRYLIKTAS

ATĖJO VELYKOS. Namai kvepėjo Olenos kepiniais. Man pradėjo urgzti pilvas, nežinojau, kaip reikės ištverti iki pietų. Namiškiai ruošėsi į cerkvę. Nesu giliai tikinti, bet į bažnyčią vaikštau visą gyvenimą. Tiesa, daugiau iš mandagumo ar norėdama susitikti su draugais. Dimitrijus lankydavo pamaldas ieškodamas ramybės. Jei šiandien nueisiu į cerkvę, gal aplankys nušvitimas ir nuspręsiu, ką daryti toliau?

Pasijutau kaip vargšė giminaitė. Moterys išsipuošė, o aš turėjau tik džinsus ir marškinėlius. Pastebėjusi mano sutrikimą Viktorija paskolino baltą nėriniuotą palaidinukę. Kiek ankštoka, bet tiko. Atsisėdusi šeimos klaupte nusistebėjau, kaip Dimitrijus galėjo rasti paguodą mažytėje Akademijos koplyčioje, jei vaikystėje eidavo į šią cerkvę.

Ji buvo milžiniška, čia būtų tilpusios keturios Akademijos koplyčios. Lubos aukštos ir gražios, išpuošta auksu ir šventųjų ikonomis. Cerkvė stulbino ir kėlė nuostabą. Ore tvyrojo salsvas smilkalų aromatas, sklaidėsi lengvas dūmelis.

Cerkvė buvo pilnutėlė. Buvo susirinkę ne vien žmonės ir dampyrai – pamačiau ir kelis morojus. Matyt, buvo dievobaimingi, nors ir kokių žemų aistrų vedami lankėsi miestelyje. Beje, kalbant apie morojus…

– Eibo nėra, – pasakiau Viktorijai dairydamasi aplinkui. Ji sėdėjo man iš kairės, Olena – iš dešinės. Eibas neatrodė religingas, bet buvau tikra, kad suras mane net čia. Sužibo viltis, kad jis paliko Bają. Po paskutinio mudviejų susitikimo vis dar jaučiausi nejaukiai. – Ar jis išvyko iš miesto?

– Man regis, jis musulmonas, – paaiškino Viktorija. – Bet, kiek žinau, jis vis dar mieste. Karolina matė jį šįryt.

Prakeiktas Žaltys. Neišvyko. Kaip ten jis sakė? Geras draugas arba blogas priešas.

Tylėjau, todėl Viktorija sunerimusi pažvelgė į mane.

– Čia lankydamasis jis nėra padaręs nieko blogo. Paprastai su kuo nors susitinka ir vėl pradingsta. Man dėl tavęs neramu. Ar patekai į bėdą?

Geras klausimas.

– Nežinau. Atrodo, jis manim domisi. Tik nesuprantu kodėl.

Viktorija dar labiau susiraukė.

– Mes neleisim, kad tau kas nors nutiktų, – karingai pareiškė.

Nusišypsojau. Ji atrodė susirūpinusi ir nepaprastai panaši į Dimitrijų.

– Ačiū. Galbūt Amerikoje manęs ieško ir Eibas pasamdytas mane surasti. – Taip kalbu apie vyrą, kuris ketina mane klykiančią ir besispardančią partempti į JAV arba pradanginti visiems laikams…

Viktorija suprato, kad nesakau visos tiesos.

– Kalbėjau rimtai. Neleisiu, kad jis tave nuskriaustų.

Prasidėjo pamaldos, mudvi nutilom. Popo balsas buvo gražus, bet žodžių nesupratau. Kaip ir per Dimitrijaus šermenis, pamaldos buvo laikomos rusiškai, niekas nepasivargino išversti. Bet nesvarbu. Apstulbinta cerkvės didybės, pasinėriau į apmąstymus. Iš milžiniškos ikonos kairėje į mane žvelgė auksaplaukis angelas.

Netikėtai kai ką prisiminiau. Sykį Dimitrijus pakvietė lydėti į sergėtojų savaitgalio susitikimą Aidahe. Nors Aidahas manęs netraukė, pasinaudojau proga pabūti su juo. Jis įtikino mokyklos vadovybę, kad įgysiu naudingos patirties. Susitikimas vyko netrukus po Meisono mirties, Akademiją vis dar slėgė netekties skausmas. Jei atvirai, mane būtų išleidę bet kur.

Deja, per išvyką nebuvo laiko romantikai. Dimitrijus važiavo darbo reikalais, stodavom tik tada, kai būtinai reikėdavo. Praėjusį kartą atradome išžudytą visą morojų šeimą, todėl turėjau džiaugtis, kad šis pasivažinėjimas praėjo be nuotykių. Kaip paprastai Dimitrijus neleido vairuoti, nors tvirtinau, kad nuvežčiau mus dvigubai greičiau. O gal kaip tik dėl to ir neleido.

Sustojome degalinėje prisipilti degalų ir paskubomis užkąsti. Atsidūrėme nedideliame kalnų miestelyje, tokiame pat nuošaliame kaip ir Šv. Vladimiro akademija. Iš Akademijos giedromis dienomis galėdavai matyti kalnus, tačiau būti taip arti – visai kas kita. Rodės, galėjai viršūnę ranka pasiekti. Dimitrijus pylė benziną, o aš, nusipirkusi sumuštinį, nuėjau už degalinės pasigėrėti kalnais.

Nebuvo matyti jokių civilizacijos ženklų. Priešais driekėsi apsnigti pušynai, buvo tylu, tik vėjas retkarčiais atnešdavo greitkeliu pralekiančių mašinų gaudesį. Man vis dar skaudėjo širdį dėl Meisono ir persekiojo košmarai – sapnuodavau strigojus, kurie buvo mus pagrobę. Skausmas atlėgs dar negreitai, bet tą akimirką nuostabūs gamtos vaizdai mane nuramino.

Žiūrint į nepaliestą sniegą man į galvą šovė beprotiška mintis. Apsigręžiau, atsipalaidavau ir kritau į pusnį. Panirau į purų sniegą ir trumpai mėgavausi ramybe. Paskui pajudinau rankas ir kojas, sniege palikdama atspaudus. Nesikėliau, tik gulėjau ir žiūrėjau į skaisčiai mėlyną dangų.

– Ką čia darai? – paklausė Dimitrijus. – Atšals sumuštinis.

Ant manęs užkrito šešėlis. Pažvelgiau į ištįsusį siluetą. Buvo šalta, švietė saulė, jos spinduliai žaidė Dimitrijaus plaukuose. Jis pats panašus į angelą, dingtelėjo.

– Darau sniego angelą, – atsakiau. – Negi nežinai, kas tai?

– Žinau, bet kodėl taip darai? Turėtų būti šalta.

Vilkėjau žieminį paltą, mūvėjau kepurę ir pirštines, ryšėjau šaliką, todėl šalčio nejaučiau. Bet dėl sumuštinio jis teisus.

– Nelabai. Gal šiek tiek veidui.

Jis tik palingavo galva ir nusišypsojo.

– Sušalsi, kai grįši į automobilį ir pradės tirpti sniegas.

– Atrodo, labiau nerimauji dėl automobilio negu dėl manęs.

Dimitrijus nusijuokė.

– Nerimauju, kad visai sušalsi.

– Čia? Juk tai vieni niekai. – Pliaukštelėjau delnu per sniegą. – Eikš. Padaryk angelą ir tu, tada važiuosim.

Jis nepatikliai žiūrėjo į mane.

– Nori, kad ir aš peršalčiau?

– Noriu, kad pajustum malonumą. Palik savo pėdsaką Aidahe. Negi bijai šalčio? Jūs, sibiriečiai, turėtumėt būti atsparūs.

Dimitrijus atsiduso ir šiltai nusišypsojo.

– Ir vėl prilygini Sibirą Antarktidai. Aš iš pietų Sibiro. Ten oras toks pat kaip čia.

– Neišsisukinėk, – atšoviau. – Arba palik savo angelą, arba turėsi mane vilkte nuvilkti.

Dimitrijus tylėdamas žiūrėjo į mane – dingtelėjo, kad tikrai paims už kojų ir nutemps prie automobilio. Bet jo veidas buvo giedras ir atsipalaidavęs, akyse švietė švelnumas, nuo kurio pradėjo daužytis širdis. Staiga, nė neperspėjęs, jis krito į sniegą šalia manęs.

– O dabar, – pasakiau, nes jis gulėjo nejudėdamas, – pajudink kojas ir rankas.

– Aš moku daryti sniego angelus.

– Tai ko lauki? Kitaip tavo atspaudas labiau primins kreida apibrėžtą kūną nusikaltimo vietoje.

Dimitrijus nusijuokė, juokas sušildė šaltą žiemos orą. Galiausiai, dar šiek tiek paragintas, pajudino rankas ir kojas – paliko sniege savo angelą. Maniau, tuoj pat atsikels ir pareikalaus grįžti į automobilį, bet jis ir toliau gulėjo ant žemės, žiūrėjo į dangų ir į kalnus.

– Gražu, tiesa? – pasakiau. Man iš burnos virto garas. – Ne per daug skiriasi nuo slidinėjimo kurorto, bet… Šiandien jaučiuosi visai kitaip.

– Toks jau gyvenimas, – atsakė Dimitrijus. – Laikui bėgant tie patys dalykai įgyja kitą prasmę. Taip bus visą gyvenimą.

Jau norėjau paerzinti, kad jis niekaip negali apsieti be išmintingų pamokymų, bet paskui supratau, kad yra teisus. Kai įsimylėjau Dimitrijų, svaigau iš laimės, nieko kito nemačiau. Maniau, kad negalėčiau mylėti dar stipriau. Bet po Meisono mirties ir susidūrimo su strigojais viskas pasikeitė. Pamilau Dimitrijų kitaip, giliau. Pamačiusi, kokia trapi yra gyvybė, ėmiau jį branginti. Supratau, koks jis man svarbus ir kaip būtų skaudu jo netekti.

– Kaip manai, ar būtų smagu turėti ten trobelę? – parodžiau į vieną viršukalnių. – Miškuose, kur mūsų niekas nerastų.

– Man patiktų, bet tau ten būtų nuobodu.

Mėginau įsivaizduoti mudu laukinėje gamtoje. Nedidelė trobelė, židinys, lova… Nuobodu? Kažin.

– Nebūtų taip blogai, jei turėtume kabelinę ir internetą. Ir šildytuvą…

– Ak, Rouz… – Dimitrijus nesijuokė, bet jaučiau, kad šypsosi. – Nemanau, kad tau patiktų ramybė. Tau reikia veiklos.

– Nori pasakyti, man sunku sukaupti dėmesį?

– Anaiptol. Tik sakau, kad tavyje dega ugnis, verčianti kovoti už gėrį ir už tuos, kuriuos myli. Tai vienas nuostabių tavo bruožų.

– Tik vienas? – paerzinau, bet jo žodžiai mane sujaudino. Dimitrijus kalbėjo rimtai, jo įvertinimas man reiškė labai daug.

– Vienas iš daugelio, – paaiškino jis. Paskui atsisėdo ir pasižiūrėjo į mane. – Todėl apie trobelę galėsi pasvajoti tik senatvėje.

– Kokių keturiasdešimties?

Dimitrijus tik palingavo galva ir atsistojo, mano pokštą nuleido negirdomis. Tačiau jo akyse švietė tokia pat meilė, kokia skambėjo balse. Ir susižavėjimas. Supratau – kol Dimitrijus mane laikys gražia ir nuostabia, jausiuosi laiminga. Jis pasilenkė ir padavė man ranką.

– Laikas važiuoti.

Dimitrijus padėjo atsistoti. Trumpai pastovėjome susikibę už rankų, paskui ėmėme apžiūrinėti savo kūrinį. Du tobuli sniego angelai – vienas didesnis, kitas mažesnis. Saugodamasi, kad nesugadinčiau atspaudų, pasilenkiau ir nubrėžiau virš galvų horizontalias linijas.

– Kas čia? – paklausė Dimitrijus man atsitiesus.

– Aureolės, – paaiškinau šypsodamasi. – Tinkamos tokioms dieviškoms būtybėms kaip mudu.

– Ar ne per stipriai pasakyta?

Dar kiek pasigėrėjome savo angelais ir pasidžiaugėme jaukiu buvimu dviese. Mielai būčiau palikusi kalnuose kitokį, neišnykstantį pėdsaką, nes žinojau, kad pradėjus snigti mūsų angelai bus užpustyti.

Dimitrijus švelniai palietė man ranką ir netardami nė žodžio grįžome į automobilį.

Palyginti su tuo, kaip Dimitrijus žiūrėjo į mane kalnuose, ikonos angelo žvilgsnis pasirodė nykus ir neišraiškingas. Tegu neįsižeidžia.

Priėmę Šv. Komuniją, parapijiečiai sėdosi į vietas. Niekur nėjau, bet kelis popo žodžius supratau. Gyvenimas. Mirtis. Amžinas. Suvokiau prasmę. Galėjau kirsti lažybų, kad tarp jų buvo ir „prisikėlimas“. Atsidusau trokšdama, kad išties būtų taip paprasta nugalėti mirtį ir susigrąžinti mylimus žmones.

Pasibaigus pamaldoms apimta melancholijos išėjau su Belikovomis iš cerkvės. Pamačiau, kad žmonės keičiasi margučiais. Viktorija paaiškino, kad tokia tradicija. Aš taip pat gavau keletą margučių iš visai nepažįstamų žmonių ir pasijutau kalta, kad neturiu ką duoti mainais. Dar nusistebėjau, kaip reikės viską suvalgyti. Kiaušiniai buvo išmarginti – vieni tiesiog nuspalvinti, kiti išpiešti sudėtingiausiais raštais.

Po pamaldų niekas neskubėjo namo. Draugai ir artimieji glėbesčiavosi ir dalijosi naujienomis. Stovėjau šalia Viktorijos ir mėginau suprasti pokalbį, kuris vyko čia rusiškai, čia angliškai.

– Viktorija!

Atsigręžusios pamatėm prie mūsų žingsniuojantį Nikolajų. Jis mums – tai yra Viktorijai – plačiai nusišypsojo. Vilkėjo žaliais marškiniais, ryšėjo tamsiai žalią kaklaraištį – atrodė stulbinamai. Pažvelgiau į Viktoriją – ar jai tai padarė įspūdį? Deja. Jos šypsena buvo mandagi, apsidžiaugė jį pamačiusi, bet žvilgsnis buvo visai neromantiškas. Vėl prisiminiau paslaptingąjį draugą.

Su Nikolajumi atėjo keletas vaikinų, kuriuos buvau sutikusi anksčiau. Jie su manim pasisveikino. Kaip ir Belikovos, regis, apsiprato su mintimi, kad čia pasiliksiu.

– Tai ateisit į Marinos vakarėlį? – paklausė Nikolajus.

Buvau ir pamiršusi. Tenai mane kvietė pačią pirmą dieną, vos susipažinome. Tada Viktorija sutiko, bet dabar, mano nuostabai, papurtė galvą.

– Negalim. Šeimyniniai reikalai.

Tai bent naujiena. Dingtelėjo, kad galbūt ko nors nežinau, bet šią mintį tuoj pat atmečiau. Nujaučiau, kad Viktorija meluoja, bet, nenorėdama išduoti draugės, tylėjau. Nikolajus aiškiai nuliūdo, net gaila buvo žiūrėti.

– Tikrai? Mums tavęs trūks.

Viktorija gūžtelėjo pečiais.

– Pasimatysim mokykloj.

Jo tai nepaguodė.

– Taip, bet…

Staiga Nikolajus sužiuro mums už nugarų. Vaikinas susiraukė. Mudvi su Viktorija atsigręžėm, pajutau, kaip ji įsitempė.

Artinosi trys vaikinai, dampyrai kaip ir mes. Nepastebėjau nieko keisto – tik pašaipias šypsenas nepažįstamųjų veiduose – bet visi dampyrai ir morojai į juos žvelgė su nerimu, sutrikę. Trijulė sustojo prie mūsų.

– Taip ir maniau, kad tu čia, Kolia, – pasakė vienas. Jo anglų kalba buvo nepriekaištinga, bet man prireikė kelių akimirkų suvokti, kad jis kreipėsi į Nikolajų. Iki šiol neperpratau, kaip trumpinami rusiški vardai.

– Nežinojau, kad grįžai, – šaltai atsakė Nikolajus.

Atidžiai į juos žiūrėdama išvydau šiokį tokį panašumą. Abu liekni, rudaplaukiai. Greičiausiai broliai.

Nikolajaus brolis nužvelgė mane. Jis nežinia kodėl apsidžiaugė.

– O tu tikriausiai toji nepažadėtoji amerikietė. – Nenustebau, kad jis žino, kas aš tokia. Po Dimitrijaus šermenų visi kalbėjo apie amerikietę, kovojančią su strigojais, bet neturinčią nei sergėtojų, nei mokyklos ženklo.

– Rouz, – prisistačiau. Nežinojau, ko jiems reikia, bet neketinau rodyti baimės. Nikolajaus brolis, regis, tai įvertino ir paspaudė man ranką.

– Denisas. – Jis pristatė savo draugus. – Artūras ir Levas.

– Kada atvykot? – paklausė Nikolajus, nė kiek nesidžiaugdamas susitikimu.

– Šįryt. – Denisas pasisuko į Viktoriją. – Girdėjau apie tavo brolį. Užjaučiu.

Viktorijos veidas suakmenėjo, bet ji mandagiai linktelėjo.

– Ačiū.

– Ar tiesa, kad jis žuvo gindamas morojus?

Nors Deniso balse pašaipos neišgirdau, mano įtarimus patvirtino Karolina. Nė nepastebėjau, kaip prisiartino. Ji irgi visai neapsidžiaugė pamačiusi Denisą.

– Jis žuvo kovodamas su strigojais, kaip didvyris.

Denisas tik gūžtelėjo pečiais.

– Šiaip ar taip, Dimitrijus negyvas. Esu tikras, morojai ilgai šlovins jo vardą.

– Taip ir bus, – atkirtau. – Jis išgelbėjo nemažai morojų, beje, ir dampyrų.

Denisas skvarbiai mane nužvelgė.

– Girdėjau, ir tu ten buvai. Abudu buvote pasiųsti į pražūtingą mūšį.

– Jis buvo ne pražūtingas. Mes jį laimėjom.

– Ar Dimitrijus sakytų tą patį, jei būtų likęs gyvas?

Karolina sukryžiavo ant krūtinės rankas.

– Jei ketini pradėti peštynes, susirask kitą vietą, čia – šventorius. – Keista. Susipažinusi su ja pamaniau, kad ji švelni ir moteriška. Bet šią akimirką Karolina kaip niekad priminė Dimitrijų. Ji spinduliavo jėga ir ryžtu apsaugoti artimuosius, kautis su priešais. Tiesa, tie vaikinai nebuvo priešai, bet kas jie tokie, taip ir nesupratau.

– Mes tik šnekamės, – atsakė Denisas. – Noriu suprasti, kas nutiko tavo broliui. Patikėk, jo mirtį laikau tragedija.

– Dimitrijus nesigailėtų, – pasakiau. – Jis žuvo kovodamas už savo įsitikinimus.

– Gindamas tuos, kuriems jo atsidavimas savaime suprantamas?

– Netiesa.

– Nejaugi? – Denisas kreivai šyptelėjo. – Tai kodėl pati netapai sergėtoja? Žudai strigojus, nors neturi Pažado ženklo. Nei mokyklos ženklo, kiek teko girdėti. Kodėl nestoji ginti morojų?

– Denisai, – susinervinęs įsiterpė Nikolajus. – Būk geras, eik sau.

– Ne su tavim kalbu, Kolia. – Deniso akys buvo įsmeigtos į mane. – Mėginu suprasti Rouz. Ji žudo strigojus, bet nepanoro tapti sergėtoja. Ji ne tokia kaip jūs, minkštaširdžiai. Gal ji panašesnė į mus?

– Ji ne tokia kaip jūs, – greitai atkirto Viktorija.

Tada viską supratau. Nugara perbėgo šiurpas. Čia dampyrai, apie kuriuos kalbėjo Markas. Nepažadėtieji. Sergėtojais netapę klajokliai, kovojantys su strigojais. Man nėra ko jų bijoti. Tam tikru atžvilgiu Denisas teisus, esu tokia pat kaip jie. Tačiau… nuo jų sklido bloga energija.

– Tai ko atvykai į Rusiją? – paklausė vienas Deniso draugų, jau buvau spėjusi pamiršti jo vardą. – Kelionė ilga. Privalėjai turėti rimtą priežastį.

Viktorija užsikrėtė sesers pykčiu.

– Ji atvyko papasakoti apie Dimką.

Denisas nenuleido nuo manęs akių.

– O aš manau, kad ji atvyko medžioti strigojų. Rusijoje jų daugiau negu Valstijose.

– Jei būtų norėjusi medžioti strigojus, nebūtų trenkusis į Bają, kvaily, – atkirto Viktorija. – Būtų apsigyvenusi Vladivostoke, Novosibirske ar panašiai.

Novosibirskas. Kadaise jau girdėjau… Bet kur? Paskui prisiminiau. Jį minėjo Sidnė. Novosibirskas – didžiausias Sibiro miestas.

Denisas kalbėjo toliau:

– Gal Rouz tiesiog važiavo pro šalį? Gal norės prisidėti prie mūsų? Rytoj išvykstam į Novosibirską.

– Dėl Dievo meilės! – riktelėjau. – Baikit kalbėti taip, lyg manęs čia nebūtų. Beje, kurių galų turėčiau vykti su jumis?

Deniso akys karštligiškai sužibo.

– Tenai yra ką medžioti. Daugybė strigojų. Važiuojam kartu, galėsi mums padėti.

– Ir kiek jūsų ketina grįžti iš tos medžioklės gyvi? – griežtai paklausė Karolina. – Kur Timoša? Kur Vasilijus? Kaskart jūsų vis mažėja. Kurio eilė dabar? Kurio šeimai teks gedėti?

– Bepiga tau kalbėti, – atkirto vienas iš trijulės. Regis, Levas. – Sėdi rankas sudėjus, o mes kovojam dėl tavo saugumo.

Karolina metė į jį pasišlykštėjimo kupiną žvilgsnį. Prisiminiau, kad ji susitikinėja su sergėtoju.

– Be reikalo rizikuojat gyvybe. Jei tikrai norėtumėt mus apsaugoti, liktumėt čia ir gintumėt savo šeimas. O jei norit persekioti strigojus, dėkitės prie sergėtojų, jie bent turi šiek tiek proto.

– Sergėtojai nemedžioja strigojų! – riktelėjo Denisas. – Jie tik laukia puolimo ir keliaklupsčiauja prieš morojus.

Liūdniausia, kad jo žodžiuose buvo nemažai tiesos.

– Padėtis keičiasi, – pasakiau. – Jau kalbama, kad nuo strigojų reikėtų ne tik gintis, bet ir su jais kovoti. Ir kad kovose turėtų dalyvauti patys morojai. Galėtum prisidėti.

– Taip, kaip tu? – nusijuokė Denisas. – Vis dar nepaaiškinai, kodėl esi čia, o ne Akademijoje. Kitiems gali sakyti ką nori, bet aš žinau, ko čia atvykai. Matau iš akių. – Išvydusi jo keistą, karštligišką žvilgsnį, kone tuo patikėjau. – Norėdama sunaikinti blogį turi tai padaryti pati. Surasti strigojus ir vieną po kito išžudyti.

– Nieko neplanuojant, – pasišaipė Karolina. – Negalvojant apie pasekmes.

– Mes stiprūs ir mokam kautis. To užtenka strigojams naikinti.

Tada supratau, ką norėjo pasakyti Markas. Denisas mąstė visai kaip aš, palikdama Šv. Vladimiro akademiją. Pabėgau neturėdama jokio plano, stačia galva puoliau į pavojų manydama, kad tik aš galiu tai padaryti. Tik aš galiu nužudyti Dimitrijų. Tik aš galiu sunaikinti jį užvaldžiusį blogį. Nė nesusimąsčiau, kaip tai padarysiu, juo labiau kad per treniruotes Dimitrijus mane dažniausiai įveikdavo. O tapęs strigojumi jis dar stipresnis ir greitesnis. Neturėjau jokių šansų laimėti, bet man buvo vis vien. Šventai tikėjau, kad turiu tai padaryti.

Kadaise viskas atrodė logiška, bet dabar, girdėdama tokius pat Deniso svaičiojimus, suvokiau, kad tai tikrų tikriausia beprotybė. Markas buvo teisus. Šių vaikinų tikslas kilnus – kaip ir manasis – bet tai savižudybė. Drąsos man niekad nestigo, bet kai netekau Dimitrijaus, mano pačios gyvybė tapo nebesvarbi. Dabar supratau, kad yra didžiulis skirtumas: ar žūti tuščiai, ar turint tikslą. Jei paaukosiu gyvybę tik dėl to, kad neturėjau plano, mano gyvenimas bus nieko vertas.

Prie mūsų priėjo popas ir kažką pasakė rusiškai. Sprendžiant iš jo balso ir veido išraiškos – paklausė, ar viskas gerai. Po pamaldų jis bendravo su parapijiečiais. Būdamas žmogus, neišmanė dampyrų politikos, bet tikriausiai pajuto, kad bręsta konfliktas.

Denisas dirbtinai nusišypsojo ir mandagiai atsakė. Popas linktelėjo ir nuėjo.

– Gana, – jam nutolus piktai tarė Karolina. – Traukit savais keliais. Tuoj pat.

Denisas įsitempė, aš irgi pasiruošiau kovai. Dingtelėjo, kad jis gali paleisti į darbą kumščius. Bet susitvardė ir atsigręžė į mane.

– Pirmiausia parodyk.

– Ką parodyti? – nesupratau.

– Tatuiruotes. Noriu pamatyti, kiek strigojų esi nužudžius.

Apstulbusi tylėjau – gal čia koks pokštas? Visų akys įsmigo į mane. Pasisukau ir pakėliau plaukus. Šalia mažyčių žaibo formos tatuiruočių buvo ir kita, reiškianti, kad dalyvavau mūšyje. Sprendžiant iš Deniso reakcijos, skaičius jį nustebino. Paleidau plaukus ir pažvelgiau jam į akis.

– Dar ko nors? – šaltai paklausiau.

– Tu tik gaišti laiką, – galiausiai tarė Denisas, rodydamas į mano draugus. – Su jais. Šiame miesteliūkšty. Važiuojam į Novosibirską. Mes tau padėsim pasiekti tikslą.

– Aš pati sprendžiu, ką daryti. O jūsų, kiek atmenu, paprašė keliauti sau.

Sulaikiau kvapą ruošdamasi grumtis, bet trijulė atsitraukė. Denisas paskutinįkart nuvėrė mane žvilgsniu.

– Gerai žinai, kad tau reikia ne šito. Kai persigalvosi, susirask mus: Kasakovos 83. Išvykstam rytoj saulei patekėjus.

– Išvyksit be manęs, – atkirtau.

Nuo Deniso šypsenos nugara perbėgo šiurpas.

– Dar pažiūrėsim.

KETURIOLIKTAS

PO SUSITIKIMO SU DENISU jaučiausi labai sutrikusi. Kaip tik tokių dampyrų liepė vengti Markas. Išvydusi Denisą supratau, kas manęs laukia, jei nepasisaugosiu. Bet aš ne tokia, kaip Denisas… o gal tokia? Juk aš nerizikavau aklai. Turėjau tikslą – ištesėti Dimitrijui duotą pažadą. O gal tai savižudybė ir aš tik apgaudinėju save manydama, kad siekiu kilnaus tikslo?

Mano apmąstymus nutraukė Viktorija. Vakare, kai visa šeima sėdėjo svetainėje po gausių pietų, ji nekaltai paklausė mamos:

– Ar galiu nueiti pas Mariną? Ji rengia vakarėlį prieš grįžtant į mokyklą.

Oho! Matyt, Eibas su alchemikais ne vieninteliai turi paslapčių. Žvilgtelėjau į Viktoriją, paskui į Oleną svarstydama, kuo tai baigsis. Olena ir Ieva mezgė, bet Ieva nė nepakėlė akių – Viktorija paklausė angliškai. Olena susimąstė.

– Rytoj tau anksti keltis.

– Žinau, bet galėsiu pamiegoti autobuse. Visi eina į vakarėlį.

– Tai dar nieko nereiškia, – susiraukė Olena.

– Rytoj visi bus pavargę, – šypsodamasi nenusileido Viktorija.

– Šiandien tavo paskutinis vakaras su Rouz.

– Pasišnekėsim, kai grįšiu.

– Ir dar ilgiau naktinėsi?

– Nenaktinėsiu. Pažadu grįžti iki antros nakties.

– Apie tai negali būti nė kalbos. Grįši iki vidurnakčio. – Olena vėl ėmėsi mezginio. Matyt, tai reiškė sutikimą.

Viktorija žvilgtelėjo į laikrodį. Beveik pusė devynių. Iš veido mačiau, kad komendanto valanda jos nedžiugina, bet, matyt, nusprendė tenkintis tuo, ką gavo. Einant iš kambario Karolina keistai nužvelgė seserį, bet nieko nepasakė. Sonia su Pavelu, užsižiūrėję televizorių, mūsų nė nepastebėjo. Reikia išsiaiškinti, kas čia dedasi.

– Pasakok, – pasakiau pradėjus lipti laiptais. – Maniau, neisi pas Mariną?

Viktorija išsišiepė ir įsitempė mane į miegamąjį. Neseniai sužinojau, kad anksčiau čia buvo Dimitrijaus miegamasis. Ten būdama norėdavau veidu įsikniaubti į patalus, tarsi jie būtų išsaugoję jo kūno kvapą ir šilumą. Nesvarbu, kad patalynė buvo skalbta jau šimtus kartų.

– Aš ir neisiu. – Viktorija ėmė raustis spintoje ir išsitraukė trumputę raudoną suknelę. Ji buvo iš elastinės, išryškinančios figūrą medžiagos. Buvau sukrėsta, kad ketina ją vilktis. Drabužis atrodė kekšiškai.

– Tu juokauji?

Pasirodo, ne. Viktorija nusimovė džinsus, nusivilko marškinėlius ir užsitempė suknelę. Ji tiko, bet pernelyg išryškino kūno formas. Viktorijos krūtinė buvo ne tokia iškili kaip mano, bet su tokiu drabužiu vis tiek atsiskleidė visos grožybės.

– Na gerai, – griebiau jautį už ragų. – Kuo jis vardu?

– Rolanas. Ak, Rouz, jis nuostabus. O šįvakar paskutinis kartas, kai pamatysiu jį prieš grįždama į mokyklą.

Nežinojau, ar džiaugtis dėl jos, ar liūdėti dėl Nikolajaus. Tikriausiai Rolanas kaltas, kad ji nekreipė į Nikolajų nė menkiausio dėmesio – aiškiai buvo įsimylėjusi kitą vaikiną. Bet tokia suknelė…

– Tikriausiai jis tau labai patinka, – sausai tarstelėjau.

Viktorija išpūtė akis.

– Gal nori su juo susipažinti?

– Nenorėčiau jums trukdyti…

– Netrukdysi. Galėsi tik pasisveikinti.

Nenorėjau kištis, bet… Buvo smalsu pamatyti vaikiną, privertusį taip apsirengti. Be to, Viktorijos makiažas irgi vertė sunerimti: juodu pieštuku apvedžiotos akys ir ryškiai raudonai išdažytos lūpos. Taigi sutikau susipažinti su Rolanu ir mes kaip galėdamos tyliau išsmukom iš namų. Nors ir pridengusi suknelę paltu, Viktorija neturėjo nė menkiausio noro susitikti motiną.

Patraukėm į miestą, kiek paėjėjusios atsidūrėm prie apleisto sandėlio miesto pakrašty. Aplink nė gyvos dvasios, tik prie durų sukryžiavęs rankas stovėjo aukštas dampyras. Viktorija stabtelėjo netoliese ir pasakė, kad reikės palaukti. Netrukus pasirodė grupelė įvairaus amžiaus morojų vyrų. Dampyras nužvelgė juos vertinamu žvilgsniu ir atidarė duris. Pasigirdo tranki muzika, užsidarius durims viskas nutilo.

– Štai kur slaptasis Bajos dampyrių pasaulis, – sumurmėjau.

Viktorija manęs neišgirdo, bet staiga jos veidas nušvito.

– Štai ir jis!

Ji parodė du artėjančius vaikinus. Abu morojai. Kas būtų pamanęs? Paslaptingasis Viktorijas draugas – ne dampyras. Tai neturėjo labai stebinti, bet jos apranga man vis tiek labai nepatiko. Viktorija jį karštai apkabino, paskui mus supažindino. Rolano draugas buvo vardu Sergėjus, jis mandagiai nusišypsojo ir nuskubėjo į vidų, ten jo tikrai laukė mergina.

Teko pripažinti – Rolanas buvo tikras gražuolis. Tamsiai rudi plaukai švelnūs ir banguoti, žalios akys skausmingai priminė Adrianą. Jis kerinčiai nusišypsojo Viktorijai. Viktorijos veide buvo matyti toks pat susižavėjimas, koks, žvelgiant į ją, atsispindėdavo Nikolajaus akyse.

Rolanas suėmė Viktorijos rankas ir pabučiavo, vieną, paskui kitą. Žalios akys žvelgė į ją, lūpos šnabždėjo žodžius, kurių nesupratau. Ji nuraudo ir kažką atsakė rusiškai. Ir be vertimo suvokiau, kad jie flirtuoja. Tebesišypsodamas Rolanas pažvelgė į mane ir nors jau buvome supažindinti, tarsi pamatė pirmą kartą – ir susidomėjo.

– Tu ne vietinė, tiesa?

Viktorija jį apkabino ir priglaudė galvą prie krūtinės.

– Rouz viešnia. Šeimos draugė.

– Prisiminiau. Girdėjau apie tave. Nesitikėjau, kad strigojų žudikė bus tokia graži.

– Profesinė liga, – pasakiau šaltai.

– Ar grįši į mokyklą su Viktorija?

– Ne. Dar kurį laiką pabūsiu čia, – atsakiau nežinodama, ar „kuris laikas“ reiškia vieną valandą ar vienus metus.

– Hmm… – numykė Rolanas. Jis pažvelgė į Viktoriją ir pabučiavo plaukus, pirštais perbraukė kaklą. Kiti žodžiai buvo skirti jai:

– Džiaugiuosi, kad atėjai susitikti prieš išvažiuodama. Nežinau, kaip ištversiu be tavęs taip ilgai.

Viktorija nušvito.

– Negalėjau išvykti nepasimačiusi su tavim… – ji nutilo nebegalėdama ištarti nė žodžio, o kai draugas pasilenkė prie jos, vieną ranką tebelaikydamas ant kaklo, jau pamaniau, kad pradės glamžytis mano akivaizdoje.

Laimė, jų glamones nutraukė kitos dampyrės pasirodymas. Viktorija atsiplėšė nuo Rolano ir apkabino merginą. Matyt, jos buvo ilgai nesimačiusios, nes ėmė greitakalbe šnekučiuotis rusiškai, visiškai pamiršusios mudu su Rolanu. Išsilaisvinęs iš Viktorijos glėbio jis atsigręžė į mane.

– Kai Viktorija grįš į mokyklą, pasijusi vieniša. Gal tau aprodyti miestą?

– Ačiū, jau viską mačiau.

Rolanas ir toliau šypsojosi.

– Aišku. Tai gal tada galėtume… šiaip susitikti?

Neįtikėtina. Ką tik grabinėjo Viktoriją, o dabar jau kuria planus, ką veiks su manim, kai tik ji išvažiuos. Pasišlykštėjusi suėmiau save į rankas, kad neiškrėsčiau kvailystės.

– Nemanau, kad čia užtruksiu.

Nusprendžiau, kad merginos jam retai kada atsakydavo. Jis susiraukė ir jau norėjo kažką atkirsti, bet grįžo Viktorija ir apsivijo jį rankomis. Rolanas sutrikęs dirstelėjo į mane, paskui pasitelkęs visą žavesį dėmesį nukreipė į Viktoriją. Ji nieko nepastebėjo. Juodu mėgino įtraukti į pokalbį mane, tačiau buvo aišku, kad aš čia reikalinga kaip šuniui penkta koja. Net jei Rolanas manim susidomėjo, Viktorija lengvesnis taikinys, be to, rytoj ji išvyksta. Pajutau šleikštulį. Ėmiau suprasti, kas čia dedasi. Prie klubo rinkosi morojai vyrai ir dampyrės merginos, visos apsirengusios panašiai kaip Viktorija. Kraujo kekšių irštva. Staiga slapta Bajos dampyrių bendruomenė prarado žavesį.

Labiausiai troškau iš ten dingti. Pasitaisau: dingti ir išvesti Viktoriją, net jei tektų ištempti ją už plaukų. Rolanas – tikras šlykštynė, nenorėjau jos palikti su tuo morojumi. Deja, jie neketino stovėti gatvėje – ruošėsi eiti į vidų, kur užsiims velniai žino kuo.

– Viktorija, – stengiausi kalbėti ramiai, – ar tikrai nenori grįžti namo pasišnekėti? Rytoj tavęs nebepamatysiu.

Ji sudvejojo, paskui papurtė galvą.

– Rolano irgi nepamatysiu. Bet pažadu užsukti pas tave, kai tik grįšiu. Galėsim kalbėtis visą naktį, mama neprieštaraus.

Nenumaniau, kaip ją iš ten ištraukti. Rolanas pradėjo reikšti nepasitenkinimą, kad jų nepalieku. Jis norėjo eiti į vidų. Įdomu, kas ten? Šokių aikštelė? Miegamieji? Gal reikėtų nueiti pasižiūrėti, nepaisant to, kad esu netinkamai apsirengusi? Tiesą sakant, kaip tik normaliai apsirengusi, palyginti su kitomis merginomis. Bet neprisiverčiau. Visą gyvenimą man buvo kalama į galvą, kad kraujo kekšės ir jų gyvenimo būdas – didžiausias nuopuolis. Nežinojau, ar Viktorija ketina tapti kraujo kekše – tikėjausi, kad ne – bet negalėjau ten kelti kojos. Iš principo.

Skaudama širdimi nulydėjau juos akimis svarstydama, kur išleidau savo draugę. Trumputė suknelė, tai, kaip ji kariasi Rolanui ant kaklo… Visa tai privertė mane susimąstyti. Gal Bajos ramybė tėra apsimestinė? Gal Viktorija – mergina, vadinusi mane seserimi, visai ne tokia, kokia apsimeta? Sutrikusi apsigręžiau ir… atsitrenkiau į Eibą. Dar kartą.

– Po velniais! – riktelėjau. Šįvakar jis vilkėjo smokingą, ryšėjo pilką šilkinę kaklaskarę. – Tu mane persekioji? – Kvailas klausimas. Aišku, persekioja. Tikėjausi, šventinė apranga reiškia, kad šiandien mane paliks ramybėj. Sergėtojai taip pat buvo pasipuošę. Dingtelėjo, ar tik ši vieta nesusijusi su jo nelegalia veikla. Gal jis koks suteneris, tiekiantis morojams kraujo kekšes? Kita vertus, kiek mačiau, tų merginų nereikėjo versti.

Eibas nusišypsojo erzinamai, kaip tikras visažinis.

– Tavo draugės laukia įdomus vakaras. Nemaniau, jog Viktorijos kojos tokios dailios. Bet suknelė tokia trumpa, kad visi jas pamatys.

Sugniaužiau kumščius.

– Nedrįsk taip apie ją šnekėti, seni.

– Nepasakiau nieko, ko nepastebėjo kiti, ypač jaunasis Rolanas.

– Nieko apie juos nežinai, – deja, tie žodžiai neįtikino manęs pačios. Eibas tai aiškiai suprato.

– Visos dampyrės prisiekinėja, kad joms taip nenutiks. Bet visoms nutinka. Ir tau taip nutiks, jei čia pasiliksi.

– Pagaliau, – sarkastiškai nusišypsojau. – Štai ir sulaukėme pirmojo grasinimo. Išvyk iš šalies arba nutiks labai negeri dalykai.

Eibas mostelėjo į duris, pro kurias ėjo morojai ir dampyrės.

– Jei čia pasiliksi, man nereikės nė piršto pajudinti. Veltui iššvaistysi gyvenimą vykdydama Olenos Belikovos užduotis. Puodai taps tavo gyvenimo ašimi.

– Jos – geros moterys, – susiraukiau. – Nesityčiok.

– To neneigiu, – jis pasitaisė kaklaskarę. – Geros tai geros, bet tavo vieta ne čia. Tik apgaudinėji save. – Eibo balsas sugriežtėjo. – Tave čia atvedė praradimo skausmas. Netekai vaikino, o draugai neteko tavęs. Dabar mėgini nuraminti sąžinę įtikinėdama save, kad čia tavo šeima, čia tavo namai. Bet tai netiesa.

– Jie gali tapti mano namais, – nors pati tuo abejojau, prigimtis vertė priešgyniauti.

– Tavo vieta ne Bajoje, – jo tamsios akys žybtelėjo. – Tau lemtas geresnis gyvenimas. Esi reikalinga Akademijai ir Dragomirų princesei.

– Kaip, po velniais, sužinojai apie Lisą? Kas tu toks? Kam dirbi? Ko nori iš manęs? – vos tvardžiausi ir pati savimi bjaurėjausi. Išgirdus minint Lisą manęs vos neištiko isterija.

– Aš paprasčiausias stebėtojas. Matau, kad čia veltui gaišti laiką. Toks gyvenimas ne tau, Rouz. Tavo namai Amerikoje. Visi kalba, kad iš tavęs išeis puiki sergėtoja. Ar žinai, kokia garbė saugoti paskutinę Dragomirų palikuonę? Gyventum tarp elito, tarp galingųjų. Būtum puikiai aprūpinta ir gerbiama. Tavęs laukia stulbinama karjera, dar ne vėlu ją susigrąžinti.

– Kas tu toks, kad aiškintum, kaip gyventi? Girdėjau, tavo rankos suteptos krauju, Žalty. Taigi nesi man tinkamiausias pavyzdys. Beje, kuo užsiimi?

– Savais reikalais. Ir kaip tik dėl to, kad gyvenu tokį gyvenimą, turėtum manęs paklausyti, viską mesti ir grįžti namo.

Koks pasitikėjimas! Koks įžūlumas!

– Ten nebe mano gyvenimas, – atsakiau šaltai.

Eibas garsiai nusikvatojo.

– Tai gal čia tavo gyvenimas? Nori tapti kraujo kekše kaip tavo draugė?

– Nevadink jos taip! – riktelėjau. – Man nusispjaut, kad esi apsistatęs sergėtojais. Dar žodis apie Viktoriją, ir tu prisiprašysi.

Jis nė nemirktelėjo.

– Sutinku, persistengiau. Ji ne kraujo kekšė. Dar ne. Bet nedaug trūksta. Kaip jau sakiau, galiausiai visos dampyrės taip baigia. Ir net jei tavim nepasinaudos Rolanas Kisliakas – užtat pasinaudos Viktorija, kaip ir jos seserimi, – vis tiek galiausiai liksi viena su vaiku, o tam tu per jauna.

– Ką? – suakmenėjau. – Nori pasakyti, Sonia laukiasi nuo Rolano? Viktorija nebūtų su juo susidėjus, jei būtų taip pasielgęs su jos seserim.

– Viktorija nežino, Sonia niekam nieko nesakė. O Kisliakui tai žaidimas – nusitempti į lovą abi seseris. Laimė, Karolina pernelyg protinga, antraip jis į savo kolekciją būtų įsirašęs visas tris. Nors kas žino? – Eibas sarkastiškai išsiviepė. – Jei Rolanas palaikys šeimos nare, gali nusitaikyti ir į tave.

– Tegu tik pamėgina. Niekada neprasidėčiau su tokiu pašlemėku kaip jis. Apskritai su niekuo nesusidėsiu. Nė vienas neprilygs Dimitrijui.

Griežtas Eibo veidas sušvelnėjo.

– Ak, Rouz, tu dar tokia jauna, visas gyvenimas prieš akis. Kažkodėl visi mano, kad pirmoji meilė yra vienintelė.

Jis ėmė mane erzinti, bet pavyko susivaldyti, kad netrenkčiau. Bent jau tikėjausi, kad pavyko. Šiek tiek atsitraukiau.

– Neketinu žaisti tavo žaidimų. Taip ir pasakyk tam, kam dirbi, – kad nežaisiu niekieno žaidimų ir negrįšiu į Valstijas. – Ketinau ieškoti Dimitrijaus, nesvarbu, ar liksiu su jo šeima Bajoje, ar klajosiu po Rusiją. – Jei nori mane išsiųsti, teks užkalti dėžėje.

Gal ir nevertėjo pakišti Eibui tokios minties. Įtariau, kad jam nieko nereiškia taip pasielgti. Po velniais! Kas jį pasamdė? Kas taip nori mane surasti, kad užsiundė tą tipą? Keisčiausia, kad tas kažkas aiškiai linkėjo gero. Jei Eibas būtų norėjęs mane pagrobti, būtų galėjęs tai padaryti tą patį vakarą, kai vežė į Bają. Jam tereikėjo pasukti į artimiausią oro uostą. Turiu viską apgalvoti, bet pirmiausiai reikia atsikratyti Eibu.

Atsitraukiau dar toliau.

– Tu manęs nesulaikysi. Ir liaukis persekiojęs. Viskas baigta.

Eibas skvarbiai mane nužvelgė, jo tamsios akys buvo primerktos. Kone jaučiau, kaip rezga sąmokslą. Galiausiai pasakė taip tyliai, kad vos išgirdau:

– Kai kam tikrai viskas baigta.

– Kam?

Jis linktelėjo galva į duris.

– Viktorijai su Rolanu.

– Ką nori pasakyti?

– Pati supranti. Viktorija jį įsimylėjusi, o rytoj grįžta į mokyklą. Šįvakar paskutinė proga ir jis ja pasinaudos. Tenai daugybė miegamųjų. Tikriausiai jie jau viename jų…

Stengiausi nusiraminti.

– Viską papasakosiu jos mamai.

– Per vėlu. Rytoj Viktorija išvyks į mokyklą, o Rolano susidomėjimas praeis. Ką Olena darys? Skirs Viktorijai namų areštą?

Siutau – labiausiai dėl to, kad Eibas teisus.

– Gerai. Tada pati ją iš ten ištempsiu.

– Neištempsi. Ji pati to nori. Ir niekur su tavim neis. O net jei ir eis, susiras Rolaną vėliau.

Pažvelgiau į Eibą.

– Pakaks užuominų. Rėžk tiesiai šviesiai.

Jis nusišypsojo, patenkintas mano nuovokumu, o gal tiesumu.

– Jei nori ją išgelbėti, turi paveikti jį. Rolaną.

Susiraukiau.

– Nemanau. Jis paliks Viktoriją tik tada, jei pasisiūlysiu užimti jos vietą. – Ar ne per didelė auka už draugystę?

– Rolanas atstos nuo Viktorijos, jei aš su juo pasikalbėsiu.

– Ir ką jam pasakysi? Atskaitysi moralą, atvesi į protą?

– Atvesiu į protą, tik ne taip, kaip tu manai. Jei liepsiu ją palikti, tai ir paliks. Visiems laikams.

Žengiau dar žingsnį atatupsta ir atsitrenkiau į sieną. Eibas mane velniškai gąsdino. Žaltys. Nė kiek neabejojau jo žodžiais. Jis gali priversti Rolaną atstoti nuo Viktorijos. Tikriausiai nė sergėtojų neprireiktų. Eibas mokėjo bauginti – o jei to neužteks, jam vieni niekai paleisti į darbą kumščius.

– Kodėl nori man padėti? – paklausiau.

– Laikyk tai geros valios ženklu. Pažadėk išvykti iš Bajos ir aš su juo susitvarkysiu. – Eibo akys sužibo – tinklas užmestas.

– Pakeitei taktiką? Siūlai sandėrį? Mano išvykimas nėra toks svarbus, kad grasintum tam šikniui.

Tinklas užsiveržė.

– Ar tikrai, Rouz?

Karštligiškai svarsčiau, ką daryti. Viena vertus, Viktorija turi teisę pasirinkti draugą… antra vertus, žinojau, kad Rolanas jos nemyli, kad ji – tik dar viena plaštakė kolekcijoje. Ten jau pakliuvo Sonia, Rolanas tikėjosi įtraukti ir mane. Kas bus su Viktorija? Taps kraujo kekše, kaip kitos dampyrės? Susilauks vaiko kaip Sonia? Net jei neketino tapti sergėtoja, toks gyvenimas ne jai. Karolina apsisprendė auginti vaikus, bet susirado darbą, kuris, nors ir neįdomus, bent užtikrino pastovias pajamas ir orų gyvenimą. Negalėjau leisti, kad Viktorija susigadintų ateitį. Negalėjau taip pasielgti su mažąja Dimitrijaus sesute.

Dimitrijus…

Pernelyg gerai pažinojau jį ir jo globėjišką prigimtį. Jis tikrai neleistų išniekinti savo sesers. Nors ir kokia šlykšti atrodė kraujo kekšių irštva, buvau pasiryžusi ten pulti ir ištraukti Viktoriją, nes tą patį būtų padaręs Dimitrijus. Bet aš galiu nespėti. O Eibas spės. Ir lieps Rolanui duoti jai ramybę. Todėl gerai nesuprasdama, ką pažadu, pasakiau:

– Gerai. Išvyksiu iš Bajos.

PENKIOLIKTAS

EIBAS PAŽVELGĖ į sergėtoją ir linktelėjo. Tas akimirksniu pasišalino.

– Viskas sutvarkyta, – pasakė Eibas.

– Taip paprastai? – negalėjau patikėti.

Eibas išsišiepė.

– Rolanas žino, kas aš toks. Kai tik Pavelas perduos mano… pageidavimą, viskas bus baigta.

Sudrebėjau supratusi, kad Eibas sako tiesą. Turint omeny, kaip akiplėšiškai elgiausi, tikras stebuklas, kad neguliu vandenyno dugne sucementuotomis kojomis.

– O manęs kodėl neištempei prievarta?

– Man nepatinka prievarta, jos griebiuosi tik ypatingais atvejais. Kur kas paprasčiau pasišnekėti ir įtikinti gražiuoju.

– Sakydamas „gražiuoju“, turi omeny šantažą? – paklausiau prisiminusi mūsų sandėrį.

– Mes susitarėm, – atkirto Eibas. – Nepamiršk tesėti pažado. Pažadėjai išvykti, o tu nepanaši į tuos, kurie nesilaiko duoto žodžio.

– Aš laikausi.

– Rouz!

Tempiama Pavelo tarpduryje pasirodė Viktorija. Nieko sau… Jos plaukai buvo susitaršę, petnešėlė nusmukusi, veidas sutrikęs ir piktas.

– Ką tu padarei? Atėjo vienas vyrukas, liepė Rolanui nešdintis ir daugiau prie manęs nesiartinti. Ir… Rolanas pakluso. Apsisuko ir išėjo.

Ar ne juokinga, kad Viktorija dėl to kaltina mane? Tiesa, ir aš prikišau čia nagus, bet juk šalia stovėjo Eibas. Tai jo sergėtojas ištempė lauk Viktoriją. Nusprendžiau ginti savo poziciją.

– Jis tavim tik naudojosi, – pasakiau.

Rudose Viktorijos akyse žėrėjo ašaros.

– Jis mane myli!

– Jei taip myli, kodėl ėmė kabinti mane, vos tik tu nusisukai?

– Netikiu!

– Tai jis užtaisė Soniai vaiką.

Net tamsoje pamačiau, kaip išbalo Viktorija.

– Netiesa.

Skėstelėjau rankomis.

– Kodėl turėčiau meluoti? Rolanas kvietė mane susitikti, kai tik išvažiuosi į mokyklą.

– Jei ir kvietė, – Viktorijos balsas drebėjo, – tai tik todėl, kad davei jam dingstį.

Net išsižiojau. Eibas klausėsi ginčo patenkinta išraiška – tikriausiai manė esąs teisus. Mielai būčiau jam užvožusi, bet dabar man rūpėjo Viktorija.

– Kaip gali taip galvoti? Aš tavo draugė, – sugėdinau.

– Draugė taip nesielgtų. Nestotų man skersai kelio. Apsimeti, kad mylėjai mano brolį, bet negalėjai jo mylėti – tu nė nežinai, kas yra meilė!

Nežinau, kas yra meilė? Ką ji čia šneka? Jei tik žinotų, kiek paaukojau dėl Dimitrijaus, ką padariau, kad čia atvykčiau… ir viską padariau tik iš meilės. Ji pati nenutuokia, kas yra meilė. Meilė – ne pasigraibymas vakarėlyje. Su mylimu žmogumi sieja stiprus ryšys, dėl jo esi pasiryžęs numirti. Užvirė pyktis, pajutau, kaip mane užvaldo tamsa, ir jau norėjau bjauriai atsikirsti. Prireikė visų valios pastangų, kad susitvardyčiau. Viktorija įskaudinta ir prišnekėjo tokių kvailysčių tik todėl, kad yra nusiminusi ir sutrikusi.

– Viktorija, aš viską suprantu ir man labai gaila. Pasielgiau taip tik todėl, kad tu mano draugė ir man rūpi.

– Tu man ne draugė, – atkirto ji. – Ir ne mūsų šeimos narė. Nesupranti nei mūsų pačių, nei mūsų gyvenimo. Gailiuosi, kad išvis čia atvažiavai.

Viktorija apsigręžė ir stumdydama kitus pasileido į vidų. Skaudama širdimi nulydėjau ją akimis.

Pažvelgiau į Eibą.

– Jinai ieškos Rolano.

Jis vis dar buvo labai patenkintas savimi.

– Tegu. Daugiau Rolanas su ja neprasidės, per daug vertina savo dailų veidelį.

Nerimavau dėl Viktorijos, bet nuojauta pakuždėjo, kad dėl Rolano Eibas teisus. Morojus prie jos nebelįs. O dėl Nikolajaus… Paliksiu šį galvos skausmą vėlesniam laikui.

– Gerai. Tada mums čia nebėra ką veikti. Ir nesugalvok manęs persekioti, – perspėjau.

– Tesėk savo pažadą išvykti iš Bajos ir manęs nebepamatysi.

Prisimerkiau.

– Jau sakiau – visada tesiu savo pažadus.

Tačiau grįždama pas Belikovas susimąsčiau: ar tikrai? Pokalbis su Eibu ir Viktorija mane sukrėtė. Ką čia veikiu? Tam tikru atžvilgiu Eibas teisus – apsimetinėju, kad tapau Dimitrijaus šeimos nare norėdama numalšinti netekties skausmą. Bet jos – ne mano šeima. Baja – ne mano namai. Ir Akademija ne mano namai, jau nebe. Vienintelis svarbus dalykas – pažadas Dimitrijui. Čia atvykusi pažadą kažkaip primiršau…

Man grįžus vieni jau miegojo, kiti tebesėdėjo svetainėje. Tylutėliai užlipau į savo kambarį ir ėmiau nekantriai laukti Viktorijos. Po pusvalandžio išgirdau žingsnius ant laiptų ir užsiveriant jos kambario duris. Tyliai pasibeldžiau.

– Viktorija, – sušnibždėjau ganėtinai garsiai. – Čia aš. Reikia pasikalbėti.

– Ne! Daugiau nenoriu su tavim kalbėtis.

– Viktorija…

– Eik sau!

– Man dėl tavęs neramu.

– Tu man ne brolis! Ir ne sesuo. Tau čia nėra vietos!

Vaje. Viktorijos balsą slopino durys, bet aš nenorėjau pradėti ginčo koridoriuje, kad neišgirstų kiti namiškiai. Sudaužyta širdimi eidama į savo kambarį sustojau ir pažvelgiau į veidrodį. Žiūrėdama į savo atspindį supratau, kad ji teisi. Net Eibas teisus. Bajoje man ne vieta.

Greitai susikroviau menką mantą, bet prieš lipdama žemyn stabtelėjau prie Viktorijos kambario durų. Gal pasibelsti dar kartą? Bet vėl susikivirčysim. Arba dar blogiau – ji man atleis ir tada užsinorėsiu pasilikti, tikėdamasi numalšinti netekties skausmą Dimitrijaus šeimoje.

Giliai atsidusau ir nusileidusi laiptais pasukau durų link. Norėjau atsisveikinti, bet baiminausi, kad pamačiusi jų veidus apsigalvosiu. Turiu išvykti. Pykau ir ant Viktorijos, ir ant Eibo. Jų žodžiai mane įskaudino, bet buvo teisingi. Man čia ne vieta. Gyvenime turiu kitų planų, be to, reikia ištesėti duotus pažadus.

Po kokių aštuonių kvartalų sulėtinau žingsnį. Ne todėl, kad būčiau pavargusi – paprasčiausiai nežinojau, kur eiti. Palikti Belikovų namus buvo rimtas žingsnis. Atsisėdau ant šaligatvio krašto priešais tamsų, tylų kiemą. Nežinau kodėl, bet norėjosi verkti. Troškau susigrąžinti ankstesnį gyvenimą: Dimitrijų ir Lisą. Dieve, kaip jų ilgėjausi.

Bet Dimitrijaus nebėra – jį pamatysiu tik tada, jei pasiryšiu nužudyti. O Lisa… ją irgi beveik praradau. Net jei liksiu gyva, abejoju, ar ji man atleis. Sėdėdama ant šaligatvio vieniša ir sutrikusi, pamėginau patekti į jos mintis. Aišku, kvaila, turint omeny paskutinį apsilankymą, bet negalėjau susilaikyti. Turėjau žinoti, ar mano vieta dar neužimta. Sutrikimas išėjo į naudą – Lisos mintyse atsidūriau akimirksniu. Ji sėdėjo privačiame lėktuve.

Pažintis su garsiausiais Šv. Vladimiro akademijos mokiniais Džil pritrenkė, o skrydis privačiu lėktuvu kone sukėlė komą. Ji tik dairėsi išplėtusi akis ir visą kelią iki karališkųjų rūmų nepratarė nė žodžio. Kai Eiverė pasiūlė taurę šampano, ji vargais negalais išmikčiojo:

– Aš… a… ačiū, ne.

Greitai visi ją pamiršo. Tiesa, Lisa pastebėjo Džil sutrikimą, bet nesistengė nuraminti. Mane tai nustebino. Lisa, kurią pažinojau, būtų nėrusis iš kailio, kad tik mergina jaustųsi gerai. Laimė, Džil buvo pernelyg susidomėjusi aplinka.

Mane guodė mintis, kad viskas bus gerai, kai tik Džil susipažins su Mija. Lisa parašė Mijai, kad atvažiuotų pasiimti Džil, kai jie nusileis, nes Lisa su kitais iškart turėjo vykti į Tatjanos priėmimą. Mija pažadėjo priglausti Džil po savo sparneliu ir parodyti, ko išmoko valdydama vandens elementą. Lisa tik apsidžiaugė, kad visą savaitgalį nereikės rūpintis mažvaike.

Lisa išmetė iš galvos Džil, bet vieno asmens išmesti nepavyko: Eiverės brolio Rido. Jų tėvas nusprendė, kad Ridui reikėtų vykti kartu. O tai, kad ponas – atleiskit, direktorius – Lazaras dėl vizito susitarė su Tatjana, sukėlė ginčų šeimoje. Eiverė išdavė paslaptį Lisai prieš pat lipant į lėktuvą.

– Mes visi naudojamės tavo reputacija, – pasakė Eiverė. – Tėvas mane išleido, nes palaikai gerus santykius su karaliene. Jis tikisi, kad taip pavyks prisitrinti prie kilmingųjų – iš pradžių man, paskui Ridui ir kitiems šeimos nariams.

Lisa apie tai per daug negalvojo. Jai didžiausią nerimą kėlė Ridas Lazaras – jis buvo toks pat atgrasus kaip ir pirmąją pažinties dieną. Ir ne dėl to, kad būtų ką pasakęs ar padaręs – tiesiog šalia Rido Lisa jautėsi nesmagiai. Jis buvo visiška sesers priešingybė. Eiverė lengvai užmegzdavo pašnekesį, jis tik retkarčiais pratardavo vieną kitą žodį. Lisa taip ir nesuprato – iš drovumo ar iš bjaurumo.

Kai Lisa pasiteiravo, ar džiaugiasi išvyka į rūmus, Ridas tik gūžtelėjo pečiais.

– Ką aš žinau.

Tonas priešiškas, lyg nekęstų jos už tokį klausimą, ir Lisa daugiau nemėgino jo šnekinti. Ridas kalbėjosi tik su seseria ir jos sergėtoju Saimonu. Jis taip pat skrido kartu.

Mija tesėjo žodį. Kai lėktuvas nusileido, ji jau laukė, vėjas plaikstė šviesias garbanas. Ji džiaugsmingai pamojavo. Lisa nusišypsojo ir apkabino Miją – keista, juk kadaise buvom didžiausios priešės.

Lisa supažindino su drauge kitus, sergėtojai palydėjo į rūmus. Mija taip šiltai sutiko Džil, kad šios sutrikimas išnyko, žaliose akyse suspindo džiugus susijaudinimas. Tebesišypsodama Mija pažvelgė į Lisą.

– O kur Rouz?

Stojo tyla. Visi nejaukiai susižvelgė.

– Kas? – nesuprato Mija. – Ką ne taip pasakiau?

– Rouz išvyko, – atsakė Lisa. – Atleisk. Maniau, žinojai. Ji išvyko iškart po strigojų išpuolio, nes… turėjo sutvarkyti… kai kuriuos asmeninius reikalus.

Lisa bijojo, kad Mija paklaus, kas per asmeniniai reikalai. Labai nedaug kas žinojo, kad leidausi ieškoti Dimitrijaus, Lisa nenorėjo šito pasakoti. Akademijoje visi manė, kad kaltas stresas. Bet kitas Mijos klausimas tiesiog pribloškė Lisą.

– Kodėl nevykai su ja?

– Ką? – nustebo Lisa. – Kurių galų? Rouz metė Akademiją, o aš nė neketinu…

– Keista, – numykė Mija. – Judvi tokios artimos, be to, jus sieja ryšys. Maniau, kad sektumėt viena paskui kitą į pasaulio kraštą nieko neklausinėdamos. – Mijos gyvenime buvo tiek sukrėtimų, kad jai tai atrodė savaime suprantama.

Lisos širdyje rusenantis pyktis suliepsnojo.

– Jei būtume buvusios tokios artimos, Rouz nebūtų išvykusi. Tai ji elgiasi savanaudiškai, ne aš.

Jos žodžiai pritrenkė mane ir sukrėtė Miją. Mija buvo toli gražu ne angelas, bet susilaikė nuo komentaro ir atsiprašydama kilstelėjo rankas.

– Atleisk. Aš tavęs nekaltinu.

Lisa nieko neatsakė. Po mano išvykimo ji daug galvojo, graužėsi, kad nesugebėjo manęs sulaikyti. Bet jai ir į galvą nešovė vykti su manim, todėl dabar Mijos žodžiai nuskambėjo lyg antausis. Jie privertė pasijusti kalta ir sukėlė pyktį. Lisa nebežinojo, ant ko labiau siunta – ant manęs ar ant savęs.

– Žinau, ką galvoji, – tarė Adrianas, kai Mija nusivedė Džil pažadėjusi susitikti su jais vėliau.

– Ar jau moki skaityti mintis? – įgėlė Lisa.

– Man ir nereikia, viskas parašyta tavo veide. Rouz nė už ką nebūtų leidusi keliauti drauge, todėl baik save ėsti.

Jie įžengė į svečių namus, tokius pat prabangius, kaip ir tada, kai buvau ten apsistojusi.

– To nežinai. Gal man būtų pavykę ją įkalbėti.

– Ne, – griežtai nutraukė Adrianas. – Nebūtų. Kalbu rimtai. Tu ir taip prislėgta, nesikankink dar labiau.

– Kas sakė, kad aš prislėgta? Čia ji mane paliko.

Adrianas nustebo. Po mano išvykimo Lisa dažniausiai būdavo liūdna, kartais pykdavo, bet nei aš, nei Adrianas dar nebuvom girdėję jos kalbant su tokiu įniršiu. Lisą užvaldė juodžiausios mintys.

– Maniau, supranti, – susiraukęs pasakė Adrianas. – Pati sakei, kad…

Juos nutraukė Eiverė, metusi į Adrianą griežtą žvilgsnį.

– Palik ją ramybėj, gerai? Pasimatysim per priėmimą.

Jie priėjo vietą, kur merginos ir vaikinai turėjo išsiskirti. Adrianas dar norėjo kažką pridurti, bet tik linktelėjo ir patraukė su Ridu ir sergėtojais. Lisa nulydėjo jį akimis. Eiverė paėmė Lisą už rankos.

– Kaip tu? – paprastai linksmas Eiverės balsas buvo susirūpinęs. Tai nustebino Lisą, mane taip stebindavo Adriano rimtumas.

– Gerai. Tikriausiai.

– Nesigraužk dėl praeities. Galvok apie ateitį.

Lisai tebeskaudėjo širdį, jos nuotaika buvo labai prasta. Ji kreivai šyptelėjo.

– Tai išmintingiausi tavo žodžiai.

– Žinau! Ar gali patikėti? Kaip manai, tai padarys įspūdį Adrianui?

Merginos pratrūko kvatotis, bet supratau, kad širdyje Lisa tebėra sukrėsta neapgalvotų Mijos žodžių. Ją tai paveikė stipriau, nei tikėjosi. Tik Lisai ramybės nedavė ne mintis, kad neišvyko su manim, neapsaugojo nuo galimų pavojų. Ne. Labiausiai kankinosi dėl to, kad apie tai nė nepagalvojo. Juk aš geriausia draugė, ji turėjo bent jau pasisiūlyti. Dabar Lisa jautėsi dar kaltesnė negu anksčiau. Pajutau, kaip pyktį keičia skausmas. Deja, man nė kiek nepalengvėjo.

Lisos nuotaika nepasitaisė ir vakare. Netrukus po jų atvykimo karalienė surengė nedidelį priėmimą garbingiausiems rūmų svečiams. Tatjana dažnai rengdavo priėmimus. Kadaise Lisai tai patiko, dabar linksmybės jos nebedomino.

Bet ji užgniaužė nepasitenkinimą ir vaidino gerai išauklėtą merginą. Karalienė apsidžiaugė, kad Lisa turi „tinkamų“ draugų, ir dar labiau – kad patinka jos svečiams. Tiesa, vienu metu Lisai sunkiai pavyko susivaldyti.

– Prieš išvykstant, – pasakė Tatjana, – reikėtų pasikalbėti apie tavo būsimus sergėtojus.

Jiedvi su Lisa stovėjo su grupele prisiplakėlių, kurie laikėsi pagarbaus atstumo. Lisa nematančiomis akimis žiūrėjo į burbuliukus nepaliestoje šampano taurėje ir dabar nustebusi kilstelėjo galvą.

– Sergėtojus, jūsų didenybe?

– Nežinau, kaip švelniau pasakyti, bet likai be apsaugos. – Karalienė pagarbiai patylėjo. – Belikovas buvo geras sergėtojas.

Manęs, savaime suprantama, nė nepaminėjo – buvau jai tuščia vieta. Karalienė visada manęs nemėgo, ėmė neapkęsti nuo tada, kai nusprendė, jog ketinu pabėgti su Adrianu. Reikia pripažinti, kad Tatjana nenuleido akių ir nuo Eiverės, tik nejautė jai tokio priešiškumo. Jei ne pomėgis nuolat linksmintis vakarėliuose, Eiverė galėjo būti pavyzdinga mergina. Nors geriausia partija Adrianui karalienė tebelaikė Lisą.

– Dabar man nereikia sergėtojų, – mandagiai atsakė Lisa, bet jai suspaudė širdį.

– Ne, tačiau netrukus baigsi Akademiją. Manau, suradom tinkamus kandidatus. Viena iš jų mergina – tau labai pasisekė.

– Dženina Hetavėj pasisiūlė tapti mano sergėtoja, – staiga tarė Lisa. Šito nežinojau, todėl pasirausiau jos mintyse ieškodama informacijos. Netrukus po mano išvykimo ją aplankė mano mama. Buvau sukrėsta. Mama nepaprastai atsidavusi šeimai, kurią saugo. Jai tai rimtas žingsnis.

– Dženina Hetavėj? – Tatjanos antakiai šoktelėjo į viršų. – Esu tikra, kad ji turi ką veikti. Mes radom geresnius sergėtojus. Ta jauna panelė tik keliais metais už tave vyresnė.

Geresnė sergėtoja už Dženiną Hetavėj? Negali būti. Iki pažinties su Dimitrijum mamą laikiau pačia kiečiausia sergėtoja. Ta „jauna panelė“ aiškiai buvo iš karalienės aplinkos ir svarbiausia – ne Hetavėj. Karalienė nemėgo mano mamos lygiai taip pat kaip ir manęs. Kartą bardama užsiminė apie vyrą, buvusį mano mamos gyvenime, vardu Ibrahimas. Spėjau, kad jis mano tėvas. Juokingiausia, kad iš karalienės tono nusprendžiau, jog pati kadaise tuo vyru domėjosi. Jei taip, nieko keisto, kad negali pakęsti mūsų šeimos.

Lisa mandagiai nusišypsojo ir padėkojo už rūpestį. Abi supratom, kas vyksta. Tipiškas Tatjanos žaidimas – ji amžinai regzdavo intrigas. Staiga Lisa prisiminė, ką jai buvo sakęs Viktoras Daškovas. Nors turėjo bjaurių kėslų, bet jį buvo apsėdusi mintis pradėti morojų revoliuciją. Buvo įsitikinęs, kad dabartinis jėgų pasiskirstymas neteisingas – kartais taip atrodydavo ir Lisai – ir kad turintieji valdžią juo piktnaudžiauja. Bet ji greitai nuginė tą mintį šalin. Viktoro Daškovo idėjos nevertos dėmesio.

Kai tik leido mandagumas, Lisa atsiprašė karalienės ir išėjo jausdama, kad tuoj sprogs iš liūdesio ir pykčio. Ji kone atsitrenkė į Eiverę.

– Dieve, – pasiskundė Eiverė. – Ridas daro mūsų šeimai didžiulę gėdą. Jau du morojai mėgino jį užkalbinti, ir jis abu atbaidė. Robin Badikai liepė užsičiaupti. Tiesa, ji tauškė nesustodama, bet vis tiek. Kaip negerai. – Pamačius Lisos veidą Eiverės skundai liovėsi. – Kas atsitiko?

Lisa žvilgtelėjo į Tatjaną, paskui atsigręžė į Eiverę ieškodama paguodos jos pilkai mėlynose akyse.

– Išvesk mane iš čia. – Lisa giliai įkvėpė. – Prisimeni, sakei, rūmuose yra visokių linksmybių? Man jų verkiant reikia.

Eiverė nusišypsojo.

– Tik tark žodį.

Grįžau į savo mintis. Tebesėdėjau ant šaligatvio. Širdyje siautė jausmų audra, akyse tvenkėsi ašaros. Pasitvirtino didžiausia baimė: Lisai manęs nebereikia… Nepaisant to, jaučiau, kad jai kažkas negerai, tik negalėjau suprasti kas. Tikriausiai ją paveikė Mijos žodžiai, ji jautėsi kalta, o kur dar šalutinis dvasios elemento poveikis… Žodžiu, Lisa buvo kaip nesava.

Išgirdusi žingsnius pakėliau akis. Jei kas manęs ir ieškos, tai nebent Eibas ar Viktorija. Bet išvydau ne juos.

Ievą.

Senutė stovėjo priešais apsigobusi siaurus pečius šaliu ir smerkiamai žiūrėjo skvarbiomis akimis. Atsidusau.

– Ko čia stovi? Hemorojus sėdėti neleidžia? – paklausiau.

Šįkart kalbos barjeras tik į naudą. Ieva kietai sučiaupė lūpas.

– Negali ilgiau čia pasilikti.

Man atvipo žandikaulis.

– Jūs kalbat angliškai?

Senė išsiviepė.

– Savaime suprantama.

Tuoj pat pašokau.

– O visą laiką apsimetinėjot, kad nesuprantat, privertėt Pavelą vertėjauti…

– Taip paprasčiau, – paaiškino Ieva. – Jei nemoki kalbos, išvengi daugybės erzinančių pokalbių. O iš visų pašnekovų amerikiečiai erzina labiausiai.

Vis dar buvau pritrenkta.

– Jūs manęs nė nepažįstat, o jau nuo pirmos dienos terorizuojat. Kodėl? Už ką taip manęs nekenčiat?

– Nejaučiu tau neapykantos. Bet tu mane nuvylei.

– Nuvyliau? Kaip?

– Susapnavau tavo atvykimą.

– Girdėjau. Dažnai sapnuojate?

– Kartais. – Jos akyse atsispindėjo mėnesiena, dar labiau pabrėždama raganišką išvaizdą. Man per nugarą perbėgo šiurpas. – Kartais sapnai išsipildo, kartais ne. Susapnavau, kad Dimka negyvas, bet nenorėjau tuo tikėti, kol negavau įrodymo. Tuo įrodymu tapai tu.

– Ir taip jus nuvyliau?

Ieva stipriau susisupo į šalį.

– Ne. Mano sapnuose tu švytėjai, liepsnojai tarsi žvaigždė. Regėjau tave lyg karžygę, atliekančią žygdarbius. O ką darai tu? Sėdi ir virkauji. Nieko nedarai. Nepadarei to, dėl ko čia atvykai.

Žiūrėjau į ją svarstydama, ar suvokia, ką kalba.

– Ir ko aš čia atvykau?

– Pati žinai. Susapnavau ir tai.

Palaukiau, kad ji baigtų mintį, bet Ieva tylėjo. Nusijuokiau.

– Gražiai išsisukinėjat. Jūs tokia pat aferistė kaip ir kitos būrėjos.

Net tamsoje mačiau, kaip piktai žybtelėjo Ievos akys.

– Atvykai surasti Dimkos ir pamėginti jį nužudyti. Privalai jį surasti.

– Ką reiškia „pamėginti“? – Nesinorėjo ja tikėti, bet išgąsdino mintis, kad ji regėjo mano ateitį. Nesusilaikiau: – Ar matėt, kas nutiks? Aš jį nužudysiu?

– Negaliu matyti visko.

– Nuostabu.

– Matau tik tai, kad privalai jį surasti.

– Ir viskas? Tiek ir pati žinau.

– Sakau, ką mačiau.

Sudejavau.

– Po šimts, neturiu laiko mįslėms. Jei negalit man padėti, verčiau nieko nesakykit.

Ieva tylėjo.

Persimečiau kuprinę per petį.

– Gerai. Tada iškeliauju. – Ir tą pat akimirką supratau, kur turiu eiti. – Perduokit joms… Už viską padėkokit. Ir atsiprašykit už mane.

– Elgiesi teisingai, – tarė Ieva. – Tavo vieta ne čia.

– Jau girdėjau, – sumurmėjau nueidama.

Kažin ar ji pasakys dar ką nors? Subars, prakeiks, o gal mestelės dar vieną keistą pranašystę? Bet Ieva tylėjo, o aš neatsigręžiau.

Nebeturėjau namų nei čia, nei Amerikoje. Man liko vienintelis tikslas – padaryti tai, dėl ko čia atvykau. Eibui sakiau, kad tesiu savo pažadus. Ir ištesėsiu. Išvyksiu iš Bajos, kaip ir buvau žadėjusi. Ir nužudysiu Dimitrijų, kaip buvau pažadėjusi sau.

Dabar jau žinojau, kur eiti. Gerai prisiminiau adresą: Kasakovos 83. Nežinojau, kur ta gatvė, tad pasiekusi centrą paklausiau kelio praeivį. Netoli, už pusantro kilometro, ir aš paspartinau žingsnį.

Pasiekusi namą pamačiau, kad šviesos tebedega. Nors ir kokia įpykusi, nenorėjau prižadinti gyventojų trankydama duris. Taip pat neturėjau jokio noro šnekėtis su Nikolajum, ir man palengvėjo, kai duris atidarė Denisas.

Pamatęs mane apstulbo. Kad ir ką kalbėjo prie cerkvės, netikėjo, kad prisidėsiu prie nepažadėtųjų. Vaikinas stovėjo be žado, todėl prabilau aš:

– Apsigalvojau. Vyksiu su jumis. – Giliai įkvėpiau. Eibui pažadėjau išvykti iš Bajos, bet nieko nesakiau apie grįžimą į Valstijas. – Nuvežkit mane į Novosibirską.

ŠEŠIOLIKTAS

DENISAS IR DU NEPAŽADĖTIEJI draugai, Artūras ir Levas, baisiai apsidžiaugė, kad prisidėjau prie jų. Bet jei tikėjosi, kad užsikrėsiu jų nesveiku entuziazmu, teko skaudžiai nusivilti – netrukus suprato, kad į strigojų medžioklę žiūriu kitaip negu jie. Levas turėjo automobilį ir mes pasikeisdami vairavome iki Novosibirsko. Kelionė truko penkiolika valandų. Tiesa, pernakvojome viešbutyje, bet ankštame automobilyje su trim vaikinais, be paliovos pliurpiančiais apie strigojų žudymą, prailgo.

Jie vis klausinėjo, kiek strigojų esu nužudžiusi, domėjosi mano kovos technika, prašė papasakoti apie Akademijoje vykusį mūšį. Kaskart jį prisiminus, prieš akis iškildavo kruvini vaizdai, širdį perverdavo skausmas. Nenorėjau apie tai kalbėti. Po šešių valandų vaikinai galiausiai suprato, kad nieko iš manęs neišpeš.

Tada jie ėmė pasakoti savo nuotykius. Reikia pripažinti, kad jie nužudė keletą strigojų, bet prarado ir nemažai labai jaunų draugų. Iš patirties žinojau, ką reiškia netekti draugų. Tik aš jų netekau todėl, kad jėgos buvo nelygios. Denisas prarado saviškius, nes veikė neapgalvotai. Net ir dabar jų planas kėlė abejonių. Vaikinai nusprendė, kad strigojai mėgsta medžioti ten, kur naktimis daug žmonių, pavyzdžiui, klubuose, arba nuošaliose gatvėse tyko lengvų aukų. Tokiose vietose retai pasigendamas dingęs asmuo. Denisas ketino vaikštinėti po naktinius klubus tikėdamasis sutikti kokį strigojų.

Iš pradžių norėjau juos palikti ir tęsti paieškas viena. Mano tikslas buvo pasiekti Novosibirską. Ieškoti Dimitrijaus didžiausiame Sibiro mieste atrodė logiška. Bet geriau pagalvojusi supratau, kad sumanymas vienai pulti strigojų irštvą toks pat kvailas, kaip ir šių vaikinų planai. Jų parama man pravers. Be to, nežinojau, kur yra Dimitrijus, turėjau tai išsiaiškinti. Todėl man reikėjo pagalbos.

Novosibirską pasiekėme antros dienos pavakare. Nesitikėjau, kad jis bus panašus į Maskvą ar Sankt Peterburgą. Ir išties, jis buvo gerokai mažesnis, bet vis tiek didmiestis: su dangoraižiais, teatrais, priemiesčiais ir nuostabia architektūra.

Apsistojome pas Deniso pažįstamą dampyrę, vardu Tamara, kuri turėjo butą centre. Angliškai kalbėjo prastai, bet supratau, kad ji taip pat nepažadėtoji ir pritaria minčiai išvalyti pasaulį nuo strigojų. Kiek vyresnė už mus, simpatiška strazdanota brunetė. Ji laukdavo, kada mieste pasirodys strigojų medžiotojai. Dar visa laimė, dingtelėjo, kad neina medžioti viena. Išvydusi kitą merginą Tamara baisiai apsidžiaugė, bet netrukus įsitikino, kad nesu užsikrėtusi vaikinų entuziazmu.

Atėjus pirmai medžioklės nakčiai perėmiau vadovavimą. Tokia staigi elgesio permaina juos nustebino, bet netrukus visi atidžiai klausėsi. Matyt, reputacija daro įspūdį.

– Padarysim taip, – pasakiau žiūrėdama paeiliui į kiekvieną. Sėdėjome ratu nedidelėje Tamaros svetainėje. – Į naktinį klubą eisime visi kartu, apžiūrėsime vidų ir aplinkines nuošalias gatves…

– Palauk, – pertraukė Denisas. – Paprastai mes išsiskirstom.

– Užtat tiek jūsų ir žūva, – atkirtau. – Eisime visi kartu.

– Nesi nužudžiusi strigojaus viena? – paklausė Levas. Jis buvo aukščiausias, ištįsusi figūra priminė morojaus.

– Esu, bet man tiesiog pasisekė. – Kad kaunuosi geriau už juos, nutylėjau. Vadinkit mane arogantiška, bet esu velniškai gera sergėtoja. Na, beveik sergėtoja. – Penkiese būsime stipresni. Suradę strigojus juos pribaigsime nuošalioje vietoje. – Nepamiršau Sidnės perspėjimų. – Bet prieš nužudant turėsiu su jais pasikalbėti. Jūsų darbas – saugoti, kad manęs nepribaigtų.

– Kodėl? – paklausė Denisas. – Ką turi jiems pasakyti?

– Ne aš jiems, o jie man. Tai neužtruks, paskui galėsit juos nužudyti, tad nusiraminkit. Bet… – Ši dalis prieštaravo didžiajam mano planui, bet turėjau tai pasakyti. Negalėjau jiems leisti rizikuoti dėl manęs. – Jei viskas pasisuks taip, kad iškils pavojus gyvybei, tuščia jų – tų kalbų. Žudykit ir gelbėkitės.

Matyt, atrodžiau ganėtinai patyrusi, nes dampyrai pakluso mano nurodymams. Ketinom veikti slapta. Atidžiau įsižiūrėję strigojai lengvai pažindavo dampyrus. Svarbu neatkreipti dėmesio. Aukų ieškantis strigojus pro mus turėjo praeiti mūsų nepastebėjęs. Žodžiu, negalėjome išsiskirti iš klubo lankytojų.

Pirmiausia persirengėme. Išvydusi pasipuošusius vaikinus net nustebau. Denisas, pakvaišęs ar ne, buvo itin patrauklus, tamsiai auksiniai plaukai ir rudos akys priminė Nikolajų. Kuprinėje neradau nieko tinkamo klubui, tad Tamara atvėrė savo spintos duris. Jai patiko mane puošti. Mūsų dydis buvo tas pats, todėl labai nudžiugau. Su aukšta ir liekna Lisa niekada negalėjau keistis drabužiais. Tamara buvo mano ūgio ir panašaus sudėjimo.

Iš pradžių ji pasiūlė trumpą, aptemptą suknelę, labai panašią į tą, kokią vilkėjo Viktorija, todėl tik papurčiau galvą ir atidaviau nesimatavusi. Man vis dar skaudėjo širdį dėl mūsų kivirčo, nenorėjau, kad tą vakarą primintų ir kraujo kekšės drabužėlis. Todėl Tamara pasitenkino aprengusi mane juodais džinsais ir juoda palaidinuke. Dėl šukuosenos ir makiažo per daug nesiginčijau. Apžiūrinėdama save veidrodyje turėjau pripažinti, kad ji šauniai pasidarbavo. Tuštybė, bet man patinka gražiai atrodyti. Patinka, kai vaikinai žvelgia su pagarba ir susižavėjimu, o ne kaip į tuščią vietą. Tamara siūlė ir savo papuošalus, bet aš pasilikau tik nazarą. Kuoleliui paslėpti reikėjo gilios kišenės – Tamara surado trumpą odinį švarkelį, derantį prie kitų drabužių.

Išsiruošėme apie vidurnaktį.

– Mes – karščiausi strigojų medžiotojai, – sumurmėjau.

Denisas nusivedė į klubą, kuriame jie anksčiau buvo sutikę strigojų. Spėju, ten žuvo ir jų nepažadėtieji draugai. Klubas buvo apleistoje miesto dalyje – kaip tik tokios nuošalios vietelės reikia strigojams. Dauguma lankytojų priklausė vidurinei ar aukštesniajai klasei, matyt, juos traukė „pavojaus“ aura. Jei tik būtų žinoję, kaip ten išties pavojinga… Dažnai erzindavau Dimitrijų, kad muzikiniu atžvilgiu Rusija ir visa Rytų Europa atsilieka mažiausiai dešimčia metų, bet klube išgirdau technoritmus, kurių klausiausi Valstijose prieš pat išvykimą.

Viduje buvo sausakimša ir tamsu, šviesų blyksniai erzino jautrias dampyro akis. Vos tik jos apsiprasdavo su tamsa, apakindavo blykstelėjusi šviesa. Laimė, man nereikėjo matyti. Paprasčiausiai jaučiau: strigojų čia nėra.

– Eime, – pasakiau kitiems. – Pašokim ir palaukim. Čia nėra strigojų.

– Iš kur žinai? – nustebęs paklausė Denisas.

– Tiesiog žinau. Laikykimės drauge.

Nuėjome į šokių aikštelę. Buvau seniai šokusi, todėl nustebau, kaip greitai pagavau ritmą. Žinojau, kad negaliu prarasti budrumo, bet jei kils pavojus, kūnas iškart perspės. Tokį pykinimą tikrai pajusi.

Praėjo valanda, bet strigojai nesirodė. Ramstėme pasienius, paskui išėjome apžiūrėti gatvių. Tuščia.

– Ar šalia yra kitas klubas? – paklausiau.

– Žinoma, – atsakė Artūras. Jis buvo kresnas, trumpai kirptais plaukais ir nuolat šypsojosi. – Už kelių kvartalų.

Nusekėme paskui ir išvydome panašų reginį – klubą, paslėptą apleistame pastate. Dar daugiau šviesų, žmonių ir trankios muzikos. Pajutau, kad mane pradeda erzinti kvapas. Daugybė suprakaitavusių žmonių. Buvau tikra, kad net žmonės tą kvapą užuodžia, ką jau kalbėti apie dampyrus. Mudvi su Tamara susižvelgėm ir suraukėm nosis, be žodžių išreikšdamos pasišlykštėjimą.

Žengėm į šokių aikštelę. Levas jau norėjo eiti pasiimti gėrimo, bet aš kumštelėjau jam į ranką.

Jis kažką šūktelėjo rusiškai, iš intonacijos supratau, kad nusikeikė.

– Už ką? – paklausė.

– Už kvailumą! Kaip tikiesi nužudyti dvigubai už save greitesnį strigojų, jei būsi girtas?

Jis tik abejingai gūžtelėjo pečiais ir aš vos susilaikiau neskėlusi antausio.

– Viena taurė nieko nepakeis. Be to, čia nėra jokių…

– Ša!

Pajutau gerai pažįstamą pykinimą. Pamiršusi, kad neturim kristi į akis, nustojau šokusi ir pradėjau dairytis strigojaus. Nors jį aiškiai jaučiau, pamatyti buvo sunkiau. Žengiau kelis žingsnius išėjimo link, ir šleikštulys susilpnėjo. Pasukau atgal, prie baro – sustiprėjo.

– Jis ten, – pasakiau kitiems. – Apsimeskit, kad šokat.

Mano reakcija buvo užkrečiama, pamačiau, kaip kiti dampyrai įsitempė iš nekantrumo ir baimės. Gerai. Gal žiūrės į tai rimčiau. Eidama prie baro stengiausi apsimesti abejinga, lyg man rūpėtų tik gėrimas, bet iš tiesų akylai stebėjau aplinką.

Štai ir jis. Kampe stovėjo strigojus, apkabinęs mano amžiaus merginą. Prietemoje atrodė beveik patrauklus, bet žinojau, kad įsižiūrėjusi atidžiau pamatyčiau blyškią odą ir raudonas akis. Tamsiame klube mergina galėjo jų nepastebėti, o gal buvo paveikta įtaigos. Tikriausiai, nes ji šypsojosi. Strigojai gali naudoti įtaigą kaip ir dvasios elemento valdytojai, tokie kaip Lisa. Net geriau. Staiga strigojus su mergina pasuko į nuošalų koridorių. Tolėliau mačiau degant išėjimo ženklą. Bent jau taip spėjau: užrašas buvo rusiškas.

– Kur veda tos durys? – paklausiau.

Vaikinai gūžtelėjo pečiais, Denisas išvertė mano klausimą Tamarai. Ji kažką atsakė, jis pakartojo:

– Tarp klubo ir fabriko yra gatvelė, joje stovi šiukšlių konteineriai. Ten niekas nevaikšto.

– Ar iš ten galima patekti į klubą?

Denisas palaukė Tamaros atsakymo.

– Taip, durys atsidaro iš abiejų pusių.

– Puiku.

Išskubėjome iš klubo pro pagrindines duris ir aš padalijau mūsų grupelę į dvi dalis. Strigojų turėjome pulti iš abiejų pusių, kad jis patektų į spąstus. Žinoma, jei tik jis su savo auka vis dar ten. Galėjo nusivesti merginą kitur, nors abejojau. Tikriausiai norės savo kraujo dozės iškart, ypač jei gatvelė tuščia, kaip sakė Tamara.

Aš neklydau. Apėję klubą išvydome strigojų su mergina stoviniuojančius šešėlyje prie šiukšlių konteinerių. Jis buvo palinkęs prie jos kaklo ir aš mintyse nusikeikiau. Bjaurybė negaišo laiko. Tikėdamasi, kad mergina dar gyva, puoliau prie jų, paskui sekė kiti. Pamačiau iš kitos pusės atbėgančius Denisą su Levu. Išgirdęs žingsnius strigojus sureagavo akimirksniu – suveikė žaibiški refleksai. Jis staigiai atstūmė merginą ir trumpai padvejojęs pasirinko Denisą su Levu, o ne mane, Artūrą ir Tamarą. Nebloga strategija. Jie buvo tik dviese, būdamas greitas ir stiprus strigojus tikėjosi mikliai jų atsikratyti ir tada pulti mus.

Ir jam beveik pavyko. Nuo galingo smūgio Levas nuskriejo tolyn. Laimė, nesitėškė į sieną: jį apsaugojo šiukšliadėžės. Turėjo skaudėti, bet vis geriau, nei atsitrenkti į plytų sieną. Tada strigojus puolė Denisą, bet tas pasirodė stebėtinai greitas. Kažkodėl buvau nusprendusi, kad nepažadėtieji nemoka kautis. Klydau. Jie buvo treniruoti kaip ir aš, tiesiog stigo disciplinos.

Išsisukęs nuo strigojaus Denisas spyrė jam į koją. Pataikė, bet smūgis buvo per silpnas, kad pargriautų. Deniso rankoje žybtelėjo kuolelis, jis dar spėjo perrėžti strigojui skruostą, o tas atgalia ranka bloškė Denisą mano pusėn. Strigojui tai buvo tik menkutis įbrėžimas, bet sidabras turėjo sukelti skausmą, nes išgirdau urzgiant. Blykstelėjo seilėtos iltys.

Staigiai pasitraukiau, kad griūdamas Denisas neparblokštų ir manęs. Denisą sulaikė Tamara. Ji irgi buvo greita ir nieko nelaukdama puolė strigojų. Šis stumtelėjo ją šalin, bet mergina išsilaikė ant kojų. Tą akimirką mudu su Artūru prispaudėme jį prie sienos. Deja, strigojus buvo stipresnis ir veikiai išsilaisvino. Vidinis balsas – keistai panašus į Dimitrijaus – perspėjo, kad turėjau progą jį nužudyti. Tai būtų buvusi protingiausia išeitis. Jo širdis buvo neuždengta, mano rankoje – kuolelis. Jei beprotiška mintis pakamantinėti strigojų neišdegs, draugų mirtis kris ant mano sąžinės.

Mudu su Artūru nieko nelaukdami pašokom.

– Padėkit mums! – suklykiau.

Tamara puolė strigojų, jai net pavyko įspirti jam į pilvą. Tada atskubėjo Denisas. Keturiese pargriovėm strigojų ir prispaudėm prie žemės. Tačiau kova toli gražu nebuvo baigta. Nulaikyti pabaisą buvo ne taip paprasta, jis priešinosi su žvėriška jėga. Visu kūnu užguliau jo torsą, kiti prispaudė rankas ir kojas. Mums į pagalbą atskubėjo dar vienos rankos, pakėlusi akis pamačiau Levą. Jo lūpa kraujavo, bet veidas degė ryžtu.

Nors strigojus tebesimuistė, patenkinta nutariau, kad artimiausiu laiku jis neištrūks – laikėme penkiese. Prie gerklės prispaudžiau kuolelį. Strigojus trumpam nurimo, paskui vėl pamėgino išsilaisvinti. Pasilenkiau prie veido.

– Ar pažįsti Dimitrijų Belikovą? – paklausiau.

Strigojus piktai riktelėjo. Prispaudžiau kuolelį smarkiau ir perbraukiau gerklę palikdama ilgą rėžį. Strigojus suriko iš skausmo, akyse sutvisko neapykanta. Jis nusikeikė rusiškai.

– Išverskit, – paprašiau draugų, – ko klausiau.

Denisas išvertė mano klausimą, išgirdau Dimitrijaus vardą. Strigojus suurzgė, Denisas papurtė galvą.

– Jis sako, kad su mumis nežais.

Kilstelėjau kuolelį ir perrėžiau strigojui veidą, pagilindama Deniso paliktą žaizdą. Strigojus vėl riktelėjo, beliko melstis, kad mūsų neišgirstų klubo apsauga. Nusišypsojau strigojui: mano veide švietė tokia pat neapykanta.

– Užtat mes žaisim, kol atsakys į klausimus. Vienaip ar kitaip, šiąnakt jis mirs. Tik nuo jo priklauso, ar mirs lėtai, ar greitai.

Negi aš taip pasakiau? Kaip žiauru. Nenorėjau nieko kankinti, netgi strigojaus. Denisas išvertė mano žodžius, strigojus vėl suurzgė, todėl ir toliau žalojau jį kuoleliu. Bet kokį žmogų, dampyrą ar morojų tai jau būtų pribaigę.

Galiausiai strigojus išrėkė keletą žodžių, kurie nepriminė ankstesnių keiksmų ar įžeidinėjimų. Denisas išvertė:

– Jis sako nepažįstantis nieko tokio vardu. Bet jei tas Dimitrijus tavo draugas, nužudys jį lėtai ir skausmingai.

Šyptelėjau iš paskutinių strigojaus pastangų pasipriešinti. Mano sumanymas turėjo spragų – jei strigojus meluoja, to nesužinosiu. Bet iš jo žodžių supratau, kad sako tiesą. Jis apie Dimitrijų kalbėjo kaip apie žmogų ar dampyrą, o ne kaip apie strigojų.

– Jis man nebereikalingas. – Atsitraukiau ir žvilgtelėjau į Denisą. – Pribaik jį.

Denisas tik to ir laukė. Kuoleliu pervėrė strigojaus širdį. Pabaisa nurimo, raudonose akyse užgeso velniška šviesa. Atsistojome, draugai žvelgė į mane su pagarba ir baime.

– Rouz, – galiausiai prabilo Denisas. – Ko tu tikiesi…

– Nesvarbu, – nukirtau eidama prie be sąmonės gulinčios merginos. Pasilenkusi apžiūrėjau kaklą. Pastebėjau ilčių žymes, bet žaizda buvo maža ir beveik nekraujavo – vadinasi, strigojus išgėrė nedaug. Paliesta mergina krūptelėjo ir sudejavo, tai palaikiau geru ženklu. Atsargiai nutempiau ją į apšviestą vietą, kad iškart pastebėtų praeiviai. Strigojų nuvilkau į patį tamsiausią kampą. Paskui paprašiau Deniso mobiliojo ir surinkau numerį, kurį visą savaitę nešiojausi kišenėje.

Po kelių pyptelėjimų rusiškai atsiliepė Sidnė. Balsas užsimiegojęs.

– Sidne? Čia Rouz.

Stojo tyla.

– Rouz? Kas atsitiko?

– Tu Sankt Peterburge?

– Taip… O tu?

– Novosibirske. Ar čia yra jūsų agentų?

– Žinoma. – Sidnės balsas tapo įtarus. – O ką?

– Turiu jiems darbelio.

– O varge…

– Aš paskambinau. Išvadavau pasaulį nuo dar vieno strigojaus, tai tikrai nėra blogai. Be to, juk pati prašei perspėti?

– Taip, taip. Kur tu?

Padaviau mobilųjį Denisui, kad paaiškintų, kaip rasti klubą. Baigęs kalbėti grąžino jį man. Papasakojau Sidnei apie merginą.

– Ji sunkiai sužeista?

– Nemanau. Ką mums daryti?

– Palikit toj pačioj vietoj. Atvykęs alchemikas pasirūpins, kad mergina niekam nieko nepasakotų. Jis viską sutvarkys.

– Neketinu jo laukti.

– Rouz…

– Turiu eiti, – pasakiau. – Beje, būčiau dėkinga, jei niekam nesakytum, kad skambinau. Pavyzdžiui, Eibui.

– Rouz…

– Maldauju, Sidne, niekam nesakyk. Kitaip… – dvejojau. – Kitaip nužudžiusi strigojų daugiau tau nebeskambinsiu. O aš tikrai žudysiu. – Dieve, kas man darosi? Iš pradžių kankinimai, dabar grasinimai. Negana to – grasinau draugei. Žinoma, blefavau. Supratau Sidnės darbo svarbą ir neketinau rizikuoti – sulaukti nereikalingo dėmesio. Bet ji šito nežinojo, meldžiausi, kad palaikytų mane trenkta ir patikėtų, kad galėčiau taip kvailai pasielgti.

– Rouz… – pamėgino ji dar kartą, bet aš nesileidau į kalbas.

– Ačiū, Sidne. Susisieksim. – Išjungiau mobilųjį ir atidaviau Denisui. – Eime. Šįvakar dar nebaigėm.

Dampyrai aiškiai palaikė mane kvaištelėjusia, kad tardau strigojus, tačiau jie patys buvo tokie nutrūktgalviai, kad net ir šitaip elgdamasi nepraradau draugų pasitikėjimo. Jie entuziastingai džiaugėsi pirmu nužudytu strigojumi. Galėdama jausti nemirusius įgijau dar didesnę jų pagarbą ir supratau, kad jie seks paskui, kur tik vesiu.

Tą vakarą sugavom dar du strigojus. Rezultatas buvo tas pats: daugybė rusiškų keiksmažodžių ir jokios naudos. Vos supratusi, kad strigojus nenaudingas, leisdavau nepažadėtiesiems jį pribaigti. Jie džiaugėsi, bet nužudžius trečią pasijutau išsekusi fiziškai ir dvasiškai. Nutariau grįžti, tačiau eidami pro apleistą fabriką sutikome ketvirtą strigojų.

Puolėm. Jis priešinosi, bet galiausiai prispaudėm jį prie žemės kaip ir kitus.

– Žinai, ko klausti, – pasakiau Denisui.

– Perplėšiu tau gerklę! – suurzgė strigojus.

Oho! Šitas kalba angliškai. Denisas jau norėjo klausti, bet papurčiau galvą.

– Aš pati.

Kaip ir kiti strigojai, šis keikėsi ir priešinosi, net prie gerklės prispaudus kuolelį buvo sunku priversti jį šnekėti.

– Klausyk, – jaučiausi pavargusi, todėl ėmiau netekti kantrybės. – Tiesiog pasakyk, ar pažįsti dampyrą, vardu Dimitrijus Belikovas.

– Pažįstu jį. – Strigojaus veidą iškreipė patenkinta šypsenėlė. – Tik jis nebe dampyras.

Užsimiršusi pavadinau Dimitrijų dampyru. Buvau pavargusi ir leptelėjau negalvodama. Nieko keisto, kad strigojus taip apsidžiaugė. Nusprendė, kad mes nežinom, jog Dimitrijus paverstas strigojum. Mielai atskleidė smulkmenas, tikėdamasis sukelti mums skausmą.

– Tavo draugas buvo pažadintas. Dabar jis medžioja naktimis ir geria tokių kvailių kaip jūs kraują.

Galvoje sukosi šimtai minčių. Po paraliais! Atvykau į Rusiją vildamasi, kad surasti Dimitrijų bus paprasta, tačiau visos viltys žlugo jo gimtajame miestelyje. Vos neatsisakiau savo plano, paskui ryžausi ieškoti aklai. Suvokusi, kad esu netoli tikslo, apstulbau.

– Meluoji, – atšoviau. – Nesi matęs Dimitrijaus.

– Dažnai jį matau. Esu drauge medžiojęs.

Pajutau kylant šleikštulį, ir tai buvo ne strigojų artumo sukeltas pykinimas. Negalvok apie tai, kad Dimitrijus žudo. Negalvok, kartojau mintyse, norėdama nusiraminti.

– Jei tai tiesa, – atkirtau, – noriu, kad jam kai ką perduotum. Pasakyk, kad jo ieško Rouz Hetavėj.

– Aš tau ne pasiuntinukas, – supyko strigojus.

Žybtelėjo kuolelis, pasipylė kraujas, jo veidas persikreipė iš skausmo.

– Būsi tuo, kuo pasakysiu. Perduok Dimitrijui, ką sakiau. Rouz Hetavėj. Jo ieško Rouz Hetavėj. – Stipriau prispaudžiau kuolelį. – Pakartok mano vardą, kad žinočiau, jog nepamiršai.

– Prisiminsiu, kad galėčiau tave nužudyti.

Suvariau kuolelį dar giliau.

– Rouz Hetavėj.

Strigojus spjovė, bet nepataikė.

Patenkinta atsitiesiau. Denisas žiūrėjo į mane rankoje gniauždamas paruoštą kuolelį.

– Dabar jį nužudysim?

Papurčiau galvą.

– Dabar jį paleisim.

SEPTYNIOLIKTAS

ĮTIKINTI DRAUGUS paleisti strigojų – ypač kai turėjom jį savo rankose – buvo nelengva. Nors niekas nesuprato, kodėl kamantinėju strigojus, bet tam neprieštaravo. Tačiau paleisti? Tai jau tikrų tikriausia beprotybė – netgi nepažadėtiesiems. Dampyrai susižvelgė ir aš išsigandau, kad jie atsisakys paklusti. Kita vertus, mano vadovaujami pasiekė tikslą, todėl norėjo turėti lyderę ir pasitikėti – kad ir kokią kvailystę būčiau sumaniusi.

Paleidę strigojų susidūrėme su kitu sunkumu – priversti jį traukti savais keliais. Iš pradžių jis norėjo mus pulti, paskui, tikriausiai supratęs, kad mūsų per daug, pasitraukė. Prieš išnykdamas tamsoje paskutinįkart metė į mane neapykantos kupiną žvilgsnį. Matyt, faktas, kad jį suvystė grupelė paauglių, nepaprastai žeidė jo ego. Sudrebėjau nuo minties, kad dabar strigojus žino mano vardą. Bet nieko nepakeisi, beliko viltis, kad mano sumanymas išdegs.

Draugai atleido tik tada, kai tą pačią savaitę nužudėme dar kelis strigojus. Tai jau tapo rutina. Lankėmės klubuose ir pavojinguose miesto rajonuose, kur surasti strigojus padėdavo mano nuojauta. Beje, kaip nepripažįstantys taisyklių ir autoriteto, visi stebėtinai greitai paklusdavo mano įsakymams.

Na, daugiau ar mažiau paklusdavo. Kartais, nuvertinęs strigojų greitį ir jėgą kuris nors sugalvodavo vaidinti didvyrį ar vienas pats išsiruošdavo į medžioklę. Taip Artūras vos negavo smegenų sukrėtimo. Būdamas iš mūsų tvirčiausias pervertino savo jėgas ir strigojus tėškė jį į sieną. Tai privertė mus atsitokėti. Išsigandau, kad Artūras negyvas – kaip lyderė už jo mirtį būčiau atsakinga aš. Pasirodė vienas iš Sidnės siųstų alchemikų – aš pasiskubinau dingti, kad manęs nerastų Eibas, – ir pagrasino Artūrui. Pasakė, kad dabar jam reikalingas lovos režimas, kitais žodžiais tariant, liepė kuriam laikui nutraukti medžioklę. Bet Artūrui buvo sunku laikytis nuošaly, vieną vakarą net turėjau jį aprėkti, nes sugalvojo mus pasekti. Teko priminti, kad visi jo draugai žuvo kaip tik per tokį kvailumą.

Tarp žmonių gyvenantys dampyrai gyvena pagal žmonių režimą. Novosibirske aš grįžau prie naktinio režimo, visai kaip Akademijoje. Taip pat ir kiti, išskyrus Tamarą, nes ji turėjo dieninį darbą. Nenorėjau miegoti tuo metu, kai gatvėse tyko strigojai. Nužudžius strigojų skambindavau Sidnei – netrukus tarp strigojų pasklido gandas, kad kažkas juos naikina. O jei paleistas strigojus perdavė mano žodžius, gali būti, kad vienas strigojus ieško kaip tik manęs.

Ilgainiui nužudydavome vis mažiau strigojų, todėl nusprendžiau, kad jie tapo atsargesni. Pati nežinojau, gerai tai ar blogai, bet kitus raginau būti itin atsargius. Mane laikė kone dievaite, bet jų garbinimas teikė maža džiaugsmo. Gėlė širdį dėl Lisos ir Dimitrijaus. Visa galva pasinėriau į strigojų medžioklę tikėdamasi taip priartėti prie Dimitrijaus. Bet kai nemedžiojome, visiškai neturėjau ką veikti.

Todėl lankiau Lisą.

Žinojau, kad rūmuose gyvena daugiau tokių paauglių kaip Mija, nes ten dirbo jų tėvai. Tik nenumaniau, kad jų tiek daug. Eiverė, savaime suprantama, pažinojo visus. Nieko nestebino (bent manęs tai tikrai), kad dauguma morojų buvo išlepinti turtuoliukai.

Pagrindinė Lisos apsilankymo rūmuose priežastis buvo oficialūs priėmimai ir vakarėliai. Kuo daugiau ji klausėsi kilmingųjų kalbų, tuo labiau jos erzino. Lisa matė piktnaudžiavimą valdžia ir neteisingą sergėtojų skirstymą – lyg šie būtų morojų nuosavybė. Prieštaringas klausimas, ar morojams reikėtų mokytis kautis kartu su sergėtojais, buvo populiari diskusijų tema. Dauguma rūmuose sutiktų morojų buvo senosios mokyklos atstovai: kautis turi sergėtojai. Lisa jau žinojo, prie ko priveda tokia politika, ir atvirkščiai, buvo mačiusi sėkmingus sergėtojų ir morojų bendradarbiavimo rezultatus, todėl morojų elito savanaudiškumas ją siutino.

Kiekviena pasitaikiusia proga ji vengė tokių renginių ir mieliau siautė su Eivere. Eiverė visada žinojo, kas rengia vakarėlį, nė kiek nepanašų į Tatjanos. Vakarėliai buvo smagūs, bet Lisai nuotaiką gadino kas kita.

Ją kamavo pyktis, kaltė ir depresija. Rūmuose Lisa nenaudojo dvasios elemento, bet, ne kartą patyrusi jo šalutinį poveikį, ji iškart pajuto pirmuosius pavojaus signalus. Nepaisydama nuotaikų kaitos iš paskutiniųjų stengėsi užsimiršti ir nepasiduoti depresijai.

Paskutinį vakarą prieš sugrįžtant į Akademiją Lisa su Eivere nuėjo į vakarėlį. Dauguma rūmų tarnautojų turėjo nuosavus namus – šiandien vakarėlis vyko pas vieną iš Selskių, šis dalyvavo komiteto, apie kurį Lisa nieko nežinojo, veikloje. Lisa nepažinojo ir vakarėlio šeimininko, bet kam tai rūpi – svarbiausia, kad jo tėvų nebuvo namie.

– Tu man žiūrėk, – perspėjo Eiverė.

– Kur žiūrėti? – nesuprato Lisa dairydamasi aplinkui. Sodas buvo nušviestas girliandomis, liepsnojo tikri deglai. Netrūko maisto ir gėrimų, kažkoks morojus, tikėdamasis padaryti įspūdį merginoms, grojo gitara – beje, jis neturėjo klausos. Tiesą sakant, muzika buvo tokia klaiki, kad su ja galėjai strigojų pribaigti, bet vaikinas buvo simpatiškas ir merginos neteikė per daug reikšmės grojimui.

– Čia, – Eiverė bakstelėjo į Lisos martinį. – Ar skaičiuoji, kiek išgėrei?

– Sakyčiau, kad ne, – įsikišo į pokalbį Adrianas, išsidrėbęs ant šezlongo su gėrimu rankoje.

Palyginti su jais, Lisa, galima sakyti, visai negėrė. Eiverė, nors buvo pasiutusi ir mėgo flirtuoti, niekada neatrodydavo nusitašiusi. Lisa nežinojo, kiek išgėrė draugė, tik spėjo, kad nemažai, nes Eiverė nepaleido iš rankų taurės. Adrianas taip pat niekada nesiskirdavo su gėrimu. Lisa nusprendė, kad jiedu turi daugiau patirties – pati ji daug negerdavo.

– Man viskas gerai, – patikino Lisa, nors jai sukosi galva ir jau kilo mintis prisidėti prie merginų, kieme šokančių ant stalo.

Eiverė nusišypsojo, bet jos akyse suspindo nerimas.

– Žiūrėk, kad tavęs nesupykintų. Tokie gandai greitai sklinda, o mums visai nereikia, kad rūmuose žinotų, jog Dragomir lengva nugirdyti. Turi saugoti šeimos reputaciją.

Lisa išgėrė savo taurę iki dugno.

– Labai abejoju, ar spalvingoje mano šeimos praeityje pasitaikė piktnaudžiavimo alkoholiu atvejų.

Eiverė stumtelėjo Adrianą ir išsitiesė šalia.

– Nustebtum sužinojus. Po dešimties metų visi šie paaugliai bus tavo varžovai taryboje. Ir kai mėginsi prastumti kokią rezoliuciją, jie tikrai prisimins, kaip nusitašei per vakarėlį.

Lisa su Adrianu nusijuokė. Lisa nemanė, kad ją supykins, todėl nusprendė apie tai negalvoti. Alkoholis padėjo pamiršti dienos įvykius. Tatjana supažindino ją su būsimais sergėtojais: patyrusiu vaikinu Grantu ir „jauna panele“ Serena. Jie buvo malonūs, bet prisiminus mane su Dimitrijum Lisai dilgtelėjo širdį. Priimdama kitus sergėtojus Lisa jautėsi išduodanti mus, bet ji tik linktelėjo ir padėkojo Tatjanai.

Vėliau Lisa sužinojo, kad Serena turėjo saugoti moroję, kurią pažinojo nuo vaikystės. Nors morojė buvo nekilminga, kartais, jei užtekdavo sergėtojų, juos gaudavo ir nekilmingieji – tiesa, ne daugiau kaip vieną. Tačiau dabar sergėtojo prireikė Lisai ir Tatjana nė nemirktelėjusi atėmė iš Serenos galimybę saugoti draugę. Serena nusišypsojo ir pasakė, kad tai nesvarbu. Svarbiausia – pareiga, ir ji džiaugsis galėdama tarnauti Dragomirų princesei. Bet Lisa pasijuto kalta, ji puikiai suprato, kaip sunku abiem merginoms – ir kaip tai nesąžininga jų atžvilgiu. Dar vienas piktnaudžiavimo valdžia atvejis, o niekas nieko nedaro.

Atsisveikinusi su sergėtojais Lisa išbarė save už nuolankumą. Jei neužteko drąsos sekti paskui mane, galėjo bent jau užsispirti ir pareikalauti Tatjanos skirti sergėtoja mano mamą. Tada Serena būtų galėjusi grįžti pas draugę, ir bent viena draugystė nebūtų išardyta.

Martinis ir lengvino skausmą, ir vertė jaustis kalta – šito Lisa niekaip nesuprato. Nesvarbu, nusprendė ji ir pamačiusi padavėją pamojo ranka.

– Prašau atnešti… Ambrozijau!

Lisa nustebusi žvelgė į priešais stovintį vaikiną. Jei kas sugalvotų išleisti seksualiausių dampyrų kalendorių, šitas patektų ant viršelio (aišku, po Dimitrijaus, bet čia jau mano subjektyvi nuomonė). Jis buvo vardu Ambrozijus, susipažinom, kai lankėmės rūmuose. Įdegęs, pro prasagstytus pilkus marškinius matyti tobuli raumenys. Rūmuose jis buvo tarsi juoda avis – dampyras, atsisakęs sergėtojo pareigų ir vykdantis kitokias užduotis. Jis buvo masažuotojas ir – pasak gandų – karalienės asmeninis „berniukas“. Nors gyvenime buvau mačiusi daug šlykštynių, nuo tos minties vis dar krūpčiojau.

– Princese Dragomir, – jis nusišypsojo akinama šypsena. – Kokia staigmena.

– Kaip laikaisi? – nuoširdžiai apsidžiaugusi paklausė Lisa.

– Gerai. Juk turiu geriausią darbą pasaulyje. O tu?

– Puikiai.

Ambrozijus tylomis ją stebėjo. Nors šypsena niekur nedingo, Lisa suprato, kad jis nepritaria tokiam elgesiui. Šito jai buvo per daug. Viena, kai gėrimu kaltina Eiverė, bet kai piktintis drįsta tarnas? Tai nepriimtina. Lisa akimirksniu atšalo ir padavė taurę.

– Atnešk dar vieną martinį, – pasipūtusi pareikalavo.

Ambrozijus iškart pajuto nuotaikos kaitą, draugiška šypsena tapo šaltai mandagi.

– Tučtuojau. – Jis linktelėjo ir nuėjo prie baro.

– Jėzau, – susižavėjusi Eiverė nulydėjo vaikiną akimis. – Kodėl nesupažindinai su savo draugu?

– Jis ne draugas, – atkirto Lisa. – Jis – niekas.

– Pritariu, – pasakė Adrianas apkabindamas Eiverę. – Kam dairytis kitur, kai geriausią turi šalia? – Jei nebūčiau taip puikiai jo pažinojusi, būčiau galėjusi prisiekti, kad balse išgirdau pavydo gaidelę. – Regis, nėriausi iš kailio, kad parūpinčiau kvietimą pusryčiauti su mano teta?

Eiverė tingiai nusišypsojo.

– Pradžia nebloga, bet tau teks labiau pasistengti, Ivaškovai. – Staiga ji dirstelėjo Lisai už nugaros, veidą iškreipė nuostaba. – Štai ir mažvaikė.

Per sodą ėjo Mija, jai iš paskos vilkosi Džil, abejinga jas lydintiems žvilgsniams. Abi suglumusios.

– Sveiki, – pasisveikino Mija priėjusi prie Lisos su kompanija. – Iškvietė mano tėtį, turiu vykti su juo, todėl grąžinu jums Džil.

– Gerai, – mechaniškai atsakė Lisa, nors pamačiusi Džil nė kiek neapsidžiaugė: Kristiano rūpinimasis mergina nedavė jai ramybės. – Ar kas nutiko?

– Ne, tai tik darbo reikalai.

Mija atsisveikino ir išėjo, tarsi šaipydamasi iš aplinkinių nuostabos ir kandžių šypsenų.

Lisa atsigręžė į Džil, kuri nedrąsiai prisėdo ant kėdės ir nustebusi dairėsi aplinkui.

– Kaip sekėsi? Ar su Mija buvo smagu?

Džil veidas nušvito.

– Taip! Ji išties šauni. Kaip ji valdo vandens elementą… Neįtikėtina. Ir mane kai ko išmokė. Dešinio kablio. Tiesa, man trūksta jėgų…

Sugrįžo Ambrozijus ir tylėdamas padavė Lisai gėrimą. Pamačius Džil jo žvilgsnis sušvelnėjo.

– Tau ko nors atnešti?

Ji papurtė galvą.

– Ačiū, ne.

Adrianas atidžiai stebėjo Džil.

– Tau čia jauku? Gal nori, kad parvesčiau į svečių namus? – Kaip ir anksčiau, jo pasiūlyme nebuvo jokios dviprasmiškos užuominos, jis žiūrėjo į ją kaip į jaunesnę seserį. Man tai pasirodė labai miela – nesitikėjau, kad Adrianas galėtų kuo nors rūpintis.

Džil vėl papurtė galvą.

– Nesivargink. Nebent… – Jos veide pasirodė nerimas. – Nebent jūs norit, kad išeičiau?

– Ne, – atsiliepė Adrianas. – Smagu matyti bent vieną rimtą veidą tarp pamišėlių. Pasiimk užkąsti, jei esi alkana.

– Koks tu rūpestingas, – paerzino Eiverė atkartodama mano mintis.

Nežinia kodėl Lisa užsigavo dėl Adriano „rūpestingumo“ – tarsi išgirdusi nebylų priekaištą. Žinoma, niekas niekam nepriekaištavo, bet Lisa nebegalėjo aiškiai mąstyti. Nusprendusi, kad išalko, ji atsistojo ir nuėjo prie stalų su užkandžiais. Teisingiau, prie stalų, ant kurių anksčiau buvo sudėti užkandžiai – dabar ant jų šoko merginos. Jos išspardė padėklus ir pasidarė vietos šokiams. Lisa pasilenkė ir pakėlė nuo žemės sumuštinuką, paskui pažiūrėjo į merginas stebėdamasi, kaip skambant tokiai klaikiai muzikai jos dar randa kažkokį ritmą.

Viena merginų pastebėjo Lisą ir nusišypsojo. Ji ištiesė ranką.

– Lipk pas mus.

Kartą Lisa buvo ją sutikusi, bet neprisiminė vardo. Staiga mintis pašokti ant stalo pasirodė itin viliojanti. Lisa susikimšo į burną sumuštinuką ir tebelaikydama rankoje taurę leidosi užkeliama ant stalo. Vakarėlio dalyviai ėmė šaukti ir švilpti. Netrukus Lisa nutarė, kad nevykusi muzika nė kiek netrukdo. Merginų judesiai priminė striptizo klubo ir disko šokių parodiją, užtat buvo baisiai smagu. Lisai dingtelėjo, ką dabar pasakytų Eiverė – kad ji gadina savo reputaciją?

Netrukus merginos pamėgino suderinti judesius. Jos iškėlė rankas ir pradėjo daryti tuos pačius žingsnelius. Tie žingsneliai ir pakišo Lisai koją. Ji avėjo aukštakulnius ir slystelėjusi nulėkė į stalo pakraštį. Taurė iškrito iš rankos ir ji būtų tėškusis žemėn, bet ją kažkas sugavo.

– Mano išgelbėtojas, – sumurmėjo ji ir pažvelgė vaikinui į veidą. – Aronai!

Lisos eks – ir pirmasis vaikinas, su kuriuo ji permiegojo – nusišypsojo ir paleido, vos tik ji atsistojo ant kojų. Šviesiaplaukis ir mėlynakis Aronas buvo žavus kaip banglentininkas. Iškart dingtelėjo, ar jį matė Mija. Ji, Lisa ir Aronas kadaise buvo įsipainioję į muilo operos vertą meilės trikampį.

– Ką čia veiki? Svarstėm, kur pradingai, – paklausė Lisa. Aronas paliko Akademiją prieš kelis mėnesius.

– Lankau mokyklą Naujajame Hampšyre, – atsakė vaikinas. – Atvažiavau pas draugus.

– Smagu tave matyti. – Nors jie išsiskyrė ne itin draugiškai, dabar Lisa kalbėjo nuoširdžiai. Buvo tokia girta, kad būtų apsidžiaugusi pamačiusi bet kokį vaikiną.

– Tave irgi, – atsakė Aronas. – Atrodai pritrenkiamai.

Jo žodžiai nudžiugino labiau, nei ji tikėjosi – greičiausiai todėl, kad visi kiti tik mėtė užuominas, jog ji įkaušusi ir kvailai elgiasi. Lisa prisiminė, koks kadaise patrauklus jai atrodė Aronas. Ir tebėra patrauklus. Tiesiog jo nebemyli.

– Turėtum parašyti, kaip tau sekasi. – Trumpam Lisa susimąstė, ar turi teisę taip kalbėti, nes Akademijoje jos laukia draugas. Paskui numojo ranka. Kas čia blogo pabendrauti su kitais – ypač jei Kristianas nesiteikė jos lydėti.

– Mielai, – Aronas atrodė kiek sutrikęs. – Bet tikriausiai negausiu atsisveikinimo bučinio, nors ir išgelbėjau tave?

Neregėtas įžūlumas, bet Lisa nusijuokė. Koks skirtumas? Ji myli Kristianą, o draugiškas bučinys nieko nereiškia. Ji pakėlė galvą, Aronas suėmė jos veidą delnais, jų lūpos susitiko. Nėra prasmės neigti, kad bučinys užtruko kiek per ilgai. Jam pasibaigus Lisa šypsojosi lyg įsimylėjusi mokinukė – beje, taip ir buvo.

– Iki, – atsisveikino ir nuskubėjo pas draugus.

Eiverės veidas buvo griežtas, bet visai ne dėl bučinio.

– Proto netekai? Kas taip elgiasi? Vos nesusilaužei kojos…

– Ir taip kalba vakarėlių liūtė? – įgėlė Lisa. – Baisaus čia daikto.

– Vakarėliai viena, o kvailystės kita, – rimtai pareiškė Eiverė. – Negalima krėsti tokių kvailysčių. Manau, tau metas namo.

– Man viskas gerai, – atkirto Lisa. Ji vengė Eiverės žvilgsnio ir sutelkė dėmesį į vaikiną, geriantį tekilą. Vyko varžybos, pusė dalyvių buvo atsijungę.

– Ką reiškia „gerai“? – paklausė Adrianas. Jis taip pat atrodė sunerimęs.

– Man viskas gerai, – pakartojo Lisa, tada pažvelgė į Eiverę. – Aš nė neužsigavau. – Ji laukė priekaištų dėl bučinio su Aronu ir nustebo, kad niekas apie jį neužsiminė. Apstulbo dar labiau, kai gėdinti ją ėmėsi vos pažįstama mergina.

– Tu jį pabučiavai! – sušuko Džil. Veidą iškreipęs pasibaisėjimas, ankstesnio drovumo nelikę nė ženklo.

– Tai nieko nereiškia, – atkirto Lisa suerzinta, kad ją kritikuoja ne kas kitas, o Džil. – Be to, tai ne tavo reikalas.

– Kristianas tavo vaikinas. Kaip gali taip su juo elgtis?

– Nurimk, mažvaike, – įsikišo Eiverė. – Girtas bučinys vieni niekai, palyginti su girtu dribimu. Vienas Dievas žino, kiek vaikinų pabučiavau išgėrusi.

– Tačiau aš šį vakarą likau be bučinio, – įsiterpė Adrianas.

– Nesvarbu, – vis labiau niršo Džil. Ji Kristianą mėgo ir gerbė. – Buvai jam neištikima.

Džil žodžiai Lisą užgavo tarsi kablys iš dešinės.

– Nieko panašaus! – sušuko Lisa. – Jei esi jį įsimylėjusi, tavo reikalas, bet neįsivaizduok nebūtų dalykų.

– Bučinio aš neįsivaizdavau, – nuraudusi atkirto Džil.

– Tas bučinys – mažiausias mūsų rūpestis, – atsiduso Eiverė. – Baigiam tas šnekas, pasikalbėsime rytą.

– Bet… – nenurimo Džil.

– Girdėjai, ką ji pasakė. Užsikišk, – pasigirdo balsas. Nežinia iš kur atsiradęs Ridas Lazaras grėsmingai žiūrėjo į Džil.

Džil išpūtė akis.

– Aš tik sakau tiesą… – turint omeny jos baikštumą žavėjausi tokia drąsa.

– Tu tik visus siutini, – atkirto Ridas sugniauždamas kumščius. – Mane irgi.

Galėjau kirsti lažybų, kad tiek daug žodžių vienu kartu jis dar niekad nebuvo pasakęs. Ridas priminė urvinį žmogų, sugebantį regzti ne ilgesnius kaip trijų žodžių sakinius.

– Pala, pala, – šalia Džil akimirksniu atsirado Adrianas. – Nusiramink. Negi imsi muštis su mergaite?

Ridas metė į Adrianą piktą žvilgsnį.

– Nesikišk.

– Jei reikės, tai ir kišiuos. Tu nesveikas.

Jei kas nors būtų paprašęs sudaryti sąrašą vaikinų, kurie rizikuotų susimušti gindami merginos garbę, Adrianas Ivaškovas būtų atsidūręs to sąrašo gale. Bet dabar jis stovėjo greta Džil, veidas buvo griežtas. Pajutau pagarbią baimę. Ir nuostabą.

– Ridai! – šūktelėjo Eiverė. Ji taip pat pakilo ir atsistojo šalia Džil. – Ji nenorėjo nieko blogo. Pasitrauk.

Brolis su seseria stovėjo vienas priešais kitą sukryžiavę žvilgsnius bežodėje dvikovoje. Tokio griežto Eiverės veido dar nebuvau mačiusi. Galiausiai piktai žybtelėjęs akimis Ridas atsitraukė.

– Gerai. Kaip nori.

Jis staiga nusisuko ir nuėjo lydimas nustebusių žvilgsnių. Muzika buvo tokia garsi, kad ginčą nugirdo tik keletas svečių. Sutrikusi Eiverė susmuko į kėdę. Adrianas tebestovėjo šalia Džil.

– Ką, po velniais, tai reiškia? – griežtai paklausė jis.

– Nežinau, – prisipažino Eiverė. – Kartais jis elgiasi keistai ir pernelyg globėjiškai. – Ji atsiprašydama nusišypsojo Džil. – Man labai gaila.

Adrianas papurtė galvą.

– Sakyčiau, metas skirstytis.

Net būdama girta Lisa suprato, kad jis sako tiesą. Susidūrimas su Ridu prilygo šaltam dušui ir ji su nerimu pagalvojo apie savo išdaigas. Vakarėlio šviesos ir spalvingi kokteiliai staiga prarado žavesį, girtos kilmingųjų šėlionės pasirodė kvailos. Ją apėmė nuojauta, kad rytoj labai gailėsis savo elgesio.

Grįžusi į savo mintis pajutau, kaip mane sukausto baimė. Lisai blogai, bet niekas to nepastebi. O jei ir pastebi, tai nekreipia dėmesio. Adrianas su Eivere atrodė susirūpinę, bet visą kaltę vertė alkoholiui. O man Lisos elgesys priminė tuos laikus, kai sugrįžom į Šv. Vladimiro akademiją ir dvasios elementas sutrikdė jai psichiką. Tačiau… Užtektinai gerai save pažįstu ir žinau, kad mano pyktis ir manija žudyti strigojus yra šalutinis dvasios elemento poveikis, jį turėčiau sugerti iš draugės. Blogis turėtų išsilieti, o ne nuodyti Lisą. Tai kas jai darosi? Iš kur tas nekantrumas, įniršis ir pavydas? Ar dvasios elemento skleidžiama tamsa taip sutirštėjo, kad veikia mus abi? Mes ja dalijamės?

– Rouz?

– Ką? – pakėliau akis nuo televizoriaus, į kurį spoksojau tuščiu žvilgsniu. Priešais stovėjo Denisas su mobiliuoju.

– Tamara užtruko darbe. Ji jau gali išeiti, bet…

Jis linktelėjo lango pusėn. Saulė buvo beveik nusileidusi, dangus nusidažė raudonai oranžine spalva. Nors Tamara dirbo netoli ir greičiausiai jai negrėse joks pavojus, nenorėjau, kad nusileidus saulei vaikštinėtų viena. Atsistojau.

– Eime jos pasitikti.

Levui su Artūru prigrasinau:

– O judu niekur nekiškit nosies.

Iki Tamaros darbovietės buvo mažiau nei kilometras. Ji dirbo sekretore, tvarkė įvairius dokumentus, ir, matyt, dėl kokio projekto užtruko iki vėlumos. Pasitikom ją ir be nuotykių parlydėjom namo, gyvai aptarinėdami šio vakaro medžioklės planus. Priėjus namus kitapus gatvės išgirdau keistas aimanas. Visi atsigręžėm, Denisas nusijuokė.

– Gerasis Dieve, vėl ta beprotė, – sumurmėjau.

Nors Tamaros rajonas buvo iš geresnių, čia, kaip ir bet kuriame mieste, pasitaikydavo benamių bei elgetų. Senutė buvo Ievos amžiaus, ji vaikštinėdavo pirmyn atgal bambėdama po nosim. Šiandien gulėjo ant šaligatvio, skeryčiojo rankom ir kojom ir keistai dejavo.

– Ji susižeidė? – paklausiau.

– Ne, ji pamišėlė, – atsakė Denisas. Jiedu su Tamara pasuko vidun, bet aš atsidususi nutariau pažiūrėti, ar nereikia pagalbos.

– Tuoj ateisiu.

Aplinkui buvo tylu (ramybę drumstė tik benamės aimanos) ir aš perėjau gatvę nesisaugodama automobilių. Priėjusi atkišau ranką ir padėjau vargetai atsistoti, stengdamasi negalvoti, kokia ji apskretusi. Kaip ir sakė Denisas, moteris buvo pamišėlė. Nesužeista, matyt, nusprendė pagulėti. Gūžtelėjau pečiais. Kalbėdama apie mudvi su Lisa dažnai svaidausi žodžiu „beprotybė“, bet dabar išvydau tikrą beprotę. Tikėjausi, dvasios elementas taip nesužalos mūsų psichikos. Senutė nustebo, bet paėmė mano ranką ir susijaudinusi ėmė kažką šnekėti rusiškai. Atsidėkodama norėjo apkabinti, bet aš žingtelėjau atgal ir prieštaraudama kilstelėjau rankas.

Benamė pasitraukė, bet ir toliau patenkinta tarškėjo. Paskui sugraibė ilgo palto skvernus, pakėlė kaip balinę suknelę ir ėmė sukdamasi dainuoti. Keista, bet jos skeryčiojimasis mane pralinksmino. Kai pasisukau eiti, senutė nustojo šokusi ir vėl ėmė mane šnekinti.

– Atleiskit, skubu, – pasakiau, bet ji nekreipė dėmesio.

Staiga nutilo vidury žodžio. Jos veidas mane perspėjo akimirksniu anksčiau, nei pajutau kylant šleikštulį. Žaibiškai atsigręžiau traukdama iš kišenės kuolelį. Prieš mane stovėjo aukštas ir grėsmingas strigojus, jis prisėlino nemačiomis. Kvaiša, kvaiša. Neleidau Tamarai grįžti namo vienai, bet nė nedingtelėjo, kad ir man pačiai gresia…

– Ne.

Nežinau, ar pasakiau tai balsu, ar tik pagalvojau. Tiek to. Svarbiausia buvo tai, ką pamačiau. Arba maniau matanti. Tikriausiai tai tik vaizduotės padarinys. Negali būti. Po šitiek laiko…

Dimitrijus.

Kaipmat atpažinau, nors… jis buvo pasikeitęs. Bet aš jį būčiau pažinusi iš milijono. Mus siejo ryšys, o mieli bruožai visiems laikams įsirėžė mano atmintin. Tamsūs, smakrą siekiantys plaukai šįvakar palaidi lengvai krito jam ant veido. Pažįstamas lūpas buvo iškreipusi kraują stingdanti šypsena. Dimitrijus netgi vilkėjo savo senąjį odinį kaubojišką apsiaustą.

Deja… strigojaus bruožai šiurpino. Tamsias akis, kurias taip mylėjau, rėmino raudonas žiedas. Kadaise nuo dažnų treniruočių lauke įdegusi oda dabar buvo blyški kaip negyvėlio. Žinojau: jei išsižios, pamatysiu iltis.

Visa tai tetruko akimirką. Reagavau žaibiškai, tikriausiai daug greičiau, nei Dimitrijus tikėjosi. Man padėtų netikėtumas, paruoštas kuolelis buvo prie pat jo širdies. Jei nedvejosiu, Dimitrijus nespės apsiginti. Deja…

Jo akys. O Dieve, jo akys…

Nors juosiamos šiurpaus raudono žiedo, tai tebebuvo mano Dimitrijaus akys. Tik žvilgsnis – besielis, klastingas – sakė, kad čia nebe jis. Bet ir to panašumo užteko sujaukti mano jausmams. Kuolelis buvo paruoštas, reikėjo tik suvaryti jį į širdį. Galėjau nužudyti Dimitrijų.

Bet… neįstengiau. Norėjau atsižiūrėti į jį prieš prarasdama amžinai. Tada Dimitrijus prabilo:

– Roza, pamiršai mano pirmą pamoką: niekada nedvejok. – Tas pats svaiginantis žemas balsas su neryškiu akcentu dabar dvelkė šalčiu.

Akies krašteliu dar spėjau pamatyti artėjantį kumštį ir mane apgaubė tamsa.

AŠTUONIOLIKTAS

NENUOSTABU, KAD PABUDAU skaudama galva. Kelias akimirkas sutrikusi dairiausi nesuprasdama, kur esu ir kas man nutiko. Pamažu viską prisiminiau. Nepaisydama skausmo galvoje pasiruošiau gintis. Reikia išsiaiškinti, kur esu.

Sėdėjau milžiniškoje lovoje tamsiame kambaryje. Ne šiaip kambaryje – greičiau studijoje ar apartamentuose. Jau viešbutis Sankt Peterburge man atrodė prabangus, bet šitie apartamentai jį pranoko. Vienoje pusėje stovėjo lova ir kiti miegamojo baldai: naktiniai staliukai, tualetinis stalelis ir taip toliau. Kita pusė priminė svetainę, ten buvo sofa ir televizorius. Lentynos – nišos sienose – pilnos knygų. Man iš dešinės nedidelis vestibiulis su durimis, greičiausiai vonia. Iš kairės milžiniškas langas tamsintais stiklais, visai kaip morojų namuose. Beje, šitas buvo tamsesnis – kone juodas, neperregimas. Tik atidžiau įsižiūrėjusi išvydau horizontą ir supratau, kad dabar diena.

Nusliuogiau nuo lovos pasiruošusi netikėtumams. Tiesa, šleikštulys praėjo, vadinasi, strigojų šalia nėra. Bet tai dar nereiškia, kad nieko nėra. Visko gali nutikti – pakanka, kad užsimiršau gatvėje. Bet jei pradėsiu apie tai galvoti, išgaruos visas ryžtas.

Įkišau ranką į palto kišenę ieškodama kuolelio. Savaime suprantama, neradau. Veltui dairiausi kokio daikto, kurį galėčiau panaudoti kaip ginklą. Vadinasi, teks kliautis savo jėgomis. Akies krašteliu ant sienos pastebėjau jungiklį. Paspaudžiau ir užgniaužusi kvapą laukiau, ką pamatysiu šviesoje.

Nieko neįprasto. Kambaryje buvau viena. Aišku, pirmiausia puoliau prie durų. Kaip ir tikėjausi, jos buvo užrakintos, spyna su skaičių kodu. Be to, durys buvo masyvios, priminė šarvines – tokių tikrai neišlauši. Vėl ėmiau apžiūrinėti kambarį. Ironiška – per pamokas dažnai kalbėdavome apie patalpų apžiūrą. Negalėjau to pakęsti, man arčiau širdies buvo treniruotės. Dabar pamokos, kurias laikiau tuščiu laiko gaišimu, pravertė.

Šviesoje viską mačiau ryškiau. Lovoje – minkštučiai satininiai dramblio kaulo spalvos patalai. Svetainėje ant sienos – plačiaekranis plazminis televizorius. Rodos, naujut naujutėlis. Smagu. Stilingi žalios odos minkštasuoliai. Keista spalva, bet gražu. Visi kiti baldai – stalas, tualetinis staliukas ir naktiniai staleliai – lakuoto juodo medžio. Svetainės kampe stovėjo nedidelis šaldytuvas. Atidariusi išvydau buteliukus vandens ir apelsinų sulčių, vaisių ir pakelius pjaustyto sūrio. Ant šaldytuvo buvo pridėta užkandžių: riešutų, trapučių ir kažkokių sausainių su glajumi. Pamačius valgį pilvas suurzgė, bet neketinau nieko liesti.

Vonios kambarys irgi buvo prabangus. Dušas ir sūkurinė vonia iš juodo poliruoto marmuro, ant lentynų pridėliota muiliukų ir šampūnų. Virš kriauklės kabėjo didelis veidrodis. Na, ne visai kabėjo – buvo įleistas į sieną ir padarytas iš keistos medžiagos – veikiau atspindinčio metalo nei stiklo.

Apžiūrinėjau apartamentus jausdama, jog kažkas ne taip. Staiga supratau: čia nėra jokio daikto, kurį būtų galima panaudoti kaip ginklą. Televizorius per didelis ir per sunkus, kad galėtum pakelti ar sudaužyti, ekranas tarsi iš plastiko. Stalai mediniai. Lentynos – nišos sienose. Visi buteliukai šaldytuve plastikiniai. O langas…

Pribėgusi perbraukiau ranka kraštą. Kaip ir veidrodis, langas atrodė įleistas į sieną. Jokių rėmų. Vientisas luitas. Įtempusi regėjimą pažvelgiau pro tamsintą stiklą. Nieko. Tuščia, tik keletas medžių. Vaizdas man priminė tyrus važiuojant į Bają. Greičiausiai aš nebe Novosibirske. Ir gana aukštai, supratau žvilgtelėjusi žemyn. Kokiame ketvirtame aukšte. Jei šokčiau, tikrai susilaužyčiau koją. Vis dėlto reikėjo ko nors imtis. Negalėjau sėdėti rankų sudėjusi.

Griebiau kėdę ir paleidau į langą – abu liko sveiki. Dieve mano. Pakartojau triuką su kėde dar tris kartus, bet nieko nepešiau. Atrodė, ir langas, ir kėdė pagaminti iš plieno. Stiklas greičiausiai neperšaunamas, o kėdė… Velnias ją žino. Ji buvo iš vientiso atsparaus smūgiams medžio gabalo. Visą gyvenimą pirma darau, o paskui galvoju, todėl vis tiek mėginau išdaužti langą.

Kai užsimojau penktąkart, sukilęs šleikštulys perspėjo apie artėjantį strigojų. Žaibiškai atsigręžiau į duris priešais save laikydama kėdę. Durys atsivėrė ir aš puoliau atėjūną.

Tai buvo Dimitrijus.

Sukilo prieštaringi jausmai, kuriuos buvau pajutusi gatvėje: meilė, susipynusi su siaubu. Šįkart nedvejojau, bet kas iš to. Trenkti Dimitrijui tas pat, kas trenkti langui. Jis mane lengvai stumtelėjo ir tebelaikydama kėdę nuskriejau per kambarį. Šiaip ne taip pavyko išsaugoti pusiausvyrą – puoliau dar kartą. Šįsyk jis išplėšė kėdę man iš rankų ir lyg šapelį sviedė į sieną.

Netekus vienintelio, tegu ir menko, ginklo teko kliautis savo kūnu. Kelias savaites trukęs strigojų tardymas jį užgrūdino, jaučiausi pasirengusi. Tiesa, tada su manim buvo dar keturi dampyrai, o mūsų užpulti strigojai – ne Dimitrijus. Net dampyras jis buvo sunkiai įveikiamas. Tapęs strigojumi neprarado savo įgūdžių, tik pasidarė greitesnis ir stipresnis. Be to, galėjo nuspėti mano veiksmus, nes kadaise pats mokė. Pažino mane kaip nuluptą.

Taigi negalėjau nieko nedaryti. Buvau įkalinta viename kambaryje – tegu dideliame, prabangiame – su strigojumi. Strigojumi. Vis turėjau sau priminti, kad priešais mane stovi strigojus, ne Dimitrijus. Viskas, ko mokiau Denisą ir kitus, tiko ir čia. Pastabumas. Sumanumas. Savigyna.

– Rouz, – pasakė Dimitrijus lengvai atrėmęs dar vieną mano smūgį. – Tik gaišti laiką. Baik.

Tas balsas. Dimitrijaus balsas. Balsas, kurį girdėdavau prieš užmigdama, balsas, kuris kartą pasakė, kad mane myli…

Ne! Tai ne jis. Dimitrijaus nebėra. Tai pabaisa.

Karštligiškai sukau galvą, kaip jį pergudrauti. Netgi prisiminiau vaiduoklius, kuriuos buvau iškvietusi prie tvarto. Markas sakė, kad mirtinai prireikus galiu juos pašaukti ir jie stos manęs ginti. Nors dabar mirtinai reikėjo, vaiduoklių prisišaukti nepavyko. Neturėjau supratimo, kaip pasisekė andai, o vien noro neužteko. Po galais. Kokia nauda iš nepaprastų galių, jei prireikus negaliu jomis pasinaudoti?

Nuo lentynos stvėriau DVD grotuvą – išplėšiau su visais laidais. Ne kažin koks ginklas, bet dabar man tiko ir toks. Išgirdau keistą, pirmykštį kovos riksmą ir pasąmonėje supratau šaukianti pati. Iš visų jėgų užsimojau ir puoliau Dimitrijų. Tikriausiai būčiau užgavusi, jei būčiau pataikiusi. Bet nepataikiau. Jis atėmė grotuvą ir trenkė į grindis taip, kad tas sudužo į šipulius. Paskui sugriebė mane už rankų. Dimitrijaus gniaužtai buvo geležiniai, jis galėjo sulaužyti man kaulus, bet aš neketinau pasiduoti.

Jis dar kartą pamėgino atvesti mane į protą.

– Aš nieko tau nedarysiu, Roza. Nusiramink.

Roza. Rusiškas mano vardo variantas. Pirmąkart jis mane taip pavadino paveiktas Viktoro aistros kerų, kai gulėjome nuogi apsikabinę…

Čia ne tas Dimitrijus, kurį pažinojai.

Jis laikė mano rankas, todėl pabandžiau smogti kojomis. Veltui. Nepajėgiau net kaip reikiant įspirti. Dimitrijus atrodė labiau susierzinęs nei išsigandęs ar supykęs. Garsiai atsidusęs čiupo mane už pečių, apsuko ir visu savo kūnu prispaudė prie sienos. Pamėginau ištrūkti, bet buvau bejėgė, kaip tie strigojai per mūsų medžioklę. Ar ne ironiška?

– Nustok priešintis, – pajutau jo alsavimą, jo kūno jėgą. Jo lūpos buvo visai arti. – Aš tavęs nenuskriausiu.

Pasipriešinau, bet tuščiai. Kvėpavimas pasidarė nelygus, ėmė skaudėti sutrenktą galvą.

– Sunkoka tuo patikėti.

– Jei būčiau norėjęs tave nužudyti, seniai būtum negyva. Jei ir toliau priešinsies, turėsiu tave surišti. Jei nusiraminsi, paleisiu.

– Nebijai, kad pabėgsiu?

– Ne. – Dimitrijaus balsas buvo toks ramus, kad man nugara perbėgo šiurpas. – Nebijau.

Taip pastovėjome dar kokią minutę. Mintys skriejo pašėlusiu greičiu. Tiesa, jei būtų norėjęs, būtų mane nužudęs, tačiau tai nereiškia, kad esu saugi. Anaiptol. Šįkart mūsų dvikova baigėsi lygiosiom. Na, ne visai lygiosiom, neįstengiau rimtai jam pasipriešinti. Dimitrijus su manim tik žaidė. Galvą skaudėjo nuo ankstesnio smūgio, ir jei toliau kovosiu, tik pačiai bus blogiau. O man reikia atgauti jėgas, kad sugalvočiau, kaip iš čia pabėgti. Žinoma, jei liksiu gyva. Be to, negalima galvoti, kaip arti mūsų kūnai. Po ilgų mėnesių išsiskyrimo toks artumas svaigino.

Atsipalaidavau.

– Gerai.

Prieš paleisdamas Dimitrijus dvejojo, ar gali manim pasitikėti. Prisiminiau vakarą, praleistą miško trobelėje Akademijos pakraštyje. Veikiama dvasios elemento aš siautėjau, o Dimitrijus laikė savo glėbyje ir ramino. Paskui mes pasibučiavom, jo rankos nuslydo po mano marškinėliais ir… Ne, ne, ne. Tik ne čia. Dabar ne laikas apie tai galvoti.

Galiausiai Dimitrijus mane paleido. Atsigręžiau pasiruošusi puolimui. Griežtai sau priminiau, kad šįkart teks paklusti, idant atgaučiau jėgas ir kai ką sužinočiau. Dimitrijus mane paleido, bet nesitraukė – mus skyrė koks trisdešimt centimetrų. Supratau, kad apžiūrinėju jį kaip tada gatvėje. Kaip jis gali būti toks pat ir kartu taip pasikeitęs? Stengiausi negalvoti apie panašumus: plaukus, veido formą, mūsų ūgių skirtumą. Dėmesį sutelkiau į strigojiškus bruožus: raudonas akis ir blyškią odą.

Taip užsimiršau, kad tik po kurio laiko supratau, kad Dimitrijus irgi tyli. Atidžiai mane stebėjo, akys vėrė kiaurai. Suvirpėjau. Atrodė, prikausčiau jo dėmesį taip pat, kaip ir jis mano. Bet tai neįmanoma. Strigojai neturi jausmų, ir viltis, kad jo jausmai man neišblėso, tebuvo tušti svaičiojimai. Ir anksčiau neįskaitomas Dimitrijaus veidas dabar buvo virtęs šalta ir klastinga kauke, puikiai slepiančia visas mintis.

– Kaip čia patekai? – galiausiai paklausė.

– Gavau į galvą ir buvau atvilkta. – Jei jau mirti, tai Rouz stiliumi.

Senasis Dimitrijus būtų nusišypsojęs arba atsidusęs. Šitas nė nesureagavo.

– Gerai žinai, kad klausiau ne to. Kodėl tu čia? – Balsas buvo žemas ir grėsmingas. Maniau, Eibas baisus, bet jų nebuvo ko net lyginti. Čia net Žaltys būtų supasavęs.

– Sibire? Atvykau ieškoti tavęs.

– Aš čia atvykau, kad nuo tavęs pabėgčiau.

Jo žodžiai mane taip sukrėtė, kad leptelėjau visišką nesąmonę:

– Kodėl? Išsigandai, kad nužudysiu?

Iš Dimitrijaus žvilgsnio supratau, kad jis tikrai palaikė mano klausimą nesąmone.

– Ne. Kad nepatektum į bėdą. Tačiau taip nutiko ir dabar reikės rinktis.

Ką jis turi omeny sakydamas „nepatektum į bėdą“?

– Jei taip nori to išvengti, gali mane paleisti.

Jis nusisuko ir nė nežvilgtelėjęs į mane nuėjo į svetainę. Kilo pagunda pulti iš nugaros, bet nuojauta kuždėjo, kad vos žengusi kelis žingsnius gausiu atgalia ranka. Dimitrijus grakščiai atsisėdo į odinį fotelį – jis tai mokėjo, nors buvo aukšto ūgio. Dieve, kodėl jis toks nenusakomas? Senieji Dimitrijaus bruožai atiteko pabaisai. Gūžiausi prie sienos.

– Per vėlu. Dabar, kai tave pamačiau… – Jis dar kartą atidžiai mane nužvelgė. Pasijutau keistai. Giliai širdyje džiaugiausi, kad nenuleidžia nuo manęs akių, patiko būti apžiūrinėjamai nuo galvos iki pirštų galiukų. Kita vertus, jaučiausi šlykščiai, lyg jo žvilgsnis būtų išgleivėjęs mano kūną. – Tu tokia pat graži, kokią prisimenu, Roza. Nors ko čia stebėtis.

Nesumojau, ką atsakyti. Dar niekada nebuvau šnekėjusi su strigojumi, per grumtynes tik šiurkščiai įžeidinėdavau ir grasindavau. Ilgiausiai kalbėjausi su mus pagrobusiu Isaju. Tik tada buvau surišta ir daugiausia klausiausi jo postringavimų, kaip mane nužudys. Dabar… viskas buvo kitaip, bet ne mažiau šiurpu. Sukryžiavau rankas ant krūtinės ir atsirėmiau į sieną, kad pasijusčiau bent kiek tvirčiau.

Dimitrijus kilstelėjo galvą ir atidžiai mane nužvelgė. Jam ant veido krito šešėlis, paslėpė raudonus žiedus apie akis. Į mane žiūrėjo ankstesnės akys: tamsios, gilios, degančios drąsa ir meile…

– Sėskis.

– Man gerai ir čia.

– Gal ko norėtum?

– Kad mane paleistum.

Akimirką pasirodė, kad Dimitrijus nusišypsos, kaip visada šypsodavosi iš mano sąmojų. Bet įsižiūrėjusi atidžiau nusprendžiau, kad man pasivaideno.

– Ne, Roza. Klausiau, ar tau ko nors reikia čia. Kitokių knygų? Maisto? Pramogų?

Netikėjau savo ausimis.

– Kalbi kaip apie prabangų viešbutį.

– Tam tikru atžvilgiu taip ir yra. Pasikalbėsiu su Galina, ji gaus visko, ko paprašysi.

– Galina?

Dimitrijaus lūpas iškreipė šypsena. Teisingiau, jos parodija. Pasiūlymas atrodė geras, bet šypsena stingdė kraują: tamsi ir paslaptinga. Nekrūptelėjau tik todėl, kad buvau prisiekusi sau nerodyti Dimitrijui savo silpnumo.

– Galina buvo mano mokytoja dar mokykloje.

– Ji strigojė?

– Taip. Ją pažadino prieš kelerius metus per dvikovą Prahoje. Nors kaip strigojė ji dar jauna, tapo gana įtakinga. Visa tai priklauso jai, – Dimitrijus mostelėjo ranka į apartamentus.

– Ir tu su ja gyveni? – Smalsumas nugalėjo. Svarsčiau, kas juodu sieja, ir, savo nuostabai, pajutau… pavydą. Kodėl? Dabar jis strigojus, žemesnis už mane. Be to, tai ne pirmas kartas, kai mokinys suartėja su mokytoju…

– Aš jai dirbu. Viena iš priežasčių, kodėl kreipiausi į ją, kai buvau pažadintas, kad man reikėjo patarimų.

– Ir todėl, kad norėjai pabėgti nuo manęs. Tai kita priežastis, ar ne?

Dimitrijus linktelėjo nieko neaiškindamas.

– Kur mes? Nebe Novosibirske?

– Ne. Galinos valdos užmiestyje.

– Toli?

Dimitrijus patenkintas išsišiepė.

– Žinau, ko sieki kamantinėdama, todėl nieko nesakysiu.

– Tai kurių galų mane čia laikai? – baimė peraugo į pyktį. – Nužudyk arba paleisk. O jei ketini laikyti užrakintą ir knisti protą, verčiau iškart pribaik.

– Narsūs žodžiai. – Jis atsistojo ir ėmė žingsniuoti po kambarį. – Beveik tavim patikėjau.

– Sakau tiesą, – atkirtau. – Atvykau čia tavęs nužudyti. Jei neįstengsiu, verčiau mirsiu.

– Nepamiršk – kartą jau susimovei. Gatvėje.

– Žinau. Supratau, kai čia atsipeikėjau.

Staiga Dimitrijus atsigręžė ir akimirksniu atsirado priešais mane. Jis judėjo strigojams būdingu šviesos greičiu. Nors šleikštulys, kurį jausdavau šalia strigojų, nepraėjo, tolydžio silpnėjo ir dabar buvo vos juntamas.

– Šiek tiek mane nuvylei. Juk tu tokia talentinga, Rouz. Pradėję medžioklę sukėlėte tikrą sumaištį, kai kurie strigojai net išsigando.

– Tik ne tu?

– Kai išgirdau, jog tai tavo darbas… Hmm… – Dimitrijus susimąstęs prisimerkė. – Ne. Man pasidarė įdomu. Tiesa, tapau atsargesnis. Jei kas ir gali mane nužudyti, tai tik tu. Bet, kaip jau sakiau, tu sudvejojai – neišlaikei patikrinimo ir susimovei, nors pats tave mokiau.

Nutaisiau abejingą veidą, bet širdyje keikiau save už silpnumo akimirką gatvėje.

– Kitą kartą nedvejosiu.

– Kito karto nebus. Be to, nors tavim ir nusivyliau, džiaugiuosi, kad esu gyvas.

– Tu nesi gyvas, – iškošiau pro dantis. Dieve, kaip jis arti. Veidas pasikeitęs, bet lieknas, raumeningas kūnas liko toks pat. – Tu nemiręs. Nenormalus. Kadaise man sakei, kad verčiau mirtum, nei taip gyventum. Ir todėl aš tave nužudysiu.

– Taip šneki dėl to, kad nežinai, ką reiškia būti strigojumi. Ir aš tada nežinojau.

– Klausyk, kalbėjau rimtai. Aš tavo žaidimų nežaisiu. Jei neketini manęs paleisti, nužudyk, ir tiek.

Staiga Dimitrijus ištiesė ranką ir pirštais perbraukė man per veidą. Krūptelėjau. Jo rankos buvo šaltos kaip ledas, bet prisilietimas toks pat, kokį prisiminiau. Kaip taip gali būti? Toks panašus ir toks skirtingas. Atmintyje išplaukė seniau ištarti jo žodžiai: strigojai gali priminti tą, kurį kadaise pažinojai. Daug ką tai trikdo.

– Nužudyti? Viskas ne taip paprasta, – jo balsas virto kuždesiu ir priminė gyvatės šnypštimą. – Yra ir trečia galimybė. Galėčiau tave pažadinti.

Suakmenėjau. Gerklę gniaužė dusulys.

– Ne. – Tai viskas, ką įstengiau pralementi. Šįkart nepajėgiau net atsikirsti. Dimitrijaus žodžiai mane klaikiai išgąsdino. – Ne.

– Nežinai, ką tai reiškia. Tai… nuostabu. Nepaprasta. Sustiprėja visi pojūčiai, pasaulis atgyja…

– Taip, tik pats esi miręs.

– Tikrai?

Jis prispaudė mano delną sau prie krūtinės. Pajutau plakančią širdį. Mano akys išsiplėtė.

– Mano širdis plaka. Aš kvėpuoju.

– Taip, bet… – iš paskutiniųjų stengiausi prisiminti, ko buvau mokyta apie strigojus. – Iš tiesų esi negyvas. Tave valdo tamsioji magija. Tai tik gyvenimo iliuzija.

– Tai geriau nei gyvenimas. – Dimitrijus abiem rankom suėmė mano veidą. Jo širdis plakė ramiai, o maniškė daužėsi kaip pašėlusi. – Tai tas pat, kaip būti Dievu, Rouz. Jėga. Greitis. Nevaržoma galimybė jausti pasaulį. Ir… nemirtingumas. Galėtume būti drauge amžinai.

Drauge amžinai. Kadaise tai buvo didžiausias mano noras. Net dabar širdies gilumoje beviltiškai troškau būti su juo. Tik… ne šitaip. Praeities nesugrąžinsi. Tai būtų kas kita. Tai būtų neteisinga. Atsidusau.

– Ne. – Glostoma Dimitrijaus neįstengiau kalbėti, prisilietimas buvo toks pat lengvas ir švelnus. – Mes negalime būti drauge.

– Galėtume. – Jo pirštai nuslydo mano skruostu ir palietė kaklo arteriją. – Padaryčiau tai greitai. Nė neskaudėtų. Viskas būtų baigta anksčiau, nei susivoktum.

Tikriausiai Dimitrijus teisus. Norėdamas paversti kitą strigojus turi išgerti visą jo kraują, paskui įsipjauti ranką ir pridėti prie lūpų. Tik man kažkodėl atrodė, kad prarasčiau sąmonę daug anksčiau.

Drauge amžinai.

Akyse sutavaravo – ar dėl galvos traumos, ar visą kūną persmelkusio siaubo. Išsiruošusi ieškoti Dimitrijus pergalvojau tūkstančius scenarijų, bet man nė nedingtelėjo, kad galėčiau tapti strigoje. Taip užvaldė mintis apie mirtį – savo arba jo – kad kitkas nė nedingtelėjo. Kaip kvaila.

Apmąstymus nutraukė girgžtelėjusios durys. Dimitrijus žaibiškai atsigręžė ir užstojo mane savo kūnu. Durys užsidarė greičiau, nei spėjau pagalvoti apie pabėgimą. Atėjo dviese: strigojus ir mergina. Nuleidusi galvą ji laikė padėklą.

Strigojų atpažinau iš karto – pernelyg dažnai jo veidą regėdavau košmaruose. Šviesūs plaukai, maždaug tokio ilgumo kaip Dimitrijaus, krito ant veido. Kai buvo paverstas strigojumi, jam turėjo būti apie dvidešimt. Jis buvo matęs mudvi su Lisa ir anksčiau, nors pati buvau su juo susidūrusi tik du sykius. Koviausi Akademijoje ir mačiau oloje, kurioje slėpėsi strigojai.

Tai jis pavertė Dimitrijų strigojumi.

Žvilgtelėjęs į mane jis ėmė priekaištauti Dimitrijui:

– Ką, po velniais, tai reiškia? – Lengvai jį supratau – buvo amerikietis. – Nusprendei laikyti naminį gyvūnėlį?

– Ne tavo reikalas, Neitanai, – atšovė Dimitrijus lediniu balsu. Anksčiau maniau, kad jo balsas neišduoda jausmų. Dabar supratau, kad jie geriau slepiami: balse buvo justi iššūkis ir perspėjimas nesikišti. – Galina man leido.

Neitanas nukreipė žvilgsnį į mane. Pyktis virto nuostaba.

– Ji?

Dimitrijus pasislinko, kad visiškai mane užstotų. Jau norėjau atsikirsti, kad man nereikia strigojaus apsaugos, bet… man jos verkiant reikėjo.

– Mačiau ją Akademijoje Montanoje. Mudu kovėmės. – Neitanas išsišiepė apnuogindamas iltis. – Būčiau paragavęs jos kraujo, jei ne tas prakeiktas ugnimi besisvaidantis morojus.

– Nesikišk, – atkirto Dimitrijus.

Raudonos Neitano akys išsiplėtė iš pykčio ir nuostabos.

– Gal juokauji? Ji gali nuvesti mus pas Dragomir. Jei pribaigtume tą giminę, taptume legendomis. Kiek ketini ją laikyti?

– Dink, – suurzgė Dimitrijus. – Beje, tai ne prašymas.

Neitanas dūrė į mane pirštu.

– Ji vertinga. Jei ketini pasilikti ją kaip kraujo kekšę, bent jau pasidalyk. Išgausim iš jos viską, ko reikia, o tada pribaigsim.

Dimitrijus žengė į priekį.

– Nešdinkis. Jei paliesi ją bent pirštu, aš tave sunaikinsiu. Plikomis rankomis nuplėšiu galvą ir žiūrėsiu, kaip ji sudega saulėje.

Neitanas įsiuto.

– Galina neleis smagintis su ta merga savo namuose. Netgi tau.

– Pasakiau, nešdinkis. Išbaigei mano kantrybę.

Neitanas tylėjo. Du strigojai stovėjo vienas priešais kitą sukryžiavę žvilgsnius. Žinojau, kad kuo strigojus senesnis, tuo stipresnis. Neitanas buvo paverstas anksčiau už Dimitrijų. Nežinojau, kiek anksčiau, bet stebėdama juos nusprendžiau, kad Dimitrijus stipresnis arba bent jau lygus priešininkas. Prisiekiu, Neitano akyse išvydau blykstelint baimę, bet jis nusigręžė nespėjus įdėmiau įsižiūrėti.

– Mudu dar nesuvedėm sąskaitų, – metė jis droždamas pro duris. – Pasikalbėsiu su Galina.

Jam išėjus kurį laiką nepratarėme nė žodžio. Paskui Dimitrijus pažvelgė į merginą, ši stovėjo sustingusi iš baimės, ir kažką pasakė rusiškai.

Ji pastatė ant staliuko padėklą ir nukėlė sidabrinį dangtį. „Peperoni“ pica su sūriu. Kitomis aplinkybėmis picos užsakymas į strigojų namus būtų atrodęs juokingas ir absurdiškas. Bet po Dimitrijaus grasinimų paversti mane strigoje ir Neitano siūlymo pasinaudoti manimi kaip jauku pražudyti Lisai visai neėmė juokas. Net Rouz Hetavėj kartais geba tvardytis. Ant padėklo gulėjo keksiukas su tirštu glajaus sluoksniu. Dimitrijus žino, ką labiausiai mėgstu.

– Pietūs, – pasakė jis. – Neužnuodyti.

Pajutau, kaip kaupiasi seilės, bet papurčiau galvą.

– Nevalgysiu.

Jis nustebęs kilstelėjo antakį.

– Nori ko kito?

– Nenoriu, nes visai neketinu valgyti. Jei atsisakai mane nužudyti, padarysiu tai pati. – Dingtelėjo, kad esu apgyvendinta tokiame kambaryje ne tik dėl strigojų, bet ir dėl savo pačios saugumo.

– Ryžaisi mirti iš bado? – Dimitrijaus akys žybtelėjo. – Pažadinsiu tave anksčiau.

– Kodėl ne dabar?

– Verčiau palauksiu, kol sutiksi savo noru.

Jis kalbėjo visai kaip Eibas, tik, palyginti su anuo, kelio girnelių trupinimas atrodė vaikų žaidimas.

– Nusibos laukti, – atkirtau.

Dimitrijus garsiai nusikvatojo. Būdamas dampyras jis juokdavosi retai, todėl visad apsidžiaugdavau išgirdusi jo juoką. Dabar jis buvo šaltas ir menantis pikta.

– Dar pažiūrėsim.

Nespėjus nieko atsakyti jis suėmė mane už kaklo ir prisitraukė prie savęs. Kilstelėjo veidą ir susirado lūpas. Dimitrijaus lūpos buvo šaltos kaip ir jis pats, bet… jo artumas skleidė kažkokią šilumą. Vidinis balsas klykė, kad tai siaubinga, iškrypėliška… bet, panirus į bučinio svaigulį, viskas aplink išnyko ir aš beveik galėjau įsivaizduoti, kad atsidūrėme miško trobelėje…

Dimitrijus atsitraukė staiga, palikdamas mane sutrikusią ir sunkiai alsuojančią. Ramiai, lyg niekur nieko, mostelėjo į merginą.

– Čia Ina. – Išgirdusi savo vardą mergina pakėlė galvą ir aš pamačiau, kad ji ne vyresnė už mane. – Ji patarnauja Galinai ir retkarčiais tave aplankys. Jei ko reikės, pasakyk. Angliškai ji kalba prastai, bet supras.

Dimitrijus kažką pasakė Inai rusiškai ir ji paklusniai nuspūdino durų link.

– Kur eini? – paklausiau Dimitrijaus.

– Turiu reikalų. Be to, noriu pagalvoti.

– Nėra čia ko galvoti, – stengiausi, kad žodžiai nuskambėtų kuo ryžtingiau.

Bet tikriausiai nelabai pavyko, nes Dimitrijus tik pašaipiai šyptelėjo ir paliko mane prabangiame kalėjime.

DEVYNIOLIKTAS

MOKIAU DENISĄ VALDYTIS, bet pačiai tai nepavyko. Dimitrijui išėjus išbandžiau viską, kad tik iš čia ištrūkčiau. Tuščiai.

Pasak Neitano, belaisviai čia būdavo laikomi retai, bet apartamentai labai jau priminė kalėjimą. Durys ir langai neįveikiami – veltui svaidžiau į juos baldus. Kėdė ne ką padėjo, todėl paleidau svetainės staliuką, tikėdamasi, kad jis paliks bent kokį įbrėžimą. Nepaliko. Tada pamėginau rinkti atsitiktines skaičių kombinacijas durų spynoje. Bergždžiai.

Išsekusi galiausiai susmukau ant odinės sofos ir ėmiau svarstyti, ko griebtis. Pasirinkimas skurdus. Buvau name, pilname strigojų. Tiesa, nežinojau, kiek jų čia, bet tikrai mažiausiai trys, vadinasi, man vienai per daug. Dimitrijus paminėjo žodį „valdos“, mane tai menkai guodė. Valdos paprastai reiškia didelę teritoriją. Mano prielaidą patvirtino ir tai, kad buvau ketvirtame aukšte. Vadinasi, pastate daug kambarių ir daug vampyrų.

Guodė nebent tai, kad strigojai beveik nebendrauja tarpusavyje. Didesnės, išvien veikiančios gaujos – retenybė. Tiesa, buvau mačiusi ir tokių – pavyzdžiui, per išpuolį prieš Akademiją. Susilpnėjusi Akademijos apsauga paskatino strigojus susivienyti. Vis dėlto tokios sąjungos buvo ne tik retos, bet ir trumpalaikės. Tai patvirtino ir trintis tarp Dimitrijaus ir Neitano.

Dimitrijus.

Atvykau į Rusiją išlaisvinti jo iš nenatūralaus buvimo tarp gyvenimo ir mirties ir susimoviau. Negana to, sužinojau, kad ir pati galiu tapti tokia kaip jis. Šaunuolė, Rouz. Sudrebėjau pamėginusi įsivaizduoti save strigoje: raudoni ratilai, juosiantys vyzdžius, blyški oda. Nepavyko. O jei taip nutiks, savęs nepamatysiu – strigojai neatsispindi veidrodžiuose. Beje, būtų velniškai keblu dažytis plaukus.

Bet baisiausia būtų prarasti sielą. Ir Dimitrijus, ir Neitanas žiaurūs ir nesutaikomi priešininkai. Net jei nebūtų susirieję dėl manęs, veikiai būtų suradę dingstį kibti vienas kitam į atlapus. Pati esu peštukė, bet puolu tik tada, kai noriu apginti kitus. O strigojai mėgaujasi pralieję kraują. Nenoriu tapti tokia kaip jie – gerti kraują ir griebtis prievartos tik dėl malonumo.

Nesinorėjo tikėti, kad Dimitrijus virto tokiu pabaisa, bet tai rodė jo poelgiai. Žinojau, kuo jis minta, kad išgyventų. Strigojai gali ištverti be kraujo ilgiau už morojus, bet nuo jo pavertimo praėjo daugiau kaip mėnuo. Vadinasi, jis jau gėrė kraujo, o strigojai aukas beveik visada nužudo… Neįsivaizdavau taip darant Dimitrijaus… bent jau to Dimitrijaus, kurį pažinojau anksčiau.

Atsimerkiau. Mintys apie valgį priminė atneštus pietus. Pica ir keksiukas. Du skaniausi dalykai pasaulyje. Kol siaubiau kambarį, pica atšalo, bet ir ji, ir keksiukas atrodė viliojančiai. Jei teisingai spėjau pagal šviesą lauke, nuo tada, kai Dimitrijus mane sugavo, praėjo beveik dvidešimt keturios valandos. Pilvas urzgė ir man žiauriai norėjosi picos, tegu ir šaltos. Iš tiesų visai netroškau mirti badu.

Aišku, nenorėjau ir tapti strigoje, bet mano norų čia niekas nepaisys. Nusigaluoti reikia laiko, o Dimitrijus tikriausiai nemelavo sakydamas, jog pavers mane strigoje anksčiau, nei mirsiu iš bado. Teks rasti kitą būdą save pribaigti – Dieve, visai to nenoriu – todėl nusprendžiau palaikyti jėgas, jei kartais pasitaikytų proga dėti į kojas.

Picą sudorojau per kokias tris minutes. Nenumaniau, kas ruošia valgį strigojams – skirtingai nei morojai, jie negali valgyti žmonių maisto – bet buvo nepaprastai skanu. Karčiai šyptelėjau, kad valgis patiektas sidabriniuose induose. Strigojai tikrai pasistengė, kad mano rankose neatsidurtų ginklas. Maumojant paskutinį keksiuko kąsnį atsivėrė durys. Pasirodė Ina ir tą pačią akimirką durys užsitrenkė.

– Prakeikimas, – sumurmėjau pilna burna. Užuot rijusi, turėjau tykoti prie durų. Dimitrijus sakė, kad Ina mane kartais aplankys. Turėjau laukti progos ją užpulti, o ji užėjo, kai mano mintys buvo kitur. Vėl susimoviau.

Kaip ir anksčiau, Ina vengė mano žvilgsnio. Atnešė glėbį drabužių ir tylėdama padavė. Dvejodama paėmiau ir padėjau ant sofos.

– Ačiū, – padėkojau.

Rodydama į tuščią padėklą mergina nedrąsiai pakėlė rudas akis, jų žvilgsnis buvo klausiamas. Geriau įsižiūrėjusi nustebau, kokia ji graži. Gal net jaunesnė už mane. Susimąsčiau, kaip pateko į tokią vietą. Supratusi nebylų klausimą, linktelėjau.

– Ačiū.

Ina paėmė padėklą, bet dar delsė. Pamaniau, kad tikriausiai laukia mano pageidavimų. Deja, nemokėjau rusiškai tiek, kad pasakyčiau „durų kodas“, todėl tik mostelėjau ranka ir nulydėjau ją akimis. Reikia palaukti, kol ji atidarys duris, ir pulti. Akimirksniu pabudo kovos dvasia, abejonių neliko. Ji arba aš. Susitelkiau.

Ina priėjo prie durų ir užstojusi spyną surinko kodą. Ilgokai spaudė mygtukus, vadinasi, kodas sudėtingas. Spragtelėjo užraktas, pasiruošiau pulti… Bet staiga apsigalvojau. Ką žinau, gal už durų laukia gauja strigojų? Jei dabar užpulsiu Iną ir man nepasiseks, daugiau progų gali nepasitaikyti. Todėl žingtelėjau į šalį, kad galėčiau žvilgtelėti pro durų plyšį. Vos tik durys prasivėrė, Ina vikriai išslydo pro tarpdurį. Bet aš spėjau pamatyti neilgą koridorių ir dar vienas masyvias duris.

Įdomu. Mano kalėjimą saugo dvejos storos durys. Jei būčiau sekusi paskui Iną, tikrai nebūčiau pabėgusi. Gal prie kitų durų ji turi luktelėti, kol atidarys strigojus? Padėtis buvo kebli, bet širdy sužibo menkutė viltis. Tereikia sugalvoti, kaip pasinaudoti gautomis žiniomis. Jei tik delsdama neprašoviau. Bet kada galėjo pasirodyti Dimitrijus ir paversti mane strigoje.

Atsidusau. Dimitrijus, Dimitrijus, Dimitrijus…

Pažvelgiau į atneštus drabužius. Mielai būčiau vilkėjusi saviškius, bet jei prisieis čia užtrukti, džinsai ir marškinėliai užsinešios.

Kaip ir Tamara, kažkas nusprendė mane išpuošti.

Suknelės. Daugybė suknelių. Nėriniuota satininė. Raudona šilkinė, išryškinanti figūrą. Vakarinė šifoninė, siekianti žemę…

– Nuostabu. Tapsiu lėle.

Pasiraususi suknelių kaugėje radau keletą naktinukų bei apatinių. Visi iš šilko arba satino. Kasdieniškiausiai atrodė ryškiai žalia suknelė, bet ir ji buvo švelniausio kašmyro. Iškėliau mėgindama įsivaizduoti, kaip su ja bėgu. Nėra ko svajoti. Papurčiusi galvą nusviedžiau drabužius ant žemės. Atrodo, turėsiu tenkintis savo susiglamžiusiais skudurais.

Paskui ėmiau žingsniuoti po kambarį svarstydama bergždžius pabėgimo planus, buvau juos pergalvojusi šimtus kartų. Staiga užplūdo nuovargis. Buvau ne tik praradusi sąmonę, bet ir visą dieną nemiegojusi. Pasitelkiau tuos pačius argumentus kaip ir dėl valgio. Galiu prarasti budrumą ar ne? Man reikia jėgų, bet kiekviena išlyga didina pavojų.

Kai galiausiai pasidavusi nuovargiui išsitiesiau ant lovos, dingtelėjo išganinga mintis. Esu ne bejėgė. Jei Adrianas aplankytų sapne, galėčiau jam papasakoti, kas atsitiko. Tiesa, paskutinįkart liepiau palikti mane ramybėje, bet jis niekada neklausydavo. Kodėl šįkart turėtų elgtis kitaip? Laukdama, kol suims miegas, stengiausi prisišaukti Adrianą mintimis.

Nepavyko. Sapne manęs niekas neaplankė ir, savo nuostabai, pabudau labai įskaudinta. Nepaisant Adriano susižavėjimo Eivere, prisiminiau, koks rūpestingas jis buvo Džil, kai mačiau juos paskutinį kartą. Ir dėl Lisos nerimavo, ir nesidarkė kaip anksčiau. Buvo rimtas ir… mielas. Nurijau gerklėje besiveliantį gumulą. Net jei jis nedomina manęs kaip vaikinas, pasielgiau tikrai šlykščiai. Pamyniau mūsų draugystę ir praradau galimybę per jį gauti pagalbą.

Iš apmąstymų mane pažadino tylus popieriaus šnarėjimas. Pašokau. Svetainėje kažkas sėdėjo atgręžęs man nugarą. Išsyk pažinau Dimitrijų.

– Ką čia veiki? – paklausiau ropšdamasi iš lovos. Buvau tokia apsimiegojusi, kad nė nepajutau pykinimo.

– Laukiu, kol pabusi, – atsakė neatsigręždamas. Tvirtai įsitikinęs, kad jo nepulsiu, – ir pagrįstai.

– Nuobodoka.

Nuėjau į svetainę, atsistojusi kuo toliau nuo Dimitrijaus, atsirėmiau į sieną ir sukryžiavau ant krūtinės rankas. Ne kažin kokia savigyna, bet pasijutau saugiau.

– Nenuobodu. Buvau ne vienas.

Dimitrijus žvilgtelėjo į mane ir pakėlė knygą. Vesternas. Tai sukrėtė ne mažiau už jo strigojišką išvaizdą. Buvo taip… žmogiška. Jis dievino vesternus būdamas dampyras, dažnai jį erzindavau, kad nori tapti kaubojumi. Kažkodėl maniau, kad tapus strigojumi tas pomėgis išnyko. Vedama kvailos vilties tyrinėjau jo bruožus tikėdamasi išvysti didžiules permainas, pavyzdžiui, kad man miegant Dimitrijus atvirto savimi. Gal pastarieji pusantro mėnesio man tik prisisapnavo?

Deja. Į mane žvelgė raudonos akys ir griežtas veidas. Viltys sudužo.

– Ilgai miegojai, – mestelėjo jis. Žvilgtelėjau į langą, už kurio juodavo naktis. Po galais. Ketinau nusnausti porą valandų, kad atgaučiau jėgas. – Ir, kaip matau, pavalgei.

Pasitenkinimo gaidelės Dimitrijaus balse erzino.

– Labai mėgstu picą. Ko norėjai?

Dimitrijus pasižymėjo skaitomą puslapį ir padėjo knygą ant stalo.

– Pamatyti tave.

– Tikrai? Maniau, tau tik rūpi paversti mane gyva numirėle.

Dimitrijus nesigynė ir aš sutrikau. Mėgstu, kai į mano žodžius reaguojama.

– Nepavargai stovėti?

– Ką tik pabudau. Be to, jei galiu valandą svaidyti baldus, nieko nereiškia šiek tiek pastovėti.

Pati nesupratau, kodėl laidau sąmojus. Turėčiau nekreipti į Dimitrijų dėmesio, tylėti, o ne žaisti jo žaidimus. Matyt, laidydama senus juokelius tikėjausi pabudinti ankstesnį Dimitrijų. Užgniaužiau atodūsį. Pamiršau dar vieną Dimitrijaus pamoką: strigojai neatpažįstamai pasikeičia.

– Bet gali ir atsisėsti, – atkirto jis. – Jau sakiau – nieko tau nedarysiu.

– „Nieko“ – aptakus žodis. – Ir staiga, norėdama parodyti, kad visai jo nebijau, priėjau ir klestelėjau į fotelį priešais. – Dabar patenkintas?

Dimitrijus pakėlė galvą, ant veido užkrito kelios plaukų sruogos.

– Tu graži net po kovos ir ką tik pabudusi. – Jo akys užkliuvo už nusviestų ant žemės suknelių. – Nė viena nepatiko?

– Neketinu būti tavo lėle. Gražūs skudurai neprivers manęs tapti strigoje.

Dimitrijus ilgai, atidžiai į mane žiūrėjo.

– Kodėl manim nepasitiki?

Nustebusi išplėčiau akis.

– Dar klausi? Pagrobei mane, žudai nekaltus žmones, kad išgyventum. Tu ne toks, koks buvai.

– Kartoju, dabar aš geresnis. O kalbant apie nekaltuosius… – Dimitrijus gūžtelėjo pečiais. – Visi mes nuodėmingi. Be to, mūsų pasaulis sutvarkytas taip, kad vieni esame aukos, kiti medžiotojai. Stiprieji nugali silpnuosius, toks gamtos dėsnis. Kiek pamenu, anksčiau tuo domėjaisi.

Nusigręžiau. Akademijoje po sergėtojų pratybų biologija buvo mano mėgstamiausia pamoka. Patiko skaityti apie gyvūnų elgseną, stipriausiųjų išlikimą. Dimitrijus buvo vyriausias patinas, stipresnis už kitus varžovus.

– Tai kas kita, – atsakiau.

– Visai ne. Kodėl kraujo gėrimas tau toks atgrasus? Juk matei, kaip geria morojai. Pati esi jo davusi.

Krūptelėjau nenoromis prisiminusi, kaip leisdavau Lisai gerti savo kraują, kai gyvenom tarp žmonių. Dar mažiau norėjosi galvoti apie endorfinų sukeliamą ekstazę – vos netapau nuo jos priklausoma.

– Jie nežudo.

– Ir daug praranda. Tai nuostabu, – atsiduso Dimitrijus. Trumpam užsimerkė, paskui pažvelgė į mane. – Gerti kito kraują, stebėti, kaip gęstanti gyvybė pereina į tave… tai nuostabiausias jausmas pasaulyje.

Nuo tokių kalbų sukilo šleikštulys.

– Tai iškrypėliška.

Man nespėjus susivokti Dimitrijus pašoko, sugriebė mane ir parvertė ant sofos. Apkabinęs viena ranka, prigulė šalia ir prisispaudė. Pernelyg apstulbusi nesipriešinau.

– Visai ne, patikėk. Tau tai patiktų. Rouz, noriu būti su tavim. Iš tiesų būti su tavim. Dabar mūsų nesaisto kažkieno primestos taisyklės. Galime būti kartu – stipriausieji iš stipriausiųjų, turėti viską, ko užsigeisime. Galime tapti tokie kaip Galina, turėti tokius namus kaip šie.

Nors Dimitrijaus oda buvo šalta, prisispaudęs kūnas degino kaip ugnis. Raudonos akys žėrėjo, išvydau iltis. Esu mačiusi morojų iltis, bet matyti jo… buvo šlykštu. Dingtelėjo, gal pamėginti išsilaisvinti, bet supratau, kad nieko nebus. Jei Dimitrijus manęs nepaleis, pati tikrai neištrūksiu.

– Nenoriu, – pasakiau.

– Nenori manęs? – paklausė gašliai šypsodamasis. – Kartą norėjai.

– Ne, – pamelavau.

– Tai ko tada nori? Grįžti į Akademiją? Tarnauti morojams, rizikuoti dėl jų gyvybe? Jei tau patinka toks gyvenimas, ko atvažiavai čia?

– Išlaisvinti tavęs.

– Aš laisvas. Be to, jei tikrai būtum norėjusi mane nužudyti, būtum nužudžiusi. – Dimitrijus priglaudė veidą man prie kaklo. – Bet tu neįstengei.

– Suklydau. Daugiau tai nepasikartos.

– Tarkim, sakai tiesą. Tarkim, dabar galėtum mane nužudyti. Netgi tarkim, kad galėtum iš čia pabėgti. Kas tada? Grįžtum namo? Grįžtum pas Lisą ir leistumeisi užvaldoma jos tamsos?

– Nežinau, – sąžiningai prisipažinau. Nemąsčiau, ką darysiu paskui.

– Ta tamsa tave pražudys. Jei Lisa ir toliau naudos magiją, kad ir kaip toli būtum, nuolat jausi šalutinį poveikį. Bent jau kol ji gyva.

Apmiriau ir nusisukau.

– Ką nori pasakyti? Kad padėsi Neitanui nužudyti Lisą?

– Man nerūpi, kas jai nutiks, – atsakė Dimitrijus. – Man rūpi tu. Jei būtum pažadinta, Lisa nebekeltų tau grėsmės. Būtum laisva, ryšys būtų nutrauktas.

– O kaipgi Lisa? Ji liktų viena.

– Jau sakiau – ji man nerūpi. Noriu būti su tavim.

– Užtat aš nenoriu.

Dimitrijus atgręžė mane ir privertė pažvelgti į akis. Vėl apėmė keistas jausmas, kad esu ir su Dimitrijumi, ir su kažkuo kitu. Meilė ir baimė.

Jis prisimerkė.

– Netikiu.

– Nenori, netikėk. Man tavęs nebereikia.

Dimitrijaus lūpas iškreipė šiurpi šypsena.

– Meluoji. Jaučiu. Visada jausdavau.

– Nemeluoju. Anksčiau man tavęs reikėjo, dabar nebe.

Jei užsispyrusi kartosiu, gal įtikinsiu pati save?

Dimitrijus pasislinko arčiau, aš sulaikiau kvėpavimą. Jei krustelėsiu, mūsų lūpos susilies…

– Tiesa, pasikeitė mano išvaizda, mano galios… . Patobulėjo. Bet aš esu tas pats, Roza. Mano esybė nepasikeitė. Mudviejų ryšys nenutrūko. Tiesiog tu dar nesupranti.

– Viskas pasikeitė.

Jo lūpos buvo taip arti, kad galvojau tik apie tą trumpą, aistringą bučinį. Ne. Negalvok apie tai.

– Jei taip pasikeičiau, kodėl nepažadinu tavęs jėga? Kodėl leidžiu rinktis?

Ketinau atsikirsti, bet nutilau. Geras klausimas. Tikrai, kodėl jis leidžia rinktis? Strigojai šitaip nesielgia su savo aukomis. Jie žudo be gailesčio ir pasiima, ką nori. Jei Dimitrijus taip trokšta, kad prie jo prisidėčiau, galėjo mane paversti vos sugavęs. Praėjo daugiau nei diena, o jis apsupo mane prabanga. Kodėl? Jei paverstų strigoje, neabejojau, tapčiau tokia kaip jis. Viskas būtų kur kas paprasčiau.

Nesulaukęs atsakymo Dimitrijus kalbėjo toliau:

– Jei taip pasikeičiau, kodėl atsakei į mano bučinį?

Visai suglumau, o jis patenkintas nusišypsojo.

– Tyli, nes esu teisus.

Staiga Dimitrijaus lūpos rado manąsias. Mėginau ištrūkti, bet jis buvo pernelyg stiprus, ir man netrukus praėjo noras priešintis. Vėl išgyvenau keistą pojūtį: jo lūpos buvo šaltos, bet bučinys degino. Ugnis ir ledas. Dimitrijus teisus – tikrai atsakiau į jo bučinį.

Sveikas protas įtikinėjo, kad tai blogai. Aną kartą Dimitrijus atsitraukė dar neįsiplieskus jausmų gaisrui. Šįkart ne. Bučiuojantis vidinis balsas silpo, jį nustelbė meilė Dimitrijui – svaigau nuo jo artumo. Jis užsivyniojo ant piršto mano plaukų sruogą. Kita ranka slydo po mano marškinėliais, kaip ledas vėsindama degančią odą. Spausdamasi prie Dimitrijaus jutau, kad bučinys darosi karštesnis, kaip jį užvaldo aistra.

Netikėtai liežuviu užkliudžiau iltį. Paveikė lyg šaltas dušas. Sukaupiau valios pastangas ir atstūmiau Dimitrijų. Matyt, buvo labai įsiaistrinęs, jei nesutrukdė.

Sunkiai alsavau, kūnas jo tebegeidė. Tačiau nugalėjo sveikas protas – bent jau šią akimirką. Dieve, ką aš darau? Tai ne Dimitrijus, kurį pažinojai. Tai ne jis. Bučiavau pabaisą, nors mano kūnas su tuo nesutiko.

– Ne, – nustebau, kaip silpnai ir apgailėtinai skamba mano balsas. – Negalime to daryti.

– Tikrai? – Viena ranka Dimitrijus tebežaidė su mano plaukais, kita atgręžė mano veidą į save. – Rodės, neprieštaravai. Viskas gali būti kaip anksčiau… kaip trobelėje… tada to norėjai…

Trobelė…

– Ne, – pakartojau. – Nenoriu.

Jis palietė lūpomis mano skruostą ir nubėrė švelniais bučiniais leisdamasis kaklo link. Užplūdus geismui koneveikiau save už silpnumą.

– O šito? – sušnibždėjo jis. – Ar nori šito?

– Ką…?

Pajutau į kaklą smingančias iltis. Iš pradžių tikrai buvo baisu, bet netrukus skausmas išnyko. Apėmė palaima. Gyvenime nesijaučiau taip nuostabiai. Prisiminiau laikus, kai leisdavau Lisai gerti kraują. Tada buvo gera, bet šitai… dešimtkart geriau. Šimtąkart geriau. Strigojaus įkandimas stipresnis nei morojaus. Tai tarsi pirmoji meilė, dovanojanti begalinį džiaugsmą.

Kai Dimitrijus atsitraukė, pasijutau taip, lyg pasaulis būtų aptemęs. Jis atgalia ranka nusivalė kraują, o aš spoksojau išpūtusi akis. Norėjau paklausti, kodėl liovėsi, bet galiausiai pavyko išsklaidyti bučinio palaimą.

– Ką… Ką… – sumikčiojau. – Sakei, galėsiu rinktis…

– Ir gali. – Dimitrijaus vyzdžiai buvo išsiplėtę, alsavimas nelygus. Jis buvo apsvaigęs kaip ir aš. – Toks menkas įkandimas tavęs nepažadins, Roza. Tai tik… malonumui.

Jis vėl prispaudė lūpas man prie kaklo ir nugramzdino į palaimingą nebūtį.

DVIDEŠIMTAS

DIENOS SLINKO TARSI SAPNE. Jei atvirai, nė nežinau, kiek jų praėjo. Gal viena, gal šimtas.

Nebeskyriau dienos nuo nakties. Mano laikas pasidalijo į Dimitrijaus ir nedimitrijaus. Jis buvo mano pasaulis. Be jo valandos virsdavo amžinybe. Stūmiau jas kaip galėjau, bet laikas slinko kankinamai lėtai. Geriausiu draugu tapo televizorius. Valandų valandas drybsodavau ant sofos nelabai suprasdama, kas vyksta ekrane. Prabangiuose apartamentuose buvo palydovinė televizija, galėjau žiūrėti amerikietiškas laidas, bet dažnai nebuvo svarbu, kokia kalba skamba iš ekrano – anglų ar rusų.

Mane kasdien lankė Ina. Atnešdavo maisto, skalbė drabužius – dabar jau vilkėjau sukneles – ir tyliai laukdavo išreiškiant kokį pageidavimą. Bet man nieko nereikėjo – bent jau iš jos. Man reikėjo tik Dimitrijaus. Kaskart, merginai išeinant, miglotai prisimindavau turinti kažką padaryti… Ak taip, ją pasekti. Apžiūrėti duris, kad galėčiau pabėgti. Bet, užuot ko nors ėmusis, abejingai tysojau ant sofos nenorėdama vargintis.

Dimitrijaus pasirodymas išsklaidydavo nuobodulį. Dažniausiai apsikabinę gulėdavome lovoje. Nesimylėdavome, tik bučiuodavomės ir liesdavome vienas kito kūnus, retai kada pridengtus drabužiais. Nesupratau, kodėl mane iš pradžių gąsdino jo pasikeitusi išvaizda. Tiesa, akys vis dar šiurpino, bet kūnas tebebuvo toks pat gražus kaip anksčiau… ir nepaprastai seksualus. Kai atsišnekėdavom ir atsibučiuodavom – kartais glamonėdavomės kelias valandas – leisdavausi įkandama ir paskęsdavau ekstazėje. Endorfinų banga pakylėdavo ir nuplaudavo visus rūpesčius. Išnykdavo abejonės Dievu – jausdavausi jo palytėta. Atsidurdavau rojuje.

– Atidenk kaklą, – vieną dieną paprašė Dimitrijus.

Kaip paprastai drybsojome lovoje. Aš ant šono, jis prisiglaudęs man prie nugaros, viena ranka apkabinęs per liemenį. Pasisukau į jį ir nusibraukiau plaukus, užkritusius ant kaklo ir iškirptės. Vilkėjau tamsiai mėlyną ant sprando surišamą lengvai krintančią paplūdimio suknelę.

– Taip greitai? – paklausiau.

Paprastai Dimitrijus įkąsdavo prieš išeidamas. Nors ir labai laukdavau įkandimų ir jų teikiamos palaimos, ne mažiau mėgavausi valandėlėmis iki jų. Endorfinams atslūgus užmegzdavau šiokį tokį pokalbį. Kalbėdavome apie dvikovas, kuriose dalyvavome, ar mudviejų kaip strigojų ateitį. Dimitrijaus manymu, ne itin jausmingą, bet vis tiek gražią.

Pasiruošiau įkandimui ir išlenkiau kaklą. Mano nuostabai, Dimitrijus nepasilenkė ir nesuleido ilčių. Įkišo ranką į kišenę ir ištraukė baltojo aukso arba platinos – nelabai juos skiriu – vėrinį su trim milžiniškais tamsiai mėlynais safyrais. Šią savaitę Dimitrijus man dovanojo nemažai papuošalų ir kaskart atrodydavo, kad gražesnio jau nebegali būti.

Pakerėta žiūrėjau į šviesoje spindinčius mėlynus brangakmenius. Dimitrijus užkabino vėrinį ir užsegė grandinėlę. Perbraukė pirštais ir patenkintas linktelėjo.

– Gražu. – Jo pirštai nuslydo petnešėle ir palindo po drabužiu, kūnu perbėgo virpuliukai. – Tau tinka.

Nusišypsojau. Anksčiau Dimitrijus retai ką nors dovanodavo. Turėjo nedaug pinigų, o aš ir neprašiau dovanų. Dabar buvau lepinama per kiekvieną apsilankymą.

– Iš kur gavai? – paklausiau. Šaltas metalas vėsino degančią odą, nors ir negalėjo lygintis su šaltais jo pirštais.

Dimitrijus klastingai šyptelėjo.

– Turiu savo šaltinių.

Vidinis balsas, retkarčiais prasimušantis pro miglą, kurioje dabar gyvenau, perspėjo, kad susidėjau su vampyru gangsteriu. Bet endorfinų sukelta palaima jį greitai nuslopino. Kaip galima krimstis dėl tokio gražaus vėrinio? Staiga suklusau.

– Kalbi kaip Eibas.

– Kas?

– Vienas morojus, su kuriuo susipažinau. Eibas Mazuras. Kažkoks mafiozas. Jis mane persekioja.

Dimitrijus sustingo.

– Tave persekioja Eibas Mazuras?

Man nepatiko Dimitrijaus grimasa.

– Taip, o ką?

– Kodėl? Ko jam iš tavęs reikia?

– Nežinau. Vis kamantinėjo, ką veikiu Rusijoje, bet galiausiai pasidavė ir pareikalavo išvykti. Tikriausiai kas nors jį pasamdė mane surasti.

– Nesiartink prie Eibo Mazuro. Jis pavojingas. – Dimitrijaus pyktis man nepatiko. Bet greitai jis nusiramino ir perbraukė pirštais mano petį nuleisdamas petnešėlę. – Žinoma, kai būsi pažadinta, tokie kaip jis nebetrukdys.

Gal Dimitrijus atsakytų į mano klausimus apie Eibą? Apie tai, kuo šis verčiasi? Bet šnekos apie Eibą erzino Dimitrijų, todėl susigūžusi greitai nusukau kalbą.

– Ką šiandien veikei? – paklausiau stebėdamasi savo sugebėjimu plepėti lyg niekur nieko. Veikiamai endorfinų ir glamonėjamai Dimitrijaus buvo sunku išlaikyti sveiką protą.

– Tvarkiau Galinos reikalus. Maitinausi.

Maitinosi. Kitaip sakant, ką nors nužudė. Susiraukiau. Bet mane užplūdo ne tiek pasišlykštėjimas, kiek… pavydas.

– Geri kraują… savo malonumui?

Dimitrijaus lūpos nuslinko mano kaklu, iltys palietė odą, bet neįkando. Aiktelėjau ir stipriau prisispaudžiau prie jo.

– Ne, Roza, jis tik maistas. Kelios minutės, ir viskas baigta. Tik su tavimi patiriu malonumą.

Užliejo džiaugsmas, nors įkyrus vidinis balsas priminė, kad džiūgauti nėra ko. Tikėjausi, Dimitrijus greitai įkąs. Endorfinai paprastai nutildydavo vidinį balsą.

Paglosčiau jam veidą, šilkinius plaukus, kuriuos taip mylėjau.

– Nori mane pažadinti… bet tada nebegalėsime daryti šito. Juk strigojai negeria vienas kito kraujo, ar ne?

– Ne, – sutiko Dimitrijus. – Bet vis tiek verta. Galėsime daryti kur kas daugiau…

Kas tas „daugiau“, galėjau tik įsivaizduoti, ir kūnu perbėgo malonūs virpuliukai. Bučiniai ir kraujo gėrimas svaigino, tačiau retsykiais man norėjosi… daugiau. Dimitrijaus artumas sužadino prisiminimus apie tą vienintelį kartą, kai mudu mylėjomės, ir aš svajojau tai pakartoti. Bet jis kažkodėl niekada neperžengdavo ribos, kad ir kaip įkaisdavome. Nežinojau, ar taip mane erzina, kad priverstų tapti strigoje, ar tiesiog negali mylėtis su dampyre. Gal gyvuosius ir mirusiuosius skiria neperžengiama riba? Kadaise mintis apie seksą su strigojum būtų sukėlusi pasišlykštėjimą. Bet dabar… Apie padarinius tiesiog nebegalvojau.

Nemėgindamas su manim pasimylėti, Dimitrijus vis erzindavo liesdamas šlaunis, krūtis ar kitas jautrias vieteles. Be to, primindavo, kaip buvo nuostabu tą kartą, ką jautė mūsų kūnai… Tokios kalbos kaitino dar smarkiau.

Retomis prablaivėjimo akimirkomis stebėdavausi, kaip dar nesutikau tapti strigoje. Apkvaišusi nuo endorfinų sutikau beveik su viskuo, ką sakė Dimitrijus. Ėmiau dėl jo puoštis, apsipratau su prabangiu kalėjimu, susitaikiau su mintimi, kad kas kelias dienas jis ką nors nužudo. Tačiau net aptemusia sąmone, net baisiai jo geisdama, nesutikau tapti strigoje. Vidinė jėga neleido man pasiduoti. Atsisakius Dimitrijus dažniausiai tik gūžtelėdavo pečiais, lyg būčiau jį prajuokinusi, bet kartais jo akyse blykstelėdavo pyktis. Tada nusigąsdavau.

– Prasideda, – paerzinau. – Reklama. Nemirtingumas, amžinas gyvenimas. Niekas nestos mums skersai kelio…

– Tai ne juokai.

Oi. Mano lengvabūdiškumas sužadino jam pyktį. Švelnumas ir aistra kaipmat išnyko, Dimitrijus šiurkščiai sugriebė mane už riešų, prispaudė prie lovos ir pažvelgė iš viršaus.

– Amžinai taip nebus. Negali čia pasilikti.

Palauk, perspėjo mane balsas. Pasisaugok. Jo žodžiai nežada nieko gero. Paskaudo sugniaužtus riešus, spėliojau, ar Dimitrijus taip daro tyčia, ar tiesiog nejaučia savo jėgos.

Paleista apsivijau rankomis jam kaklą ir bandžiau pabučiuoti.

– Gal pasikalbėkim apie tai vėliau?

Mūsų lūpos susitiko, kūnus nutvilkė ugnis, pajutau mane užvaldančią aistrą. Jaučiau, kad Dimitrijus geidžia manęs ne mažiau, bet netrukus jis atšlijo. Veidas tebebuvo rūškanas.

– Eime, – pasakė jis atsistodamas.

Nustebusi stebeilijau.

– Kur mes eisim?

– Į lauką.

Atsisėdau kaip maišu trenkta.

– Į lauką? Bet tai draudžiama.

– Niekas man neuždraus, – atkirto jis.

Dimitrijus padavė ranką ir padėjo man atsistoti. Nusekiau jį iki durų. Tokiu pat įgudusiu judesiu kaip Ina jis užstojo spyną, nors to visai nereikėjo. Tikrai nebūčiau įsiminusi tokios ilgos skaičių sekos.

Durys atsidarė ir aš išėjau. Sutrikusi apsidairiau, apsnūdusios smegenys nesuprato, kad tai žingsnelis laisvės link. Jau anksčiau už durų buvau pastebėjusi neilgą koridorių, jo gale – dar vienas duris. Irgi šarvines, su skaitmenine spyna. Dimitrijus atidarė ir jas, galėjau prisiekti, kad spynų kodai skiriasi.

Jis už rankos išvedė mane pro duris į dar vieną koridorių. Dimitrijus tempė, bet sustojau kaip įkalta. Gyvenau apartamentuose, todėl neturėjau stebėtis priešais akis atsivėrusia prabanga. Tačiau iš mano kambario vedė pilkas ir paprastas koridorius, – įsivaizdavau, kad ir visas namas primena įstaigą ar kalėjimą.

Nieko panašaus. Pasijutau kaip senoviniame filme, kur damos svetainėje renkasi arbatėlės. Ant grindų buvo patiestas minkštas kilimas auksiniais raštais. Sienos nukabinėtos senoviniais paveikslais, vaizduojančiais žmones tokiais prašmatniais drabužiais, kad, palyginti su jais, mano suknelė atrodė pigi ir paprasta. Nuo daugybės mažyčių sietynų lašo formos kristalų ant sienų krito vaivorykštės atspindžiai. Apakinta prabangos ir tviskesio neiškart pastebėjau, jog koridoriuje esame ne vieni.

– Ką čia sumanei?

Šaižus Neitano balsas kaipmat sugrąžino į tikrovę. Jis stovėjo atsirėmęs į sieną priešais duris ir pamatęs mus įsitempė. Veidą iškreipė strigojams būdinga žiauri išraiška, ji kartais šmėstelėdavo ir šiaip jau mielame Dimitrijaus veide.

Dimitrijus taip pat įsitempė.

– Vedu ją pasivaikščioti.

Pasakė kaip apie kokį šunį, bet per daug bijojau Neitano, kad įsižeisčiau.

– Nusižengi taisyklėms, – pareiškė Neitanas. – Jau užtenka, kad ją čia laikai. Galina liepė užrakinti. Mums betrūksta laisvai lakstančios dampyrės žudikės.

Dimitrijus linktelėjo mano pusėn.

– Ji tau atrodo pavojinga?

Neitanas pažvelgė į mane. Nežinau, ką išvydo, – mano galva, nelabai pasikeičiau – bet lūpas iškreipė vypsnys. Atsigręžus į Dimitrijų jis tuoj pat pranyko.

– Ne, bet man buvo liepta saugoti duris. Nenoriu prisidaryti nemalonumų.

– Su Galina susitarsiu. Pasakysiu, kad Rouz tave įveikė. – Dimitrijus nusišypsojo apnuogindamas iltis. – Galina tikrai patikės.

Nuo Neitano žvilgsnio nevalingai žingtelėjau atgal ir atsitrenkiau į sieną.

– Pasikėlęs šiknius. Pažadinau tave ne tam, kad dabar čia visiems nurodinėtum. Tai padariau, kad pasinaudotume tavo jėga ir protu. Privalai manęs klausyti.

Dimitrijus tik gūžtelėjo pečiais, paėmė mane už rankos ir nusivedė.

– Ne aš kaltas, kad esi per silpnas priversti mane paklusti.

Tada Neitanas puolė Dimitrijų. Šis atsakė žaibiškai, tarsi būtų tikėjęsis puolimo. Paleido mano ranką, stvėrė Neitaną ir trenkė į sieną. Neitanas iškart atsipeikėjo – toks smūgis jam buvo tik stumtelėjimas – bet Dimitrijus nesnaudė. Žiebė Neitanui į nosį – kartą, antrą, trečią – neleisdamas atsitokėti. Apsipylęs krauju strigojus parkrito ant grindų. Dimitrijus dar įspyrė jam į pilvą ir pasilenkęs įspėjo:

– Nė nemėgink, nes gausi dar. – Nuo krumplių nusišluostė Neitano kraują ir vėl paėmė mane už rankos. – Kaip jau sakiau, su Galina susitarsiu. Beje, ačiū už rūpestį.

Dimitrijus nusigręžė, matyt, nusprendęs, kad Neitanas neišdrįs jo pulti. Tas ir nedrįso. Nueidama per petį žvilgtelėjau į ant grindų sėdintį Neitaną. Jo akys laidė žaibus, dar niekada nebuvau mačiusi tokios neapykantos. Kai pažvelgė į mane, kūną sukaustė šaltis – nuskubėjau paskui Dimitrijų.

Mus pasivijo Neitano balsas.

– Judu nesaugūs – nei tu, nei ji. Ji tik užkanda, Belikovai. Užkanda.

Dimitrijus smarkiau suspaudė man ranką ir paspartino žingsnį. Jis niršo ir jau nebežinojau, kurio labiau bijoti: Neitano ar Dimitrijaus. Gyvas ar miręs Dimitrijus yra nenugalimas. Ne sykį mačiau, kaip jis be baimės ar dvejonių puola priešus. Buvo narsus ir nenugalimas, kaip ir pasakojau jo artimiesiems. Bet Dimitrijus visada turėjo rimtą priežastį – dažniausiai savigyną. Tačiau jo kivirčas su Neitanu buvo kas kita: kova dėl valdžios ir galimybė pralieti kraują. Dimitrijus, regis, tuo mėgavosi. O jei jis užpuls ir mane? Kas, jei mano nuolatinis aikštijimasis jį erzina ir jis kankins mane tol, kol nusileisiu?

– Aš bijau Neitano, – pasakiau nenorėdama, kad Dimitrijus suprastų, jog bijau ir jo. Jaučiausi silpna ir bejėgė, man retai taip nutikdavo. Ir beviltiškoje padėtyje būdavau pasiruošusi nepasiduoti.

– Jis tavęs nelies, – nukirto Dimitrijus. – Nėra ko nerimauti.

Priėjome laiptus. Netrukus paaiškėjo, kad įveikti keturis aukštus – ne mano jėgoms. Buvau netekusi daug kraujo ir apsvaigusi nuo įkandimų. Netaręs nė žodžio Dimitrijus lengvai pakėlė mane ant rankų ir nunešė žemyn. Apačioje atsargiai pastatė ant kojų.

Vestibiulis buvo didingas kaip ir visas namas. Nuo skliautuotų lubų leidosi milžiniškas sietynas, anie koridoriuje atrodė tarsi nykštukai. Prieš mus buvo masyvios dvigubos durys tamsintais stiklais. Ir dar vienas strigojus. Jis sėdėjo kėdėje, matyt, ėjo sargo pareigas. Šalia sienoje įtaisytas pultas su mygtukais ir mirksinčiom lemputėm. Šiuolaikiška apsaugos sistema senove alsuojančiuose rūmuose. Išvydęs mus jis, kaip ir dera apsaugininkui, įsitempė, įsižiūrėjau jam į veidą. Tai buvo tas pats strigojus, kurį kankinau pirmąją naktį Novosibirske, tas pats, kuriam liepiau perduoti Dimitrijui, kad jo ieškau. Mūsų žvilgsniams susitikus jis išsiviepė.

– Rouz Hetavėj, – tarė strigojus. – Prisimenu tavo vardą, kaip ir norėjai.

Nieko nebepridūrė, bet eidama pro šalį tvirčiau įsikibau Dimitrijaus rankos. Strigojus nenuleido nuo manęs akių, kol neužsivėrė sunkios durys.

– Jis nori mane nužudyti, – pasiskundžiau.

– Visi strigojai nori tave nužudyti, – atkirto Dimitrijus.

– Kalbu rimtai… Aš jį kankinau.

– Žinau. Dėl to jis užsitraukė Galinos nemalonę ir prarado statusą.

– Menka paguoda.

Dimitrijui tai buvo nė motais.

– Nesuk galvos dėl Marleno. Nugalėdama jį parodei, kad esi verta papildyti mūsų gretas. Jis už tave silpnesnis.

Menka paguoda. Tarp strigojų įsigijau per daug priešų – kita vertus, juk negaliu tikėtis tarp jų susirasti draugų.

Lauke buvo naktis – antraip Dimitrijus nė nebūtų manęs vedęsis. Maniau, išeisim pro pagrindines duris, bet dabar žvelgdama į didžiulį sodą susimąsčiau, ar nebūsim išsmukę pro galines. O gal sodas supa visą namą? Priešais plytėjo išradingai karpytų gyvatvorių labirintas. Jame buvo nedideli kiemeliai su fontanais ir statulomis. Ir gėlės. Daugybė gėlių. Kvapas svaigino ir staiga dingtelėjo, kad nelengva rasti naktį žydinčių gėlių. Atpažinau tik jazminą, baltais žiedais aplipusias šakas, besivejančias pinučiais ir statulomis.

Kurį laiką vaikštinėjom tylėdami, svaigau nuo romantikos. Akademijoje mudu su Dimitrijumi nuolat baiminomės, kaip reikės suderinti mūsų santykius ir darbą. Pasivaikščiojimas po naktinį sodą pavasarį, šviečiant žvaigždėms, pranoko lakiausias fantazijas.

Nors ėjome lygiais takeliais, netrukus pasijutau išsekusi. Atsidusau.

– Pavargau.

Dimitrijus padėjo man atsisėsti. Sausa žolė kuteno odą. Išsitiesiau ant žemės, jis atsigulė šalia. Mane aplankė keistas déjà vu prisiminus popietę, kai darėme sniego angelus.

– Čia nuostabu, – pasakiau žiūrėdama į giedrą, be debesėlio dangų. – O kaip tau?

– Kas?

– Naktis šviesi, bet vis tiek naktis. Tavo regėjimas geresnis. Ką matai tu?

– Man viskas ryšku kaip dieną. – Kai nieko neatsakiau, pridūrė: – Ir tu galėtum matyti tą patį.

Pamėginau įsivaizduoti. Ar šešėliai neatrodytų pavojingi? Ar mėnuo su žvaigždėmis šviestų ryškiau?

– Nežinau. Man patinka tamsa.

– Tik todėl, kad nepažįsti kitokio gyvenimo.

Atsidusau.

– Be paliovos tai kartoji.

Dimitrijus atsigręžė ir nubraukė man nuo veido plaukus.

– Rouz, tu varai mane iš proto. Pavargau laukti. Noriu būti drauge. Negi tau nepatinka, kaip yra dabar? O galėtų būti dar geriau, – romantiški žodžiai manęs neįtikino.

Man tikrai patiko. Patiko svaigulys, kuriame gyvenau, kuriame išnyko visi rūpesčiai. Man buvo gera su juo, gera būti jo bučiuojamai, geidžiamai…

– Kodėl? – paklausiau.

– Kas kodėl? – Dimitrijus kaip retas strigojus nustebo.

– Kodėl manęs nori?

Pati nežinau, kodėl to paklausiau. Jis, matyt, irgi.

– O kodėl negalėčiau tavęs norėti?

Pasakė taip, lyg tai būtų savaime suprantama. Tikriausiai taip ir buvo, bet vis tiek… Tikėjausi kitokio atsakymo.

Staiga pajutau šleikštulį. Šalia Dimitrijaus, jo beveik nejausdavau, pasirodžius kitam strigojui šleikštulys sustiprėdavo. Buvo sukilęs prie Neitano, dabar užplūdo vėl. Su Dimitrijumi atsisėdome beveik vienu metu. Jį greičiau perspėjo aštri klausa.

Išniręs tamsus moters siluetas užstojo mums žvaigždes. Dimitrijus žaibiškai pašoko ant kojų. Aš likau sėdėti.

Ji buvo stulbinamai graži, atšiauriai graži. Sudėta panašiai kaip aš, vadinasi, iki pavertimo buvo ne morojė. Mus pagrobęs senas strigojus Isajas spinduliavo galią. Moteris nebuvo tokia sena, bet daug vyresnė ir stipresnė už Dimitrijų.

Ji kažką pasakė rusiškai, balsas buvo toks pat šaltas kaip ir grožis. Dimitrijus atsakė pasitikėdamas savimi, bet mandagiai. Jie kelis kartus paminėjo Neitaną. Dimitrijus padavė ranką ir padėjo man atsistoti – susigėdau, kad taip dažnai reikia jo pagalbos, nors anksčiau nenusileidau jam jėga.

– Rouz, čia Galina. Tai ji maloniai leido tau pasilikti.

Galinos veidas nebuvo nemalonus: tiesiog bejausmis. Staiga pasijutau, lyg būčiau apnuoginusi jai savo sielą. Net apsvaigusi supratau, kad mano gyvybė kabo ant plauko. Sunkiai nurijau seilę.

– Spasibo, – padėkojau rusiškai. Nemokėjau pasakyti „malonu susipažinti“ – jei atvirai, malonu ir nebuvo – tad nusprendžiau, kad pakaks ačiū. Jei Galina kadaise dėstytojavo Akademijoje, tai moka angliškai ir greičiausiai tik apsimetinėja kaip Ieva. Nežinau, kam jai to reikia, bet, atsiradus progai nusukti sprandą paauglei dampyrei, strigojus gali elgtis kaip tinkamas.

Galinos veide nekrustelėjo nė vienas raumuo, ji pasisuko į Dimitrijų. Matyt, kalbėjosi apie mane, nes Dimitrijus keletą kartų linktelėjo mano pusėn. Supratau žodį „stipri“.

Galiausiai kažką pridūrė ir nuėjo nė neatsisveikinusi. Mudu su Dimitrijum luktelėjom, kol man praėjo šleikštulys.

– Eime, – paragino jis. – Reikia grįžti.

Žingsniuojant labirintu spėliojau, kaip Dimitrijus nepasiklysta. Patekusi čia, svajojau ištrūkti į lauką ir pabėgti. Dabar… tai nebebuvo svarbu. Kur kas svarbesnis buvo Galinos pyktis.

– Ką ji sakė? – paklausiau.

– Jai nepatinka, kad tu vis dar čia. Nori, kad tave pažadinčiau arba nužudyčiau.

– Oi. Ką pasirinksi?

Dimitrijus trumpai patylėjo.

– Dar šiek tiek palauksiu ir tada… nuspręsiu už tave.

Jis kalbėjo užuolankomis, ir aš jau norėjau atsikirsti, kad verčiau mirsiu, nei tapsiu strigoje. Bet, užuot ėmusi maldauti, paklausiau:

– Kiek?

– Neilgai, Roza. Turi apsispręsti. Teisingai apsispręsti.

– O koks sprendimas teisingas?

Dimitrijus iškėlė rankas.

– Šitai. Gyvenimas kartu.

Išėjome iš labirinto. Iš lauko namas atrodė milžiniškas, jį supo nuostabus sodas. Jaučiausi tarsi sapne. Toliau plytėjo laukai, tolumoje susiliejantys su nakties dangumi, ir tik ties horizontu švietė rausvas ruoželis. Susiraukusi atsigręžiau į Dimitrijų.

– Ir kas manęs laukia? Tarnausiu Galinai?

– Kurį laiką.

– Ką reiškia „kurį laiką“?

Sustojome priešais duris. Dimitrijus pažvelgė į mane keistai liepsnojančiomis akimis. Aš net žingtelėjau atatupsta.

– Kol ją nužudysim, Rouz. Ir tada visa tai atiteks mums.

DVIDEŠIMT PIRMAS

DAUGIAU DIMITRIJUS NEAIŠKINO, o mane taip išgąsdino jo žodžiai ir kiti vakaro įvykiai, kad nieko nebeklausiau. Jis parlydėjo mane į apartamentus. Neitano koridoriuje nebebuvo.

Staiga išgirdau tylų vidinį balsą. Jei koridorius nesaugomas, o mane aplankys Ina, gausiu progą jai pagrasinti ir iš čia ištrūkti. Be abejo, name knibžda dievai žino kiek strigojų, bet tikimybė pabėgti iš jo tikrai didesnė nei iš kambario.

Deja, tas balsas buvo veikiai nutildytas. Dimitrijus mane apkabino ir prisitraukė. Lauke sušalome, ledinis buvo ir jo kūnas, bet drabužiai šildė. Maniau, įkąs, bet jis mane piktai pabučiavo. Sunėriau pirštus po plaukais jam ant sprando ir prisiglaudžiau. Jo ranka slinko mano nuoga koja ir užplėšė suknelę kone iki klubų. Kūną užvaldė aistra. Be paliovos svajojau apie trobelę, prisimindavau ją su ilgesiu. Nesitikėjau, kad tai pasikartos, bet dabar pati nustebau, kaip to geidžiu.

Ėmiau karštligiškai sagstyti Dimitrijui marškinius nekantraudama paliesti jo krūtinę. Kitaip negu degantis mano kūnas, jo oda buvo šalta kaip ledas. Lūpos nuslydo kaklu ir petimi, jis nusmaukė suknelės petnešėlę ir apibėrė mane alkanais bučiniais. Viena ranka glostė šlaunį, o aš mėginau nuvilkti jam marškinius.

Staiga neįspėjęs Dimitrijus mane atstūmė. Iš pradžių pamaniau, kad tik erzina, paskui supratau, jog tai padarė tyčia.

– Ne, – griežtai nukirto. – Ne dabar. Tada, kai būsi pažadinta.

– Kodėl? – šūktelėjau apimta nevilties. Troškau tik jo glamonių arba įkandimo. – Koks skirtumas? Kodėl mudu negalim…?

Anksčiau man nebuvo šovusi mintis apie seksą su strigojumi… gal tai tiesiog neįmanoma?

Dimitrijus pasilenkė ir sušnibždėjo man į ausį:

– Ne, bet kai būsi pažadinta, viskas bus šimtąkart geriau. Leisk man tai padaryti… Leisk tave pažadinti ir galėsim daryti ką panorėję.

Jis mane gundo, toptelėjo. Jis irgi manęs geidžia – tai akivaizdu – bet naudojasi aistra, kad priverstų mane nusileisti. Ir jei atvirai, tik per plauką nepasidaviau. Geismas kuriam laikui nustelbė sveiką protą.

– Ne, – suinkščiau. – Man baisu.

Griežtas veidas sušvelnėjo ir nors nebebuvo ankstesnio Dimitrijaus, tapo ne toks panašus į strigojaus.

– Rouz, negi manai, kad galėčiau tave nuskriausti?

Tai kam tada rinktis: virsti strigoje arba mirti? Pastaroji alternatyva atrodė gan skausminga, bet nusprendžiau patylėti.

– Tas pavertimas… skausmingas…

– Jau sakiau: viskas bus taip kaip kitais kartais. Tau patiks ir, prisiekiu, visai neskaudės.

Nudelbiau akis. Po velniais. Kodėl Dimitrijus nesielgia žiauriai, negrasina? Būtų lengviau atsispirti. Net apimta aistros sugebėčiau pasipriešinti. Bet matydama jį tokį ramų, protingai kalbantį… Jis pernelyg priminė Dimitrijų, kurį mylėjau, ir dėl to buvo dar sunkiau jam prieštarauti. Pirmą kartą virtimas strigoje nebeatrodė toks grasus.

– Nežinau, – numykiau.

Dimitrijus mane paleido ir atsisėdo, veidą iškreipė nusivylimas. Man iškart palengvėjo.

– Galinos kantrybė senka. Manoji irgi.

– Sakei, dar turim laiko… Man reikia pagalvoti… – Kiek dar galėsiu taip išsisukinėti? Primerktos jo akys sakė, kad nebeilgai.

– Turiu eiti, – atrėžė. Supratau, kad su bučiniais ir glamonėmis baigta. – Reikia kai ką sutvarkyti.

– Atleisk, – atsiprašiau išsigandusi ir sutrikusi. Pati nebežinojau, kurio Dimitrijaus labiau noriu – grėsmingo, aistringo ar beveik – bet ne visai – švelnaus.

Jis nieko neatsakė. Tada netikėtai pasilenkė ir suleido iltis man į kaklą. Mintys apie pabėgimą išsisklaidė kaip dūmas. Užsimerkiau ir susmukau jo glėbyje. Įkandimas šiek tiek priminė bučinį: lūpos šildė, nuo liežuvio ir ilčių prisilietimų per kūną bėgiojo virpuliukai.

Staiga Dimitrijus atsitraukė laižydamasis lūpas, nors nepaleido manęs iš glėbio. Akis aptraukė migla. Pasaulis buvo nuostabus, rūpesčiai dingo. Nerimas dėl Galinos ir Neitano išsisklaidė. Baimė, kamavusi prieš kelias akimirkas, nusivylimas, sutrikimas užsimiršo – juk gyvenimas toks gražus ir aš taip myliu Dimitrijų. Nusišypsojau ir norėjau jį apkabinti, bet jis nuvedė mane prie sofos.

– Aplankysiu tave vėliau. – Dimitrijus žaibiškai atsidūrė prie durų ir aš nuliūdau. Norėjau, kad jis pasiliktų. Amžinai. – Prisimink: aš tavęs noriu ir niekam neleisiu skriausti. Aš tave saugosiu. Bet… lauksiu nebeilgai.

Tai taręs išėjo. Plačiai išsišiepiau. Dimitrijus manęs nori. Tarsi per miglą prisiminiau, kaip lauke klausiau, kodėl jis manęs nori. Ir kurių galų reikėjo to klausti? Kokį atsakymą tikėjausi išgirsti? Koks skirtumas? Jis manęs nori – tai svarbiausia.

Džiaugsmas ir endorfinai mane užliūliavo, gulint ant sofos suėmė miegas. Nueiti iki lovos pristigo jėgų, todėl užsnūdau…

…ir netikėtai atsidūriau Adriano sapne.

Jau buvau praradusi viltį kada nors jį pamatyti. Po nepavykusio mėginimo patekti į jo sapną įtikinau save, kad Adrianas negrįš, ir atsisveikinau su juo visiems laikams. Bet štai jis stovi priešais mane – tiksliau, savo sapne. Dažniausiai sapnuodami susitikdavome sode arba miške, bet šiandien stovėjome ten, kur susipažinome – slidinėjimo kurorto verandoje Aidahe. Švietė saulė, spindėjo snieguotos kalnų viršūnės.

Plačiai nusišypsojau.

– Adrianai!

Dar niekada nebuvau mačiusi jo tokio nustebusio. Nors ko čia stebėtis, turint omeny, kaip bjauriai su juo elgiausi.

– Labas, Rouz. – Balse buvo justi dvejonė, tarsi abejotų, ar su juo nežaidžiu.

– Šiandien gražiai atrodai, – pasakiau. Beje, tai buvo tiesa. Jis mūvėjo tamsius džinsus ir vilkėjo žalsvai melsvais raštais margintus marškinius, kurie nepaprastai tiko prie jo tamsiai žalių akių. Bet pačios akys buvo nuvargusios. Išsekusios. Keista. Paprastai sapnuose jis keisdavo aplinką ir net mūsų išvaizdą kaip panorėjęs, jam tai buvo vieni juokai. Mokėjo atrodyti nepriekaištingai, bet dabar neslėpė nuovargio.

– Tu irgi. – Adrianas atsargiai nužvelgė mane nuo galvos iki kojų.

Vilkėjau tą pačią suknelę, plaukai palaidi, ant kaklo – safyrų vėrinys.

– Taip tave puoščiau aš. Ar šitaip apsirengusi ir miegi?

– Aha. – Perbraukiau ranka suknelę galvodama, kaip gražiai ji krinta. Kažin ar ir Dimitrijui patiko? Apie suknelę jis nesakė nieko, tik kartojo, kokia aš graži. – Nesitikėjau, kad grįši.

– Aš ir pats nesitikėjau.

Dar kartą jį nužvelgiau – visai nepanašus į save.

– Svarstai, kur aš?

– Ne, man tai nerūpi. – Adrianas atsiduso. – Svarbiausia, kad tavęs nėra čia. Rouz, turi sugrįžti.

Pašokau ir atsisėdau ant turėklų.

– Adrianai, neketinu klausytis tavo…

– Ne dėl manęs! – sušuko jis. – Dėl jos. Turi sugrįžti dėl Lisos. Todėl ir esu čia.

– Lisa…

Tikrovėje buvau taip apsvaigusi nuo endorfinų, kad jų poveikį jutau ir sapne. Stengiausi prisiminti, kodėl turėčiau nerimauti dėl Lisos.

Adrianas priėjo arčiau ir atidžiai mane nužvelgė.

– Lisa, tavo geriausia draugė. Ta, su kuria tave sieja ryšys ir kurią prisiekei saugoti.

Sūpavau kojas.

– Nesu davusi jokios priesaikos.

– Kas, po velniais, tau darosi?

Man nepatiko Adriano tonas. Sugadino gerą nuotaiką.

– Pačiam kas darosi?

– Elgiesi kaip nesava. Tavo aura… – jis susiraukė ir nutilo.

Nusijuokiau.

– Prasideda. Magiškoji, mistiškoji aura. Leisk spėti. Juoda, ar ne?

– Ne, ji… – jis trumpai mane patyrinėjo. – Nematau jos krašto. Ji begalinė. Kas dedasi, Rouz? Kas vyksta tikrajame pasaulyje?

– Nieko nevyksta, – atsakiau. – Nieko, nebent tai, kad pirmąkart gyvenime esu laiminga. Kodėl ėmei taip keistai elgtis? Anksčiau su tavim būdavo smagu. O dabar atrodo, tarsi aš pirmą kartą linksminčiausi, o tu būtum virtęs senu nuoboda.

Adrianas pasilenkė prie manęs nė kiek nepralinksmėjęs.

– Tau kažkas nutiko, tik aš nesuprantu, kas…

– Kartoju: man viskas gerai. Nelįsk ir negadink nuotaikos. – Tiesa, prieš kurį laiką pati beviltiškai mėginau prisišaukti Adrianą, bet dabar… tai nebebuvo svarbu. Man gera su Dimitrijum, tik reikia sugalvoti, kaip atsikratyti kelių erzinančių smulkmenų.

– Jau sakiau: esu čia ne dėl savęs. Dėl Lisos. – Jo žvilgsnis buvo nuoširdus. – Rouz, maldauju, grįžk namo. Lisai tavęs reikia. Nežinau, kas jai darosi, nežinau, kaip jai padėti. Niekas nežino. Tik tu tai gali. Gal ją skaudina jūsų išsiskyrimas? Gal jis veikia ir tave, todėl elgiesi taip keistai. Sugrįžk. Maldauju. Išgydysime jus abi. Visi kartu nuspręsime, ką daryti. Lisa elgiasi taip keistai. Jai į viską nusispjaut.

Papurčiau galvą.

– Mūsų išsiskyrimas jos neveikia. Greičiausiai jai viskas gerai. O jei neramu dėl dvasios elemento šalutinio poveikio, tegu geria vaistus.

– Jai į viską nusispjaut, čia ir visa bėda. Po velniais. – Adrianas ėmė žingsniuoti po verandą. – Kas jums abiem darosi? Kodėl nė viena nesuprantat, kad jums kažkas darosi?

– Gal todėl, kad nieko nesidaro, o tau tik vaidenasi?

Adrianas atsigręžė ir nužvelgė mane.

– Ne. Nesivaidena.

Man tai visai nepatiko – nei jo žodžiai, nei tonas, nei išraiška. Išvydusi Adrianą apsidžiaugiau, bet dabar siutau, kam sugadino nuotaiką. Nenorėjau apie tai galvoti: pernelyg sudėtinga.

– Tave pamačiusi apsidžiaugiau, bet dabar imi mane erzinti – ypač kaltindamas ir nežinia ko reikalaudamas.

– Tikrai ne. – Jo balsas sušvelnėjo, pyktis išgaravo. – Mažiausiai noriu tave liūdinti. Tu man rūpi. Ir Lisa rūpi. Noriu, kad abi būtumėt laimingos ir gyventumėt taip, kaip jums patinka… bet dabar abi traukiat klystkeliais.

Protingi žodžiai. Beveik protingi ir nuoširdūs. Papurčiau galvą.

– Nesikišk. Esu, kur noriu būti, ir negrįšiu. Lisa tegu žinosi pati. – Nušokau nuo turėklo. Akyse sutavaravo, kluptelėjau. Adrianas mane prilaikė, bet aš atstūmiau jo ranką. – Man viskas gerai.

– Visai negerai. Viešpatie. Galėčiau prisiekti, kad esi girta, jei ne… tavo aura. Kas yra? – Jis persibraukė ranka tamsius plaukus – pažįstamas susijaudinimo ženklas.

– Pokalbis baigtas, – pasakiau kaip galėdama mandagiau. Ir kas man šovė į galvą dar kartą su juo pasimatyti? Čia patekus, tai kažkodėl atrodė labai svarbu. – Leisk man miegoti.

Adrianas jau buvo beatsakąs, bet staiga sustingo.

– Kas tau ant kaklo?

Jis pasilenkė, bet, tegu ir apsvaigusi, mikliai nusisukau. Man nerūpėjo, ką jis pamatė.

– Neliesk manęs.

– Rouz, tai panašu į…

– Leisk man miegoti, Adrianai! – šiurkščiai atrėžiau.

– Rouz, aš tik noriu tau padėti…

– Leisk. Man. Miegoti.

Išrėkusi tuos žodžius pirmąkart gyvenime pati nutraukiau Adriano sapną ir pabudau. Kambaryje buvo tylu, girdėti tik mano pačios nelygus alsavimas. Pasijutau visai sutrikusi. Paprastai po įkandimo paskęsdavau svaigioje palaimoje. Dabar, pasikalbėjusi su Adrianu, jaučiausi liūdna ir prislėgta.

Atsistojau ir nusvirduliavau į vonią. Uždegiau šviesą ir prisimerkiau – po kambario prieblandos ji rodėsi pernelyg ryški. Kai akys apsiprato su šviesa, pasilenkiau prie veidrodžio ir atmečiau plaukus. Pažvelgusi aiktelėjau. Visas kaklas buvo nusėtas mėlynėmis ir žaizdomis. Šiandieninio įkandimo vietoj dar likę sukrešėjusio kraujo.

Atrodžiau kaip… kraujo kekšė.

Kodėl to nepastebėjau anksčiau? Sudrėkinau rankšluostį ir įnikau trinti kaklą mėgindama nuplauti kraują. Tryniau, kol paraudo oda. Atrodžiau klaikiai. Kažin kiek pamatė Adrianas? Palaidi plaukai turėjo paslėpti kaklą…

Staiga į galvą šovė maištinga mintis. Nusispjaut, ką matė Adrianas. Jis nesupras. Dabar aš su Dimitrijumi. Tiesa, jis pasikeitęs, bet… ne taip jau labai. Buvau tikra, kad galėsime būti drauge man netampant strigoje. Tik dar nesugalvojau kaip.

Raminau save, bet mėlynės ant kaklo badė akis.

Išėjusi iš vonios atsiguliau ir įsijungiau televizorių, bet nieko nemačiau. Netrukus pajutau, kaip mintis aptraukia migla. Išjungiau televizorių ir užmigau. Šįkart sapnų niekas netrikdė.

Dimitrijus atėjo negreitai. Laukti teko beveik visą dieną. Tapau dirgli, nes pasiilgau ir jo, ir endorfinų. Įprastai jis mane aplankydavo du sykius per dieną. Norėdama sutrumpinti laiką ėmiau puoštis.

Peržiūrėjusi drabužinę išsirinkau ilgą šilkinę dramblio kaulo spalvos suknelę su violetinėmis gėlėmis. Ji nuostabiai tiko. Ketinau susikelti plaukus, bet prisiminusi mėlynes nusprendžiau likti palaidais. Neseniai gavau žnyples ir makiažo, todėl pariečiau plaukų galiukus ir pasidažiau. Baigusi patenkinta pažvelgiau į save veidrodyje: buvau tikra, kad patiksiu Dimitrijui. Liko pasidabinti jo dovanotais papuošalais. Staiga pamačiau neužsisegusi sagtelės. Bandžiau, bet nepavyko – nesiekė rankos.

– Po šimts, – sumurmėjau grabinėdama sagtelę. Tobulybė su trūkumais.

Kaip tik tada išgirdau prasiveriančias kambario duris ir ant staliuko dedamo padėklo terkštelėjimą. Pasisekė.

– Ina! – sušukau eidama iš vonios. – Padėk man…

Netikėtai sukilo šleikštulys, svetainėje išvydau ne Dimitrijų, o Neitaną.

Apstulbau. Ina stovėjo prie padėklo, kaip visada nudelbusi akis. Nukreipiau žvilgsnį į Neitaną. Matyt, tebebudėjo koridoriuje, bet užeiti jo niekas nekvietė. Nubudo kovotojos dvasia, apsvarsčiau pabėgimo galimybes. Baimė vertė trauktis, bet tada būtų tekę užsidaryti vonioje. Verčiau likti čia – jei nepavyks pabėgti iš kambario, bent jau turėsiu vietos gintis.

– Ką čia veiki? – paklausiau stebėtinai ramiu balsu.

– Sprendžiu problemą.

Iškart supratau – problema esu aš.

Vėl apėmė noras trauktis.

– Aš tau nieko blogo nepadariau.

Klaidingas teiginys. Nė viena strigojų auka nebuvo jiems nusikaltusi.

– Pakanka tavo buvimo, – atkirto Neitanas. – Užimi vietą, gaišini kitus. Žinai, kur rasti Dragomir, bet nepasakysi, kol Belikovas nesiteiks tavęs pažadinti. O Galina verčia mane švaistyti laiką saugant tave ir paaukština Belikovą, nes jis kažkaip ją įtikino, kad esi mums nepaprastai naudinga.

Įdomi nuoskaudų sankaupa.

– Ir… ką ruošiesi daryti?

Neitonas žaibiškai išdygo šalia. Tai pažadino prisiminimus – juk tai jis įkando Dimitrijui ir užvirė šitą velniavą. Plykstelėjęs mano pyktis čia pat užgeso.

– Vis tiek išpešiu, ko man reikia, – sušnypštė. – Pasakyk, kur ji.

– Pats žinai kur. Akademijoje. – Neišdaviau Lisos. Neitanas žino, kad ji ten. Žino, kur yra Akademija.

Iš akių pamačiau, kad mano žodžiai jo nenudžiugino. Jis sugriebė mane už plaukų ir prisitraukė artyn. Be reikalo palikau juos palaidus.

– Kur ji eis baigusi Akademiją? Amžinai ten neliks. Lankys koledžą? Gyvens karališkuosiuose rūmuose? Į Lisą turbūt dedama nemažai vilčių?

– Nežinau. Seniai ten buvau.

– Netikiu, – suurzgė Neitanas. – Lisa pernelyg svarbi. Jos ateitis tikriausiai jau seniai suplanuota.

– Jei ir suplanuota, man niekas nepranešė. Per greitai iš ten išvykau, – gūžtelėjau pečiais.

Neitano akys plykstelėjo pykčiu, ir, prisiekiu, dar ryškiau paraudo.

– Judvi sieja ryšys, taigi tu viską žinai! Jei pasakysi, nužudysiu greitai. Jei ne, pažadinsiu, kad išgaučiau tai, kas man rūpi, ir tada pribaigsiu. Padegsiu kaip laužą.

– Nužudytum mane, net jei tapčiau viena iš jūsų?

Kvailas klausimas. Strigojams svetimas pakantumas.

– Taip. Tai palauš Belikovą ir Galina grąžins mane į ankstesnę vietą – ypač kai užbaigsiu Dragomirų dinastiją.

– Pasvajok.

Neitanas nusišypsojo ir perbraukė mėlynėmis nusėtą mano kaklą.

– Pamatysi. Todėl tikrai būtų paprasčiau, jei dabar man viską išklotum. Mirtum apimta ekstazės, užuot supleškėjusi gyva. Ir abu tuo pasimėgautume. – Neitanas spustelėjo man kaklą. – Tegu ir rakštis, tu graži – ypač kaklas. Suprantu, kodėl Dimitrijus tavęs nori…

Ėmiau panikuoti. Protu suvokiau, kad tai Neitanas – Neitanas, kurio nekenčiu už tai, kad pavertė Dimitrijų strigojumi. Bet man verkiant reikėjo endrofinų ir buvo nesvarbu, kas jų duos – tegu ir Neitanas. Galvojau tik apie jo iltis, liečiančias mano kaklą, ir būsimą saldų kliedesį.

Viena ranka tebelaikydamas už gerklės, kita Neitanas perbraukė man per liemenį ir klubus. Jo balsas skambėjo geidulingai, strigojus troško ne tik įkąsti. Po daugybės aistringų akimirkų su Dimitrijum – joms praėjus kaskart likdavau nuvilta – mano kūnui buvo nesvarbu, kas jį liečia. Galėčiau užsimerkti, ir būtų vis vien, kieno iltys susminga į kaklą ar kieno rankos plėšia nuo manęs drabužius. Galvojau tik apie įkandimą. Galėčiau užsimerkti ir Neitano lūpoms slystant mano kaklu įsivaizduoti, kad čia Dimitrijus…

Bet vidinis balsas priminė, kad Neitanui reikia ne tik sekso ir kraujo. Ir tai gavęs jis mane nužudys.

Ar ne ironiška? Patekusi čia buvau pasiryžusi mirti, kad nevirsčiau strigoje. Dabar Neitanas siūlė tokią galimybę. Net pavertęs strigoje ketino iškart nužudyti. Šiaip ar taip, netektų visą gyvenimą būti strigoje. Turėjau džiaugtis.

Ir tada, kūnui reikalaujant endorfinų, kai ką supratau labai aiškiai: aš nenoriu mirti. Gal todėl, kad visą dieną praleidau be įkandimo, sieloje pabudo maištautoja. Nesileisiu Neitano nužudoma. Neleisiu atkeršyti Dimitrijui. Ir jau tikrai neleisiu surasti Lisos.

Sutelkusi visas valios pastangas išsivadavau iš endorfinų kvaitulio. Pamėginau prisiminti treniruotes ir Dimitrijaus pamokas. Apdujusiai buvo sunku susikaupti. Tačiau to užteko paskatai veikti. Puoliau Neitaną, bet jis nė nekrustelėjo. Tikriausiai nė nepajuto. Nuostaba jo veide virto pašaipiu vypsniu ir jis nusikvatojo klaikiu strigojišku juoku – žiauriu, bedžiaugsmiu. Paskui pakėlė mane viena ranka ir šveitė į kambario kertę. Užpultas Dimitrijus elgėsi beveik taip pat. Tik šįkart nuskriejau ne taip toli arba Neitanas tiesiog nesistengė.

Atsitrenkusi į sofos kampą pajutau žvėrišką skausmą. Aptemo akyse. Staiga supratau, kaip kvaila tokiai nusilpusiai pulti daug kartų stipresnį priešą. Vargais negalais atsisėdau svarstydama, ką daryti toliau. Neitanas neskubėjo duoti atkirčio. Jis tebekvatojo.

Apsidairiusi griebiausi vienintelės, tegu ir apgailėtinos, taktikos. Šalia stovėjo Ina. Skausmingai lėtai – bet greičiau nei pati tikėjausi – šokau ant jos ir ranka užlaužiau kaklą. Mergina nustebusi riktelėjo. Prispaudžiau ją dar smarkiau.

– Nešdinkis, – paliepiau Neitanui. – Nešdinkis, antraip nusuksiu jai sprandą.

Jis liovėsi juoktis, trumpai nustebęs žvelgė į mane, paskui dar garsiau nusikvatojo.

– Pokštauji? Tikrai manai, kad panorėjęs tavęs nesulaikyčiau? Manai, kad man rūpi Ina? Pirmyn. Nužudyk ją. Čia tokių dešimtys.

Pažinojau strigojus, bet vis dėlto mane pritrenkė, kaip lengvai Neitanas aukoja ištikimos tarnaitės gyvybę. Ką gi. Planas B. Ar planas J? Pamečiau skaičių, be to, visi buvo nevykę…

– Oi!

Staiga Ina alkūne trenkė man į skrandį. Iš netikėtumo paleidau merginą. Ji atsigręžė ir keistai riktelėjusi smogė man į veidą. Nors smūgis nebuvo toks stiprus kaip Neitano, pargriuvau. Veltui ieškojau už ko nusitverti. Krisdama žiebiausi galva į duris. Laukiau, kada Ina mane puls, bet ji perbėgo kambarį ir – o viešpatėliau – savo kūnu užstojo Neitaną.

Nespėjus suprasti tokio elgesio priežasties – mergina stojo ginti padarą, ką tik pasmerkusį ją mirčiai – atsivėrė durys.

– Oi, – sudejavau dar kartą gavusi per galvą ir nublokšta šalin.

Pro duris įgriuvo Dimitrijus. Jo akys lakstė nuo vieno prie kito. Neabejojau, kad ant mano veido likę Inos ir Neitano smūgių pėdsakai. Dimitrijus sugniaužė kumščius ir atsigręžė į Neitaną. Prisiminiau jų kivirčą koridoriuje, pagiežą ir kraujo troškimą. Susigūžiau laukdama dar vienos siaubingos dvikovos.

– Nė nemėgink, – patenkintas išsiviepė Neitanas. – Girdėjai, ką sakė Galina. Jei mane paliesi, lėksi iš čia.

Dimitrijus perėjo kambarį ir atsistojo priešais Neitaną. Iną jis nustūmė šalin kaip skudurinę lėlę.

– Surizikuosiu, ypač kai paaiškinsiu, kad pradėjai pirmas. Rouz veidas bus įrodymas.

– Tu to nepadarysi. – Neitanas parodė į tarnaitę, ši sėdėjo ant grindų dar apsvaigusi nuo Dimitrijaus smūgio. Nepaisydama skausmo nuropojau prie jos pažiūrėti, ar rimtai nesusižeidė. – Ina pasakys tiesą.

Dabar nusišypsojo Dimitrijus.

– Negi manai, jog Galina patikės žmogum? Ne. Kai pasakysiu, kad užpuolei mudu su Rouz iš pavydo, ji man atleis. Lengvai tave nugalėsiu, nes esi silpnas. Nukirsiu tau galvą ir iš saugyklos pasiimsiu Rouz kuolelį. Išleisdamas paskutinį atodūsį galėsi stebėti, kaip jinai perveria tau širdį…

Dievulėliau. Dar blogiau, negu Neitano grasinimai sudeginti… Pala.

Mano kuolelis?

Nors Neitano veidas vis dar švietė iš pasitenkinimo, Dimitrijus pajuto savo viršenybę. Jis atsipalaidavo ir dar plačiau nusišypsojo.

– Du kartus, – tyliai tarė Dimitrijus. – Du kartus tavęs pasigailėjau. Kitą kartą tau šakės.

Prišliaužusi norėjau švelniai paliesti Iną.

– Tu sveika? – paklausiau.

Metusi į mane neapykantos kupiną žvilgsnį ji pasitraukė atatupsta. Neitanas irgi pašnairavo ir ėmė trauktis prie durų.

– Ne, – atkirto. – Tai aš du kartus palikau ją gyvą. Kitą kartą šakės jai. Čia vadovauju aš, o ne tu.

Neitanas atidarė duris, Ina sunkiai atsistojo ir išsivilko paskui strigojų. Dėbsojau apstulbusi. Pati nebežinojau, kas kelia didesnį nerimą. Žiūrėjau į Dimitrijų ir svarsčiau, ko paklausti pirmiausia. Kas mūsų laukia? Kodėl Ina stojo ginti Neitano? Kodėl Dimitrijus jį paleido? Bet neištariau nė žodžio.

Prapliupau verkti.

DVIDEŠIMT ANTRAS

VERKIU RETAI – nemėgstu rodyti silpnumo. Kai praėjusį sykį pravirkau Dimitrijaus akivaizdoje, jis iškart mane apkabino. Šįkart tik nudelbė šaltu, niekinamu žvilgsniu.

– Tai tu dėl visko kalta! – tėškė gniauždamas kumščius.

Susigūžiau ir iš nuostabos išplėčiau akis.

– Bet Neitanas mane užpuolė…

– Taip. Ir Ina. Žmogus! Leidaisi užpuolama žmogaus. – Dimitrijus nė nemėgino slėpti paniekos. – Tu silpna. Nesugebi apsiginti. Ir tik dėl to, kad atsisakai būti pažadinta!

Jo balsas buvo šiurkštus, o žvilgsnis… žvilgsnis išgąsdino labiau už Neitaną. Čiupęs mane už rankos trūktelėjo ir pastatė ant kojų.

– Jei jie tave būtų nužudę, pati būtum kalta, – purtydamas mane Dimitrijus skaudžiai suspaudė riešą. – Turi galimybę tapti nemirtinga, neįtikėtinai stipri, bet esi pernelyg kvaila ir užsispyrusi, kad tai suprastum.

Nurijau ašaras ir atgalia ranka persibraukiau akis. Vis tiek makiažas sugadintas. Taip bijojau, kad, rodės, širdis iššoks iš krūtinės. Pykčio ir grasinimų tikėjausi iš Neitano, bet ne iš Dimitrijaus.

Pamiršai, kad jis strigojus, sušnibždėjo vidinis balsas.

Nuo paskutinio įkandimo praėjo nemažai laiko, adrenalinas išsklaidė sąstingį, tad vidinis balsas šįkart buvo stipresnis nei įprastai. Dimitrijus priekaištavo, jog aš silpna dėl to, kad nesu strigojė, bet priežastis ne vien ta. Neitanas su Ina mane įveikė todėl, kad tapau priklausoma, plūduriavau palaimingoje nežinioje, pavergusioje kūną ir protą. Ta mintis taip išgąsdino, kad norėjosi ją kuo greičiau nuvyti. Kūnas atkakliai reikalavo endorfinų. Galvoje pynėsi dvi prieštaringos mintys. Bet man užteko proto neišsakyti jų garsiai. Stengiausi nuraminti Dimitrijų.

– Vargu ar įveiksiu Neitaną, net jei mane paver… pažadinsi.

Dimitrijus paglostė man plaukus. Jis, regis, susitvardė, bet žvilgsnis tebebuvo piktas ir nekantrus, šaltas balsas tapo mąslus.

– Iš pradžių gal ir ne, tačiau laikui bėgant tavo kūnas sustiprės. Neitanas nedaug vyresnis už mus – bent jau ne tiek, kad pastebėtum skirtumą, todėl mums susiėmus visada nusileidžia.

– O kodėl nusileidi tu?

Pajutau, kaip Dimitrijus sukluso – gal pamanė, kad abejoju jo sugebėjimais. Sunkiai nurijau seilę, vėl užliejo baimės šuoras. Ėmė skaudėti sugniaužtą riešą.

– Vienu atžvilgiu Neitanas teisus, – šaltai pareiškė Dimitrijus. – Jei jį nužudysiu, Galina savo pyktį išlies ant mūsų. O aš negaliu to leisti. Kol kas.

– Anksčiau sakei, kad turėtume… ją nužudyti.

– Taip, ir kai tai padarysim, nebus sunku užvaldyti jos turtą ir organizaciją.

– Kokią organizaciją? – Jei pavyks užkalbėti Dimitrijui dantį, gal pyktis atslūgs ir jame tūnanti pabaisa pasitrauks?

Dimitrijus gūžtelėjo pečiais.

– Veikla įvairiapusė. Tokie turtai šiaip sau neatsiranda.

– Neteisėta ir žalojanti žmones veikla?

– Ar tai svarbu?

Nesivarginau atsakyti.

– Bet Galina buvo tavo mokytoja. Ar įstengsi ją nužudyti? Turiu omeny ne fizinę žmogžudystę. Nebijai prarasiąs ramybę?

Dimitrijus pagalvojo.

– Jau sakiau. Vieni yra stiprūs, kiti silpni. Medžiotojai ir aukos. Jei galim ją įveikti – aš tuo neabejoju – vadinasi, ji auka, ir tiek.

Sudrebėjau. Koks primityvus ir žiaurus požiūris į gyvenimą. Dimitrijus paleido riešą ir aš pajutau palengvėjimą. Virpančiomis kojomis žengusi kelis žingsnius susmukau ant sofos. Bijojau, kad vėl mane sugriebs, bet atsisėdo šalia.

– Kodėl Ina mane užpuolė? Kodėl stojo ginti Neitano?

– Todėl, kad jį myli, – Dimitrijus neslėpė pasišlykštėjimo.

– Kodėl?

– Kas ten žino? Iš dalies todėl, kad Neitanas žadėjo ją pažadinti atėjus laikui. – Prisiminiau Sidnės perspėjimą, kodėl alchemikai bijo, kad žmonės sužinos apie vampyrus – jie gali susigundyti nemirtingumu. – Tai sakoma daugumai tarnų.

– Sakoma?

– Dauguma to neverti. Dažniausiai šeimininkai išalksta ir juos pribaigia.

Mane supykino tikrai ne Dimitrijaus artumas.

– Kaip viskas sudėtinga.

– Ne visada. – Nors šįkart manęs nesupurtė, akys grėsmingai žybtelėjo. Jame tūnanti pabaisa lūkuriavo. – Laikas baigiasi. Buvau tau labai atlaidus, Roza. Atlaidesnis nei būnu paprastai.

– Kodėl? Kodėl taip padarei? – Norėjau – turėjau – išgirsti, kad Dimitrijus mane myli ir kad dėl tos meilės niekada nevers elgtis prieš savo valią. Turėjau tai išgirsti, kad galėčiau pamiršti tą siaubingą padarą, kurį regėjau prieš kelias minutes.

– Nes tave pažįstu. Žinau, kad pažadinta neverčiama tapsi patikimesne sąjungininke. Tu nepriklausoma ir tvirto būdo – todėl esi vertinga.

– Sakai, sąjungininke?

Ne mylimąja.

Dimitrijus palinko prie manęs.

– Ar kartą nežadėjau nuolat būti šalia ir tave saugoti? Mums lemta būti drauge ir tu tą žinai. – Deja, balse buvo girdėti daugiau įtūžio nei meilės.

Dimitrijus prisitraukė mane ir susirado lūpas. Kūną užliejo karščio banga. Bet nors kūnas jo geidė, mintys suko kitur. Visada maniau, kad mums lemta būti drauge. Dimitrijus žadėjo būti šalia, aš irgi troškau būti su juo. Norėjau, kad būtume lygūs ir saugotume vienas kitą. Dabar viskas kitaip. Aš bejėgė. Silpna. Gyvenime nesu tokia buvusi. Net baisiausiomis akimirkomis, kai jėgos būdavo nelygios, sugebėdavau pasipriešinti, bent jau pamėgindavau. Bet ne dabar. Buvau išsigandusi ir suglebusi. Nieko nesigriebiau, tik apgailėtinai laukiau išsigelbėjimo. Leidau viršų paimti žmogaus genams.

Dimitrijus tikino, kad tapus strigoje viskas išsispręs. Visą savaitę tvirtino tą patį, ir nors nesutikau, ta mintis nebeatrodė tokia atstumianti. Pastaruoju metu ji mane tiesiog persekiojo, vertinau ją kaip galimybę mums būti drauge. Tikrai norėjau būti su Dimitrijumi, ypač kai bučiuodavomės užvaldyti geismo.

Tik šįkart… geismas buvo silpnesnis nei paprastai. Negalėjau pamiršti, kokį Dimitrijų mačiau prieš kelias minutes. Staiga aiškiai suvokiau, kad bučiuojuosi su strigojumi. Keistas jausmas.

Sunkiai alsuodamas Dimitrijus atsiplėšė ir pažvelgė į mane. Nors strigojaus veidas neįskaitomas, mačiau, kad jis manęs geidžia – vos sutramdo aistrą. Kokia kebeknė. Jis ir Dimitrijus, ir ne Dimitrijus. Jis pasilenkė ir pabučiavo man į kaktą, paskui į skruostą ir į kaklą. Pajutau aštrias iltis…

– Ne, – leptelėjau.

Dimitrijus sustingo.

– Ką pasakei?

Iš baimės širdis daužėsi kaip pašėlusi, pasiruošiau iškęsti dar vieną pykčio protrūkį.

– Ne. Ne šį kartą.

Jis atsitraukė ir pasižiūrėjo į mane – nustebęs ir susierzinęs. Puoliau nevykusiai teisintis.

– Prastai jaučiuosi… sudaužyta kaip obuolys… esu netekusi daug kraujo, nors ir svajoju apie tavo įkandimą… – Dimitrijus sakydavo, kad visada perpranta mano melą, bet nusprendžiau rizikuoti. Nutaisiau kuo nekaltesnį ir aistringesnį veidą. – Tikrai to noriu… bet iš pradžių man reikia pailsėti, atgauti jėgas…

– Leisk tave pažadinti ir vėl būsi stipri.

– Žinau, – atsakiau mintyse karštligiškai ieškodama pasiteisinimo. Nudelbiau akis tikėdamasi geriau suvaidinti sutrikusią. Nors, turint omeny šio vakaro įvykius, beveik nereikėjo apsimetinėti. – Imu manyti…

Išgirdau Dimitrijaus atodūsį.

– Ką imi manyti?

Pakėliau akis melsdamasi, kad būčiau jį įtikinusi.

– Imu manyti, kad man pabodo būti silpna.

Iš Dimitrijaus akių supratau – patikėjo. Kita vertus, pastarieji žodžiai buvo gryna tiesa. Tikrai nusibodo būti silpnai.

– Man reikia pailsėti ir viską apgalvoti.

Atėjo lemtinga akimirka. Melavau ne tik jam, melavau sau. Iš tiesų svajojau apie įkandimą – dar ir kaip. Po paskutiniojo praėjo nemažai laiko ir kūnas reikalavo endorfinų labiau nei oro ar maisto. Tačiau vieną dieną apsiėjusi be jų pradėjau aiškiau mąstyti. Kūnas ilgėjosi palaimos, bet giliai širdyje jaučiau, kad reikia dar šiek tiek pakentėti, tegu ir atsisakant to, ko norėjosi labiausiai.

Dimitrijus ilgai galvojo, paskui linktelėjo. Jis mano žodžius suprato kaip seniai lauktą persilaužimą, lyg sutikimą.

– Tada ilsėkis, – pasakė jis. – Pasikalbėsim vėliau. Bet, Rouz… turim tik dvi dienas.

– Dvi dienas?

– Tiek laiko davė Galina. Tada nuspręsiu už tave.

– Tu mane pažadinsi? – sukilo abejonės, ar dar yra galimybė pasirinkti mirtį.

– Taip. Ir mums visiems bus geriau, jei to neprireiks. – Dimitrijus pakilo nuo sofos. Padvejojo, paskui įsikišo ranką į kišenę. – Kai ką tau turiu.

Padavė apyrankę, inkrustuotą opalais ir deimantais, lyg menkavertį blizgutį. Apyrankė buvo stulbinama, opalai žėrėjo tūkstančiais atspalvių.

– Oho. Ji… nuostabi.

Užsisegiau papuošalą, bet tokios dovanos man jau nieko nereiškė.

Dimitrijus patenkintas pasilenkė ir pabučiavo man į kaktą. Tada nuėjo prie durų, o aš gulėjau ant sofos ir iš paskutiniųjų stengiausi negalvoti apie jo įkandimo palaimą.

Kankinausi iki nakties.

Esu skaičiusi apie priklausomybę, apie tai, kaip sunku atprasti nuo alkoholio ar kvaišalų. Kartą netgi teko matyti maitintoją, kuris kone pamišo, kai buvo atsisakyta jo paslaugų. Jis paseno ir buvo nuspręsta, kad duoti kraują morojams jam pernelyg pavojinga. Su nuostaba žiūrėjau, kaip jis maldauja leisti pasilikti ir prisiekinėja sutinkąs rizikuoti. Niekaip negalėjau suprasti, kodėl jis nebrangina savo gyvybės. Dabar supratau.

Per tas kelias valandas aš irgi būčiau sutikusi rizikuoti gyvybe dėl įkandimo – tai juokinga, nes kaip tik įkandimas ir kėlė didžiausią pavojų gyvybei: dar kartą aptemus protui tikrai būčiau sutikusi su Dimitrijaus pasiūlymu. Bet dabar su kiekviena kančios akimirka mano mintys skaidrėjo. Tiesa, organizmas išsivaduos nuo endorfinų tik po kurio laiko. Kai buvome pagrobti Spokane, strigojai mito Edžiu, paskui jam prireikė ne vienos dienos visiškai atsigauti. Protas suvokė, kaip svarbu išvengti įkandimo, bet kūnui nuo to nepalengvėjo.

Padėtis buvo išties nepavydėtina. Atrodė, man lemta tapti strigoje: Dimitrijus norėjo, kad būtume Bonės ir Klaido antrininkais, Neitanas tikėjosi sumedžioti Lisą, o vėliau nužudyti mane. Aišku, Dimitrijaus pasiūlymas buvo patrauklesnis, bet ne kažin kiek. Jau nebe.

Jei tapti strigoje būtų reikėję vakar, būčiau per daug nesukusi galvos. Dabar staiga supratau, ką iš tiesų tai reiškia, sugrįžo ankstesni jausmai. Verčiau mirti, nei būti blogio įsikūnijimu. Kita vertus, tapusi velnio išpera galėčiau būti su Dimitrijum…

Tik kad jis nebėra Dimitrijus. Ar yra? Kaip viskas painu. Kadaise Dimitrijus dampyras sakė: kad ir kaip strigojus panašus į ankstesnį asmenį, tai nebe tas pats asmuo. Dimitrijus strigojus tai neigė.

– Tai endorfinai, Rouz. Jie kaip kvaišalai… – suaimanavau ir atsisėdau slėpdama veidą delnuose. Kambaryje tyliai veikė televizorius. Gražu. Pradėjau kalbėtis su savim.

Tarkim, man pavyktų atsispirti Dimitrijui ir išsivaduoti iš nuodų, kuriais jis mane apdavė tvirtindamas, kad blogai suprantu strigojus… Ir kas tada? Esu beginklė. Negaliu nei pasipriešinti strigojams, nei nusižudyti. Priklausau nuo jų malonės. Tiesa, dabar bent jau galiu pasipriešinti. Dvikovą su strigojumi greičiausiai pralaimėčiau, bet jei pavyktų dar šiek tiek ištverti be endorfinų, galėčiau įveikti bent Iną, o tai jau šis tas.

Bet kaip išgyventi be endorfinų? Vieną po kitos svarstydama galimybes ir jas atmesdama turėjau prisipažinti: man reikia dozės. Reikia endorfinų palaimos, antraip gausiu galą. Ir gerai. Jei mirsiu, bent jau netapsiu strigoje…

– Po velniais!

Atsistojau ir ėmiau žingsniuoti po kambarį norėdama užsimiršti. Televizoriui nepavyko atitraukti mano dėmesio. Jei dar bent kiek ištversiu, organizmas išsivalys nuo kvaišalų ir aš sugalvosiu, kaip išsigelbėti pati ir išgelbėti Lisą…

Lisa!

Daug nesvarsčiusi nėriau į jos mintis. Gal ten pamiršiu savo bėdas? Ir greičiau prastumsiu laiką.

Lisa su draugais iš rūmų grįžo paniurę. Rytą Lisa pasijuto apsikvailinusi per vakarėlį. Tiesa, šokiai ant stalo dar ne pasaulio pabaiga, bet prisiminusi visus vakarėlius, kuriuose lankėsi tą savaitgalį su Eivere, susimąstė, kas jai darosi. Kartais jausdavosi kaip nesava. Ir tas bučinys su Aronu… Dėl jo graužėsi labiausiai.

– Nesuk sau galvos, – lėktuve pasakė Eiverė. – Išgėrę visi prikrečiame kvailysčių.

– Tik ne aš, – suaimanavo Lisa. – Man tai nebūdinga.

Vis dėlto Lisa sutiko išgerti „Mimozą“ – šampano su apelsinų sultimis. Eiverė nusišypsojo.

– Neturiu su kuo palyginti. Man tavo elgesys atrodo įprastas. Kita vertus, neketinai pabėgti su žmogumi ar nekilminguoju.

Lisa šyptelėjo, bet jos akys užkliuvo už priekyje sėdinčios Džil. Kiek anksčiau Džil pašnekino Adrianas, dabar ji sėdėjo įsikniaubusi į knygą, tarsi bijodama atkreipti Rido dėmesį. Šis sėdėjo su Saimonu, ir Lisa nustebo pamačiusi, kad sergėtojas nenuleidžia nuo Džil akių. Gal Ridas pasiskundė Saimonui, kad Džil jam grasino?

– Nerimauji dėl jos? – pasekusi Lisos žvilgsnį paklausė Eiverė.

– Ne… Tiesiog negaliu pamiršti, kaip vakar ji žiūrėjo į mane.

– Ji dar vaikas. Buvo pritrenkta.

Lisa nesiginčijo. Vaikas ar ne, bet rėžė tiesą į akis – Lisai Džil priminė mane. Susirūpinusi, kad tokia mergina gali apie ją blogai galvoti, Lisa atsistojo.

– Greit grįšiu, – tarė Eiverei. – Einu su ja pasikalbėti.

Lisai atsisėdus šalia Džil labai nustebo. Ji pasižymėjo skaitomą puslapį ir, nepaisydama savo jausmų, draugiškai nusišypsojo.

– Sveika.

– Labas. – Lisa tik gurkštelėjo kokteilio, todėl vis dar matė žalsvai mėlyną su violetiniais perėjimais Džil aurą. Gražios, ryškios spalvos. – Klausyk, norėjau atsiprašyti už vakar… už tai, ką prišnekėjau…

– Ak, – paraudo Džil. – Nieko tokio. Buvai įkaušusi. Bent jau man taip pasirodė. Nežinau. Nesu gėrusi, tad negaliu pasakyti. – Susinervinusi Džil arba tylėdavo, arba kalbėdavo neužsičiaupdama.

– Na, man reikėjo pagalvoti prieš taip apsikvailinant. Ir labai atsiprašau už Ridą, – Lisa pritildė balsą. – Nesuprantu, kas jam užėjo, bet neturėjo teisės taip su tavim kalbėti.

Abi merginos sužiuro į Ridą. Šis skaitė knygą, bet staiga, pajutęs jų žvilgsnius, atsigręžė. Jo akyse blykstelėjo pyktis ir jis greitai nusisuko.

– Tu dėl to nekalta, – tarė Džil. – Be to, ten buvo Adrianas, taigi nieko nenutiko.

Mintyse Lisa nusišypsojo. Laimė, Adrianas sėdėjo tolėliau, antraip Džil nebūtų atplėšusi nuo jo svajingo žvilgsnio. Buvo aišku, kad mergina įsimylėjo. Bet Adrianas pastaruoju metu vis dažniau žvilgčiojo į Eiverę, ir Lisa nujautė, kad Džil Adrianui taip ir liks jaunesnioji sesutė. Tačiau – nors tai buvo tikra kvailystė – Lisai palengvėjo, kad Džil dėmesį patraukė Adrianas, o ne Kristianas.

– Už teisingesnius sprendimus, – pakėlė taurę Lisa. – Tikiuosi, niekas apie mane blogai nemano.

– Aš tai ne, – atsakė Džil. – Esu tikra, kad ir Kristianas nemanys.

Lisa susiraukė.

– Kam jį nervinti? Iškrėčiau kvailystę, Kristianas čia niekuo dėtas.

Dabar susiraukė Džil. Ji dvejojo, vėl ėmė jaudintis.

– Bet juk pasakysi jam tiesą?

– Tai beprasmiška, – išsigynė Lisa. Pajutau, kaip ji ima pykti.

– Bet judu draugaujate. Turėtumėte būti vienas kitam atviri. Nemeluok jam.

Lisa užvertė akis.

– Iškart matyti, kad neturi draugo. Tikriausiai ir pasimatyme dar nesi buvusi? Aš jam nemeluosiu. Tiesiog nesakysiu to, kas be priežasties galėtų supykdyti. Tai ne vienas ir tas pat.

– Tas pat, – nenusileido Džil. Mačiau, kaip jai sunku prieštarauti Lisai, todėl žavėjausi jos drąsa. – Kristianas turi teisę žinoti.

Lisa susierzinusi atsiduso ir atsistojo.

– Velniop. Tikėjausi, pasišnekėsim kaip suaugusios, bet nieko nebus. – Nuo paniekinamo jos žvilgsnio Džil susigūžė.

Bet grįžusi į Akademiją Lisa pajuto sąžinės graužimą. Išsiilgęs Kristianas ją stipriai apkabino ir apibėrė bučiniais. Nors Lisa manė, jog Džil reakcija perdėta, kaskart, žiūrėdama į Kristianą, prisimindavo bučinį su Aronu. Negi tai tikrai taip blogai, kaip sakė Džil? Lisa buvo apsvaigusi, negalvojo ką daranti. Žinojo, kad jei viską papasakos Kristianui, tas supyks, todėl nenorėjo liesti tos temos. Klausydamasi Lisos išvedžiojimų Eiverė pritarė, kad neverta dėl to sukti galvos. Tačiau žvelgiant Lisos akimis man pasirodė, kad Eiverė labiau nerimauja, kaip reaguos Lisa, susipykusi su Kristianu. Moralė Eiverei nė motais, ji tik nori apsaugoti Lisą.

Atrodė, viskas taip ir baigsis… iki…. Vieną vakarą Lisa su Kristianu tarėsi eiti vakarieniauti ir jis užsuko paimti jos į bendrabutį. Jo veidas buvo pajuodęs, žydros akys laidė žaibus.

– Tai kada ketinai man pasakyti? – paklausė taip garsiai, jog keletas mokinių nustebę net atsigręžė.

Lisa nusitempė jį už kampo ir tyliai paklausė:

– Apie ką?

– Gerai žinai, apie ką. Pasinaudojai savaitgalio išvyka prasidėti su kitais.

Iš pradžių Lisa nieko nesuprato, paskui staiga susivokė.

– Džil tau pasakė!

– Ne pati pasakė – teko išklausti. Atėjo į treniruotę vos sulaikydama ašaras.

Lisa pasiuto – jai tai buvo nebūdinga.

– Džil neturėjo jokios teisės!

– Tai tu neturėjai teisės. Negi manai galinti taip elgtis ir nieko man nesakyti?

– Dėl Dievo meilės, Kristianai, tai buvo kvailas, girtas bučinys! Padėkojau, nes sugavo mane krintančią nuo stalo. Tai nieko nereiškia.

Kristianas susimąstė ir Lisai pasirodė, kad nusiramino.

– Būtų nieko nereiškę, – galiausiai tarė, – jei būtum pati pasipasakojusi. O aš išgirdau iš….

– Džil…

– Palik Džil ramybėje. Pati prisidirbai.

Lisa apstulbo.

– Ką nori pasakyti?

– Aš… – staiga Kristianas pasirodė išvargęs, pasitrynė akis. – Nežinau. Nežinau, ar tai ištversiu. Pastaruoju metu tiek visko nutiko, pykomės jau prieš tau išvykstant, o dabar dar ir šitai…

– Negirdėjai, ką sakiau? Tai nieko nereiškia! Net Eiverė pritarė…

– Ak, – Kristiano balse suskambo sarkazmas. – Jei jau Eiverė pritarė, tada viskas gerai…

Lisa neteko savitvardos.

– Ką čia paistai? Maniau, ji tau patinka?

– Patinka. Nepatinka, kad ja pasitiki labiau nei manim.

– Mano pasitikėjimas Rouz tau nekliuvo.

– Eiverė – ne Rouz.

– Kristianai…

Jis papurtė galvą.

– Vakarieniauti neisiu. Turiu pagalvoti.

– Kada pasimatysim? – išsigando Lisa. Pyktį nustelbė baimė.

– Nežinau. Vėliau.

Ir netaręs daugiau nė žodžio nuėjo. Lisa nulydėjo Kristianą akimis. Jai norėjosi pulti iš paskos, maldauti atleidimo, bet tik ne kitiems matant. Todėl patraukė ieškoti vienintelės dar likusios draugės – Eiverės.

– Nesitikėjau šiandien tavęs pamatyti, – tarė Eiverė atidarydama savo kambario duris. – Ką… O Dieve. Kas atsitiko?

Ji įsitempė Lisą vidun ir ėmė kamantinėti. Isteriškai kūkčiodama Lisa papasakojo apie pokalbį su Kristianu.

– Nesupratau, ką jis turėjo omeny. Ar nori skirtis? Ar pasikalbėti vėliau? Gal man pačiai pas jį nueiti? – Lisa paslėpė veidą delnuose. – O Dieve. Tikiuosi, nemanai, kad jiedu su Džil artimi?

– Kristianas ir ta mažvaikė! – nustebusi šūktelėjo Eiverė. – Aišku, ne. Nusiramink. Negąsdink manęs. Viskas susitvarkys.

Susijaudinusi Eiverė nuėjo atnešti stiklinės vandens, bet paskui apsigalvojo ir pripylė taurę vyno.

Likusią vieną Lisą užgriuvo jausmų audra. Ji bjaurėjosi savo elgesiu. Kodėl jai taip nutinka? Iš pradžių prarado mane, dabar Kristianą. Kodėl ji nesugeba išsaugoti draugų? Kas jai darosi? Gal ji tikrai kraustosi iš proto? Jautėsi sutrikusi, netekusi vilties ir…

Bumbt!

Staiga išlėkiau iš Lisos minčių.

Pati jų nepalikau – nei savo noru, nei kūnui pareikalavus. Stovėjau vidury kambario, matyt, užsigalvojusi nustojau žingsniuoti. Taip dar niekada nėra buvę. Lyg prieš mane būtų sudužusi stiklo siena, o kažkokia jėga išstūmusi lauk. Pašalinė, ne iš manęs sklindanti jėga.

Bet iš ko? Iš Lisos? Kiek žinau, ji nė nejaučia, kada esu jos mintyse. Negi tai pasikeitė? Negi ji mane išmetė? Ar jos prieštaringi jausmai taip sustiprėjo, kad man nebeliko vietos?

Nenutuokiau, ką ir galvoti. Išstūmimo jausmą lydėjo ir kitas pojūtis. Tam tikras virpėjimas, tarsi kas būtų lietęs mano mintis. Užliejo karščio, paskui šalčio banga, bet išlėkus iš Lisos minčių nurimo. Atrodė, tarsi kas prieš mano valią būtų rausęsis mano mintyse.

Keistai pažįstamas jausmas.

DVIDEŠIMT TREČIAS

NELAIMĖ, NEGALĖJAU PRISIMINTI, kada taip jau buvo nutikę.

Nors apskritai stebuklas, kad išvis ką nors prisiminiau. Rikiavau padrikas mintis stengdamasi atgaivinti, kur ir kada jaučiau tokį virpėjimą. Veltui, kaip ir svarstant pabėgimo planus.

Beje, man verkiant reikėjo pabėgimo plano. Endorfinai trukdė susikaupti, bet jų negaudama ėmiau blaiviau mąstyti. Permaina mane nustebino. Leidusi Dimitrijui gerti kraują pasirašiau nuosprendį: praradau sveiką protą, valią ir sugebėjimus, virtau ištežusia, naivia kvaiša. Bet ne visai. Antraip jau būčiau strigojė. Nors ir apkvaišinta, sugebėjau nepasiduoti, ir tai šiek tiek guodė.

Suvokimas, kad nesu tokia silpna, kaip maniau, suteikė jėgų kovoti. Pasidarė lengviau užgniaužti kūno poreikius ir užsimiršti žiūrint neįdomią televizijos programą ar tuštinant šaldytuvo atsargas. Norėdama išsekinti kūną stengiausi užmigti. Galiausiai man pavyko ir vos padėjusi galvą nugrimzdau į gilų miegą be jokių sapnų.

Pabudau pajutusi šalia gulint kūną. Atsimerkiau ir išvydau raudonas Dimitrijaus akis. Pirmą kartą per šias dienas pažvelgiau į jas ne su meile, baimingai. Bet neišsidaviau: nusišypsojau ir paglosčiau jam veidą.

– Grįžai. Pasiilgau tavęs.

Jis suėmė ranką ir pabučiavo delną.

– Turėjau reikalų.

Jo veidu nuslinko šešėlis, ant lūpos pastebėjau sukrešėjusį kraują. Susiraukusi nukrapščiau pirštu.

– Matau.

– Tai natūralus poreikis, Rouz. Kaip jautiesi?

– Geriau, tik…

– Kas tik?

Sutrikusi nuleidau akis – Dimitrijaus žvilgsnyje pastebėjau ne vien smalsumą. Jame buvo susirūpinimas – kad ir menkas – dėl manęs. O juk ką tik nuvaliau jam nuo lūpų kažkokio vargšelio, netekusio gyvybės prieš kelias valandas, kraują.

– Buvau Lisos mintyse, – galiausiai pasakiau. Prisipažindama jai nepakenkiau – kaip ir Neitanas, Dimitrijus žinojo, kad dabar ji Akademijoje. – Ir… buvau išmesta.

– Išmesta?

– Taip. Kaip įpratusi stebėjau viską jos akimis ir tada kažkokia jėga… tarsi nematoma ranka mane išstūmė. Taip dar niekada nėra buvę.

– Gal naujas dvasios elemento valdytojos sugebėjimas?

– Gal. Bet lankydamasi jos mintyse nepastebėjau, kad praktikuotų ar net galvotų apie ką nors panašaus.

Dimitrijus tik gūžtelėjo pečiais ir viena ranka apkabino mane.

– Pažadintiesiems paaštrėja pojūčiai, bet dėl to netampi visažiniu. Nežinau, kodėl taip nutiko.

– Tikrai ne, antraip Neitanas tiek neklausinėtų apie Lisą. Kodėl strigojai nusitaikė į kilminguosius? Žinom, kad jie… jūs taip elgiatės, bet kodėl? Negi tai svarbu? Juk auka yra auka, juk dauguma strigojų patys kadaise buvo kilmingi morojai…

– Atsakyti ne taip paprasta. Dauguma medžioja kilmingiuosius norėdami įbauginti. Tavo pasaulyje kilmingieji užima aukštą padėtį. Jie gauna geriausius sergėtojus, geriausią apsaugą. – Rūmuose Lisa pati tuo įsitikino. – Žudydami morojus įrodome, kad ir jie nėra saugūs. Sėjame baimę, o baimė verčia elgtis kvailai ir jie tampa lengvomis aukomis.

– Tai siaubinga.

– Auka arba…

– Žinau, žinau. Auka arba medžiotojas.

Nepatenkintas, kad pertraukiau, Dimitrijus prisimerkė. Patylėjęs kalbėjo toliau:

– Dėl to pakriks morojų valdymas ir kils suirutė.

– Jiems reikėtų pakeisti valdymo sistemą, – leptelėjau. Dimitrijus dar kartą keistai į mane pasižiūrėjo, aš krūptelėjau supratusi, kad mintiju kaip Viktoras Daškovas. Protingiausia būtų prikąsti liežuvį. Paprastai apsvaigusi taip nešnekėdavau. – Kas dar skatina strigojus?

– Dar? – Dimitrijus išsišiepė. – Garbės troškimas. Žudome dėl reputacijos ir pasitenkinimo, jį suteikia suvokimas, kad sunaikinom tai, ko kiti neįstengė ištisus šimtmečius.

Primityvi strigojų prigimtis. Pagieža, medžioklė, mirtis. Kitų priežasčių ir nereikia.

Dimitrijaus žvilgsnis nuslydo naktiniu staliuku, ten buvau susidėjusi visas brangenybes. Jo dovanos tviskėjo kaip pirato lobis. Pasilenkęs per mane jis paėmė nazarą.

– Tu jį tebeturi.

– Aha. Aišku, su tavo dovanomis jis negali lygintis.

Žvelgdama į mėlyną stiklo akį prisiminiau mamą. Seniai apie ją negalvojau – Bajoje Olena tapo mano antrąja mama. Bet dabar pajutau, kad pasiilgau saviškės. Nors Dženina Hetavėj neruošia valgio ir netvarko namų, ji sumani ir patyrusi sergėtoja. Su nuostaba pagalvojau, kad tam tikru atžvilgiu mudvi labai panašios. Patekusi į tokią padėtį ji irgi stengtųsi pabėgti.

– O šito dar nesu matęs, – Dimitrijus padėjo nazarą ir paėmė sidabrinį žiedelį, kurį man buvo davęs Markas. Paskutinįkart jį mūvėjau Belikovų namuose, dabar jis gulėjo šalia nazaro.

– Gavau jį, kai buvau… – užsikirtau – dar nebuvau pasakojusi Dimitrijui apie ankstesnes klajones prieš atvykstant į Novosibirską.

– Kai buvai kur?

– Tavo gimtinėje, Bajoje.

Dimitrijus žaidė su žiedu maudamasis jį nuo vieno piršto ant kito. Išgirdęs atsakymą sustingo ir pažvelgė į mane.

– Tikrai?

Keista, kad apie tai visai nekalbėjom. Kelis kartus paminėjau Novosibirską, ir tiek.

– Tikėjausi ten rasti tave, – paaiškinau. – Nežinojau, kad čia strigojai medžioja didmiesčiuose. Gyvenau su tavo šeima.

Dimitrijus įsispoksojo į žiedą.

– Na ir…?

– Visos man buvo labai geros. Daugiausia laiko praleidau su Viktorija.

– Kodėl ji ne mokykloje?

– Grįžo namo Velykoms.

– Tiesa. Kaip ji?

– Gerai, – skubiai atsakiau. Negalėjau prisiversti papasakoti apie paskutinį vakarą su Rolanu. – Ir Karolinai viskas gerai. Ji panaši į tave. Pamokė kelis neklaužadas dampyrus.

Dimitrijus nusišypsojo… švelniai. Tiesa, šypseną bjaurojo iltys, bet ji buvo šilta. Jo veide šmėstelėjo švelnumas ir meilė, išsigandau.

– Nebūtų Karolina. Ji jau pagimdė?

– Taip, – pralemenau pritrenkta jo šypsenos. – Mergytę. Zoją.

– Zoja, – pakartojo Dimitrijus nežiūrėdamas į mane. – Gražus vardas. O kaip Sonia?

– Gerai, nors su ja bendravau mažiausiai. Ji dirgloka. Viktorija sako, kad dėl nėštumo.

– Ir Sonia laukiasi?

– Taip. Atrodo, jau šeštas mėnuo.

Dimitrijaus šypsena prigeso, veide pasirodė rūpestis.

– Na, anksčiau ar vėliau taip turėjo nutikti. Ji ne tokia išmintinga kaip Karolina. Karolina vaiko norėjo… O Sonia turbūt laukiasi netyčiuko?

– Taip. Ir man taip pasirodė.

Dimitrijus klausinėjo apie kitus šeimos narius.

– Kaip mama su senele?

– Gerai. Abidvi. – Kuo toliau, tuo keistesnis darėsi mūsų pokalbis. Ne tik pirmas įprastas pašnekesys man čia patekus – Dimitrijus pirmąkart domėjosi tuo, kas buvo nesusiję su strigojais, kraujo gėrimu ar bučiniais, ką jau kalbėti apie dvikovų aptarimus ar erzinimus dėl vakaro trobelėje. – Tavo senelė mane išgąsdino.

Dimitrijus nusikvatojo, aš krūptelėjau iš netikėtumo. Jis juokėsi labai panašiai kaip ankstesnis Dimitrijus.

– Taip, ji tai moka.

– Dar apsimetė nesuprantanti angliškai. – Smulkmena, bet aš vis dar negalėjau to atleisti.

– Ji dažnai taip elgiasi. – Dimitrijus tebesišypsojo, balsas buvo švelnus. – Jos tebegyvena kartu? Tame pačiame name?

– Taip. Mačiau knygas, apie kurias pasakojai. Tas gražiąsias. Gaila, jos rusiškos, negalėjau paskaityti.

– Jos mane supažindino su amerikietiškais vesternais.

– Kaip man patikdavo tave dėl jų erzinti.

Dimitrijus nusijuokė.

– Taip, medžiagos erzinimui turėjai užtektinai – vesternai, tavo stereotipai apie Rytų Europos muziką. Ir žodis „draugas“.

Nusijuokiau.

– Pripažįstu, su muzika ir „draugu“ smarkiai prašoviau. – Buvau ir pamiršusi senąją pravardę. Ji daugiau nebetiko. – Bet tu buvai tikras kaubojus. Ilgas apsiaustas ir… – Nutilau. Ketinau užsiminti apie pagalbą kitiems, bet tai nebetiko. Dimitrijus nepastebėjo mano sutrikimo.

– O paskui atvykai į Novosibirską?

– Taip. Su dampyrais, mes drauge medžiojom… su nepažadėtaisiais. Beje, nedaug trūko, kad būčiau likusi Bajoje. Tavo šeima norėjo, kad pasilikčiau. Svarsčiau ir tokią galimybę.

Dimitrijus pakėlė žiedą prieš šviesą, jo veidu perbėgo šešėlis. Atsiduso.

– Verčiau būtum pasilikusi.

– Jos labai geros.

– Taip, – sutiko tyliai. – Su jomis būtum buvusi laimingesnė.

Dėdamas žiedą Dimitrijus palinko virš manęs ir mūsų lūpos susitiko. Tai buvo švelniausias bučinys, kokį jis man dovanojo kaip strigojus, ir aš sutrikau dar labiau. Bet po kelių sekundžių jis vėl tapo piktas ir nekantrus. Jaučiau, kad alksta ne tik bučinio, nors neseniai gėrė kraujo. Atsiribojusi nuo pokalbio apie Dimitrijaus artimuosius, sukau galvą, kaip gudriai išvengti dar vieno įkandimo. Mano kūnas tebebuvo silpnas ir jo geidė, bet mintys buvo aiškios kaip senais laikais.

Kai Dimitrijus atsitraukė, leptelėjau, kas pirmiausia atėjo į galvą:

– Koks jausmas?

– Kaip koks jausmas?

– Bučiuotis.

Jis susiraukė. Taškas mano naudai. Trumpai įveikiau piktąjį nakties padarą. Sidnė manimi didžiuotųsi.

– Ką turi omeny?

– Sakei, pažadinimas sustiprina visas jusles. Ar ir bučiniai tampa kitokie?

– Štai kas, – pagaliau susiprato jis. – Taip. Paaštrėjo uoslė, todėl geriau jaučiu tavo kvapą: odos, plaukų… tu nė neįsivaizduoji. Jie tiesiog svaigina. O paaštrėję skonis ir lytėjimas dar labiau viską sustiprina.

Dimitrijus pabučiavo mane dar kartą ir aš pajutau jaudulį. Tikrą jaudulį. Taip neturėjo būti. Aš turėjau nukreipti jo dėmesį, o ne jis mano.

– Aną vakarą sode gėlių kvapas buvo itin stiprus. Jei jis buvo stiprus man, tave tikriausiai svaigino? Ar kvapas gali būti per stiprus?

Ir užverčiau Dimitrijų klausimais apie strigojų gyvenimą. Norėjau žinoti viską – kas, kaip… Klausinėjau su apsimestiniu smalsumu, retkarčiais prikąsdavau lūpą ir kada ne kada neva susimąstydavau. Mačiau, kaip jis užsidegė, nors atsakinėjo tiksliai ir trumpai – švelni ankstesnio pokalbio atmosfera išsisklaidė. Dimitrijus tikėjosi, kad pagaliau sutiksiu atsiversti.

Toliau kamantinėdama nusprendžiau, kad pats metas vaidinti pavargusią: ėmiau žiovauti, „pamiršdavau“, ko klaususi. Galiausiai pasitryniau akis ir dar kartą plačiai nusižiovavau.

– Dar tiek daug turiu sužinoti… tiek daug…

– Jau sakiau – tai nuostabu.

Kai kas – taip. Strigojų gyvenimas šiurpus, bet jei pamiršim mirtį ir žiaurumą, buvimas strigojumi turėjo savų pranašumų.

– Turiu daugiau klausimų… – sumurmėjau užsimerkdama, paskui „vargais negalais“ atplėšiau akis. – Bet aš tokia išsekusi… Vis dar prastai jaučiuosi. Tikiuosi, negavau smegenų sutrenkimo?

– Ne. O kai tave pažadinsiu, nebebus svarbu.

– Iš pradžių turėsi atsakyti į rūpimus klausimus, – mano žodžius užgniaužė žiovulys, bet Dimitrijus suprato. Atsakė neiškart.

– Gerai. Vėliau. Bet nepamiršk – laikas bėga.

Ramiai užsimerkiau.

– Turim dar vieną dieną…

– Taip, – atsakė tyliai. – Dar vieną dieną.

Stengiausi alsuoti kuo lygiau. Ar mano vaidinimas pavyks? Aišku, Dimitrijus gali įkąsti ir miegančiai – smarkiai rizikavau. Vienas įkandimas – ir visos mano pastangos nueis šuniui ant uodegos. Tapsiu kokia buvusi. Ir tada jau nežinau, kaip reikės suktis kitą kartą… Antra vertus, kitą kartą gal jau būsiu strigojė.

Dimitrijus dar kiek pagulėjo šalia, paskui sujudėjo. Įsitempiau. Po velniais. Buvau tikra, kad bučiniai buvo preliudija, kad man užmigus jis nusiramins. Matyt, ne. Visas spektaklis veltui…

Dimitrijus atsistojo ir išėjo.

Išgirdusi durų trinktelėjimą pamaniau, kad jis mane tikrina ir iš tiesų liko kambaryje. Bet praėjus šleikštuliui supratau, kad išėjo. Patikėjo užmigus. Suvaidinau įtikinamai.

Atsisėdau lovoje mėgindama surikiuoti mintis. Šiandien jis kaip niekad priminė ankstesnįjį Dimitrijų. Aišku, tebebuvo strigojus, bet buvo ir kitkas… Šiltas juokas. Nuoširdus susidomėjimas. Meilė savo šeimai. Ar gali būti, kad žinios apie šeimą pasiekė jo sielą, įkalintą pabaisos pavidale? Prisipažinsiu – pajutau pavydą, kad jo šeimai pavyko padaryti tai, ko nepasisekė man – priversti jį pasikeisti. Nors ir kalbant apie mudu Dimitrijaus balse buvo justi ta pati šiluma…

Ne, ne. Nevalia taip galvoti. Niekas nepasikeitė. Jis nepasikeitė. Patikėjau tuo, kuo noriu tikėti – kuo toliau, tuo aiškiau tai suvokiau.

Tačiau Dimitrijaus žaidimas su žiedu man kai ką priminė. Buvau ir pamiršusi Oksanos žiedą. Paėmiau jį nuo staliuko ir užsimoviau. Poveikio nepajutau. Bet jei jame tebėra gydomosios magijos, papuošalas gali pažadinti kūną ir sielą. O jei į mane plūsta Lisos tamsa, žiedas sulaikys ir ją.

Atsidusau. Kad ir kiek sau kartočiau, kad nuo jos išsilaisvinau, to niekada nebus. Ji mano geriausia draugė. Mus sieja ryšys, suprantamas tik nedaugeliui. Anksčiau tai neigiau, dabar atsitokėjau. Pasigailėjau ir elgesio su Adrianu. Jis norėjo man padėti, o aš pasityčiojau iš jo gerumo. Ir likau be ryšio su aplinkiniu pasauliu.

Galvodama apie Lisą prisiminiau, kas nutiko paskutinįkart lankantis jos mintyse. Kas mane iš ten išmetė? Ir ką dabar daryti? Lisai tikriausiai gresia pavojus, bet ji toli. O Dimitrijus su strigojais čia. Bet negaliu jos palikti likimo valiai. Tik greitai žvilgtelėsiu, kaip ji…

Radau ten, kur mažiausiai tikėjausi. Su Deidre, Akademijos psichologe. Lisa lankėsi pas psichologę nuo tada, kai jai pasireiškė dvasios elementas, tik ne pas Deidrę. Greitai perkračiusi jos mintis radau paaiškinimą. Po išpuolio prieš Akademiją Lisos psichologė išvyko ir jai buvo paskirta Deidrė – pas ją buvau priversta lankytis ir aš, kai po Meisono mirties visi nusprendė, kad kuoktelėjau.

Deidrė buvo šviesiaplaukė morojė, garsėjanti nepriekaištinga išvaizda. Nors buvo nedaug vyresnė už mus, jos klausinėjimas man priminė policijos tardymą. Su Lisa ji buvo kur kas švelnesnė. Tikriausiai taip ir turėjo būti…

– Lisa, mums dėl tavęs neramu. Jei ne aš, būtum buvusi pašalinta. Jaučiu, kad kažko nepasakai, slepi. Kažkas neduoda tau ramybės.

Pašalinti? Lisą? Vėl įnikau naršyti po jos mintis. Vakar Lisa su kitais buvo sugauta ne kur kitur, o bibliotekoje, kurią jie pasigėrę nusiaubė. Gerasis Dieve. Mano draugė tampa alkoholike…

Lisos rankos buvo sukryžiuotos, pati nusiteikusi karingai.

– Nieko man nėra, mes tiesiog linksminomės. Už padarytą žalą atsiprašau. O jei norite pašalinti mane iš Akademijos – prašom.

Deidrė papurtė galvą.

– Tai sprendžiu ne aš. Man labiau rūpi rasti atsakymą į klausimą kodėl. Žinau, kad kentėjai nuo depresijos ir turėjai sunkumų su magija. Bet šitai man primena maištą.

Maištas? Čia jau panašiau į tiesą. Susipykusi su Kristianu Lisa nerado sau vietos. Ji neištvers dar vienos netekties. Jai rūpėjom tik mudu. Tik pašėlęs vakarėlis galėjo ją prablaškyti.

– Mokiniai nuolatos rengia vakarėlius, – paprieštaravo Lisa. – Kas čia tokio?

– Jūs rizikavote gyvybe. Po bibliotekos įsilaužėte į baseiną. Maudymasis apsvaigus – pavojinga pramoga.

– Niekas nenuskendo. O jei kas ir būtų skendęs, būtume ištraukę.

– Tačiau toks elgesys kelia nerimą, ypač prisiminus, kaip anksčiau save žalodavai…

Deidrė postringavo visą valandą. Beje, Lisai, kaip ir man, visai neblogai pavyko išsisukti nuo psichologės kamantinėjimų. Susitikimui pasibaigus Deidrė pasakė, kad paprašys skirti drausminę nuobaudą. Ji nusprendė, jog Lisai reikia psichologo konsultacijos. Pati Lisa mieliau būtų pasirinkusi nušalinimą ar visuomeninius darbus.

Išėjusi iš Deidrės kabineto ji pastebėjo kiton pusėn žingsniuojantį Kristianą. Juodas mintis tarsi saulės spindulys nušvietė viltis.

– Kristianai! – šūktelėjo bėgdama artyn.

Jis sustojo ir nepatikliai pažvelgė į Lisą.

– Ko nori?

– Kaip tai ko? – Ji norėjo pulti jam į glėbį ir išgirsti, kad viskas bus gerai. Buvo nusiminusi ir pikta… ir kartu jautėsi pažeidžiama, nes jai reikėjo Kristiano. – Niekur negalėjau tavęs rasti.

– Aš… – Kristiano veidas apsiniaukė. – Man reikėjo pagalvoti. Be tu, kiek teko girdėti, nenuobodžiavai. – Nenuostabu, kad visi žino apie vakarykštį akibrokštą – Akademijoje tokie gandai pasklisdavo greičiau už gaisrą.

– Tai nieko nereiškia.

Nuo Kristiano žvilgsnio jai suskaudo širdį.

– Tas ir yra. Pastaruoju metu tau niekas nieko nereiškia. Kiti vaikinai. Vakarėliai. Melas.

– Aš tau nemelavau! – sušuko Lisa. – Ir kada pagaliau pamirši Aroną?

– Nepasakei tiesos, o tai vienas ir tas pat. – Žodis žodin, ką buvo sakiusi Džil. Lisa ją vos pažinojo, bet jau ėmė nekęsti. – Aš taip negaliu. Tampi tokia, kokia buvai anksčiau – kilmingąja, besilinksminančia su kitais kilmingaisiais.

Atėjo lemiama akimirka. Jei Lisa būtų paaiškinusi, kaip jaučiasi, prisipažinusi, jog kaltės jausmas ir depresija trukdo jai susiimti, Kristianas nedvejodamas būtų atleidęs. Tegu ir cinikas, jis turėjo gerą širdį ir didžioji jos dalis priklausė Lisai. Bent jau anksčiau. Dabar jis tematė tuščią ir kvailą merginą, grįžusią į gyvenimą, kurio jis nekentė.

– Visai ne! – sušuko Lisa. – Tiesiog… kartais reikia atsipalaiduoti.

– Aš taip negaliu, – pakartojo Kristianas. – Negaliu būti su tavim, jei pasirinkai tokį gyvenimą.

Lisos akys išsiplėtė.

– Tu mane meti?

– Nežinau… Taip, tikriausiai.

Lisą sukaustė siaubas ir ištiko šokas, todėl ji nematė Kristiano taip, kaip mačiau aš: nematė kančios jo akyse. Tariant tuos žodžius jam plyšo širdis. Jam buvo skaudu matyti, kaip mylima mergina negrįžtamai tolsta.

– Viskas nebe taip, kaip buvo.

– Nesielk šitaip! – sušuko Lisa. Ji nematė Kristiano skausmo, tik galvojo, koks jis žiaurus ir neteisingas. – Turim pasikalbėti, viską išsiaiškinti…

– Per vėlu. Kalbėtis reikėjo anksčiau, ne dabar, kai niekas nebešoka pagal tavo dūdelę.

Lisa nebežinojo, rėkti ar verkti. Ji negalėjo prarasti Kristiano, ypač jau netekusi manęs. Jei praras mus abu, liks vienut viena.

– Maldauju, apsigalvok, – paprašė. – Aš pasikeisiu…

– Atleisk, – pertraukė Kristianas. – Nematau pastangų.

Jis nusigręžė ir nuėjo. Lisai tai pasirodė žiauru, bet aš mačiau skausmą Kristiano akyse. Jis nuėjo todėl, kad antraip būtų apsigalvojęs, pakeitęs savo sprendimą, kuris, kad ir koks skaudus, jam atrodė teisingas. Lisa norėjo jį vytis, bet kažkas ją sulaikė. Atsigręžusi išvydo Adrianą su Eivere. Sprendžiant iš veidų jie viską girdėjo.

– Tegu eina, – niūriai pasakė Adrianas. Jis paleido Lisos ranką ir paėmė Eiverės. – Jei vysies, bus tik blogiau. Duok jam laiko.

– Jis negali taip su manim elgtis!

– Jis nusiminęs, – guodė Eiverė. Ji buvo susirūpinusi kaip ir Adrianas. – Nesugeba blaiviai mąstyti. Tegu apsiramina, tada pats apsigalvos.

Lisa plyštančia širdimi žiūrėjo į tolstantį Kristianą.

– Nežinau. Nežinau, ar apsigalvos. Dieve, nejaugi jį prarasiu?

Man suspaudė širdį. Kažin ką būčiau atidavusi, jei būčiau galėjusi atsidurti šalia ir paguosti draugę. Ji jautėsi tokia vieniša, kad mane prislėgė siaubinga kaltė, kam ją palikau. Lisai sunku ir aš turiu jai padėti. Tam ir yra geriausios draugės. Mano vieta šalia jos.

Lisa atsigręžė į Eiverę.

– Aš tokia sutrikusi… nežinau, ką daryti…

Eiverė pažvelgė jai į akis ir tada nutiko keisčiausias dalykas. Eiverė žiūrėjo ne į Lisą. Ji žiūrėjo į mane.

Po velniais. Ir vėl tu.

Išgirdau sakant ir bumbt – išlėkiau iš Lisos minčių.

Viskas kartojosi – nematoma jėga, karščio ir šalčio bangos, minčių virpesys. Suglumusi apsidairiau po kambarį. Nors buvau sukrėsta staigios permainos, viską supratau. Ne Lisa išmetė mane iš savo minčių – anksčiau ir dabar. Ji buvo per daug sumišusi, jos mintys klaidžiojo kitur. Ir balsas buvo ne jos.

Ir tada prisiminiau, kada išgyvenau tą patį: kai Oksana skaitė mano mintis norėdama daugiau sužinoti apie mane ir mano ketinimus. Nors ji su Marku ir sutarė, kad nevalia taip elgtis su tuo, su kuriuo tavęs nesieja ryšys.

Palengva praregėjau. Paskutinės akimirkos. Pilkai mėlynos akys, žvelgiančios ne į Lisą, o į mane.

Ne Lisa mane išstūmė iš savo minčių.

Tai padarė Eiverė.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS

EIVERĖ VALDO DVASIOS ELEMENTĄ.

Prakeikimas.

Atsisėdau ant lovos krašto, mintys skriejo kaip pašėlusios. Šito tikrai nesitikėjau. Niekas nesitikėjo. Kiekvienas morojus šiek tiek valdo visus elementus, o Eiverė visus įtikino, kad jos elementas – oras. Niekas nesuabejojo, nes, tiesą sakant, kam galėjo dingtelėti, jog atsiras dar viena dvasios elemento valdytoja? Be to, baigusiųjų mokslus nėra reikalo tikrinti. Taigi niekas jos neperkando.

Dabar apie tai galvodama prisiminiau kai kuriuos būdingus požymius. Eiverės žavesį, mokėjimą palenkti kitus savo pusėn. Ko dar ji pasiekė pasitelkusi įtaigą? Ir ar gali būti, kad Adrianas ja susižavėjo kaip tik dėl šitos priežasties? Pati nesuprantu kodėl, bet ta mintis mane nudžiugino.

Svarbiausia – ko Eiverei reikia iš Lisos? Kodėl ji pasinaudojo įtaiga sužavėti Adrianą – savaime suprantama. Jis gražus ir iš įtakingos šeimos, be to, karalienės sūnėnas. Ir nors karalienės giminaičiai negali paveldėti sosto, jo laukia ateitis aukščiausiuose visuomenės sluoksniuose. Bet Lisa… Ko Eiverei prireikė iš jos? Ko ji siekia? Dabar supratau keisto Lisos elgesio priežastį – šėlimą vakarėliuose, nuotaikų kaitą, pavydą, ginčus su Kristianu… Eiverė kalta, kad Lisa nebegali valdytis, rizikuoja gyvybe, atstumia draugus. Bet kodėl? Ko ji siekia?

Nesvarbu. Svarbiausia iš čia ištrūkti ir padėti geriausiai draugei.

Pažvelgiau į šilkinę suknelę. Užplūdo pasibjaurėjimas: drabužis priminė, kokia silpna ir niekam tikusi tapau. Nedelsdama nusimečiau suknelę ir ėmiau raustis spintoje. Džinsų ir marškinėlių nebeturėjau, bet man buvo paliktas džemperis. Apsivilkau žalią medvilninę suknelę – patogiausią ir stipriausią iš duotų – ant viršaus užsitempiau džemperį. Kovotojos dvasia neatgijo, bet pasijutau šiek tiek tvirčiau. Pasiruošusi veikti ėmiau žingsniuoti po kambarį – taip lengviau susikaupdavau, nors dabar nesitikėjau, kad į galvą šaus kokia išganinga mintis: veltui ieškojau išeities keletą dienų. Vis grįždavau į pradinį tašką.

– Po velniais! – nesusivaldžiusi riktelėjau. Supykusi klestelėjau ant kėdės stebėdamasi, kaip dar nesviedžiau jos į sieną.

Kėdė šiek tiek susiūbavo.

Susiraukusi atsistojau. Visi baldai kambaryje nauji – tai iš kur išklibusi kėdė? Pasilenkiau ir apžiūrėjau. Viena kojų prie pat pagrindo buvo įtrūkusi. Netikėjau savo akimis. Kėdė, kaip ir visi baldai, iš vientiso medžio. Čia patekusi trankiau ją nežinia kiek kartų ir nė neįbrėžiau. Tai iš kur tas įtrūkis? Tikrai ne nuo mano trankymo…

Bet ne aš viena ją trankiau.

Pirmąją dieną puoliau Dimitrijų su kėde. Jis ją atėmė ir metė į sieną. Praradusi viltį sulaužyti kėdę neatkreipiau į tai dėmesio. Mėgindama išdaužti langą paleidau stalą, nes jis sunkesnis. Man neužteko jėgų sulaužyti kėdę, o Dimitrijui užteko.

Griebiau kėdę ir trenkiau į kietą kaip deimantas stiklą tikėdamasi vienu šūviu nušauti du zuikius. Deja, abu liko sveiki. Pabandžiau kad kartą. Daugybę kartų. Paskaudo rankas – nors jaučiausi atsigavusi, jėgų dar trūko. Tai siutino.

Galiausiai, po nebežinia kelinto mėginimo, pamačiau, kad įtrūkis pagilėjęs. Tai suteikė naujų jėgų. Nekreipdama dėmesio į paskaudusias rankas trankiau toliau. Pagaliau pasigirdo trakštelėjimas ir koja nulūžo. Pakėliau netikėdama savo akimis: ji ne šiaip nulūžo, liko aštri. Ar užtektinai, kad atstotų kuolelį? Nežinia. Bet medis kietas ir jei smeigsiu iš visų jėgų, galiu pataikyti į širdį. Tiesa, medinis kuolelis strigojaus nenužudys, bet kuriam laikui išves iš rikiuotės. Nežinojau, ar to užteks pabėgti, bet kito pasirinkimo neturėjau. Šiaip ar taip, buvau apsiginklavusi geriau nei prieš valandą.

Norėdama atgauti kvapą po dvikovos su kėde, prisėdau ant lovos rankose vartydama savadarbį kuolelį. Gerai. Ginklą turiu. Bet ką su juo daryti? Prieš akis šmėstelėjo Dimitrijaus veidas. Prakeikimas. Nėra jokių abejonių: pirmiausia teks smeigti jam.

Spragtelėjo užraktas ir aš išsigandusi pakėliau akis. Apimta panikos kėdę greitai nugrūdau į tamsiausią kertę. Ne, ne. Aš dar nepasiruošusi. Dar neįtikinau savęs, kad turiu perverti kuoleliu jam širdį…

Pasirodė nešina padėklu Ina. Nuolankumo nelikę nė ženklo. Trumpas į mane mestas žvilgsnis kupinas neapykantos. Ko ji siunta? Ar aš ją nuskriaudžiau?

Dar ne.

Priėjau prie padėklo ir nukėliau dangtį: sumuštinis su kumpiu ir gruzdintos bulvytės. Atrodė skaniai, buvau išalkusi, bet sukilęs adrenalinas nuslopino apetitą. Pažvelgiau į Iną ir maloniai nusišypsojau. Ji žiūrėjo piktai.

Nedvejok, sakydavo Dimitrijus.

Aš ir nedvejojau.

Šokau ant Inos ir taip bloškiau į žemę, kad ji kaukštelėjo galva į grindis. Kad ir pritrenkta, greitai atsipeikėjo ir mėgino priešintis. Šįkart buvau neapsvaigusi – beveik ne – tad pasitelkiau visą jėgą ir per ilgus treniruočių metus sukauptą patirtį. Prispaudžiau ją prie grindų, išsitraukiau medinį kuolelį ir prikišau prie gerklės.

Kaip anksčiau, kai tamsiose gatvėse medžiojome strigojus. Ina nematė, kad rankoje laikau kėdės koją, tik jautė prie gerklės aštrų daiktą.

– Koks kodas? – paklausiau. – Sakyk kodą.

Ji kažką sumurmėjo rusiškai. Kita vertus, gal ir nesuprato. Pasitelkiau skurdžias rusų kalbos žinias – per tiek laiko spėjau pramokti vieną kitą žodį. Dvimečio žodynas, bet vis šis tas.

– Skaičiai, – pasakiau rusiškai. – Durys.

Tikėjausi įvardijusi, ko man reikia.

Ina kažką atrėžė priešišku veidu. Visai kaip tardant strigojus. Spustelėjau kuolelį, ištryško kraujas. Šiaip ne taip susitvardžiau. Abejojau, ar įstengsiu perverti širdį strigojui, žmogaus vena man buvo vieni niekai. Matyt, Ina tai suprato ir krūptelėjo.

Vėl prabilau laužyta rusų kalba:

– Nužudyti. Neitanas. Niekada… – Koks ten žodis? Prisiminiau pamaldas, vyliausi pataikiusi. – Niekada amžinasis gyvenimas.

Pagaliau atkreipiau jos dėmesį. Neitanas ir amžinasis gyvenimas – štai kas jai svarbiausia. Supykusi prikando lūpą ir susiraukė.

– Skaičiai, – pakartojau. – Durys.

Spustelėjau kuolelį, Ina suriko. Galiausiai iškošė skaičių seką. Buvau pratusi įsiminti adresus ir telefonų numerius, tad be vargo įsidėmėjau septynis skaičius rusiškai.

– Pakartok. – Priverčiau pakartoti dar tris sykius, kad gerai įsiminčiau. Bet tai ne viskas: kitos durys irgi turi kodą. – Skaičiai. Durys. Du. – Vogravau kaip urvinis žmogus.

Ina klausiamai žiūrėjo į mane.

– Durys du.

Iš akių mačiau, kad ji suprato ir įsiuto. Nesitikėjo, kad susivoksiu, jog ir antros durys su kodu. Giliau suvariusi kuolelį priverčiau išspausti dar septynis skaičius, paskui liepiau pakartoti, nes puikiai žinojau, kad nesurinkusi kodo nepatikrinsiu, ar Ina sako tiesą. Todėl nusprendžiau palikti ją gyvą.

Nemalonu, bet neturėjau kitos išeities. Akademijoje buvau išmokyta ir žudyti, ir padaryti priešą neveiksnų. Pasirinkau pastarąjį variantą ir taip trenkiau Inos galvą į grindis, kad mergina prarado sąmonę. Veidas nurimo, akys užsimerkė. Gražu. Nusileidau iki paauglių chuliganų.

Puoliau prie durų ir surinkau skaičius melsdamasi, kad būčiau juos įsiminusi. Pataikiau iš pirmo karto – net nustebau. Spyna spragtelėjo, bet nespėjus atidaryti durų išgirdau tokį patį spragtelėjimą. Kažkas atrakino antrąsias duris.

– Prakeikimas, – sumurmėjau.

Greitai pasitraukiau, griebiau be sąmonės tysančią Iną, nuvilkau ir įkėliau į vonią. Prieš atsiveriant apartamentams dar spėjau uždaryti vonios duris. Sukilęs šleikštulys patvirtino atėjus strigojų. Jie užuodžia žmones, bet tikėjausi, kad pro uždarytas duris Inos kvapas neprasiskverbs. Svetainėje radau Dimitrijų. Nusišypsojau ir puoliau jam į glėbį.

– Grįžai, – pasakiau laiminga.

Jis trumpam mane apkabino.

– Taip. – Atrodo, sutikimas jį nudžiugino, nors veidas liko rimtas. – Jau apsisprendei?

Nei „labas“, nei „kaip sekasi“. Suskaudo širdį. Čia ne mano Dimitrijus.

– Turiu daugiau klausimų.

Nuėjau prie lovos ir atsiguliau. Po kiek laiko atėjo ir jis, atsisėdo ant krašto ir pažvelgė į mane.

– Kiek tai užtruks? – paklausiau. – Per kiek laiko mane pažadinsi? Ar tai įvyks akimirksniu?

Ir ėmiau kamantinėti. Jei atvirai, man jau trūko klausimų, o virtimo strigoje smulkmenos domino mažiausiai. Kuo toliau, tuo labiau jaudinausi. Reikia veikti, reikia naudotis proga, kol galiu…

Bet… prieš ko nors imdamasi norėjau įsitikinti, kad tai ne mano Dimitrijus. Kaip kvaila. Seniai turėjau suprasti. Mačiau fizines permainas, šaltumą, žiaurumą. Mačiau, kaip grįžta nužudęs žmones. Tai nebebuvo vyras, kurį kadaise mylėjau. Vis dėlto… ankstėliau…

Atsidusęs Dimitrijus išsitiesė šalia manęs.

– Rouz, – pertraukė. – Jei tavęs nepažinočiau, sakyčiau, kad tempi gumą.

Net tapęs strigojumi Dimitrijus permatė mane kiaurai. Metas baigti apsimetinėti kvailute ir tapti tikrąja Rouz Hetavėj. Apsimečiau, kad pykstu.

– Aišku, tempiu! Tai svarbiausias sprendimas mano gyvenime. Atvykau tavęs nužudyti, o tu prašai prisidėti prie nemirusiųjų. Manai, man lengva?

– Galvoji, man buvo lengva šitiek laukti? – paklausė. – Rinktis gali tik morojai, savo noru nusprendę tapti strigojais, tokie kaip Ozeros. Niekas kitas rinktis negali. Ir aš negalėjau.

– Bet tu nesigaili?

– Ne, dabar jau ne. Tapau tuo, kuo ir turėjau tapti. – Dimitrijus susiraukė. – Nukentėjo tik mano išdidumas – Neitanas elgiasi taip, lyg būčiau jam skolingas. Todėl buvau geras ir leidau tau pasirinkti – gerbdamas tavo orumą.

Geras? Žiūrėjau į Dimitrijų ir jaučiau, kaip man plyšta širdis, lyg dar kartą išgirdus žinią apie jo mirtį. Staiga išsigandau pravirksianti. Ne. Jokių ašarų. Dimitrijus kalbėjo apie aukas ir medžiotojus. Turiu tapti medžiotoja.

– Prakaituoji, – staiga tarė jis. – Kodėl?

Po velniais. Aišku, prakaitavau. Ketinau nužudyti mylimą vyrą – teisingiau, vyrą, kurį kadaise mylėjau. Tikriausiai su prakaitu išsiskyrė ir baimės feromonai. Strigojai juos užuodžia.

– Nes man baisu, – sušnibždėjau. Atsisėdau lovoje ir paglosčiau Dimitrijui veidą stengdamasi įsiminti bruožus: akių formą, plaukus, skruostikaulio liniją. Vaizduotėje pridėjau gerai pažįstamą akių šilumą, švelnią šypseną. – Turbūt esu pasiruošus, bet… Nežinau. Tai labai rimta…

– Roza, šis sprendimas bus protingiausias tavo gyvenime.

Ėmiau nelygiai alsuoti, beliko viltis, kad Dimitrijus pamanys – iš baimės.

– Pasakyk dar kartą, kodėl taip nori mane pažadinti?

Jo veide išvydau nuovargį.

– Todėl, kad tavęs noriu. Visada norėjau.

Ir tada supratau, kas yra ne taip. Dimitrijus kaskart atsakydavo tais pačiais žodžiais, jie man kaskart atrodydavo keisti, tik niekaip nesuvokdavau, kas čia ne taip. Dabar susiprotėjau. Jis manęs nori. Nori kaip daikto. Dimitrijus, kurį pažinojau, kurį mylėjau ir su kuriuo mylėjausi… Anas Dimitrijus būtų norėjęs, kad būtume drauge iš meilės. Meilės nebeliko.

Nusišypsojau. Pasilenkiau ir švelniai pabučiavau. Tikriausiai Dimitrijus pamanė, kad bučiuoju jį kaip visada – apimta geismo. Tačiau tai buvo atsisveikinimo bučinys. Man atsakė šiltos ir godžios lūpos. Neskubėjau atitraukti lūpų, kad sulaikyčiau ašaras ir užmigdyčiau jo budrumą. Ranka suspaudžiau kėdės atplaišą, paslėptą po džemperiu.

Niekada nepamiršiu Dimitrijaus, nepamiršiu visą gyvenimą. Bet šįsyk teks prisiminti jo pamokas.

Žaibiškai, jam visai nesitikint, išsitraukiau kuolelį ir iš visų jėgų suvariau į krūtinę. Kuolelis praslydo tarp šonkaulių ir įsmigo tiesiai į širdį.

Suskaudo, lyg būčiau pervėrusi širdį sau pačiai.

DVIDEŠIMT PENKTAS

DIMITRIJAUS AKYS išsiplėtė iš siaubo, lūpos prasižiojo. Medžio atplaiša atstojo kuolelį. Norėdama persmeigti širdį turėjau ryžtis mirtinam smūgiui ir susitaikyti su savo Dimitrijaus netektimi. Šitas tebuvo strigojus. Nesiejau su juo ateities.

Nesakau, kad nesinorėjo atsigulti šalia ar tiesiog žiūrėti, kas bus toliau. Netrukus nuostaba iš Dimitrijaus veido išnyko, kūnas nurimo, kvėpavimas nutilo – įtikinama mirties iliuzija. Bet aš žinojau, kad tai apgaulė. Buvau ne kartą mačiusi. Daugiausia po penkių minučių jis atsigaus. Nebuvo kada gedėti to, kas buvo ar galėjo būti. Reikėjo pustytis padus.

Greitai apieškojau kišenes – gal rasiu ką pravartaus. Raktus paėmiau, pinigus norėjau palikti, bet paskui dingtelėjo, kad jų gali prireikti. Atvežę čia pinigus iš manęs atėmė. Nuo stalelio pasičiupau keletą brangenybių – rasti pirkėją Rusijos miestuose nebus sunku. Jei tik pasieksiu miestą.

Stabtelėjusi mečiau į Dimitrijų paskutinį, skausmingą žvilgsnį. Skruostu nusirito ašara. Ir tiek. Jei liksiu gyva, tada ir gedėsiu. Prieš išeinant akys užkliuvo už medinio kuolelio. Norėjau jį pasiimti, tai buvo vienintelis mano ginklas. Bet jei ištraukčiau, Dimitrijus atsipeikėtų po minutės, o man reikia laiko. Atsidususi nusisukau tikėdamasi ginklą rasti vėliau.

Nulėkusi prie durų greitai surinkau kodą. Durys atsidarė, išbėgau į koridorių. Prieš darydama antrąsias duris dar kartą apžiūrėjau pirmąsias. Norint įeiti į mano apartamentus irgi reikėjo surinkti kodą. Atsitraukiau per kelis žingsnius ir iš visų jėgų kelis sykius spyriau į spyną, kol raudona švieselė užgeso. Nežinau, ar to užtenka spynai sugadinti, bet filmuose mačiau taip darant.

Atsigręžusi į antrąsias duris mėginau prisiminti skaičių seką. Ją įsidėmėjau ne taip gerai kaip pirmąją. Surinkau septynis skaičius. Durys neatsidarė.

– Prakeikimas.

Aišku, Ina galėjo ir pameluoti, bet nusprendžiau, jog kalta mano atmintis. Pabandžiau dar kartą, laikas bėgo. Raudona švieselė neužgeso. Koks, po galais, kodas? Tada pamėginau įsivaizduoti skaičius – suabejojau tik dėl dviejų paskutinių. Rinkdama sukeičiau juos vietomis. Sumirksėjo žalia švieselė ir durys atsidarė.

Koridorius, savaime suprantama, irgi buvo saugomas. Strigojaus. Ir ne šiaip kokio, o Marleno. To paties, kurį tada kankinau gatvėje. Jis manęs nekentė, kad pažeminau prieš Galiną. Marlenas tikėjosi nuobodžiai praleisiąs naktį ir pamatęs mane baisiai sutriko.

Taip įgijau menkutį pranašumą. Norėjau trenktis į jį visu smarkumu, bet žinojau, kad jis darys tą patį. Todėl likau stovėti laikydama praviras duris. Marlenas puolė, aš pasitraukiau ir plačiau jas pravėriau. Deja, strigojus nebuvo toks bukas, kad patektų į negudrius mano spąstus. Sustojo tarpduryje ir pamėgino mane sugriebti. Pasislėpiau. Manęs laukė nelengvas uždavinys: kaip nors įvilioti jį į koridorių neužtrenkiant durų, nes paskui neturėsiu kada antrąkart surinkti kodo. Vėl pasirodžiau tarpduryje tikėdamasi, kad Marlenas puls.

Kovėmės siaurame koridoriuje. Laimė, Marlenas buvo jaunas strigojus. Nenuostabu. Galina nori valdyti savo parankinius. Žinoma, strigojaus miklumas ir jėga atstojo patirties stygių, bet kaip buvęs morojus Marlenas visai nemokėjo kautis. Man pasisekė. Dimitrijus buvo nenugalimas, nes turėjo kautynių patirties. Šitas ne.

Tiesa, Marlenui pavyko kelis kartus man smogti, sykį labai arti akies. Dar vienas smūgis pataikė į pilvą ir man akimirkai užėmė kvapą. Tačiau nuo kitų smūgių išsisukau. Strigojus įsiuto – niekam nepatiktų gauti į kailį nuo paauglės. Man netgi pavyko jį suklaidinti ir įspirti – beje, su suknele tai padaryti buvo lengviau, nei tikėjausi – ir jis nulėkė per kelis žingsnius. To užteko. Kol gaudė pusiausvyrą, žaibiškai išlėkiau į pagrindinį koridorių. Deja, Marlenas pripuolė nespėjus užtrenkti durų. Pamėginau nustumti jį atgal. Kurį laiką grūmėmės ir man nusišypsojo sėkmė – duris privėriau tiek, kad pro jas kyšojo tik jo ranka. Susiėmiau ir iš visų jėgų patraukiau. Maniau nukirsianti jam ranką, bet Marlenas spėjo ją įtraukti. Net strigojai turi savisaugos instinktą.

Sunkiai alsuodama – dar nebuvau atgavusi visų jėgų – atsitraukiau. Jei jis žino kodą, prasti popieriai. Po akimirkos rankena sujudėjo, bet durys neatsidarė. Išgirdau įsiūčio kupiną riksmą ir daužant duris.

Taškas mano naudai. Nors ne, man tiesiog pasisekė. Jei Marlenas būtų žinojęs kodą, aš…

Po galais. Marlenas nenurimo ir metalinės durys šiek tiek įlinko.

– Velniava, – susikeikiau.

Nelaukiau, kol jis ištrūks. Net jei sugadinau užraktą, Dimitrijus paprasčiausiai išlauš duris. Dimitrijus…

Ne. Dabar apie jį negalvosiu.

Koridoriumi pasileidau laiptų, kuriais mane vedė Dimitrijus, link. Staiga kai ką prisiminiau. Grasindamas Neitanui Dimitrijus užsiminė apie mano kuolelį saugykloje. Kas per saugykla? Ar ji kur nors čia? Net jei taip, neturiu kada jos ieškoti. Beprasmiška svarstyti, ar apieškoti keturių aukštų pastatą, knibždantį vampyrų, ar bėgti į lauką, kol jie tavęs nesurado…

Taip mintydama laiptų viršuje susidūriau su žmogumi. Jis buvo vyresnis už Iną ir nešė krūvą skalbinių, išmetė juos, kai į jį atsitrenkiau. Tuoj pat prispaudžiau vyruką prie sienos. Nors buvau beginklė, vos priremtas jis pasiduodamas iškėlė rankas ir kažką suinkštė rusiškai. Šitas manęs nepuls.

Dabar susidūriau su kita kliūtimi – kaip paaiškinti, ko man reikia. Marlenas tebedaužė duris, Dimitrijus atsipeikės po kelių minučių. Sužaibavau akimis tikėdamasi išgąsdinti žmogų žvilgsniu. Sprendžiant iš jo išraiškos – pavyko. Kaip ir su Ina, išmėginau urvinę kalbą. Tik šįkart ėjosi sunkiau.

– Pagaliukas, – pasakiau. Nežinojau, kaip rusiškai kuolelis. Parodžiau į savo sidabrinį žiedą ir pademonstravau smūgį. – Pagaliukas. Kur?

Žmogus kelias akimirkas žvelgė į mane sutrikęs, paskui taisyklingiausia anglų kalba paklausė:

– Kodėl taip keistai šneki?

– Suk tave devynios! – riktelėjau. – Kur saugykla?

– Saugykla?

– Kur laikomi ginklai?

Žmogus tik žiūrėjo akis išvertęs.

– Ieškau sidabrinio kuolelio.

– A, – pagaliau suprato. Tada išsigandęs pažvelgė ten, iš kur sklido bildesys.

Dar smarkiau prispaudžiau jį prie sienos. Maniau, širdis iššoks iš krūtinės, bet neišsidaviau. Jam turėjau atrodyti nepažeidžiama.

– Velniop jį. Greičiau vesk mane į saugyklą!

Vyrukas išsigandęs aiktelėjo, nulenkė galvą ir pamojo sekti paskui. Nusileidome į antrą aukštą. Koridoriai, išpuošti auksu ir sietynais, buvo tokie pat painūs kaip labirintas, kurį man parodė Dimitrijus, ir aš sudvejojau, ar pavyks ištrūkti iš šito namo. Nusprendusi susirasti kuolelį smarkiai rizikavau, antra vertus, abejojau, ar nepastebėtai pavyks išsprukti į lauką. Jei ne, manęs laukia dvikova ir reikės kuo nors apsiginti.

Vyrukas pasuko į vieną, paskui į antrą koridorių. Galiausiai priėjome niekuo nesiskiriančias nuo kitų duris. Jis sustojo ir klausiamai pažvelgė į mane.

– Atidaryk, – paliepiau.

Žmogus papurtė galvą.

– Neturiu rakto.

– O aš neturiu… Pala. – Išsitraukiau raktus, nušvilptus iš Dimitrijaus. Ant žiedo buvo penki raktai. Kišau vieną po kito ir trečiasis tiko. Durys atsivėrė.

Mano vedlys išsigandęs žvilgčiojo per petį, pasiruošęs dėti į kojas.

– Nė negalvok, – perspėjau. Jis išblyško ir apmirė.

Kambarys buvo nedidelis. Baltas purus kilimas ir paveikslai sidabriniais rėmais teikė jam elegantiškumo, bet šiaip čia buvo… paprasčiausias sandėlis. Netvarkingai mėtėsi dėžės ir įvairiausi daiktai – ypač daug laikrodžių ir žiedų.

– Kas čia?

– Magija, – atsakė persigandęs vyrukas. – Magiški daiktai, laikomi, kol išsisklaidys kerai arba bus sunaikinti.

Magija… Daiktai, užkerėti morojų magija. Kerai visada veikia strigojus – dažniausiai neigiamai – o veiksmingiausi kuoleliai, nes juose sutelkti visi keturi elementai. Nenuostabu, kad strigojai nutarė juos atskirti ir sunaikinti…

– Mano kuolelis!

Čiupau ir vos nepaleidau iš suprakaitavusių rankų. Jis gulėjo ant kažkokios dėžės su medžiaga ir keistais akmenimis. Bet apžiūrėjusi atidžiau supratau, kad kuolelis ne mano – nors koks skirtumas, kokiu pribaigti strigojų. Jis buvo panašus į maniškį, tik išraižytu pagrindu. Kartais sergėtojai, prisirišę prie kuolelio, išgraviruodavo savo inicialus ar ženklą. Vartant ginklą mane užplūdo liūdesys. Jo savininkas dabar jau tikriausiai negyvas. Vienas Dievas žino, kiek čia kuolelių, atimtų iš tokių nelaimėlių kaip aš, bet neturėjau kada gedėti žuvusiųjų.

– Gerai, dabar vesk mane… – susimąsčiau. Nors turiu kuolelį, verčiau nesutikti nė vieno strigojaus. Laukujės durys tikriausiai saugomos. – …į kokį nors kambarį su langu. Ir kuo toliau nuo laiptų.

Vyrukas kiek pagalvojo ir linktelėjo.

– Eime.

Nusekiau paskui jį koridorių labirintu.

– Kuo tu vardu?

– Olegas.

– Žinai, kai iš čia ištrūksiu… jei nori, galiu pasiimti tave su savim. – Pakeleivis – ypač žmogus – man būtų tik trukdęs, bet sąžinė neleido palikti jo čia.

Jis nepatikliai pažvelgė į mane.

– Kodėl turėčiau su tavim eiti?

Sidnė teisi – žmonės pasiruošę aukotis dėl nemirtingumo. Olegas su Ina – gyvi įrodymai.

Pasukę už kampo atsidūrėme priešais įmantrias stiklines duris. Už jų matėsi pasieniais išrikiuotos lentynos su knygomis – išvydau milžinišką biblioteką. Labiausiai nudžiugau pamačiusi langą su kraujo raudonumo satino užuolaidomis.

– Puiku, – pasakiau stumtelėdama duris.

Ir pajutau šleikštulį. Bibliotekoje buvom ne vieni.

Tolimiausiame kampe prie židinio sėdėjo Galina ir skaitė knygą. Pamačiusi mus pašoko, knyga nukrito ant grindų. Neturėjau kada stebėtis tokia keistenybe, kaip prie židinio skaitantis strigojus, nes ji puolė artyn. Akimirką pamaniau, kad Olegas mane pakišo, bet jis gūžėsi kampe siaubo iškreiptu veidu. Per visą biblioteką Galina pripuolė prie manęs per kelias sekundes.

Mėginau išsisukti, bet nepavyko. Ji buvo nepaprastai greita. Be Dimitrijaus, kiti jos parankiniai aiškiai antrarūšiai – buvau pamiršusi, ką sugeba patyręs strigojus. Galina sugriebė mane už rankos, prisitraukė ir palinko prie kaklo. Bandžiau sužeisti ją kuoleliu, bet strigojės gniaužtai buvo lyg plieniniai. Pasukau galvą, Galina čiupo mane už plaukų ir kilstelėjo aukštyn. Surikau iš skausmo. Keista, kaip nenuplėšė skalpo. Laikydama už plaukų ji tėškė mane į sieną.

Čia patekusi grūmiausi su Dimitrijumi, bet jis, nors ir buvo šiurkštus, nenorėjo manęs nužudyti. Galina norėjo. Ji patikėjo Dimitrijumi, kad galiu jiems praversti, bet dabar tapau jai rakštimi. Praradau Galinos palankumą ir ji ruošėsi mane pribaigti. Guodžiausi, kad tikriausiai nemėgins paversti manęs strigoje. Tapsiu užkandžiu.

Išgirdusi riksmą žvilgtelėjau į duris. Ten stovėjo Dimitrijus pykčio perkreiptu veidu. Viltys, kad jis atvirs savimi, galutinai žlugo. Jis buvo pritvinkęs pagiežos, akys primerktos, bolavo iltys. Baltame veide degė krauju pasruvusios akys. Atrodė tarsi pragaro demonas, siųstas manęs sunaikinti. Dimitrijui žengiant artyn dingtelėjo: manęs laukia greita baigtis.

Bet jis puolė ne mane, o Galiną.

Nežinau, kuri iš mūsų labiau nustebo, bet aš greitai atsidūriau nuošalyje. Strigojai grūmėsi ir aš apmiriau apstulbinta jų dvikovos grožio. Jie judėjo grakščiai, žaibiškai puldavo ir mikliai išsisukdavo nuo smūgių. Pasigėrėjusi mintyse norėjau skelti sau antausį. Juk tai mano galimybė pabėgti. Reikia naudotis proga.

Prilėkusi prie lango ėmiau karštligiškai grabalioti rankenų, bet jų nebuvo.

– Prakeikimas!

Gal Olegas tikrai įviliojo mane į spąstus? O gal langus atveria koks nematomas mechanizmas? Tačiau buvo ir kitas būdas.

Nušvilpiau prie židinio ir čiupau drožinėtą kėdę, kurioje sėdėjo Galina. Buvo aišku, kad bibliotekos langų stiklas kitoks negu mano kambaryje. Jis labiau priminė durų vitražus, puoštus įmantriais raižiniais, nors ir buvo tamsintas. Tokiam išdaužti daug jėgos nereikės. Su pasitenkinimu iš visų jėgų paleidau kėdę. Pradaužiau milžinišką skylę, pažiro stiklo šukės. Kelios įsmigo man į veidą, bet dėl to rūpinausi mažiausiai.

Už savęs girdėjau įnirtingų grumtynių garsus: urzgimą ir prislopintus riksmus, lydimus lūžtančių baldų aimanų. Knietėjo pasižiūrėti, kas ten dedasi, bet nebuvo kada. Užsimojau kėde ir išdaužiau kitą lango pusę. Tokios skylės pakako iššokti.

– Rouz!

Išgirdusi Dimitrijaus balsą instinktyviai suklusau. Atsigręžusi pamačiau, kad jis tebesigrumia su Galina. Abu išsekę, nors buvo aišku, kad jis yra silpnesnis. Kita vertus, Dimitrijus kovėsi taip, kad jos krūtinė liktų neapsaugota. Mūsų akys susitiko. Kai buvo dampyras, mums beveik neprireikdavo žodžių perskaityti vienas kito mintis. Taip nutiko ir dabar. Dimitrijus prašė manęs perverti Galiną kuoleliu.

Neturėjau to daryti. Reikėjo šokti pro langą ir palikti juos kautis, nors ir buvo aišku, kad Galina laimės. Bet stipri jėga stūmė mane į tą pusę. Pasiruošiau kuolelį. Matyt, taip ir neįveikiau traukos Dimitrijui, nors ir kokia pabaisa jis tapo. O gal prabilo nesąmoningas dėkingumo jausmas, nes Dimitrijus ką tik išgelbėjo man gyvybę. Arba tiesiog žinojau: šįvakar turi žūti strigojus, o Galina daug pavojingesnė.

Bet tai nebuvo taip paprasta. Galina greita, stipri, ir Dimitrijus su ja vargo. Ji pamėgino ištrūkti ir pulti. Jai būtų užtekę jį apsvaiginti, kaip buvau padariusi aš, tada nukirsti galvą ar sudeginti. Neabejojau, kad Galina sugeba ir viena, ir kita.

Dimitrijui pavyko šiek tiek pasukti priešininkę ir atidengti krūtinę. Žengiau artyn, bet Dimitrijus netikėtai trenkėsi į mane. Trumpai sutrikau, kodėl jis mane puola, jei ką tik išgelbėjo, ir staiga toptelėjo, kad jis buvo pastumtas. Tai padarė į biblioteką su Marlenu įžengęs Neitanas. Jie atitraukė Dimitrijaus dėmesį, bet ne mano, ir aš suvariau kuolelį Galinai į krūtinę. Jis įsmigo ne taip giliai, kaip būčiau norėjusi, strigojė dar mėgino priešintis. Susiraukusi spustelėjau kuolelį žinodama, kaip ją veikia sidabras. Po akimirkos pamačiau, kaip Galinos veidas persikreipia iš skausmo. Ji krūptelėjo, o aš pasinaudojusi proga suvariau kuolelį iki koto. Po kelių sekundžių strigojė nurimo ir susmuko ant grindų.

Jei kiti strigojai ir pastebėjo jos mirtį, nekreipė dėmesio. Neitanas su Marlenu puolė Dimitrijų. Jiems talkino dar viena nepažįstama strigojė. Ištraukiau kuolelį ir ėmiau lėtai trauktis prie lango. Tikėjausi išsprukti tylomis. Širdis plyšo dėl Dimitrijaus: jėgos buvo nelygios. Galėčiau jam padėti…

Bet ir mano pačios spėkos seko – dar nebuvau atsigavusi nuo įkandimų ir prarasto kraujo. Be to, šįvakar koviausi su dviem strigojais ir nužudžiau dar vieną, labai stiprią strigoję. Gerai, kad ją pribaigiau. Dar geriau būtų buvę dingti ir leisti strigojams nužudyti Dimitrijų. Likę be vadės jie nebebūtų tokie pavojingi, o Dimitrijus išsilaisvintų iš siaubingos būsenos ir jo siela atrastų ramybę. Ir aš gyvenčiau toliau (tikėkimės) padėjusi pasauliui atsikratyti keliomis pabaisomis.

Už lango juodavo naktis. Neparanku. Persisvėriau per palangę: lygi siena nepatogi lipti. Užtruksiu ilgiau. O laiko aš neturėjau. Po langu augo tankus krūmas. Gerai nemačiau koks, tad beliko viltis, kad jo šakos be spyglių. Šuolis iš antro aukšto manęs nepribaigs, tikriausiai skaudžiai neužsigausiu.

Lipdama pro langą susidūriau su Dimitrijaus akimis. Jį puolė strigojai. Staiga mintyse nuskambėjo kadaise jo pasakyti žodžiai: nedvejok. Svarbiausia Dimitrijaus pamoka. Kita skirta vadovautis atsidūrus beviltiškoje padėtyje: bėk.

Laikas bėgti.

Ir iššokau pro langą.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS

NUSILEIDUSI ANT ŽEMĖS RIEBIAI NUSIKEIKIAU. Skaudėjo.

Tiesa, krūmas nebuvo dygus, bet ir ne pūkų patalai. Šakos šiek tiek sušvelnino kritimą, bet kulkšnį išsinarinau.

– Po velniais! – suaimanavau pro sukąstus dantis stodamasi ant kojų. Rusijoje ėmiau dažniau keiktis. Pamėginau priminti išnarintą koją – suskaudo, bet galėjau kentėti. Ačiū Dievui, tai tik išnirimas. Būtų kur kas blogiau, jei būčiau susilaužiusi. Bet prisieis judėti lėčiau.

Stengdamasi nekreipti dėmesio į skausmą nušlubčiojau. Priešais driekėsi painus gyvatvorių labirintas, kuriuo dar prieš kelias dienas žavėjausi. Dangus apsiniaukęs, nors kažin ar mėnesiena būtų padėjusi orientuotis. Be to, neketinu brautis per tą raizgyną. Rasiu, kur jis baigiasi, ir dėsiu į kojas.

Deja, šlubuodama aplink namą padariau nelemtą atradimą: gyvatvorė jį supo tarsi vandens griovys viduramžių pilį. Bjauriausia, jog Galina ją veikiausiai užželdino ne apsisaugoti. Labirintu ji puikavosi kaip ir sietynais bei senoviniais paveikslais. Prasti popieriai. Pasirinkau pirmą pasitaikiusį įėjimą į labirintą. Sliūkinau be nuovokos. Viskas skendėjo šešėliuose, kartais aklavietes pamatydavau tik atsitrenkusi. Gyvatvorė buvo tokia aukšta, kad vos įėjus į labirintą paslėpė namą. Jei jį matyčiau, galėčiau orientuotis.

Dabar nė nenumaniau, ar grįžtu atgal, ar suku ratais, ar dar kaip. Galėjau prisiekti, kad vieną jazminų krūmą praėjau tris kartus. Mėginau prisiminti, ką esu girdėjusi apie labirintus. Ką naudojo kiti? Duonos trupinius? Siūlus? Kuo toliau, tuo labiau skaudėjo koją, viltys geso. Būdama silpna sugebėjau nukauti strigojų, bet negaliu susidoroti su krūmais. Gėda.

– Roza!

Vėjas atnešė jo balsą ir aš sustingau. Ne. Negali būti.

Dimitrijus. Jis gyvas.

– Roza, žinau, kad tu ten! – sušuko jis. – Užuodžiu.

Aiškiai blefuoja. Nejaučiau šleikštulio, vadinasi, jis toli. Juo labiau kad sode tvyrojo svaigus gėlių aromatas, turintis nustelbti netgi mano prakaito kvapą. Dimitrijus tik nori, kad išsiduočiau, kur esu.

Sukaupusi jėgas pasukau už kampo melsdamasi, kad rasčiau išėjimą. Gerasis Dieve, išvesk mane iš čia ir aš pradėsiu lankyti bažnyčią. Šįvakar pravedei mane pro gaują strigojų. Kažin ar pati būčiau įstengusi įkalinti strigojų tarp dvejų durų, taigi ir tu būsi čia prikišęs savo pirštą. Padėk man iš čia išeiti ir aš… Nežinau. Paaukosiu Adriano pinigus vargšams. Apsikrikštysiu. Įstosiu į vienuolyną. Nors ne. Tik ne tai.

Dimitrijus neatstojo.

– Jei pasiduosi, paliksiu gyvą. Esu tau skolingas. Pribaigei Galiną ir dabar čia vadovauju aš. Pakeičiau ją kiek anksčiau nei tikėjausi, bet nieko baisaus. Tiesa, nužudęs Neitaną su draugeliais, turiu nedaug pavaldinių, bet tai lengvai pataisoma.

Neįtikėtina. Dimitrijus vienas kovėsi prieš tris ir liko gyvas. Jau anksčiau esu sakiusi: gyvas ar miręs mano gyvenimo meilė – tikras karo dievas. Jis negalėjo jų nugalėti, bet… Ir anksčiau esu mačiusi jį rizikuojant. Tik dar kartą įsitikinau sugebėjimais.

Takas šakojosi, pasukau į dešinę. Su palengvėjimu atsidusau: ne aklavietė. Pasisekė. Žinojau, kad Dimitrijus braunasi per labirintą ir artėja. Kitaip negu aš, jis pažįsta tą raizgynę ir žino, kaip ištrūkti.

– Nepykstu, kad mane užpuolei. Tavim dėtas, būčiau pasielgęs taip pat. Tai dar viena priežastis, kodėl turėtume likti drauge.

Dar kartą pasukusi atsidūriau aklavietėje su vijokliniais sukučiais. Tyliai nusikeikusi grįžau atgal.

– Tačiau tebesi pavojinga. Jei tave rasiu, turėsiu nužudyti. Nenoromis imu manyti, kad šiame pasaulyje mums abiem per maža vietos. Nors jei galėčiau rinktis, pažadinčiau tave. Kartu valdytume Galinos imperiją.

Mirk iš juoko. Ir norėdama nerasčiau jo šitoje velniavoje. Jei bent kiek orientuočiausi…

Sukilo šleikštulys. O ne – Dimitrijus artinasi. Kažin ar ir jis tai jaučia? Nenutuokiau, per kokį atstumą jaučiu strigojus, bet tai buvo nesvarbu. Dimitrijus per arti, ir tiek. Įdomu, kiek jis turi prisiartinti, kad mane užuostų arba išgirstų žingsnius? Su kiekviena akimirka Dimitrijus artėjo prie tikslo. Kai tik aptiks mano pėdsakus, aš žuvusi. Širdis ėmė plakti neįmanomai greitai – plūstelėjęs adrenalinas nustelbė kojos skausmą, tegu ir nepadėjo paspartinti žingsnio.

Dar viena aklavietė. Stengiausi išlikti rami suprasdama, kad panika tik apsunkins padėtį. Šleikštulys stiprėjo.

– Net jei išeisi iš labirinto, kas tada? – šūktelėjo Dimitrijus. – Mes vidury laukų.

Jo žodžiai tarsi nuodai skverbėsi per mano odą. Jei jo klausysiu, užvaldys baimė ir nuolankumas. Jei susiriesiu į kamuoliuką ir leisiuosi surandama, jis tikrai nepaliks manęs gyvos. Gyvenimas baigsis per kelias minutes.

Pasukusi kairėn atsitrenkiau į dar vieną lapų sieną. Greitai apsigręžiau, patraukiau į kitą pusę… išvydau laukus.

Priešais mane vilnijo žolės jūra, tolumoje augo pavieniai medžiai. Neįtikėtina – man pavyko. Deja, šleikštulys labai sustiprėjo. Dimitrijus jau žino, kur aš. Apsidairiusi supratau, kad jis sakė tiesą. Mes vidury laukų. Kur eiti? Nenumaniau, kur esam.

Ten. Kairėje gaisravo rausva šviesa, ją buvau pastebėjusi dar aną vakarą. Tada nesupratau, bet dabar jau žinojau, kas tai. Miesto šviesos, greičiausiai Novosibirsko, ten siautėjo Galinos gauja. Net jei ne Novosibirskas, vis tiek apgyventa vieta. Ten rasiu žmonių. Ten būsiu saugi. Ten gausiu pagalbą.

Ir aš pasileidau bėgti kiek kojos neša. Deja, adrenalinas nepajėgė nustelbti visą koją veriančio skausmo. Bet kulkšnis atlaikė. Nepargriuvau, neapšlubau. Alsavau nelygiai, raumenys nusilpo. Suvokiau, kad iki tikslo keliasdešimt kilometrų.

Šleikštulys stiprėjo. Dimitrijus visai šalia. Jis jau turėjo išeiti iš labirinto, bet nenorėjau gaišti dairydamasi atgal. Bėgau į rausvą šviesą horizonte, nors kol kas pasiekiau tik medžius. Gal tarp jų pasislėpsiu? Kvaiša, išgirdau vidinį balsą. Nuo jo niekur nepasislėpsi.

Sustojau ir atsišliejau į tvirtą medžio kamieną sunkiai gaudydama kvapą. Galiausiai išdrįsau atsigręžti, bet nieko nepamačiau. Tolumoje dūlavo namas, supamas gyvatvorės labirinto. Šleikštulys nurimo, gal man pavyko atsikratyti persekiotojo? Iš labirinto yra keletas išėjimų, Dimitrijus nežinojo, pro kurį pabėgau aš.

Trumpai atsikvėpusi leidausi į kelią, stengdamasi nepamesti iš akių didmiesčio šviesų. Anksčiau ar vėliau, Dimitrijus mane suras – kulkšnis neleis toli nusikasti. Pabėgimas tapo nepasiekiama svajone. Po kojom čežėjo seni rudeniniai lapai. Nebereikėjo bijoti, kad Dimitrijus mane užuos – tikriausiai jis mane jau girdi.

– Rouz! Prisiekiu, dar ne vėlu.

Velnias. Balsas atsklido iš visai arti. Karštligiškai apsidairiau. Aš jo nemačiau, jei jis mane šaukia, vadinasi, irgi nemato. Miesto šviesos buvo man kelrodė žvaigždė, bet nuo jų skyrė medžiai ir tamsa. Staiga kai ką prisiminiau. Tašą Ozerą, Kristiano tetą, ryžtingą ponią, pasisakiusią už tai, kad morojai turėtų patys kovoti su strigojais.

– Galime trauktis ir leistis užspendžiami į kampą, – kartą pasakė ji. – Arba pasitikti priešą ten ir tada, kur patys pasirinksime. Ne jis.

Gerai, Taša, pamaniau. Pažiūrėkim, ar tavo patarimas manęs nepražudys.

Apsidairiusi pamačiau medį, kurio šakas galėjau pasiekti. Įsikišau kuolelį į kišenę ir prisitraukiau prie šakos. Koją tebeskaudėjo, bet medyje buvo daugybė šakų, į jas galėjau atsiremti ar įsikibti. Lipau, kol pasiekiau tokią, kuri, tikėjausi, atlaikys mano svorį. Įsitaisiau arčiau kamieno ir patikrinau, ar šaka tvirta. Atlaikė. Išsitraukiau kuolelį ir ėmiau laukti.

Netrukus išgirdau čežant lapus. Dimitrijus. Ėjo kur kas tyliau už mane. Išniro aukštas, tamsus siluetas, piktas nakties šešėlis. Jis sėlino lėtai, atsargiai, dairydamasis. Be abejo, įtempęs ir kitas jusles.

– Roza… – pasakė tyliai. – Žinau, kad tu čia. Neturi jokios vilties pabėgti. Nebėra prasmės slėptis.

Jo akys lakstė pažeme. Matyt, galvojo, kad slepiuosi už medžio ar klūpau ant žemės. Dar keli žingsniai – kaip tik to man ir reikia. Delnas, gniaužiantis kuolelį, sudrėko, bet negalėjau nusišluostyti. Bijojau net kvėptelėti.

– Roza…

Jo balsas glamonėjo šaltai, kaip mirties dvelksmas. Tebesidairydamas į šalis Dimitrijus žengė žingsnį į priekį. Paskui antrą. Trečią.

Tikriausiai jis nusprendė pakelti akis į viršų tą pačią akimirką, kai šokau. Užgriuvau ir parverčiau jį ant žemės. Dimitrijus stengėsi mane nusimesti, aš – perverti jam širdį. Jis buvo išsekintas kautynių su strigojais, bet ir aš buvau gerokai aplamdyta. Susigrūmėm, man pavyko kuoleliu perrėžti jam skruostą. Dimitrijus suurzgė iš skausmo, bet dangstė krūtinę. Tik spėjau pamatyti skylę marškiniuose, kur buvau suvariusi medinį kuolą. Žaizda buvo užsitraukusi.

– Tu nepakartojama, – tarė pasididžiavimo kupinu balsu.

Atsakyti neturėjau jėgų. Mano vienintelis tikslas buvo perverti jam širdį. Galiausiai smeigiau, bet Dimitrijus buvo per greitas. Nustūmė mano ranką nespėjus suvaryti kuolelio ir kartu nusimetė mane. Nulėkiau per kokį metrą, laimė, neatsitrenkiau į medį. Svyruodama atsistojau, Dimitrijus ėmė artintis. Buvo vikrus, bet ne toks, kaip per ankstesnes kovas. Tikriausiai mirsim nuo išsekimo taip ir nenužudę vienas kito…

Dabar nebeturėjau pranašumo, todėl pasileidau į medžių tankmę, o jis mane nusivijo. Jis greitesnis, bet jei pavyktų bent kiek atsiplėšti, gal surasčiau kitą vietą, tinkamą puolimui, ir…

– Aaa!

Mano riksmas perskrodė nakties tamsą. Žemė išslydo iš po kojų ir aš nusiritau stačiu šlaitu. Medžių buvo nedaug, bet skaudžiai apsidaužiau į akmenis, juolab kad vilkėjau tik lengva suknele. Nuostabu, kaip nepaleidau iš rankų kuolelio. Apačioje pamėginau atsistoti, bet suklupau ir griuvau į vandenį.

Apsidairiau. Lyg tyčia pro debesis išlindęs mėnuo nušvietė tamsią, sraunią vandens juostą. Sutrikusi aiktelėjau, paskui atsigręžiau miesto pusėn. Juk tai Obė, upė, tekanti per Novosibirską. Atsisukusi išvydau ant skardžio stovintį Dimitrijų. Kitaip nei aš, jis, matyt, žiūrėjo po kojomis. Arba išgirdo mano riksmą.

Pasiekti mane jam užteks minutės. Apsidairiau į šalis, pažvelgiau į priekį. Ką gi. Upė srauni. Greičiausiai gili. Ir labai plati. Pailsinčiau skaudamą koją, bet galiu prigerti. Legendose vampyrai negali pereiti per tekantį vandenį. Būtų gerai. Grynas pramanas.

Kairėje pamačiau virš vandens tamsų siluetą. Tiltas? Tai gali būti išsigelbėjimas. Nepuoliau iškart, norėjau palaukti, kada Dimitrijus ims leistis. Jei jis bėgs skardžiu, mane aplenks. Tegu gaišta laiką leisdamasis šlaitu. Na štai. Jis žengė žemyn ir aš nesidairydama pasileidau pakrante. Prieš akis iškilo tiltas, staiga supratau, koks jis aukštas. Atstumas mane suklaidino. Šlaitas prie tilto buvo statesnis nei tas, nuo kurio nusiritau. Teks velniškai pasiplūkti.

Nieko, pagalvosiu apie tai vėliau – po kokių trisdešimties sekundžių, nes tikriausiai tiek užteks Dimitrijui mane pasivyti. Girdėjau, kaip jo kojos taško seklų pakrantės vandenį. Jis artėjo. Jei pavyktų pasiekti tiltą, užkopti šlaitu ir perbėgti į kitą pusę…

Staiga viską nustelbė šleikštulys. Dimitrijus sugriebė mane už džemperio ir trūktelėjo atgal. Griuvau ant jo, iškart susigrūmėme. Buvau siaubingai išsekusi – skaudėjo kiekvieną raumenėlį. Dimitrijus irgi pavargęs, bet man buvo šimtąkart blogiau.

– Liaukis priešintis! – riktelėjo sugriebdamas už riešų. – Negi dar nesupratai? Manęs nenugalėsi!

– Tai nužudyk mane! – Muisčiausi, bet jo rankos buvo per stiprios. Negalėjau pasinaudoti kuoleliu. – Sakei, nužudysi, jei nepasiduosiu. Nepasidaviau. Ir nepasiduosiu, todėl greičiau pribaik.

Mėnesiena nušvietė klaikiai baltą juodoje naktyje Dimitrijaus veidą. Atrodė, tarsi pasaulyje būtų išnykusios visos spalvos. Jo tamsios akys mano vaizduotėje degė raudonai. Veidas šaltas ir klastingas.

Tai ne mano Dimitrijus.

– Rouz, nėra taip lengva tave nužudyti.

Nepatikėjau Dimitrijaus žodžiais. Tebelaikydamas mane geležiniuose gniaužtuose jis palinko artyn. Dabar suleis iltis ir pavers mane strigoje arba gers kraują, kol numirsiu. Šiaip ar taip, apsvaigusi nieko nesuprasiu. Rouz Hetavėj nesąmoninga paliks šį pasaulį.

Mane apėmė panika, nors kūnas vis dar reikalavo stebuklingų endorfinų. Ne, ne. Nevalia apie tai galvoti. Kiekviena ląstele turiu gintis, priešintis, stengtis išvengti baisios lemties. Negaliu virsti strigoje. Reikia kaip nors išsigelbėti. Ta mintis mane užvaldė. Jaučiau įgyjanti sparnus…

Mano rankos siekė viena kitą, tik negalėjo paliesti Dimitrijaus. Kiek pasistengusi kaire ranka numoviau nuo dešiniosios piršto Oksanos žiedą. Jis nukrito į purvą tą akimirką, kai Dimitrijaus iltys palietė mano odą…

Nugriaudėjo sprogimas. Vaiduokliai ir dvasios, kuriuos buvau pasikvietusi kelyje į Bają, stojo tarp manęs ir Dimitrijaus. Jų buvo visur – permatomi, švytintys žalsvi, melsvi ir sidabriniai šešėliai. Daviau valią jausmams, to negalėjau padaryti, kai Dimitrijus mane sugavo pirmą kartą. Gydomoji žiedo galia neleido prarasti savitvardos, dabar jis manęs nebevaržė.

Nustebęs Dimitrijus mane paleido. Kaip ir kelyje sutikti strigojai, ėmė mosikuoti rankomis, gindamasis nuo dvasių kaip nuo uodų. Rankos ėjo kiaurai per jas. Deja, dvasių puolimas nesulaikė Dimitrijaus, tik atitraukė jo dėmesį. Kaip sakė Markas, mirusieji nekenčia nemirusiųjų. Sprendžiant iš to, kaip jie apsupo Dimitrijų, taip ir yra.

Nudelbiau akis į žemę. Štai. Balutėje sutvisko sidabras. Griebiau žiedą ir pasileidau bėgti palikdama Dimitrijų likimo valiai. Jis nerėkė, tik baisiai urzgė. Norėjau atsigręžti, bet dabar svarbiausia – tiltas. Jį pasiekiau po kokios minutės. Buvo nutiestas taip aukštai, kaip ir spėjau. Tvirtas, nors ir siauras. Kaimo tiltas, skirtas vienam automobiliui.

– Jei jau nuėjau taip toli… – sumurmėjau žvelgdama aukštyn. Tilto šlaitas, buvo ne tik aukštesnis, bet ir statesnis už tą, nuo kurio nusiritau. Įsidėjau į kišenę žiedą, kuolelį ir suleidau nagus į žemę. Teks šliaužti. Koja galės pailsėti, dabar viskas priklauso nuo rankų stiprumo. Kopdama šį tą pastebėjau. Akies krašteliu pagavau žybsnius, veidų ir kaukolių šešėlius. Ir pajutau smelkiantį skausmą pakaušyje.

O ne. Kartą taip jau buvo. Supanikavusi nesugebėjau apsisaugoti nuo mirusiųjų. Jie supo mane ir dabar, labiau kurstomi smalsumo nei pykčio. Bet jų daugėjo ir jie ėmė man trukdyti kaip Dimitrijui.

Nors dvasios negalėjo man pakenkti, nuo galvos skausmo darėsi tamsu akyse. Atsigręžusi nusistebėjau: Dimitrijus artinosi. Jis išties atrodė kaip karo dievas, nešantis mirtį. Vaiduokliai tebesupo jį kaip debesis, bet jis žengė vieną kankinantį žingsnį po kito. Nusigręžiau ir lipau toliau, stengdamasi nekreipti dėmesio į švytinčius palydovus.

Galiausiai įveikiau šlaitą ir atsistojau ant tilto. Raumenys buvo taip pavargę, kad vos laikiausi ant kojų. Žengiau dar kelis žingsnius ir suklupau. Aplinkui sukosi tuntai dvasių, galva, rodės, tuoj sprogs. Dimitrijus sekė iš paskos, nors iki manęs jam buvo dar toli. Bergždžiai mėginau atsistoti laikydamasi turėklo. Nelygus tilto paviršius braižė plikas kojas.

– Prakeikimas.

Žinojau, ką turiu daryti, kad išsigelbėčiau, nors tai galėjo mane ir pražudyti. Virpančiomis rankomis kišenėje sugraibiau žiedą. Rankos taip drebėjo, kad išsigandau jį išmesianti. Vargais negalais užsimoviau. Kūnu pasklido šiluma, palengva atsipeikėjau. Deja, vaiduokliai niekur nedingo.

Baimė mirti ar virsti strigoje neišnyko, bet atitolus grėsmei kiek susilpnėjo. Pasijutusi tvirčiau susiėmiau ir pabandžiau išprašyti pabodusius svečius.

– Eikit sau, – sušnibždėjau stipriai prisimerkusi. Atsimušiau lyg į sieną. Štai kodėl Markas perspėjo to nedaryti. Mirusieji galingi sąjungininkai, bet iškvietus nepaprastai sunku jų atsikratyti. Pasak Marko, atsidūrusieji ties tamsos ir beprotybės riba neturėtų to daryti.

– Dinkit! – riktelėjau sukaupusi visas jėgas.

Vienas po kito vaiduokliai ėmė nykti. Pajutau, kaip viskas grįžta į vėžes. Tačiau žvilgtelėjusi žemyn pamačiau, kad šmėklos atstojo ir nuo Dimitrijaus – kaip tik šito bijojau. Jis artinosi prie manęs.

– Prakeikimas, – šįvakar mano žodynas apsiribojo vienu žodžiu.

Jam lekiant šlaitu šiaip ne taip atsistojau. Dimitrijus buvo pailsęs, bet vis tiek greitas. Traukiausi atatupsta nenuleisdama nuo jo akių. Atsikračiusi pamėklių kiek atsigavau, bet pabėgti neįstengiau. Dimitrijus laimėjo.

– Dar vienas šešėlio pabučiuotos sugebėjimas? – paklausė žengdamas ant tilto.

– Taip. Ko gero, vaiduokliai nemėgsta strigojų.

– Rodos, ir tau jie nelabai patinka.

Pasitraukiau dar žingsnį. Bet kur man dingti? Dimitrijus mane pasivys vos nusigręžusią bėgti.

– Taigi nebenori manęs paversti? – stengiausi kalbėti žvaliai.

Dimitrijus kreivai šyptelėjo.

– Ne. Šešėlio pabučiuotos sugebėjimai nepaprasti… Gaila, kad pažadinta jų nebeturėsi.

Vadinasi, jis neapsigalvojo. Kad ir kaip jį siutinau, troško turėti mane visą amžinybę.

– Tu manęs nepažadinsi, – pasakiau.

– Rouz, tu negali…

– Ne.

Atsisėdau ant turėklo ir permečiau per jį vieną koją. Supratau, kas manęs laukia. Dimitrijus sustingo.

– Ką darai?

– Jau sakiau – verčiau mirsiu, nei tapsiu strigoje. Nebūsiu tokia kaip tu. Nenoriu. Kadaise ir tu nenorėjai. – Šaltas nakties vėjas stingdė skruostais besiritančias ašaras.

Permečiau kitą koją ir pažvelgiau į sraunią upę. Aukščiau nei antras aukštas. Krisdama galiu susižeisti, net jei liksiu gyva, tikrai neužteks jėgų prieš srovę išplaukti į kitą krantą. Žiūrėdama žemyn ir galvodama apie mirtį prisiminiau, kaip kadaise tai aptarinėjome su Dimitrijumi.

Tada pirmąkart sėdėjome šalia, ir aš svaigau nuo jo artumo, jo kūno šilumos ir kvapo. Dingtelėjo, kad gyvybės kvapas dabar jau išnykęs. Atsipalaidavęs Dimitrijus šypsojosi puse lūpų. Kalbėjomės, ką reiškia būti gyvam ir turėti sielą – ir kas nutiktų tapus nemirėliu, netekus gyvenimo šviesos, meilės ir draugų. Žvelgdami vienas kitam į akis sutarėm, kad verčiau mirti, nei sulaukti tokio likimo.

Dabar matau, jog tai tiesa.

– Rouz, nedaryk šito.

Dimitrijaus balse buvo girdėti panika. Jei nušoksiu, jis praras mane amžiams. Nebebus ką žadinti. Norėdamas paversti strigoje jis turi išgerti mano kraują ir grąžinti man. Jei nušoksiu, mane pražudys vanduo, ne kraujas. Mirsiu jam nespėjus manęs ištraukti.

– Maldauju. – Mane išgąsdino nevilties gaidelės Dimitrijaus balse. Suspaudė širdį, nes pernelyg priminė ankstesnį Dimitrijų. Jis manim rūpinosi ir tikėjo, jis mane mylėjo ir manęs geidė. Bet ano Dimitrijaus nebėra. Dabartinis atsargiai žengė du žingsnius ir sustojo.

– Turim būti drauge.

– Kodėl? – paklausiau tyliai. Mano balsą nunešė vėjas, bet jis išgirdo.

– Nes aš tavęs noriu.

Liūdnai nusišypsojau galvodama, ar dar kada susitiksime kitame pasaulyje.

– Neteisingas atsakymas.

Ir šokau.

Žaibišku strigojaus greičiu jis akimirksniu atsirado šalia ir spėjo nutverti už rankos. Pakibau virš upės.

– Nustok priešintis, – pasakė traukdamas aukštyn. Jis smarkiai rizikavo, kad mane sugriebtų.

– Paleisk! – suklykiau.

Bet Dimitrijui pakako jėgų mane užkelti.

Šokdama nuo tilto buvau pasiruošusi žūti. Susitaikiau su mirtimi. Bet nujaučiau, kad Dimitrijus gali sutrukdyti – jis pernelyg greitas ir stiprus. Štai kodėl laisvoje rankoje gniaužiau kuolelį.

Pažvelgiau jam į akis.

– Amžinai tave mylėsiu.

Ir suvariau kuolelį tiesiai jam į širdį.

Smūgis nebuvo toks tikslus, kaip norėjau, Dimitrijui pavyko šiek tiek pasisukti. Vargais negalais įsmeigiau jį giliau, nors ir nebuvau tikra, ar pavyko. Staiga strigojus nurimo. Apstulbusios akys išsprogo, lūpas iškreipė šiurpi, skausminga šypsena.

– Tai pasakyti turėjau aš…

Tai buvo paskutiniai Dimitrijaus žodžiai.

Mėgindamas išvengti kuolelio jis prarado pusiausvyrą, o kuolelio magija sustingdė jį ir jo refleksus.

Dimitrijus nukrito.

Jis vos nenusitempė manęs su savim, išsilaisvinau tik vargais negalais. Jis pūkštelėjo į juodus Obės vandenis ir netrukus dingo iš akių.

Žiūrėjau žemyn vildamasi, kad jei smarkiau pasilenksiu, pamatysiu jo kūną plūduriuojantį vandenyje. Deja. Upė juodavo per žemai. Debesys užstojo mėnulį, viską apgaubė tamsa. Staiga suvokusi, ką padariau, norėjau šokti iš paskos, nes mano gyvenimas irgi baigėsi.

Turi gyventi. Vidinis balsas buvo per daug ramus. Dimitrijus būtų norėjęs, kad gyventum. Jei tikrai jį mylėjai, turi gyventi.

Drebėdama perlipau turėklus ir atsistojau ant tilto, jausdama keistą dėkingumą už tvirtą pagrindą po kojom. Nežinojau, kaip reikės gyventi toliau, bet supratau, kad nenoriu mirti. Troškau saugiai atsistoti ant tvirtos žemės, todėl sukaupusi paskutines jėgas lėtai nuslinkau tiltu. Perėjus jį iškilo klausimas – traukti toliau pakrante ar keliu, nes abu vedė miesto šviesų link. Pasirinkau kelią – nebenorėjau grįžti prie upės. Negalvosiu apie tai, kas nutiko. Negaliu. Protas atbuko. Pirmiausia galvok, kaip išgyventi, o paskui pamąstysi, kaip gyventi toliau.

Šiaip jau žingsniuoti suplūktu kaimo keliuku būtų buvę vieni juokai, bet aš nebeturėjau jėgų. Lyg tyčia ėmė lyti. Norėjau atsisėsti ir pailsėti, susirangyti į kamuoliuką ir apie nieką negalvoti. Ne. Šviesa. Turiu eiti į šviesą. Ta mintis mane prajuokino – tarsi būčiau buvusi prie mirties. Ir tada iš tiesų nusijuokiau. Per vieną naktį ne kartą žvelgiau mirčiai į akis. Šitas buvo sunkiausias, bet paskutinis.

Kad ir kaip norėjau pasiekti miestą, jis buvo per toli. Nežinau, kiek dar ėjau, kol galiausiai pasidaviau ir atsisėdau. Tik valandėlę, pasakiau sau. Atsikvėpsiu ir keliausiu toliau. Reikia judėti. Jei kartais nepataikiau į širdį, Dimitrijus bet kurią akimirką gali išnirti iš upės. Be to, mane gali vytis kitas strigojus.

Bet po valandėlės nepakilau. Tikriausiai buvau užmigusi – nežinau, kiek laiko ten prasėdėjau, kol mane pažadino šviesos. Automobilis sulėtino greitį ir sustojo. Šiaip ne taip atsistojau.

Iš jo išlipo ne strigojus, o senyvas vyriškis. Nužvelgė mane ir kažko paklausė rusiškai. Papurčiau galvą ir atsitraukiau. Tada jis kyštelėjo galvą į automobilį ir su kažkuo šnektelėjo. Išlipo moteriškė. Pamačius mane jos akys užjaučiamai išsiplėtė. Moteriškė kažką švelniai sumurmėjo ir ištiesė ranką, tarsi ramindama laukinį gyvūną. Dirstelėjau į ją, paskui mostelėjau į šviesas horizonte.

– Novosibirskas, – tariau.

Ji pasižiūrėjo į tą pusę ir linktelėjo.

– Novosibirskas. – Parodė į mane, paskui į automobilį. – Novosibirskas.

Kiek padvejojusi leidausi pasodinama į galą. Moteriškė nusivilko paltą ir apgaubė mane. Tik dabar pastebėjau, kad esu kiaurai permirkusi. Tikriausiai atrodžiau klaikiai. Tikras stebuklas, kad žmonės išvis sustojo. Automobiliui pajudėjus dingtelėjo, kad galėjau įsėsti pas žudikus maniakus. Turėdama omeny šios nakties įvykius nebūčiau labai nustebusi.

Fizinis ir dvasinis skausmas baigė mane palaužti, todėl sukaupiau paskutines jėgas ir dar kartą blykstelėjau rusų kalbos žiniomis.

– Paskambinti.

Moteriškė nustebusi pažvelgė į mane. Abejojau, ar ištariau reikiamą žodį. Vietoj mobiliojo galėjau paprašyti taksofono arba netgi žirafos – bet ji, regis, suprato. Iš rankinės ištraukė telefoną. Net Sibire visi turi mobiliuosius. Drebančiomis rankomis surinkau numerį, buvau išmokusi jį atmintinai. Atsiliepė moteriškas balsas.

– Alio.

– Sidne? Čia Rouz…

DVIDEŠIMT SEPTINTAS

VYRAS, KURĮ SIDNĖ ATSIUNTĖ pasitikti mūsų, atvykusių į Novosibirską, buvo nematytas, bet turėjo tokią pat auksinę tatuiruotę. Šviesiaplaukis trisdešimtmetis ir, žinoma, žmogus. Atrodė sumanus ir patikimas, man atsišliejus į automobilį, plepėjo ir pokštavo su pagyvenusiais sutuoktiniais, lyg su geriausiais draugais. Jis kėlė pasitikėjimą ir netrukus mano geradariai ėmė šypsotis. Nežinau, ką jiems pasakė – kad aš jo neklaužada duktė ar panašiai – bet jie nusprendė, jog esu patikimose rankose. Taip, alchemikų darbe be žavesio neišsiversi.

Senukams nuvažiavus vyriškio elgesys pasikeitė. Nors buvo malonesnis negu iš pradžių Sidnė, man nesišypsojo ir nejuokavo. Iškart tapo dalykiškas ir aš prisiminiau juodai apsirengusius vyrukus, naikinančius ateivių pėdsakus Žemėje ir visus laikančius palaimingoje nežinioje.

– Gali paeiti? – paklausė žiūrėdamas į mane.

– Dar nežinau, – atsakiau.

Paaiškėjo, kad galiu, nors ir ne itin sparčiai. Jo padedama pasiekiau namą gyvenamajame rajone. Akys merkėsi, vos laikiausi ant kojų. Ten buvo ir kitų žmonių, bet nekreipiau į juos dėmesio. Galvojau tik apie lovą, iki jos mane kažkas palydėjo. Šiaip ne taip išsilaisvinusi nuo prilaikančios rankos kniūbsčia kritau ant pagalvės. Užmigau akimirksniu.

Kai pabudau, kambarys buvo užlietas saulės šviesos, šalia kažkas pusbalsiu šnekėjosi. Nustebau neišvydusi Dimitrijaus, Tatjanos ar net daktarės Olendzki iš Akademijos. Į mane žvelgė barzdotas Eibo veidas, šviesoje spindėjo jo auksai.

Iš pradžių mačiau jį neaiškiai, tarsi pro tamsų vandenį, grasinantį mane nusinešti. Mintyse skambėjo paskutiniai Dimitrijaus žodžiai: tai pasakyti turėjau aš… Jis suprato, kad norėjau išgirsti, jog esu mylima. Ar būtų juos ištaręs, jei nebūtų tekę atsisveikinti taip staiga? Ar būtų buvęs nuoširdus? Ir ar tai būtų ką nors pakeitę?

Ryžtingai vijau mintis apie tamsius vandenis ir kitus praėjusios nakties prisiminimus. Nuskęsiu, jei apie tai galvosiu. Dabar svarbiausia išplaukti. Ir ėmiau aiškiau matyti Eibo veidą.

– Labas, Žalty, – pasakiau silpnu balsu. Nesistebėjau jį išvydusi. Tikriausiai Sidnė apie mane papasakojo vyresniesiems, šie savo ruožtu pasakė Eibui. – Malonu, kad atšliaužei aplankyti.

Jis tik palingavo galvą liūdnai šypsodamasis.

– Jei jau kalbam apie sėlinimą iš pasalų, tu, ko gero, pralenkei netgi mane. Maniau, esi pakeliui į Montaną.

– Kitąkart sudarinėdamas sandėrius atkreipk dėmesį į formuluotę. Arba tiesiog supakuok mane ir išsiųsk į Valstijas.

– Kaip tik tai ir ketinu padaryti, – atkirto.

Nors Eibas šypsojosi, nuojauta kuždėjo, kad jis nejuokauja. Ir staiga supratau norinti grįžti namo.

Markas su Oksana priėję atsistojo šalia. Nudžiugau jiems netikėtai pasirodžius. Jie šypsojosi, melancholiškuose veiduose atsispindėjo palengvėjimas. Atsisėdau lovoje stebėdamasi, kad pakanka jėgų.

– Tai tu mane išgydei, – pasakiau Oksanai. – Tebeskauda visą kūną, bet dabar jau žinau, kad nemirsiu.

Ji linktelėjo.

– Padariau tik tiek, kad gyvybei negrėstų pavojus. Nutariau baigti tau atsibudus.

Papurčiau galvą.

– Neverta. Pasveiksiu pati.

Nemėgau, kai mane gydydavo Lisa. Nenorėjau, kad ji dėl manęs eikvotų jėgas. Nekenčiau šalutinio dvasios elemento poveikio.

Lisa…

Nusviedžiau antklodę į šalį.

– O Dieve. Turiu grįžti namo, ir kuo greičiau.

Mane sulaikė trys poros rankų.

– Nurimk, – paliepė Markas. – Niekur neisi. Oksana tave tik apgydė, iki visiško pasveikimo dar toli.

– Be to, dar nepapasakojai, kas tau nutiko, – prisimerkęs tarė Eibas. Jis buvo smalsus ir mano paslaptys jį varė iš proto.

– Nėra laiko! Lisa pateko į bėdą. Turiu grįžti į Akademiją. – Staiga viską prisiminiau. Nuotaikų kaitą, beprotiškus poelgius, paskatintus įtaigos arba net superįtaigos – Eiverė sugebėjo mane išmesti iš Lisos minčių.

– Ak, tai dabar jau nekantrauji grįžti į Montaną? – sušuko Eibas. – Rouz, net jei gretimame kambaryje tavęs lauktų lėktuvas, kelionė trunka mažiausiai dvidešimt valandų. O tokios būklės negali niekur keliauti.

Papurčiau galvą ir pamėginau atsistoti. Po vakarykščių nuotykių susitvarkyti su trijule būtų buvęs juokų darbas – gal tik Markas rimtesnis priešininkas – bet dar buvau per silpna galynėtis. Be to, nežinojau, ką yra sumanęs Eibas.

– Paklausykit! Kėsinamasi nužudyti Lisą ar jai pakenkti…

Tiesą sakant, taip ir nesupratau, ko reikia Eiverei. Žinojau tik, kad ji verčia Lisą elgtis beatodairiškai. Eiverė taip gerai valdė dvasios elementą, kad ne tik sugebėjo manipuliuoti kitais, bet ir nuslėpti tai nuo Lisos su Adrianu. Net susikūrė netikrą aurą paslėpti savajai auksinei. Galva neišnešė, kaip ji suvaldo tokią galią, nes pašėlusios Eiverės tikrai nepavadinsi kuoktelėjusia. Tačiau kad ir ką ji rezga, Lisai gresia pavojus. Negaliu sėdėti sudėjus rankas.

Nekreipdama dėmesio į Eibą maldaujančiu žvilgsniu pažvelgiau į Marką su Oksana.

– Su ta mergina mane sieja ryšys, – paaiškinau. – Jai gresia pavojus. Norima jai pakenkti. Turiu grįžti – kas jau kas, o jūs turėtumėt tai suprasti.

Iš jų veidų mačiau, kad supranta – manim dėti, būtų pasielgę lygiai taip pat.

Markas atsiduso.

– Rouz… Padėsim tau sugrįžti, tik ne dabar.

– Susisiekim su Akademija, – dalykiškai pasiūlė Eibas. – Jie pasirūpins Lisa.

Aha. Įdomu kaip? Paskambinsim direktoriui Lazarui ir pasakysim, kad jo dukrelė – vakarėlių liūtė – iš tiesų yra nepaprastų galių turinti beprotė, kurią reikia izoliuoti Lisos ir kitų labui?

Tylėjau, todėl jie, ypač Eibas, nusprendė, kad leidausi perkalbama.

– Su Oksanos pagalba iki rytojaus turėtum pakankamai sustiprėti, kad galėtum keliauti, – tarė jis. – Galiu užsakyti rytinį skrydį.

– Ar per tą laiką Lisai nieko nenutiks? – švelniai paklausė Oksana.

– Nežinau. – Ką Eiverė gali padaryti per dvi dienas? Atskirti Lisą nuo paskutinių draugų, versti kvailioti? Siaubinga, bet pataisoma ir nepavojinga gyvybei. Juk jai nieko nenutiks, tiesa? – Reikia įsitikinti.

Marko akys išsiplėtė, jis suprato, ką ketinu daryti. Kambarys išnyko, atsidūriau Lisos mintyse.

Trumpai pasivaideno, kad vėl stoviu ant tilto ir žvelgiu į tamsius vandenis. Netrukus vaizdinys išsisklaidė ir aš pamačiau, ką mato Lisa. Ji stovėjo ant palangės kažkuriame Akademijos pastate. Buvo naktis. Iškart nesupratau, koks tai pastatas – ne tai svarbiausia. Langas buvo šeštame aukšte, aukštakulnius mūvinti Lisa svyravo ant palangės ir juokėsi, apačioje grėsmingai žiojėjo juoduma. Jai už nugaros išgirdau Eiverės balsą.

– Lisa, atsargiau. Gali paslysti.

Klastinga dviveidė. Lisą užvaldė abejingumas. Kažkas jai kuždėjo, kad viskas gerai ir nėra ko nerimauti. Eiverė naudoja įtaigą. Staiga pajutau kutulį mintyse ir išgirdau susierzinusią Eiverę klausiant:

Ir vėl tu?

Buvau išmesta iš Lisos minčių. Grįžau į kambarį Novosibirske. Eibas blaškėsi nuogąstaudamas, kad man užėjo katatonijos priepuolis, Markas su Oksana mėgino jį nuraminti. Sumirksėjau ir pasitryniau kaktą. Markas su palengvėjimu atsiduso.

– Stebėti kitą kur kas keisčiau, nei tai daryti pačiam.

– Lisai gresia pavojus, – pasakiau mėgindama atsistoti. – Jai gresia mirtinas pavojus, o aš nežinau, kaip padėti…

Jie teisūs: greitai Lisos nepasieksiu. Net jei paklausyčiau Eibo patarimo ir paskambinčiau į Akademiją… nežinau, kur tiksliai yra Lisa ir ar išvis manim kas patikėtų. Norėjau grįžti ir iš Lisos išgauti, kur jos yra, bet Eiverė greičiausiai mane vėl išmes. Rodos, Lisa neturėjo mobiliojo. Taisyklės draudžia jais naudotis per pamokas, todėl savąjį ji dažniausiai palikdavo bendrabučio kambaryje.

Tačiau pažinojau žmogų, visada turintį telefoną po ranka ir manim patikėsiantį.

– Kas turi mobilųjį? – paklausiau.

Eibas padavė savąjį ir aš surinkau Adriano numerį stebėdamasi, kad jį prisimenu. Nors Adrianas ant manęs pyksta, jam rūpi Lisa. Kad ir kaip siustų ant manęs, jai tikrai padės. Ir patikės, jei papasakosiu apie dvasios elemento valdytojos sąmokslą.

Deja, atsiliepė ne jis, o balso paštas.

– Suprantu, esat sugniuždyti neradę manęs, – kalbėjo linksmas balsas, – bet palikit žinutę ir kai tik galėsiu, palengvinsiu jūsų kančias.

Sutrikusi išjungiau mobilųjį. Staiga į galvą šovė beprotiška mintis ir aš pakėliau akis į Oksaną.

– Juk jūs galite patekti į kitų mintis, kaip buvot patekusi į mano?

Ji kreivai šyptelėjo.

– Taip, bet man tai nepatinka. Tai neetiška.

– Ar būdama kito mintyse galite panaudoti įtaigą?

Oksana dar labiau pasibjaurėjo.

– Taip, žinoma… Bet viena patekti į svetimas mintis ir visai kas kita versti elgtis prieš valią…

– Mano draugei gresia mirtinas pavojus, – pasakiau. – Ji paveikta įtaigos, o aš neįstengiu padėti. Ryšys neleidžia su ja susisiekti, galiu tik stebėti. Jei patektumėt į jos mintis ir neleistumėt rizikuoti…

Oksana papurtė galvą.

– Net jei nekreipsim dėmesio į moralę, negaliu patekti į nežinia kur esančio, juo labiau nepažįstamo, asmens mintis.

Persigandusi sukišau pirštus į plaukus. Ką daryti? Jei Oksana galėtų lankyti sapnuose – tada tikriausiai susisiektų per atstumą. Dvasios elemento galios kiekvienam pasireiškia skirtingai. Jei gali lankytis kito sapnuose, tikriausiai gali aplankyti tą asmenį ir jam nemiegant.

Į galvą šovė dar beprotiškesnė mintis. Tiesiog atradimų diena.

– Oksana, juk galite patekti į mano mintis, tiesa?

– Taip, – patvirtino ji.

– Jei tuo metu būčiau savo draugės mintyse, ar per mano mintis galėtumėt patekti į jos? Būčiau jūsų mediumas.

– Nesu girdėjęs nieko panašaus, – susiraukė Markas.

– Todėl, kad mes mažai pažįstame dvasios elemento valdytojus ar šešėlio pabučiuotuosius, – tariau.

Eibas, savaime suprantama, visiškai sutriko.

Oksanos veidu perbėgo šešėlis.

– Nė nežinau…

– Pabandykim, – pasiūliau. – Jeigu nepavyks, niekam nepakenksim. Bet jei per mane pasieksit Lisą… galėsit paveikti. – Oksana jau norėjo įsikišti, bet aš neleidau. – Žinau, žinau… tai neetiška. Bet ta kita dvasios elemento valdytoja tikras velnias. Jums tereikia įtikinti Lisą būti atsargesnei. Ji bet kurią akimirką gali iššokti pro langą! Sulaikykit ją dabar, o po dienos pati būsiu Montanoje ir viską sutvarkysiu.

„Sutvarkysiu“ – reiškia įstatysiu Eiverei po akim mėlynę.

Buvau įpratusi, kad kiti – ypač suaugusieji – dažniausiai atmeta mano beprotiškas idėjas. Teko padėti daug pastangų, kol įtikinau, kad Viktoras pagrobė Lisą arba kad strigojai užpuolė Akademiją. Todėl paprastai tikiuosi pasipriešinimo. Bet Markas su Oksana, kad ir kokio sveiko proto, visą gyvenimą kovojo su šalutiniu dvasios elemento poveikiu. Beprotybė jiems gerai pažįstama, todėl dabar ji nesiginčijo.

– Na gerai, – nusileido Oksana. – Duok rankas.

– Kas čia dedasi? – paklausė vis dar suglumęs Eibas. Pajutau pasitenkinimą, kad nors kartą jis nėra padėties šeimininkas.

Markas kažką sumurmėjo rusiškai ir pabučiavo Oksanai skruostą. Matyt, įspėjo pasisaugoti ir nepriekaištauti sau už tokį sprendimą. Jei Lisos vietoje būtų atsidūrusi Oksana, Markas būtų elgęsis taip pat. Jų meilė buvo tokia gili ir stipri, kad net sudvejojau, ar turiu teisę prašyti. Prisiminiau Dimitrijų ir išsigandau, kad atgis praėjusios nakties įvykiai…

Padavusi Oksanai rankas ėmiau baimintis. Nemėgstu, kai kas rausiasi po mano mintis – nors ir kaip veidmaniškai gali skambėti mano žodžiai – nes pati nuolatos svečiuojuosi geriausios draugės galvoje. Oksana šyptelėjo, ji nervinosi ne mažiau už mane.

– Atleisk, – atsiprašė. – Nemėgstu to daryti…

Pasijutau kaip tada, kai Eiverė mane išstūmė – lyg kažkas būtų palietęs smegenis. Aiktelėjau ir žiūrėdama į Oksanos akis pajutau, kaip mano kūnu ritasi karščio ir šalčio bangos. Oksana buvo mano mintyse.

– Dabar eik pas draugę.

Taip ir padariau. Patekusi į Lisos mintis pamačiau ją tebestovint ant palangės. Tiesa, geriau ten, nei išsitėškusi ant žemės, bet vis tiek norėjau, kad nuliptų, kol neįvyko nelaimė. Bet tai priklausė nebe nuo manęs. Aš tebuvau mediumas. Atkalbėti Lisą turėjo Oksana. Tik aš nejaučiau Oksanos buvimo. Lisos mintyse ji pradingo, išnyko ir kutenimas.

Oksana? Pašaukiau mintyse. Tu čia?

Ir staiga atsakymo sulaukiau iš tos, iš kurios tikėjausi mažiausiai.

Rouz? Mintimis atsakė Lisa.

Ji liovėsi juoktis ir sustingo ant palangės. Pajutau Lisos siaubą ir sutrikimą, draugė spėliojo, ar jai nepasivaideno. Apsidairė po kambarį nė nepastebėdama Eiverės. Ši iškart suprato, kas atsitiko, veidas sugriežtėjo. Nė kiek nenustebau, kai Eiverė vėl pamėgino mane išgrūsti.

Tik šįkart jai nepavyko.

Anksčiau jausdavausi išstumiama fizinės jėgos. Eiverė vėl mėgino padaryti tą patį, bet atsitrenkė tarsi į sieną. Dabar manęs taip lengvai nepastumdysi. Oksana paskolino man savo jėgų. Eiverė tebestovėjo priešais Lisą ir aš mačiau, kaip gražios pilkai mėlynos jos akys išsiplėtė iš siaubo supratus, kad nebegali manęs valdyti.

Taip tau ir reikia, karve, pamaniau.

Rouz? Vėl išgirdau Lisos balsą. Ar aš kraustausi iš proto?

Dar ne. Bet lipk nuo palangės. Eiverė nori tave nužudyti.

Nužudyti? Lisos balse išgirdau nepasitikėjimą. Ji taip nepadarytų.

Klausyk, nepradėkim ginčytis. Tiesiog nulipk nuo palangės, gerai?

Lisa paklusniai nuleido vieną koją… Bet paskui ją kažkas sulaikė. Koja sustingo. Lisa susvyravo.

Eiverės darbeliai. Kažin ar Oksanai pavyks įveikti jos įtaigą? Bet Oksana tebuvo pasyvi stebėtoja. Ji kažkaip perdavė savo galias man ir leido bendrauti su Lisa, o pati liko nuošaly. Tikėjausi tapti mediumu, per kurį Oksana pasieks ir paveiks Lisą. Bet išėjo atvirkščiai, o aš neturiu įtaigos galių. Beliko pasitelkti neeilinius sugebėjimus įtikinėti…

Lisa, kovok su Eivere, paliepiau. Ji valdo dvasios elementą ir dabar prieš tave naudoja įtaigą. Iš visų mano pažįstamų tavo įtaiga stipriausia. Sugebėsi jai pasipriešinti.

Man atsakė baimė.

Negaliu… Dabar negaliu naudoti įtaigos…

Kodėl?

Aš girta.

Mintyse sudejavau. Na, žinoma. Štai kodėl Eiverė taip rūpinosi, kad Lisa nestokotų išgerti. Alkoholis slopina dvasios elementą, Adrianas – gyvas to įrodymas. Eiverė skatino Lisą gerti, kad susilpnėtų dvasios galios ir ji mažiau priešintųsi. Lisa daugybę kartų matė geriančią Eiverę, dabar supratau, kad toji tiesiog apsimetinėjo.

Tada pasitelk valią, patariau. Ji padeda atsispirti įtaigai.

Įtaigai galima ir atsispirti. Vieni jai atsparesni nei kiti, nors strigojams ar dvasios elemento valdytojams atsispirti sunku.

Pajutau, kaip Lisa kaupia valią, kaip kartoja mano žodžius, kad turi būti stipri ir nulipti nuo palangės. Ji iš paskutiniųjų stengėsi nepasiduoti Eiverės įtaigai ir staiga pajutau ir pati daranti tą patį. Mudvi su Lisa sutelkėme jėgas ir ėmėm stumti Eiverę lauk.

Lisos ir Eiverės žvilgsniai susikryžiavo minčių dvikovoje. Staiga ryžtą Eiverės veide pakeitė apstulbimas. Ji suprato, jog kaunuosi drauge su Lisa. Eiverė prisimerkė, bet jos žodžiai buvo skirti ne Lisai.

Nežaisk su manim, sušnypštė.

Norėtum.

Mane užliejo karščio banga, kažkas įsiskverbė į mintis. Ne Oksana, o Eiverė: ji tyrinėjo mano prisiminimus. Dabar supratau, kodėl Oksana kalbėjo apie prievartą. Tai ne šiaip pasaulio stebėjimas kito akimis, tai intymiausių paslapčių šnipinėjimas.

Staiga vaizdas pasikeitė. Atsidūriau nepažįstamame kambaryje. Net dingtelėjo, kad grįžau į Galinos namus: viskas dvelkė prabanga. Bet paskui supratau, kad čia viskas kitaip: baldai, pati atmosfera. Galinos namai buvo gražūs, bet šalti, bedvasiai. Šitie dvelkė jaukumu ir kvietė užeiti. Ant aksominės sofos numestas pledas, tarsi po juo neseniai kas nors būtų šildęsis. Kambarys buvo tvarkingas, bet išmėtyti daiktai – knygos, nuotraukos rėmeliuose – bylojo, kad jame gyvenama.

Priėjau prie knygų lentynos ir paėmiau vieną nuotrauką. Žvilgtelėjusi vos nepaleidau rėmelių iš rankų. Nuotraukoje buvome mudu su Dimitrijumi – nors ir neprisiminiau, jog kada būtume fotografavęsi. Stovėjome susiėmę už rankų ir suglaudę galvas, kad abu patektume į kadrą. Aš plačiai šypsojausi, Dimitrijus irgi, tokios jo šypsenos dar nebuvau mačiusi. Ji sušvelnino griežtus bruožus ir suteikė jam nepaprasto seksualumo. Iš uodegėlės ištrūkusi švelnių rudų plaukų sruoga krito ant skruosto. Iškart pažinau miestą fone: Sankt Peterburgas. Susiraukiau – to niekada nebuvo.

Tyrinėdama nuotrauką išgirdau kažkieno žingsnius. Pamačius įėjusįjį man sustojo širdis. Drebančiomis rankomis pastačiau nuotrauką ir atsitraukiau.

Dimitrijus.

Jis mūvėjo džinsus ir vilkėjo marškinėlius, išryškinančius jo liekną, raumeningą kūną. Plaukai palaidi ir drėgni, lyg ką tik iš dušo. Rankose laikė du puodelius. Pamatęs mane nusijuokė.

– Dar neapsirengei? – Jis palingavo galvą. – Jie bet kada gali pasirodyti.

Pamačiau, kad vilkiu pižaminėmis kelnėmis ir palaidinuke su petnešėlėmis. Dimitrijus padavė puodelį, o aš buvau taip apstulbusi, kad neliko nieko kito, kaip jį paimti. Puodelyje garavo karštas šokoladas – pakėliau akis į Dimitrijų. Akių raudonis buvo išnykęs, veide – jokio pykčio. Tik šiluma ir meilė. Tai buvo mano Dimitrijus, jis mane mylėjo ir saugojo. Tyros sielos ir taurios širdies.

– Ka… kas ateina? – sumikčiojau.

– Lisa su Kristianu. Žadėjo užsukti vėlyvų priešpiečių. – Dimitrijus nustebęs pažvelgė į mane. – Ar gerai jautiesi?

Dar kartą apsidairiau po jaukų kambarį. Pro langą išvydau kiemą, apsodintą medžiais ir gėlėmis. Ant kilimo krito saulės šviesa. Atsigręžiau į Dimitrijų ir papurčiau galvą.

– Ką tai reiškia? Kur mes?

Dimitrijus susiraukė. Priėjo prie manęs, paėmė puodelį ir kartu su saviškiu pastatė ant lentynos. Paskui uždėjo rankas man ant klubų. Krūptelėjau, bet neatsitraukiau. Kaip galėjau atsitraukti, jei jis taip priminė ankstesnį Dimitrijų?

– Čia mūsų namai, – atsakė glausdamas mane. – Pensilvanijoje.

– Pensilvanijoje? Mes rūmuose?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Jie už keleto kilometrų.

Lėtai papurčiau galvą.

– Ne. Tai neįmanoma. Mes negalim turėti namų taip arti rūmų. Mums tai neleidžiama.

Jei mudu su Dimitrijumi ir gyvenome kartu kažkokiame paraleliniame pasaulyje, turėjome tai daryti slapta tokioje nuošalioje vietoje kaip Sibiras.

– Tu užsispyrei, – nusišypsojo jis. – Ir niekas neprieštaravo. Be to, pati sakei, kad turėtume gyventi šalia Lisos.

Mano mintys sukosi pašėlusiu greičiu. Ką tai reiškia? Negi tai įmanoma? Kaip galiu gyventi su Dimitrijumi, ir dar taip arti morojų? Kažkas čia ne taip… bet buvo taip gera… Apsidairiusi supratau, kad kaip tik tokių namų ir norėjau. Juose jaučiau meilę, stiprų mudviejų ryšį. Bet kaip galiu būti su Dimitrijumi? Juk turiu būti kitur. Turiu šį tą atlikti.

– Tu strigojus, – galiausiai pareiškiau. – Tu miręs. Aš tave nužudžiau.

Liūdnai šypsodamasis jis paglostė man skruostą.

– Ar aš panašus į numirėlį? Ar į strigojų?

Ne. Jis atrodė nuostabiai – tvirtas ir seksualus. Tokį prisiminiau ir mylėjau.

– Bet tu… – sutrikusi nutilau. Kažkas čia ne taip. Turėjau kažką padaryti, bet negalėjau prisiminti ką. – Kas atsitiko?

Dimitrijus vėl apglėbė man klubus, prisitraukė ir stipriai mane apkabino.

– Tu mane išgelbėjai, – sumurmėjo į ausį. – Roza, tavo meilė mane išgelbėjo. Prikėlei mane iš mirusiųjų, kad galėtume būti drauge.

Aš? Nieko neprisiminiau. Tačiau viskas atrodė taip tikra, taip nuostabu. Pasiilgau jo rankų. Jis laikydavo mane apkabinęs ir būdamas strigojumi, bet tai buvo kas kita. O kai pasilenkė ir pabučiavo, galutinai įsitikinau, kad Dimitrijus – ne strigojus. Ką sau maniau Galinos namuose? Šitas bučinys buvo gyvas ir degino sielą. O kai mano lūpos jam atsakė, pajutau, kad pasaulyje, be jo, man neegzistuoja niekas.

Tik niekaip negalėjau nusikratyti jausmo, kad turėčiau būti kitur. Bet kurgi? Lisa… Tai susiję su Lisa…

Atsitraukiau, nors neišsivadavau iš Dimitrijaus glėbio. Padėjau galvą jam ant krūtinės.

– Aš tikrai tave išgelbėjau?

– Tavo meilė nugalėjo. Mūsų meilė nugalėjo. Netgi nemirusieji nepajėgė mūsų išskirti.

Norėjau tuo tikėti. Beviltiškai norėjau. Bet vidinis balsas galvoje vis kalė: Lisa, Lisa, Lisa… Ką Lisa? Ir staiga prisiminiau. Lisa ir Eiverė. Turiu išgelbėti Lisą nuo Eiverės. Atstūmiau Dimitrijų, jis nustebęs pažvelgė į mane.

– Ką darai?

– Tai netikra, – pasakiau traukdamasi. – Iliuzija. Tu tebesi strigojus. Negalime būti kartu, tik ne čia, tarp morojų…

– Žinoma, galime. – Jo rudose akyse plykstelėjo nuoskauda ir man vos neplyšo širdis. – Nenori būti su manim?

– Turiu grįžti pas Lisą…

– Pamiršk ją, – pasakė artindamasis. – Pamirškim viską. Pasilik su manim – išsipildys mūsų svajonė, Rouz. Galėsim būti kartu kiekvieną dieną, kartu nubusti kiekvieną rytą…

– Ne.

Atsitraukiau dar per žingsnį. Jei Dimitrijus mane pabučiuos, susileisiu. Manęs reikia Lisai. Lisa spąstuose. Vis aiškiau prisiminiau Eiverės darbelius… Visa tai tik apgaulė.

– Ką darai, Rouz? – Dimitrijaus balsas buvo kupinas skausmo.

– Atleisk, – atsakiau jausdama tvenkiantis ašaras. Lisa. Turiu grįžti pas Lisą. – Tai netikra. Tu miręs. Mudu niekada nebebūsime kartu, bet jai aš dar galiu padėti.

– Myli ją labiau už mane?

Paliekant Akademiją Lisa manęs klausė to paties. Esu pasmerkta visą gyvenimą rinktis.

– Myliu jus abu, – atsakiau.

Būčiau galėjusi iki gyvenimo galo gyventi iliuzijų pasaulyje su Dimitrijumi, kas rytą nubusti šalia jo. Bet tai būtų buvę netikra. Pernelyg paprasta, o aš jau žinojau, kad tikrovė visai kitokia.

Didžiulėmis valios pastangomis išsklaidžiau apgaulės ūką ir grįžau į Lisos mintis. Tai atėmė daug jėgų, bet vėl atsidūriau Akademijoje.

Eiverė žiūrėjo į mudvi su Lisa. Eiverė surado mano skaudžiausius prisiminimus ir pasinaudojo jais, kad mane sutrikdytų, atitrauktų mintis nuo Lisos. Sukūrė mano trokštamiausią fantaziją. Nudžiugau išvengusi Eiverės žabangų, bet širdį tebeskaudėjo. Gailėjausi negalinti išrėžti, ką manau apie ją ir jos žaidimus. Bet apie tai negalėjo būti nė kalbos, todėl susitelkiau į Lisą ir mudvi nulipome nuo palangės.

Eiverė net sukaito, o pamačius, kad pralaimėjo, jos veidas persikreipė.

– Tiek to, – pagrasino. – Yra ir paprastesnių būtų tave nužudyti.

Staiga kambaryje išdygo Ridas, dar atšiauresnis nei įprastai. Nenutuokiau, iš kur jis atsirado ir kaip sužinojo, kada jam pasirodyti, bet ištiesęs rankas patraukė prie Lisos. Jai už nugaros buvo atviras langas – net ir kvailys būtų perpratęs Rido ketinimus. Eiverė mėgino priversti Lisą iššokti pro langą naudodama įtaigą. Ridas ją ruošėsi tiesiog išstumti.

Mudvi su Lisa žaibiškai persimetėme mintimis.

Ką gi, pasakiau. Teks pasikeisti vaidmenimis.

Ką čia šneki? Lisą apėmė baimė, nes Ridas buvo jau visai arti…

Aš ką tik koviausi mintimis. Taigi tau teks susikauti fiziškai. Parodysiu kaip.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS

LISA BUVO TAIP SUKRĖSTA, kad negalėjo ištarti nė žodžio.

Pasilenk!

Ji kaipmat pakluso, turbūt daugiau iš netikėtumo. Nerangiai išsisuko nuo persekiotojo ir pasitraukė nuo lango. Ridas trenkėsi jai į petį ir smilkinį, šiek tiek suskaudo.

Aišku, tą „šiek tiek“ mudvi supratom skirtingai. Nors Lisa buvo ne kartą kankinama, dažniausiai kaudavosi mintimis. Nestodavo į tiesioginę dvikovą. Aš buvau pratusi prie smūgių, jai netgi kepštelėjimas per galvą rodėsi baisus.

Dink iš ten, paliepiau. Traukis kuo toliau nuo jo ir nuo lango. Jei gali, durų link.

Lisa ėmė trauktis keturiomis, deja, per lėtai – Ridas sugriebė ją už plaukų. Tarsi žaidėme sugedusį telefoną. Lisa pavėluotai vykdė mano nurodymus – atrodė, žodžiai ją pasiekia tik po to, kai juos perduoda kokie penki žaidėjai. Norėjau valdyti jos kūną kaip marionetę, bet nesugebėjau.

Skaudės, bet atsigręžk ir trenk jam iš visų jėgų.

Išties skaudėjo. Ridas tebelaikė Lisą už plaukų, todėl sukdamasi pasijuto taip, lyg jai būtų plėšiamas skalpas. Tačiau apsigręžė ir puolė. Smogė netaikliai, bet nustebęs Ridas paleido jos plaukus ir ėmė gintis. Pamačiau, kad jis prastas kovotojas. Stipresnis už Lisą, bet silpnai pasirengęs, nejaučiantis smūgių ir nevaldantis kūno svorio. Jis nesitikėjo pasipriešinimo, manė išstumsiąs Lisą pro langą, ir tiek.

Jei gali, bėk.

Lisa ėmė trauktis atatupsta, deja, ne į durų pusę, o į kambario gilumą, kol nugara atsitrenkė į supamąją kėdę.

Čiupk kėdę ir trenk su ja.

Lengviau pasakyti nei padaryti. Ridas jau buvo šalia, norėjo griebti Lisą ir pastatyti ant kojų. Ji čiupo kėdę ir stumtelėjo į Ridą. Norėjau, kad draugė pakeltų ir sviestų kėdę į persekiotoją, deja, tai buvo ne jos jėgoms. Bet Lisai pavyko atsistoti ir atsitverti nuo Rido kėde. Liepiau jai aptalžyti užpuoliką. Lisa stengėsi, bet stokojo jėgų rimčiau jį sužeisti.

Maniau, Eiverė puls padėti Ridui – dviese jie būtų lengvai įveikę Lisą. Bet ji stovėjo nejudėdama, žvilgsnis klajojo padebesiais. Gerai. Tikrai nepriekaištausiu, kad Eiverė nesikiša.

Lisa gynėsi nuo Rido vis vangiau. Reikėjo ką nors daryti.

Tu giniesi, pasakiau. Pulk jį.

Ir galiausiai išgirdau jos atsakymą.

Negaliu. Neturiu supratimo, kaip tai daroma.

Aš tave pamokysiu. Spirk jam – pageidautina į tarpkojį. Daugumą bernų tai parklupdo.

Be žodžių mėginau paaiškinti, kaip įtempti raumenis ir spirti. Lisa stumtelėjo kėdę, kad netrukdytų. Ridas nustebo, ir Lisa tuo pasinaudojo. Tiesa, į tarpkojį nepataikė, bet įspyrė į kelį. Irgi neblogai. Ridas susvyravo, koja iš skausmo sulinko, jis dar spėjo įsitverti kėdės, kad nepargriūtų. Kėdė ėmė suptis – iš tokios prasta atrama.

Šįkart Lisos nereikėjo raginti bėgti prie durų, bet čia jai pastojo kelią Saimonas. Akimirką abi pajutome palengvėjimą. Sergėtojas. Sergėtojai mus saugo. Deja, šitas dirbo Eiverei ir kovojo ne vien su strigojais. Jis griebė Lisą ir šiurkščiai nutempė prie lango.

Visai sutrikau. Galėjau patarti, kaip apsiginti nuo nerangaus paauglio, bet nuo sergėtojo? Be to, ir Ridas atgavęs pusiausvyrą atskubėjo Saimonui į pagalbą.

Paveik jį įtaiga!

Griebiausi šiaudo. Įtaiga – Lisos ginklas. Deja, nors ji spėjo išsiblaivyti tiek, kad koordinuotų judesius, dvasios elementas dar buvo suvaržytas, užtat ryžtas – didžiulis. Lisa sutelkė visas jėgas į įtaigą. Galvoje pajutau keistą kutenimą. Iš pradžių dingtelėjo, kad grįžo Eiverė, paskui supratau, jog kažkas naudojasi manimi kaip mediumu.

Lisą užplūdo jėgos ir aš suvokiau, kas atsitiko. Oksana tebebuvo su mumis, ji paskolino savo galias ir per mane pasiuntė jas Lisai. Saimonas sustingo, aš vos nenusikvatojau. Jis krūptelėjo ir susvyravo kaip už virvučių tampoma marionetė.

Lisa buvo taip įsitempusi, kad bijojo pajudėti. Deja, Rido įtaiga neveikė, jį tik trumpam sutrikdė Saimono reakcija.

– Negalit manęs nužudyti! – leptelėjo Lisa. – Jei mane ras iškritusią pro langą, kils įtarimų.

– Niekas nepastebės, – šaltai atkirto Saimonas. – Nes tu prisikelsi. O jei ne, tai bus nelaimingas atsitikimas, nutikęs girtai merginai.

Sergėtojas pamažu vadavosi nuo įtaigos. Poveikis susilpnėjo, lyg dalis energijos būtų buvusi nukreipta kitur. Gal tai buvo Eiverės nuopelnas, o gal Lisa tiesiog pavargo. O gal ir viena, ir antra. Saimonas patenkintas nusišypsojo, palinko prie Lisos…

Ir vėl sustingo.

Akies krašteliu išvydau liepsnojančią auksinę aurą. Lisa pasuko galvą – tarpduryje stovėjo Adrianas. Jo išraiška buvo kiek komiška, bet jis greitai atsitokėjo nuo sukrėtimo ir puolė Saimoną. Dabar sergėtoją sustingdė Adriano įtaiga. Lisa pasileido tolyn nuo nelemtojo lango.

– Sulaikyk jį! – riktelėjo Lisa.

Adrianas susiraukė.

– Negaliu. Kas per velniava? Lyg čia būtų dar kas nors…

– Eiverė, – Lisa metė į ją trumpą žvilgsnį.

Eiverės veidas buvo nepaprastai išblyškęs, ji sunkiai alsavo, veidu ritosi prakaito lašai. Ji grūmėsi su Adriano įtaiga. Netrukus Saimonas išsivadavo. Jis puolė Lisą su Adrianu, nors man jo judesiai rodėsi vangūs.

Prakeikimas, pamaniau.

Ką daryti? paklausė Lisa.

Pulk Ridą. Jį reikia pašalinti.

Ridas susižavėjęs stebėjo Saimono dvikovą, bet dabar vėl metėsi prie Lisos. Kaip ir sergėtojo, jo judesiai man pasirodė vangūs. Matyt, nusprendęs, kad didesnę grėsmę kelia Adrianas, Saimonas į jį atsigręžė. Laikas išmėginti „skaldyk ir valdyk“ taktiką.

O kaipgi Adrianas? paklausė Lisa.

Trumpam jį palikim. Imkis Rido. Nokautuok jį.

Ką???

Bet Lisa puolė Ridą taip ryžtingai, kad pajutau pasididžiavimą. Ridas išsiviepė. Jis perdėm pasitikėjo savim, bet buvo kvailas ir suklydo. Dar kartą pamėginau mintimis patarti Lisai. Negalėjau valdyti jos judesių, bet leidau pajusti, kaip reikia pasiruošti smūgiui. Kaip atitraukti ranką, sugniaužti kumštį, sukaupti jėgas. Beliko tikėtis, kad jai pavyks smūgiuoti ir laimėti šiek tiek laiko.

Ir tada draugė mane apstulbino.

Lisa suknežino Ridui nosį. Ne šiaip sudavė. Suknežino. Abi pajutom smūgį ir išgirdom trekštelint nosies kremzlę. Pasipylė kraujas. Ridas parkrito, abiejų veidus iškreipė nuostaba. Nebūčiau pagalvojusi, kad Lisa sugeba taip smogti. Tik ne švelnioji, gražioji Lisa.

Norėjau trypti ir šaukti iš džiaugsmo. Bet kova dar buvo nebaigta.

Nesustok! Žiebk jam dar kartą! Nokautuok!

Man pavyko! mintyse sušuko Lisa baisėdamasi savo poelgiu. Jos kumštis degė kaip nutvilkytas. Per apmokymus pamiršau įspėti.

Ne, turi jį padaryti neveiksnų, pasakiau. Tikriausiai juodu su Eivere sieja ryšys ir ji semiasi jėgų iš jo.

Dabar supratau, kodėl Ridas sustingo Eiverei kaupiant jėgas panaudoti įtaigą, kodėl pasirodė kambaryje reikiamu metu. Jinai išsikvietė jį per ryšį.

Lisa vėl puolė Ridą. Po antrojo smūgio jis galva trenkėsi į sieną. Prasižiojo, veidas sukrito ir stiklinėmis akimis sudribo ant grindų. Gal ir neprarado sąmonės, tačiau bent jau kuriam laikui buvo išvestas iš rikiuotės. Išgirdau Eiverės riksmą.

Lisa atsigręžė į Saimoną ir Adrianą. Šis nebegalėjo naudoti įtaigos, nes Saimonas jį talžė iš visų jėgų. Adriano veidas buvo sudaužytas ir kruvinas, supratau, kad jis, kaip ir Lisa, niekad nėra kovęsis iš tikrųjų. Lisai nebereikėjo mano patarimų, ji puolė prie jų ir pasitelkė įtaigą. Saimonas nustebęs krūptelėjo, Lisos galios jo nesulaikė, bet išmušė iš vėžių. Nors ir silpna, Lisos įtaiga atitraukė jo dėmesį.

– Padėk man! – sušuko Lisa.

Pasinaudojęs Saimono sutrikimu Adrianas pasitelkė dvasios galias. Lisa matė, kaip keičiasi jo aura, ir prisidėjo prie Adriano pastangų. Netrukus pajutau, kad jiems talkina ir Oksana. Norėjosi jiems vadovauti, bet jie patys žinojo, ką daryti.

Saimono akys išsiplėtė, jis suklupo. Lisa pajuto dar du dvasios elemento valdytojus – Oksanos pasirodymas ją kiek nustebino – jai pasidingojo, kad jie visi skirtingai veikia Saimoną. Lisa norėjo jį sulaikyti, sustingdyti. Adrianas stengėsi sergėtoją užmigdyti, tuo tarpu Oksana vertė Saimoną bėgti iš kambario.

Neatlaikęs trijų dvasios valdytojų galių Saimonas be sąmonės susmuko ant grindų. Lisa su Adrianu atsigręžė į Eiverę pasiruošę kautis toliau, bet neprireikė.

Vos tik jų dvasiai palietus Saimoną, Eiverė ėmė klykti. Klykė neužsičiaupdama, rankomis susiėmusi galvą, klaikiai ir šaižiai. Suglumę Lisa ir Adrianas susižvelgė.

– Dėl Dievo meilės, – pavargęs atsiduso Adrianas. – Kaip ją nutildyti?

Lisa nežinojo. Ji netgi norėjo padėti Eiverei. Bet po kelių sekundžių ši nutilo. Neprarado sąmonės, tik sėdėjo ir spoksojo į vieną tašką bereikšmiu veidu. Eiverė liko… tuščia. Vien kiaukutas.

– Kas atsitiko? – paklausė Lisa.

Aš jau žinojau atsakymą.

Dvasia iš Saimono perėjo jai. Ji perdegė.

Lisa apstulbo.

Kaip ji galėjo iš Saimono pereiti jai?

Nes juodu sieja ryšys.

Sakei, ryšys ją sieja su Ridu!

Taip. Su jais abiem.

Grumdamasi dėl gyvybės Lisa nesidairė aplinkui, bet dabar apžiūrėjo visų auras. Eiverės – ši nebeslėpė tikrųjų spalvų – buvo auksinė, visai kaip Adriano ir Lisos. Saimono ir Rido auros buvo kone vienodos, tik aprėmintos juoda juosta. Jie irgi buvo šešėlio pabučiuoti, Eiverės prikelti iš mirusiųjų.

Nieko nebeklausinėdama Lisa susmuko Adriano glėbyje. Jokios romantikos, tiesiog jiems abiem dabar reikėjo draugo.

– Kodėl atėjai? – paklausė Lisa.

– Dar klausi. Valdydamos dvasią liepsnojote kaip deglai. Pajutau jus kitame Akademijos gale. – Adrianas apsidairė. – Turiu daugybę klausimų…

– Ne tu vienas, – sumurmėjo ji.

Man metas, pasakiau Lisai, nors ir nesinorėjo jų palikti.

Pasiilgau tavęs. Ar grįši?

Greitai.

Ačiū. Ačiū, kad padėjai.

Nėr už ką. Nejučiomis nusišypsojau. Tiesa, Lisa… Pasakyk Adrianui, kad juo didžiuojuosi.

Akademijos kambarys išnyko. Sėdėjau ant lovos kitoje pasaulio pusėje. Eibas susirūpinęs žvelgė į mane. Markas irgi buvo susijaudinęs, bet jam rūpėjo tik šalia manęs gulinti Oksana. Ji atrodė panašiai kaip Eiverė – išblyškusi ir išpilta prakaito. Išsigandęs Markas karštligiškai suspaudė jos ranką.

– Kaip tu?

Oksana nusišypsojo.

– Pavargau, bet šiaip viskas gerai.

Norėjau ją apkabinti.

– Ačiū, – sušnibždėjau. – Labai ačiū.

– Džiaugiuosi galėjusi padėti, – atsakė ji. – Tik nenorėčiau to daryti dar kartą. Buvo labai… keista. Pati dar nesuvokiu, kokį vaidmenį atlikau.

– Ir aš.

Išties keista. Tarpais rodėsi, kad Oksana kaunasi petys į petį su Lisa. Kartais ji tarsi susiliedavo su manimi. Sudrebėjau. Pernelyg painu.

– Kitą sykį pagelbėk Lisai ne mintimis, būk šalia, – pasakė man Oksana.

Sumišusi nuleidau akis. Ant piršto spindėjo žiedas. Nusimoviau jį ir atkišau Oksanai.

– Šitas žiedas mane išgelbėjo. Ar jis gali padėti ir jums, nors pati jį užkerėjote?

Oksana trumpai palaikė žiedą ir grąžino man.

– Ne, bet jau sakiau – aš atsigausiu. Aš sparčiai taisausi.

Tiesa. Ne kartą mačiau, kaip greitai ant kojų atsistodavo Lisa – tai būdinga dvasios elemento valdytojams.

Žiūrėdama į žiedą staiga šį tą prisiminiau. Apie tai pagalvojau, kai visai apdujusią senukai vežė į Novosibirską.

– Oksana… šitą žiedą lietė strigojus. Ir tas kelias akimirkas… žinoma, jis tebebuvo strigojus… bet tas kelias akimirkas jis tarsi atvirto savimi.

Oksana atsakė ne iš karto. Pakėlė akis į Marką, jiedu ilgai žiūrėjo vienas į kitą. Markas prikando lūpą ir papurtė galvą.

– Ne, – galiausiai sumurmėjo. – Tai pasakos.

– Kas? – sušukau. Mano akys lakstė nuo vieno prie kito. – Jei ką nors apie tai žinot – apie strigojus – privalot man atskleisti!

Markas kažką pasakė rusiškai, jo žodžiai nuskambėjo kaip perspėjimas. Bet ir Oksana atrodė nusiteikusi ryžtingai.

– Neturime teisės slėpti, – atsakė ji. Paskui rimtu veidu atsigręžė į mane. – Markas tau pasakojo apie mūsų kadaise sutiktą morojų? Dvasios elemento valdytoją?

– Pasakojo.

– Jis mums pririetė daugybę istorijų – nežinau, kiek jose tiesos. Bet kartą… sakėsi prikėlęs strigojų.

Iki šiol tylėjęs Eibas susiraukė.

– Paistalai.

– Ką? – Žemė išslydo man iš po kojų. – Kaip?

– Nežinau. Jis daug neaiškino, ir kaskart postringavo vis kitaip. Spėju, diduma tebuvo vaizduotės žaismas, – tarė Oksana.

– Jis beprotis, – pasakė Markas. – Netikėk bepročio sapaliojimais. Nesileisk užvaldoma tos minties. Nesugalvok leistis į dar vieną beprotišką žygį. Grįžk pas savo draugę.

Mane užplūdo prieštaringi jausmai. Negi tai tiesa? Dvasios valdytojas prikėlė strigojų? Jei dvasios valdytojai gali išgydyti ir prikelti mirusiuosius, tai gali ir nemirėlius. O Dimitrijus… Dimitrijus laikydamas žiedą tikrai atrodė pasikeitęs. Negi dvasia pažadino jo sielos kertelę? O aš maniau, tai tik prisiminimai…

– Turiu su juo pasikalbėti, – sumurmėjau.

Pati nežinau kodėl. Paistalai ar ne, jau per vėlu ką nors pakeisti. Aš nužudžiau Dimitrijų ir dabar jau niekas jo nesugrąžins, joks dvasios stebuklas. Širdis ėmė daužytis, pritrūko oro. Vėl išvydau jį krintantį su įsmeigtu širdin kuoleliu. Ar jis būtų pasakęs, kad mane myli? Klausinėsiu to savęs iki gyvenimo galo.

Mane užliejo skausmas ir kančia, bet kartu palengvėjo. Aš jį išlaisvinau, suteikiau jo sielai ramybę. Gal dabar juodu su Meisonu danguje tobulina sergėtojų judesius? Pasielgiau teisingai, neturiu to gailėtis.

Tarsi skaitydama mano mintis Oksana tarė:

– Markas nejuokavo. Jis beprotis. Be to, nežinia, ar dar gyvas. Kai matėm jį paskutinį kartą, vargiai galėjo kalbėti ar valdyti magiją. Norėjo pasislėpti. Niekas nežino, kur jis dabar – išskyrus galbūt jo brolį.

– Gana, – perspėjo Markas.

Eibas klausėsi susiraukęs. Dabar susidomėjęs palinko į priekį.

– Kuo jis vardu?

– Robertas Doru, – kiek padvejojęs atsakė Markas.

Apie tokį nebuvau girdėjusi. Greičiausiai jis išsigalvojo istoriją apie išgelbėtą strigojų apimtas beprotybės. Galų gale, nesvarbu. Dimitrijaus nebėra. Šitas mano gyvenimo tarpsnis baigtas. Turiu grįžti pas Lisą.

Tada pastebėjau, kad Eibas tyli.

– Pažįsti jį? – paklausiau.

– Ne. O tu?

– Ne. – Įdėmiai pažvelgiau Eibui į veidą. – Atrodo, šį tą žinai, Žalty.

– Girdėjau apie jį, – prisipažino Eibas. – Pavainikis kilmingasis. Jo tėvas turėjo romaną, gimė Robertas. Beje, jis augo tėvo šeimoje. Robertas su įbroliu buvo gana artimi, nors nedaug kas žinojo, kad juodu broliai. – Na žinoma. Nežinojo niekas, išskyrus Eibą. – Doru – Roberto motinos mergautinė pavardė.

Savaime suprantama. Doru tarp kilmingųjų nėra.

– O kokia jo tėvo pavardė?

– Daškovas. Trentonas Daškovas.

– Šita pavardė man girdėta.

Susipažinau su Trentonu Daškovu prieš kelerius metus, lydėdama Lisą ir jos šeimą į kilmingųjų vakarėlį. Jau tada Trentonas buvo senas, sukumpęs morojus, viena koja grabe. Morojai dažnai sulaukia šimto metų, bet Trentonas artėjo prie šimto dvidešimties – pranoko net morojų standartus. Niekas nė nešnipštelėjo apie nesantuokinį sūnų, o teisėtasis dalyvavo vakarėlyje. Net pakvietė mane šokiui, parodydamas pagarbą paprastai dampyrei.

– Trentonas yra Viktoro Daškovo tėvas, – tariau. – Nejaugi Robertas Doru yra Viktoro Daškovo įbrolis?

Nenuleisdamas nuo manęs akių Eibas linktelėjo. Kaip jau minėjau, Eibas žino viską. Greičiausiai, ir kas mane sieja su Viktoru Daškovu.

Oksana susiraukė.

– Viktoras Daškovas svarbi persona, ar ne?

Sibiro gilumoje ji taip nutolusi nuo morojų visuomeninio gyvenimo sumaišties, kad net nežino, jog kandidatas į karalius dabar sėdi kalėjime…

Nusijuokiau – bet tikrai ne iš linksmumo. Visa istorija buvo tokia neįtikėtina, kad isterija buvo vienintelis būdas išlieti susikaupusius jausmus: neviltį, skausmą, ironiją…

– Ko juokiesi? – nustebęs paklausė Markas.

– Šiaip sau, – tariamas linksmumas padėjo nuslėpti graudulį. – Tai ir yra, kad visai nejuokinga.

Koks įdomus likimo vingis. Vienintelis asmuo, galintis ką nors žinoti apie strigojų prikėlimą, yra mano didžiausio priešo Viktoro Daškovo įbrolis. O vienintelis asmuo, žinantis, kur dabar Robertas, yra pats Viktoras. Viktoras nepaprastai daug žinojo apie dvasios elementą ir dabar aš supratau, iš kur.

Tačiau tai nebeturi reikšmės. Net jei pats Viktoras galėtų atversti strigojų, tai nieko nebepakeis. Dimitrijus žuvo nuo mano rankos. Išgelbėjau jį vieninteliu man žinomu būdu.

Kartą jau buvau priversta rinktis tarp jo ir Lisos, ir pasirinkau jį. Dabar dvejonių nebeliko: turiu rinktis Lisą. Ji gyva, jai manęs reikia. O Dimitrijus – praeitis.

Užsigalvojusi stebeilijau į sieną, paskui pažvelgiau Eibui tiesiai į akis.

– Ką gi, seni, – tariau. – Pakuok mane ir siųsk namo.

DVIDEŠIMT DEVINTAS

ATRODĖ, SKRYDIS NIEKADA NESIBAIGS.

Nusigauti iš Sibiro gilumos į Montanos užkampį nėra taip paprasta. Novosibirskas–Maskva–Amsterdamas–Sietlas–Misula. Keturi skrydžiai, penki oro uostai, daug lakstymo. Tai vargino, tačiau perėjusi pasų kontrolę Sietle pajutau džiaugsmą ir palengvėjimą.

Išvykdama iš Rusijos pamaniau, kad Eibas nusprendė skristi kartu ir pats perduoti mane tiems, kas jį pasamdė.

– Dabar tikrai grįžti, ar ne? – paklausė oro uoste. – Į Akademiją? Neketini pakeliui dėti į kojas?

Nusišypsojau.

– Ne. Grįžtu į Šv. Vladimirą.

– Ir ten pasiliksi? – neatstojo. Nors nebeatrodė toks grėsmingas kaip Bajoje, žvelgė griežtai.

Mano šypsena prigeso.

– Nežinau, kas bus. Ten man nebėra vietos.

– Rouz…

Nutildžiau Eibą rankos mostu. Pati nusistebėjau savo ryžtingumu.

– Gana. Apsieisim be pamokslų. Sakei, buvai pasamdytas mane sugrąžinti. Taigi nebesuk galvos, ką veiksiu paskui.

Esu reikalinga kažkam iš Akademijos. Greitai būsiu ten. Eibas savo užduotį atliko.

Nors laimėjo, atsisveikindamas neatrodė laimingas. Žvilgtelėjo į skrydžių švieslentę ir atsiduso.

– Tau metas, nepavėluok.

Linktelėjau.

– Ačiū už… – Už ką konkrečiai? Už pagalbą? – …už viską.

Kai nusigręžiau eiti, Eibas palietė man petį.

– Čia visa tavo manta?

Mano drabužiai liko išmėtyti po Rusiją. Alchemikai davė batus, džinsus ir megztinį, jais teks vilkėti iki JAV.

– Nieko daugiau neturiu, – atsakiau.

Eibas kilstelėjo antakį. Paskui atsigręžė į vieną iš sergėtojų ir linktelėjo mano pusėn. Sergėtojas akimirksniu nusivilko paltą ir padavė man. Nors jis buvo lieknas, drabužis man buvo per didelis.

– Nereikia…

– Paimk, – paliepė Eibas.

Paėmiau, bet dar labiau nustebau, kai Eibas nuo kaklo nusivyniojo šaliką: gryno kašmyro, ryškių spalvų, labiau tinkantis Karibams nei Sibirui ar Montanai. Jau norėjau prieštarauti, bet pažvelgusi jam į veidą nutilau. Apsimuturiavau šaliku ir padėkojau galvodama, ar dar kada pamatysiu Eibą. Bet neklausinėjau: nujaučiau, kad vis tiek neatsakys.

Kai po trisdešimties valandų pagaliau nusileidome Misuloje, prisiekiau, kad artimiausius penkerius metus į lėktuvą nekelsiu kojos. O gal ir visus dešimt. Neturėjau bagažo, todėl iš oro uosto išėjau greitai. Eibas pranešė apie mano grįžimą, bet nenumaniau, ką atsiųs pasitikti. Turbūt Albertą, Šv. Vladimiro sergėtojų kapitonę. Arba mano mamą. Nežinojau, kur ji, bet staiga panorau susitikti. Būtų logiška atsiųsti ją.

Todėl apstulbau išvydusi manęs laukiantį Adrianą.

Nusišypsojau ir paspartinau žingsnį. Apkabinau jį nustebindama mus abu.

– Dar niekada taip nesidžiaugiau tave matydama, – pasakiau.

Adrianas stipriai mane apkabino, paskui atsitraukė, apžiūrėti.

– Sapnai tėra blausus tikro gyvenimo atspindys, mažoji dampyre. Atrodai nuostabiai.

Kaudamasi su strigojais nukentėjau, bet Oksana, nepaisydama prieštaravimų, užgydė visas žaizdas. Net ir mėlynes ant kaklo, nors nieko apie jas neklausinėjo. Nenorėjau, kad jas kas pamatytų.

– O tu… – atidžiai nužvelgiau. Apsirengęs kaip visada nepriekaištingai. Trijų ketvirčių vilnonis paltas ir žalias šalikas nepaprastai tiko prie jo akių. Tamsiai rudi plaukai stilingai sutaršyti, bet veidas… Saimonas kelis kartus jam smogė. Viena Adriano akis buvo užtinusi, paakys mėlynas. Tačiau jis pasirodė drąsus kovotojas. – Tikras gražuolis.

– Melagė.

– Negi Lisa negalėjo išgydyti mėlynių?

– Tai kovos randai. Suteikia man vyriškumo. Eime, automobilis laukia.

– Kodėl pasitikti atsiuntė tave? – paklausiau žingsniuojant į stovėjimo aikštelę. – Negi esi blaivus?

Adrianas nesiteikė atsakyti.

– Metei Akademiją, todėl vadovybė nebėra už tave atsakinga. Taigi manęs niekas nesiuntė. Tavo draugai negali kada panorėję išeiti iš Akademijos, o aš… aš laisvas paukštis. Išsinuomojau automobilį ir atvažiavau.

Adriano žodžiai sukėlė man prieštaringus jausmus. Sujaudino, kad jis dėl manęs trenkėsi tokį kelią, bet išgąsdino, kad Akademija nėra už mane atsakinga. Klajodama Šv. Vladimirą laikiau namais… bet klydau. Akademijoje būsiu tik viešnia.

Važiuojant Adrianas pasakojo, kas nutiko vėliau. Po grumtynių su Eivere daugiau nesilankiau Lisos mintyse. Oksana išgydė mano kūną, bet dvasiškai jaučiausi išsekusi ir gedėjau. Nors ir pasiekiau užsibrėžtą tikslą, priešais akis kaskart iškildavo krintančio Dimitrijaus vaizdas.

– Tu neklydai – Eiverę su Saimonu ir Ridu siejo ryšys, – dėstė Adrianas. – Prieš kelerius metus Saimonas buvo nužudytas Eiverės akivaizdoje. Tai, kad jis liko gyvas, visi laikė stebuklu. Niekas nesuprato tiesos.

– Ji nuslėpė savo galias, – mąsliai tariau. – O kada žuvo Ridas?

– Keisčiausia, – susiraukė Adrianas, – kad niekas negali pasakyti, kada jis mirė. Jis kilmingasis. Visą gyvenimą buvo lepinamas. Mums mažai pavyko iš jo išgauti – su ta trijule dabar neįmanoma susikalbėti – bet atrodo, Eiverė jį nužudė, idant paskui galėtų prikelti.

– Visai kaip Lisą, – prisiminiau Saimono žodžius, ištartus per kautynes. – Eiverė norėjo ją nužudyti, prikelti ir susisieti ryšiu. Bet kodėl su Lisa?

– Mano galva, todėl, kad Lisa valdo dvasios elementą. Anksčiau ar vėliau Eiverė būtų sužinojusi apie mano ir Lisos gebėjimus. Matyt, ji nusprendė, kad susisiejusi su Lisa įgis daugiau galių, nes iš anų dviejų siurbdavo nemažai energijos. – Adrianas palingavo galvą. – Nemelavau, tikrai pajutau magiją kitame Akademijos gale. Eiverė ją švaistė – kad paveiktų kitus, nuslėptų savo aurą… išties nepaprasta.

Žvelgiau į kelią galvodama apie Eiverės žygių padarinius.

– Štai kodėl Ridas nuolat buvo toks agresyvus. Juodu su Saimonu sugerdavo tamsą, atsirandančią Eiverei valdant dvasią. Visai kaip mums su Lisa.

– Taip, tik tu visai į juos nepanaši. Saimoną perprasti buvo sunkiau, jis atrodė ramus, bet abu balansavo ties riba. O dabar visi trys ją peržengė.

Prisiminiau tuščią Saimono žvilgsnį ir Eiverės klyksmą. Sudrebėjau.

– Ką nori pasakyti?

– Jie pamišo. Likusį gyvenimą praleis beprotnamyje.

– Sakai, kad mes…? – paklausiau nustėrusi.

– Iš dalies, – sutiko Adrianas. – Kai Eiverė nukreipė į mus savo galią, o mes ją atrėmėm ir dar paleidom savąją… Jų smegenys perkaito. O Ridui ir Saimonui nedaug reikėjo. Eiverei irgi.

– Markas teisus, – sumurmėjau.

– Kas?

– Šešėlio pabučiuotas dampyras, su kuriuo susipažinau. Jis sakė, jog kada nors Lisa galės išgydyti iš jos sugertą tamsą, bet tam tarp dvasios elemento valdytojo ir šešėlio pabučiuotojo reikalinga jėgų pusiausvyra. Tikriausiai Eiverės trijulė tą pusiausvyrą pažeidė. Vargu ar sveika susisieti daugiau nei su vienu asmeniu.

– Hmm. – Adrianas paskendo savo mintyse. Galiausiai nusijuokė. – Negaliu patikėti, kad sutikai dar vieną dvasios elemento valdytoją ir šešėlio pabučiuotąjį. Tai tas pat, kaip ieškoti adatos šieno kupetoje, bet tau amžinai šitaip nutinka. Nekantrauju išgirsti, ką dar nuveikei.

Nusisukau ir priglaudžiau skruostą prie stiklo.

– Kad nelabai yra ką pasakoti.

Niekas iš Akademijos vyresniųjų nežinojo apie mano vaidmenį Eiverės istorijoje, todėl grįžus neklausinėjo. Jie kamantinėjo Lisą ir Adrianą. Dvasios elementas tebebuvo naujiena ir niekas neišmanė, kaip vertinti pastaruosius įvykius. Eiverė su sėbrais buvo išvežta, jos tėvas pasiėmė atostogų.

Adrianas mane užregistravo kaip viešnią, todėl gavau leidimą. Kaip ir visi svečiai, privalėjau laikytis vidaus taisyklių. Nusviedžiau jas šalin nė neskaičiusi.

– Turiu eiti, – pareiškiau Adrianui.

Jis supratingai nusišypsojo.

– Taip ir maniau.

– Ačiū… kad pasitikai. Atleisk, bet turiu tave palikti…

Jis tik numojo ranka.

– Tu manęs nepalieki. Tu sugrįši, ir tai svarbiausia. Jei jau tiek laukiau, galiu palūkėti dar šiek tiek.

Žiūrėjau jam į akis ir nustebau pajutusi kūnu sklindančią šilumą. Tylomis nusišypsojau ir patraukiau savais keliais.

Einant į Lisos bendrabutį mane lydėjo sutrikę žvilgsniai. Pamokos buvo ką tik pasibaigusios, visur pilna mokinių. Išvydę mane jie staiga nutildavo. Prisiminiau laikus, kai mudvi su Lisa po pabėgimo buvom sugrąžintos į Akademiją. Tada aplinkiniai mus irgi varstė žvilgsniais.

Gal kalta tik mano vaizduotė, bet šįsyk jaučiausi daug blogiau. Sunkiau slėgė tyla ir suglumę veidai. Praėjusį kartą visi manė, kad pabėgom šiaip sau. Dabar niekas nežinojo mano išvykimo priežasčių. Po Akademijos užpuolimo tapau didvyre, paskui mečiau mokslus ir dingau. Kai kurie į mane žiūrėjo lyg į šmėklą.

Buvau pripratusi prie šnairavimo ir apkalbų, todėl nesidairydama į šalis pasileidau laiptais peršokdama per dvi pakopas. Artėdama prie Lisos kambario užsisklendžiau nuo jos jausmų. Gal ir kvaila, bet norėjau pasidaryti staigmeną. Tiesiog atsimerkti ir pamatyti draugę. Pabeldžiau į duris.

Adrianas sakė, kad sapnai tėra blausus gyvenimo atspindys. Susitikimas su Lisa tai patvirtino. Būti jos mintyse toli gražu ne tas pat, kaip matyti priešais save. Durys atsidarė ir aš išvydau angelą. Dar niekada nebuvau palikusi Lisos taip ilgai – net suabejojau, ar man nesivaidena.

Lisa užsidengė ranka burną ir žiūrėjo į mane išplėtusi akis. Turbūt ji pasijuto taip pat – juk nebuvo perspėta apie mano grįžimą. Jai tebuvo pasakyta, jog grįšiu „greitai“. Tikriausiai pasidingojo, kad mato vaiduoklį.

Prieš penkias savaites, kai Dimitrijus buvo paverstas strigojumi, rodos, praradau dalelę sielos. Palikusi Lisą netekau dar vienos. Dabar, žiūrėdama į draugę, ėmiau tikėti, kad mano siela pasveiks. Žinoma, praeis nemažai laiko, bet Lisa užpildys tuštumą. Jau seniai nesijaučiau savimi.

Nors abi tylėjome, mintyse kirbėjo daugybė klausimų. Drauge įveikėme Eiverę, bet turėjome nemažai viena kitai išsakyti. Pajutau baimę. Baimę, kad Lisa mane atstums arba aprėks už tai, kad ją palikau.

Bet draugė mane stipriai apkabino.

– Žinojau, – pasakė kūkčiodama. – Žinojau, kad sugrįši.

– Kaipgi kitaip, – padėjau galvą Lisai ant peties. – Juk sakiau, kad sugrįšiu.

Mano geriausia draugė. Susigrąžinau geriausią draugę. Jei ji bus šalia, gal pavyks atsigauti po baisių išgyvenimų Sibire. Gal įstengsiu gyventi toliau?

– Atleisk, – staiga tarė Lisa. – Labai gailiuosi dėl savo elgesio.

Nustebusi pažvelgiau į ją. Paskui įėjau į kambarį ir uždariau duris.

– Gailiesi? Tau nėra ko gailėtis.

Būgštavau, kad Lisa tebepyksta, bet ji apsidžiaugė mane pamačiusi. Jei nebūčiau jos palikusi, nebūtų užvirusi ta velniava su Eivere. Dėl visko kaltinau save.

Spindinčiomis nuo ašarų akimis Lisa atsisėdo ant lovos.

– Neturėjau teisės taip kalbėti… prieš tau išvykstant. Tu ne mano nuosavybė. Negana to, jaučiuosi siaubingai… – ji nusibraukė ašaras, – …nes pasakiau tau, kad neprikelsiu Dimitrijaus. Žinoma, buvo per vėlu, bet vis tiek reikėjo pasiūlyti…

– Ne, ne! – Suklupau prieš ją ir paėmiau už rankų, vis dar netikėdama, kad mudvi vėl drauge. – Pažvelk į mane. Tau nėra ko gailėtis. Aš irgi prikalbėjau nesąmonių. Pyktis aptemdo protą. Nereikia dėl to graužtis. O Dimitrijus… – atsidusau. – Gerai padarei atsisakydama. Net jei būtume jį suradusios prieš virstant strigojumi, nebūtume galėjusios pagelbėti. Nevalia susisaistyti daugiau negu su vienu asmeniu. Prisimink, kas nutiko Eiverei.

Tiesą sakant, Eiverę pribaigė ne tik tai. Ji perdėm eikvojo savo galią ir ja piktnaudžiavo.

Palengva Lisa liovėsi kūkčioti.

– Kaip tai padarei, Rouz? Kaip pasiekei, kai man tavęs labiausiai reikėjo? Kaip sužinojai?

– Sibire susipažinau su kita dvasios elemento valdytoja. Ji moka patekti į kitų mintis ir, būdama nesusijusi su ryšiu, juos paveikti. Kaip Eiverė. Oksana pateko į mano mintis ir per mane pasiekė tave. Beje, turiu pridurti, patyriau labai keistą jausmą.

– Vadinasi, stokoju dar vienos galios, – liūdnai sukuždėjo Lisa.

Nusišypsojau.

– Nenusimink, dar nesutikau nė vieno morojaus, gebančio suknežinti nosį. Buvai nepakartojama, Lis.

Draugė suaimanavo, bet apsidžiaugė pavadinta senuoju trumpiniu.

– Viliuosi, neteks to pakartoti. Tai tavo stilius, Rouz. Aš renkuosi moralinę paramą ir gydymą. – Lisa nužvelgė savo rankas. – Ne. Tikrai nebenoriu muštis.

– Dabar bent jau žinai, kad gali. Jei kada nuspręsi mokytis…

– Ne! – nusijuokė Lisa. – Esu pernelyg užsiėmusi su Adrianu – ypač kai iš tavęs sužinojau, kad dvasios elemento galimybės kur kas platesnės…

– Kaip nori. Gal ir geriau, jei viskas liks kaip buvę.

Lisos veidas staiga surimtėjo.

– Tikiuosi. Rouz… susidėjusi su Eivere prikrėčiau tiek kvailysčių…

Per mūsų ryšį pajutau, kad labiausiai Lisa gailisi dėl pašlijusių santykių su Kristianu. Jai skaudėjo širdį, dėl jo išliejo daug ašarų. Netekusi Dimitrijaus supratau, ką reiškia prarasti meilę, todėl prisiekiau kaip nors padėti Lisai. Bet ne dabar. Iš pradžių mums reikia daug ką išsiaiškinti.

– Tu dėl to nekalta, – guodžiau. – Eiverės įtaiga buvo pernelyg stipri. Be to, ji tave girdė ir silpnino budrumą.

– Taip, bet ne visi tai žino ir supranta.

– Viskas pasimirš, – pasakiau. – Visada pasimiršta.

Lisa nerimavo dėl savo reputacijos, bet kažin ar kas nors, be Kristiano, smerkė jos elgesį. Mudu su Adrianu perpratome Eiverės užmačias prisiminę Saimono pastabą apie nelaimingą atsitikimą. Eiverė norėjo, kad visi manytų Lisą praradus sveiką protą, jei kartais nepavyktų jos prikelti. Jei Lisa būtų žuvusi, niekas nebūtų per daug stebėjęsis. Po kelių savaičių girtavimo ir šėliojimo tragiška merginos mirtis niekam nebūtų sukėlusi įtarimų.

– Tas dvasios elementas kaip rakštis subinėj, – pareiškė Lisa. – Visi tik ir taikstosi manim pasinaudoti – nuo Viktoro iki Eiverės. Prisiekiu, vėl gerčiau vaistus, jei nereikėtų galvoti, kaip apsisaugoti nuo tokių kaip ji. Kodėl Eiverė norėjo nužudyti mane, o ne Adrianą? Kodėl auka pasirenkama aš?

Nors Lisa kalbėjo rimtai, šyptelėjau.

– Todėl, kad tu jai buvai reikalinga kaip pastumdėlė, o jis kaip vaikinas. Jai reikėjo draugo, padedančio kopti socialiniais laiptais, todėl negalėjo rizikuoti jį nužudyti. Bet kas žino? Gal kada nors būtų nužudžiusi ir Adrianą? Tarkim, bijodama konkurencijos ir norėdama likti vienintele moroje, valdančia dvasios elementą. Suprask, Lis. Galim ištisas valandas tuščiai spėlioti, ką rezgė Eiverė Lazar.

– Tiesa. – Lisa nučiuožė nuo lovos ir įsitaisė šalia manęs ant grindų. – Bet žinai ką? Mes apie daug ką galim kalbėtis ištisas valandas. Tu čia vos dešimt minučių, o atrodo, nė nebuvai išvykusi.

– Taip.

Kai Dimitrijus dar nebuvo strigojus, šalia jo jausdavausi laisvai. Laisvai – tik šiek tiek kitaip – jaučiausi ir su Lisa. Gedėdama Dimitrijaus buvau kone pamiršusi mudviejų draugystę. Dabar supratau, jog ne viskas prarasta.

Tarsi skaitydama mano mintis Lisa tarė:

– Beje, nejuokauju. Gailiuosi, kad tada pasikarščiavau. Nesi mano nuosavybė. Pati nuspręsi, ar liksi ir tapsi mano sergėtoja. Nenoriu tavęs versti ar nurodinėti.

– Nėra čia ką spręsti. Visada norėjau ir dabar noriu tapti tavo sergėtoja, – atsidusau. – Tiesiog turėjau kai ką padaryti – ištesėti sau duotą pažadą. Atleisk, jei nesugebėjau to paaiškinti.

Šiandien ne kartą atsiprašėme viena kitos, taip elgiesi su tais, kuriuos myli. Atleidi ir gyveni toliau.

Žinojau, ko paklaus Lisa. Padvejojusi ji galiausiai ryžosi:

– Tai kas nutiko? Ar tu… jį radai?

Buvo skaudu apie tai kalbėti, bet paskui supratau turinti tai padaryti. Tarp mudviejų su Lisa buvo iškilę keletas nesusipratimų. Vienas dėl to, kad jai nė nedingtelėjo, jog galiu atsisakyti sergėtojos pareigų. Antras – kad nepasakiau jai tiesos ir vėliau jos už tai nekenčiau. Jei ketinam susitaikyti ir atleisti, negalim kartoti praeities klaidų.

– Radau, – galiausiai atsakiau.

Ir ėmiau pasakoti: apie klajones, alchemikus, Belikovas, Oksaną su Marku, nepažadėtuosius ir, žinoma, Dimitrijų. Lisa neklydo – galėjome šnekėtis valandų valandas. Liejau jai savo širdį, o ji klausėsi nesmerkdama, su užuojauta. Baigdama ėmiau kūkčioti, prasiveržė nuo tos nakties gniaužtas sielvartas ir meilė. Novosibirske niekam nepasakojau, ką išgyvenau su Dimitrijumi. Niekam nedrįsau prisipažinti, kad tapau strigojaus kraujo kekše. Tiesiog nutylėdavau vildamasi, kad neįvardyta patirtis netaps tikrove. Bet pasakodama apie tai Lisai staiga aiškiai supratau: nužudžiau vyrą, kurį mylėjau.

Tikrovėn mus grąžino beldimas į duris. Žvilgtelėjau į laikrodį ir išsigandusi pamačiau, kad tuoj komendanto valanda. Negi būsiu išprašyta? Bet Lisai atidarius duris – tuo metu skubiai nusišluosčiau ašaras – bendrabučio budėtoja tarė:

– Tave kviečia Alberta. Tikėjosi, kad būsi čia.

Mudvi su Lisa susižvelgėm.

– Dabar? – paklausiau.

Budėtoja tik gūžtelėjo pečiais.

– Sprendžiant iš jos tono – taip, todėl verčiau paskubėk, – ir uždarė duris

Alberta yra Akademijos sergėtojų kapitonė, jai paklūsta visi.

– Kažin apie ką ji nori pasikalbėti? – susimąstė Lisa.

Nenoromis atsistojau.

– Turbūt apie daug ką. Einu pas ją, paskui grįšiu į svečių namus. Vargu ar pavyks užmigti. Per tas laiko juostas nebeskiriu dienos nuo nakties.

Atsisveikindama Lisa mane apkabino – abidvi delsėm atsiskirti.

– Sėkmės.

Darydama duris šį tą prisiminiau. Nusimoviau nuo piršto žiedą ir padaviau Lisai.

– Ar čia tas pats žiedas, kurį… O! – Ji paėmė žiedą, veidas nušvito iš džiaugsmo.

– Ar jauti magiją? – paklausiau.

– Taip… Ji labai silpna, bet juntama. – Lisa pakėlė žiedą prieš šviesą ir ėmė apžiūrinėti. Tikriausiai nė nepastebės, kada išeisiu – tyrinės žiedą visą vakarą. – Keista. Beveik jaučiu, kaip jinai jį užkerėjo.

– Markas sakė, kad mums greičiausiai teks palūkėti, kol galėsim imtis tokio gydymo… Gal per tą laiką perprasi kerus?

Žalios Lisos akys buvo įsmeigtos į žiedą.

– Manau, pavyks.

Nusišypsojau ir buvau beeinanti, bet Lisa sugriebė mane už rankos.

– Rouz… žinau, pasimatysim rytoj, bet…

– Kas?

– Tik noriu pasakyti… tiek daug visko nutiko… Branginkim savo draugystę. Negalim nuolat būti kartu – tai neįmanoma – bet ryšys mudvi sieja ne šiaip sau. Rūpinkimės viena kita.

Nuo jos žodžių suvirpėjau, tarsi paliesta galingos jėgos.

– Tegu taip ir būna.

– Aš rimtai… Visada man padedi. Kaskart, kai man gresia pavojus, atskubi gelbėti. Daugiau taip nebus.

– Krataisi mano pagalbos?

– Ne tai turėjau omeny! Aš irgi noriu tau padėti, Rouz. Jei reikės net ir nosį kam nors suknežinti. Beje, paskui ilgai skaudėjo ranką. – Lisa atsiduso. – Paistau nesąmones. Jei dar kur susiruoši, pasiimk mane kartu. Nepalik vienos.

– Lisa…

– Nejuokauju. – Gražiame Lisos veide švietė ryžtas. – Kad ir ką darytum, nuolat būsiu šalia. Daugiau neliksi viena. Prisiek, jei dar kada sugalvosi pabėgti, pasiimsi ir mane. Kovosime drauge.

Jau norėjau ginčytis – negaliu rizikuoti Lisos gyvybe. Bet paskui supratau, kad ji teisi. Mudvi sieja ryšys, ir nieko nepakeisi. Lisa mano sielos dalelė ir kartu mes stipresnės nei skyrium.

– Gerai, – pažadėjau. – Prisiekiu. Kai kitąsyk sumanysiu kokią pražūtingą kvailystę, pasiimsiu ir tave.

TRISDEŠIMTAS

SERGĖTOJŲ KAPITONĖ ALBERTA laukė administraciniame pastate. Labai nedaug dampyrių tampa sergėtojoms, todėl kapitonės pareigos tikrai vertos pagarbos. Ji buvo peržengusi ketvirtą dešimtį ir viena kiečiausių mano sutiktų sergėtojų. Šviesiuose plaukuose sidabro gijos, veidas nugairintas nuolatinio buvimo lauke.

– Sveika sugrįžus, Rouz, – pamačiusi mane Alberta atsistojo. Neapkabino, elgėsi gan oficialiai, bet kreipėsi į mane vardu, o ne pavarde, ir man atlėgo. Jos akyse išvydau palengvėjimą ir džiaugsmą. – Eime į mano kabinetą.

Albertos kabinete lankiausi pirmą kartą. Visas mano drausmines pražangas svarstydavo komitetas. Kaip ir tikėjausi, kabinetas buvo nepriekaištingai švarus ir itin tvarkingas. Atsisėdome viena priešais kitą, pasiruošiau būti tardoma.

– Rouz, kalbėsiu atvirai. Neskaitysiu pamokslų ir nereikalausiu pasiaiškinimų. Nebesi mano mokinė, todėl neturiu teisės nei klausinėti, nei priekaištauti.

Adrianas kalbėjo tą patį.

– Galit atskaityti pamokslą, – tariau. – Gerbiu jus ir mielai išklausysiu.

Albertos veidu perbėgo šypsena.

– Gerai, jei taip nori… Tu susimovei.

– Oho. Tai bent atvirumas.

– Be reikalo metei Akademiją – išsilavinimas pernelyg svarbus, kad ir kokia manai esanti protinga. Be to, esi pernelyg gabi, kad griautum savo ateitį.

Juokinga.

– Kalbant atvirai, nė nebežinau, kokia ta ateitis.

– Kaip tik todėl tau reikia baigti mokslus.

– Bet aš išėjau…

– Tai sugrįžk!

– Kaip?

– Užpildyk dokumentus. Kaip išėjai, taip ir sugrįši.

Prisipažinsiu, nesusimąsčiau, ką veiksiu grįžusi. Man rūpėjo tik Lisa – įsitikinti, kad jai visas gerai. Žinojau, kad nebegalėsiu tapti oficialia jos sergėtoja, bet kas uždraus mums būti drauge? Ateityje galėsiu tapti samdoma sergėtoja, kokių turi Eibas, o dabar ketinau trintis po Akademiją kaip Adrianas.

Bet grįžti į mokslus?

– Praleidau visą mėnesį, gal net daugiau. – Pamečiau laiko nuovoką. Dabar pirma gegužės savaitė, išvykau kovo pabaigoje, per savo gimtadienį. Kiek jau praėjo? Penkios savaitės? Beveik šešios?

– Esi praleidusi dvejus metus ir sugebėjai pasivyti. Tikiu tavim. Ir net jei bus sunku, verčiau baigti prastais pažymiais negu likti be diplomo.

Pamėginau įsivaizduoti save šiame pasaulėlyje. Negi tikrai praėjo tik kiek daugiau nei mėnuo? Pamokos, kasdienės intrigos… Vėl į visa tai pasinerti? Grįžti į ankstesnį gyvenimą pabendravus su Dimitrijaus šeima, pabuvus su Dimitrijum ir dar kartą jį praradus?

Ar jis būtų pasakęs, kad mane myli?

– Nė nežinau, ką atsakyti, – prisipažinau. – Pernelyg daug teko patirti.

– Apsispręsti turi greitai. Kuo anksčiau grįši į mokslus, tuo bus lengviau.

– Ar tikrai būsiu priimta? – vis dar negalėjau patikėti.

– Aš tave priimsiu, – atsakė Alberta. – Tikrai neketinu paleisti tokios mokinės. O dabar, kai nebėra Lazaro… čia tikras beprotnamis. Nekliudoma sutvarkysiu dokumentus. – Albertos šypsena prigeso. – O jei kas ir trukdys… girdėjau, turi įtakingą globėją.

– Globėją? – abejingai paklausiau. – Su ryškiaspalviais šalikais ir aukso grandinėmis ant kaklo?

Alberta gūžtelėjo pečiais.

– Aš jo nepažįstu – nė vardo nežinau. Bet jis pagrasino neberemti Akademijos, jei tavęs nepriimsime. Žinoma, jei pati to nori.

Vėl tas pat. Sandėriai ir šantažas. Beveik neabejojau, kas tas „globėjas“.

– Duokit man laiko pagalvoti. Pažadu greitai apsispręsti.

Alberta susiraukusi linktelėjo.

– Gerai.

Abi atsistojom, ji mane palydėjo. Atsigręžiau.

– Jei baigsiu Akademiją… Ar yra tikimybė tapti oficialia Lisos sergėtoja? Žinau, jai jau paskirti kandidatai, o aš tokiu elgesiu… pasišiukšlinau.

Sustojom prie laukujų durų, Alberta įsisprendė rankomis į šonus.

– Nežinau. Pamėginsim. Tačiau bus nelengva.

– Žinau, – liūdnai sumurmėjau prisiminusi Tatjanos gudravimus.

– Bet, kaip jau sakiau, padarysim viską, kas mūsų jėgoms. Be to, tu nebaigsi Akademijos blogais pažymiais – nebent iš matematikos ar gamtos mokslų. Čia aš bejėgė. Bet tarp novicų būsi geriausia. Pati tave parengsiu.

– Gerai, – supratau, kokią galimybę Alberta man suteikia. – Ačiū.

Nusigręžiau eiti, bet ji mane pašaukė.

– Rouz?

Atsisukau prilaikydama duris.

– Klausau.

Albertos veidas buvo kupinas švelnumo – to dar nebuvau mačiusi.

– Man labai gaila, – tarė ji. – Dėl visko, kas atsitiko. Ir dėl to, kad nieko nedarėme.

Albertos žvilgsnis sakė, kad ji žinojo apie mudu su Dimitrijumi. Bet iš kur? Gal ką nugirdo po mūšio, gal nujautė anksčiau? Ji nesmerkė, tik gailėjo ir užjautė. Linktelėjau, dėkodama už supratimą, ir išėjau.

Kristianą radau kitą dieną, bet šnektelėjom trumpai – jis skubėjo į treniruotes su morojais. Bet apkabino ir atrodė nuoširdžiai džiaugiasi mano grįžimu. Prisiminus, kaip iš pradžių nekentėme vienas kito, padarėme tikrą pažangą.

– Seniai laikas, – tarė jis. – Lisa su Adrianu dėl tavęs baigia pamesti galvas, ir ne jie vieni. Be to, kam nors reikia sutramdyti Adrianą. Pavargau vienas su juo tąsytis.

– Ačiū. Neapsiverčia liežuvis taip sakyti, bet ir aš tavęs pasiilgau. Rusijoje labiausiai trūko tavo sarkazmo. – Staiga surimtėjau. – Jei jau užsiminei apie Lisą…

– Ne, ne, – jis nutildė mane ranka, veidas tapo griežtas. – Taip ir žinojau, kad apie ją užsiminsi.

– Kristianai! Ji tave myli. Gerai žinai, Lisa nekalta dėl to, kas nutiko…

– Žinau, – pertraukė jis. – Bet vis tiek esu įskaudintas. Rouz, tu mėgsti rėžti tiesą į akis, bet tik ne šįkart. Turiu viską apgalvoti.

Teko prikąsti liežuvį. Vakar Lisa užsiminė apie Kristianą – graužėsi nutrūkus jųdviejų santykiams. Kaip tik dėl to ji dabar tiesiog nekentė Eiverės. Lisa troško su juo susitaikyti, bet Kristianas jos šalinosi. Beje, jis teisus. Nėra ko skubėti. Bet baisiai norėjau, kad jie susitaikytų.

Gerbdama jo norą tiesiog linktelėjau.

– Gerai. Duosiu tau laiko.

Mano žodžiai privertė Kristianą nusišypsoti.

– Ačiū. Klausyk, turiu eiti. Jei kada norėsi pamokyti mažvaikius senamadiškų kovos metodų, esi visada laukiama. Džil apalps tave pamačiusi.

Pažadėjau ateiti ir daugiau nebepristojau, nes ir pati turėjau kai ką nuveikti. Bet tegu nesitiki, kad paliksiu ramybėje.

Buvau susitarusi pavakarieniauti su Lisa ir Adrianu svečių namuose. Užsišnekėjusi su Kristianu susivėlinau, tad dabar nesidairydama pasileidau kiek kojos neša.

– Amžinai leki, – išgirdau pažįstamą balsą. – Kažin kas galėtų tave sustabdyti?

Atsigręžiau. Išpūčiau iš nuostabos akis.

– Mama…

Ji stovėjo atsirėmusi į sieną, sukryžiavusi ant krūtinės rankas. Trumpi kaštoniniai plaukai kaip visada susitaršę, vėjo nugairintame veide palengvėjimas ir meilė. Nei pykčio, nei priekaišto. Dar niekada gyvenime taip nesidžiaugiau ją išvydusi. Tuoj pat puoliau į glėbį ir priglaudžiau galvą prie krūtinės, nors mama buvo už mane žemesnė.

– Rouz, Rouz, – sumurmėjo man į plaukus. – Prašau šitaip nebedaryti.

Pakėliau akis ir apstulbau – mamos skruostais ritosi ašaros. Mačiau mamą apsiašarojusią, kai strigojai užpuolė Akademiją, bet kad verktų viešai… Ypač dėl manęs. Pati vos neapsižliumbiau ir ėmiau šluostyti jai ašaras Eibo šaliku.

– Ne, ne, tik neverk, – mudvi tarsi apsikeitėm vietom. – Atleisk. Daugiau taip nedarysiu. Baisiai tavęs pasiilgau.

Sakiau tiesą. Mylėjau Oleną Belikovą, ji buvo gera ir švelni. Neužmiršiu, kaip guodė mane dėl Dimitrijaus, kaip rūpinosi, kad būčiau soti. Kitame gyvenime ji būtų galėjusi tapti mano anyta. Šiame laikysiu ją savo antrąja mama.

Bet ji ne mano mama. Mano mama Dženina Hetavėj. Ir staiga nepaprastai apsidžiaugiau esanti dukra. Ji netobula – tobulybių nėra. Bet gera ir supratinga, drąsi ir ryžtinga, ir supranta mane geriau, nei maniau. Jei tapsiu bent perpus tokia kaip ji, mano gyvenimas nebus nuėjęs vėjais.

– Aš taip nerimavau, – tarė susitvardžiusi. – Kur buvai dingusi? Dabar jau žinau, kad Rusijoje, bet… ką ten darei?

– Aš… – prieš akis išvydau Dimitrijų su kuoleliu krūtinėje ir nurijau gerklėje įstrigusį gumulą. – Turėjau kai ką padaryti. Viena.

Dabar tuo abejojau. Nors pasiekiau tikslą, prireikė daugybės žmonių meilės ir paramos. Kas žino, gal viskas būtų susiklostę kitaip, jei būčiau paprašiusi pagalbos? Gal būtų ėjęsi lengviau?

– Turėsi man viską iškloti, – griežtai perspėjo mama.

Neištvėrusi nusišypsojau. Ji vėl buvo Dženina Hetavėj, kurią pažinojau ir mylėjau. Staiga mama įsmeigė akis man į kaklą ir aš persigandau, kad Oksana bus palikusi kokią ilčių žymę. Nuo minties, kad mama sužinos, kaip žemai puoliau Sibire, pasidarė silpna.

Bet ji labai nustebusi palietė kašmyrinį šaliką.

– Juk čia… Ibrahimo šalikas… jo šeimos relikvija…

– Ne, jį gavau iš vieno mafiozo, vardu Eibas…

Ir nutilau. Eibas. Ibrahimas. Kaip panašiai skamba šie vardai. Eibas – sutrumpintai Abraomas. Abraomas, Ibrahimas. Tas pats vardas, tik kelios sukeistos raidės. Abraomas populiarus vardas Valstijose, bet Ibrahimą esu girdėjusi tik kartą – karalienei Tatjanai užsiminus apie mano mamos romaną…

– Mama… – išsigandau. – Pažįsti Eibą?

Ji užsisvajojusi tebežaidė su šaliku.

– Taip, Rouz. Pažįstu.

– Nejaugi… – Viešpatėliau. Kodėl negaliu būti nesantuokinė kilmingoji kaip Robertas Doru? Arba paštininko dukra? – Tik nesakyk, kad Eibas mano tėvas…

Mamai ir nereikėjo sakyti – perskaičiau jos veide. Svajingas žvilgsnis nuklydo į kitą vietą ir kitus laikus – tikriausiai, kai buvau pradėta aš. O ne…

– Viešpatėliau, – suaimanavau. – Aš Žalčio duktė. Gyvatė jaunesnioji. Gyvačiukė.

Pagaliau mama sukluso. Pažvelgė į mane.

– Ką čia šneki?

– Nieko.

Apstulbusi bandžiau suvirškinti naujieną. Ieškojau pažįstamų bruožų klastingame, barzdotame veide. Visi sako, kad esu panaši į mamą jaunystėje. Bet veido ir akių spalva… visai kaip Eibo. Žinojau, kad mano tėvas turkas. Štai iš kur tas paslaptingas Eibo akcentas, ne rusiškas ir toks keistas mano ausims. Abraomas turkiškai Ibrahimas.

– Kaip? – paklausiau. – Kaip galėjai su juo susidėti?

Mama, regis, įsižeidė.

– Ibrahimas nuostabus žmogus. Tu jo nepažįsti.

– Matyt, – dvejojau. – Mama, kuo Eibas užsiima?

– Jis verslininkas. Jis daug žino, daug kam daro paslaugas, todėl yra toks įtakingas.

– Taip, bet koks tas jo verslas? Girdėjau, nelegalus… Jergutėliau. Viliuosi, jis neprekiauja kraujo kekšėm…

– Ką? – mama pasibaisėjo. – Žinoma, ne.

– Bet jo veikla nelegali.

– Kas taip sako? Jis niekada nebuvo nutvertas už rankos.

– Nepagautas – ne vagis?

Niekada nebūčiau pamaniusi, kad mama gins nusikaltėlį, nors geriau už kitus žinojau, kaip meilė susuka galvą.

– Jei norės, pats tau pasakys. Kalba baigta, Rouz. Be to, ir pati turi paslapčių. Tarp judviejų daug bendro.

– Juokauji? Jis kandus, pasipūtęs, mėgsta grasinti ir… – Tiek to. Gal ji ir teisi.

Mama blankiai šyptelėjo.

– Nesitikėjau, kad susitiksit tokiomis aplinkybėmis. Išvis nesitikėjau, jog susitiksit. Abu nusprendėm, kad bus geriau, jei jis nesimaišys tavo gyvenime.

Man į galvą šovė kita mintis.

– Tai tavo darbas, tiesa? Tai tu jį pasamdei mane surasti.

– Paskambinau jam iškart, kai pradingai, bet… tikrai jo nesamdžiau.

– Tai kas tada? – susimąsčiau. – Jis sakė kažkam dirbąs.

Švelni mamos šypsena virto ironiška grimasa.

– Rouz, Ibrahimas Mazuras niekam nedirba. Jis – ne samdinys.

– Tačiau jis sakė… Pala. Tai kodėl tada manęs ieškojo? Nejaugi melavo?

– Jam tai ne pirmiena. Bet tavęs ieškojo ne kieno nors lieptas ar pasamdytas. Pats to norėjo. Surasti tave, įsitikinti, kad nieko nenutiko. Ir pasinaudojo pažintimis.

Prisiminiau pirmą susitikimą su Eibu. Paslaptingas, baugus, grėsmingas. Bet jis išgelbėjo mane, kai buvau užpulta, rūpinosi, kad saugiai sugrįžčiau į Akademiją, padovanojo šeimos relikviją, idant nesušalčiau. Ibrahimas nuostabus žmogus, sakė mama.

Na, tikriausiai būna ir blogesnių tėvų.

– Rouz, štai kur tu. Kur tiek užtrukai? – priešais išdygo Lisa. Pamačius mane jos veidas nušvito. – Eime – judvi abi. Valgis atšals. Adrianas taip stengėsi.

Mudvi su mama susižvelgėm. Pokalbį teks atidėti vėlesniam laikui.

Adrianas buvo parūpinęs kiniško maisto. Akademijoje jo gaudavom retai ir prasto. Čia viskas buvo kaip reikiant: lėkštės su saldžiarūgšte vištiena ir kinišku omletu. Šiukšlinėje gulėjo sumestos Misulos restorano dėžutės.

– Kaip, po galais, jos čia atsirado? – paklausiau.

Ką jau kalbėti apie tai, kad valgis buvo šiltas.

– Daug neklausinėk, Rouz, – atsakė Adrianas, kraudamasis į lėkštę kiaulieną su ryžiais. Atrodė labai savim patenkintas. – Verčiau valgyk. Kai tik Alberta sutvarkys tavo dokumentus, taip maitinsimės kiekvieną dieną.

Nustojau kramčiusi.

– Iš kur žinai?

Jis mirktelėjo.

– Nuolat trindamasis po Akademiją, šį bei tą nugirsti.

Lisos akys lakstė nuo vieno prie kito. Ji visą dieną buvo pamokose ir mes neturėjom kada pasišnekėti.

– Ką judu turit galvoje?

– Alberta nori, kad grįžčiau į Akademiją ir baigčiau mokslus, – paaiškinau.

Lisa vos neišmetė lėkštės.

– Tai sutik!

Mama buvo ne mažiau apstulbusi.

– Tau buvo leista?

– Alberta pasiūlė.

– Tai sutik! – sušuko ir mama.

– O aš manau, – mąsliai tarė Adrianas, – kad mums reikėtų pakeliauti.

– Aha, – atkirtau. – Tu neleistum man vairuoti.

– Baikit! – Atgijo griežtoji Dženina Hetavėj: graužatis dėl dukters ir prarastos meilės ilgesys išsisklaidė kaip dūmas. – Kalbame apie tavo ateitį. – Mama linktelėjo Lisos pusėn. – Ir apie jos ateitį. Jei baigsi mokslus, galėsi tapti sergėtoja…

– Taip, – atsakiau.

– Taip? – nesuprato mama.

– Taip, sutinku, – nusišypsojau.

– Sutinki? Su… manim? – mama negalėjo prisiminti, jog kada nors būčiau su ja sutikusi. Aš, beje, irgi.

– Taip. Išlaikysiu egzaminus, pabaigsiu Akademiją ir tapsiu gerbiama visuomenės nare. Kad ir kaip tai būtų nuobodu, – dar paerzinau.

Nors juokavau, gerai supratau, kaip man tai svarbu. Būti tarp tų, kurie mane myli, atrasti naują gyvenimo tikslą. Antraip niekada nepamiršiu Dimitrijaus – regėsiu jo veidą, girdėsiu jo balsą…

Lisa aiktelėjo ir ėmė ploti katučių. Adrianas taip atvirai nedžiūgavo, bet buvo patenkintas. Mama sėdėjo apstulbusi. Jos manymu, dažniausiai elgdavausi neatsakingai. Ji neklydo.

– Tu tikrai grįžti? – perklausė.

– Vaje, kiek dar turėsiu kartoti? – nusijuokiau. – Taip, grįžtu į Akademiją.

– Ir pasiliksi? – neatlyžo. – Visus pustrečio mėnesio?

– Regis, kaip tik tiek ir liko.

Mamos veidas buvo griežtas, bet labai rūpestingas.

– Pažadėk, kad vėl nedėsi į kojas. Pasiliksi ir baigsi Akademiją, kad ir kas nutiktų? Pažadi?

Stebėdamasi tokiu užsispyrimu pažvelgiau jai į akis.

– Taip. Pažadu.

– Puiku. Nesigailėsi pasirinkusi šitą kelią. – Nors žodžiai buvo oficialūs, akyse išvydau džiaugsmą ir meilę.

Pavalgę ėmėm tvarkytis. Stovėdama prie šiukšliadėžės šalia pajutau Adrianą.

– Kokia šeimininkėlė, – tarė jis. – Beje, labai seksuali. Įsivaizduoju tave su trumpute prijuoste siurbiančią mano namus.

– Ak, Adrianai, kaip aš tavęs pasiilgau, – užverčiau akis. – Tikriausiai neverta tikėtis pagalbos?

– Ne. Padėjau švariai išvalgydamas savo lėkštę. – Jis patylėjo. – Prašom.

Nusijuokiau.

– Gerai, kad nieko neleptelėjai, kai pažadėjau mamai likti Akademijoje. Dar būčiau apsigalvojusi.

– Kažin ar būtum išdrįsusi jai prieštarauti. Tavo mama – atkakli moteris. – Adrianas žvilgtelėjo į kitame kambario gale besišnekučiuojančias mamą su Lisa ir pritildė balsą. – Tikriausiai įgimtas bruožas. Tiesą sakant, reikėtų jos paprašyti pagalbos.

– Gauti kontrabandinių cigarečių?

– Pakviesti jos dukrą į pasimatymą.

Vos nepaleidau iš nagų lėkštės.

– Kvietei šimtus kartų.

– Ne visai. Aš tik laidžiau dviprasmiškas užuominas, bet niekada nekviečiau į tikrą pasimatymą. O jei atmintis neapgauna, kai leidau ištuštinti savo sąskaitą, pažadėjai suteikti man šansą.

– Ji ne tuščia, – susiraukiau.

Žiūrėdama į Adrianą prisiminiau savo pažadą: jei liksiu gyva po susitikimo su Dimitrijumi, suteiksiu Adrianui galimybę. Tada būčiau pažadėjusi viską, kad tik gaučiau pinigų, bet dabar išvydau Adrianą kitomis akimis. Galų gale neketinau už jo tekėti, net negalvojau apie jį kaip apie vaikiną. Nė nežinojau, ar iš viso noriu jį turėti. Bet per visą tą sumaištį Adrianas buvo geras draugas – man ir kitiems. Geras, patikimas ir gražus netgi su mėlyne paaky.

Lisa išgavo, kad Eivere susižavėjo paveiktas įtaigos. Aišku, jinai jam patiko ir Adrianas nesigynė puoselėjęs romantiškus jausmus, bet juos sustiprino įtaiga. Bent jis taip teigė. Jei būčiau vaikinas ir taip būtų nutikę man, irgi visą kaltę versčiau magijai.

Bet, sprendžiant iš Adriano žvilgsnio, buvo sunku patikėti, kad per tą mėnesį kas nors būtų užėmęs mano vietą.

– Pateik raštišką prašymą, – galiausiai atkirtau. – Papunkčiui išdėstyk, kodėl tinki į gerbėjus.

Adrianas nusikvatojo, bet paskui pamatė mano veidą.

– Nejuokauji? Kvepia namų darbais. Štai kodėl nelankau koledžo.

Spragtelėjau pirštais.

– Prie darbo, Ivaškovai. Teks paplušėti iš peties.

Tikėjausi, Adrianas ims šaipytis arba išsisukinėti, bet jis netikėtai nusileido.

– Gerai.

– Gerai? – pasijutau kaip mama išgirdusi mano pažadą.

– Taip. Einu į savo kambarį ir pradėsiu.

Netikėdama savo akimis spoksojau, kaip jis siekia palto. Dar neteko matyti, kad Adrianas taip skubėtų dirbti. O ne, pagalvojau, kur aš veliuosi?

Staiga jis stabtelėjo ir šypsodamasis įkišo ranką į kišenę.

– Vos nepamiršau – vieną rašinėlį jau sukurpiau. – Jis išsitraukė perlenktą lapelį ir juo pamojavo. – Nusipirk mobilųjį. Neketinu būti tavo sekretore.

– Kas čia?

– Skambino kažkoks užsienietis. Sakė radęs mano numerį savo telefone. – Adrianas dar kartą nužvelgė mamą su Lisa. Jos įsijautusios kalbėjosi. – Sakė, turįs tau žinutę ir prašė niekam nesakyti. Liepė viską užrašyti ir paskui privertė perskaityti. Žinai, dėl kitos nebūčiau taip varginęsis. Tikrai paminėsiu tai rašydamas prašymą.

– Gal pagaliau atiduosi?

Adrianas mirktelėjęs padavė lapelį, demonstratyviai nusilenkė ir nuėjo atsisveikinti su mama ir Lisa. Akimirką susimąsčiau – negi tikrai rašys prašymą? Bet dabar mano dėmesį patraukė raštelis. Nujaučiau, kas skambino. Iš Eibo telefono Novosibirske skambinau Adrianui, vėliau papasakojau, kad Adrianas davė pinigų kelionei. Matyt, mano tėvas – vis dar negalėjau apsiprasti su ta mintimi – nusprendė, kad Adrianu galima pasitikėti. Tik nesupratau, kodėl jis neperdavė žinutės per mamą.

Išlanksčiau lapelį. Prireikė šiek tiek laiko iššifruoti Adriano keverzonėms. Tikiuosi, jis pateiks spausdintą prašymą. Lapelyje buvo parašyta:

Perdaviau žinutę Roberto broliui. Jis atsakė, kad nė už jokius pinigus neatskleis, kur yra Robertas, – o siūliau tikrai nemažai. Pridūrė, kad jei jau turi praleisti čia visą gyvenimą, tas žinias nusineš į kapą. Pamaniau, norėsi žinoti.

Taip, Adrianas tikrai paplušėjo. Žinutė gana mįslinga. Eibas nenorėjo, kad Adrianas ką nors suprastų, bet man viskas buvo aišku. Robertas – Viktoro Daškovo brolis. Eibas kažkaip sugebėjo perduoti laiškelį Viktorui, nors tas sėdi griežto režimo kalėjime (šitas Eibo sugebėjimas, beje, manęs visai nestebino). Be abejo, Eibas šį tą pasiūlė Viktorui, jei atskleis, kur yra Robertas, bet Viktoras atsisakė. Viktoras niekada nepasižymėjo geranoriškumu. Tačiau ar galima jį kaltinti? Jis pasmerktas kalėti iki gyvos galvos. Ką gali pasiūlyti pasmerktajam, kad jo gyvenimas pasikeistų?

Atsidusau ir įsikišau raštelį į kišenę šiek tiek sujaudinta, kad Eibas taip – tegu ir tuščiai – dėl manęs stengėsi. Net jei Viktoras ir pasakytų, kur yra Robertas, kas iš to? Toli nuo Rusijos mintis atversti strigojų rodėsi vis juokingesnė. Tik mirtis juos išlaisvins, tik mirtis…

Prieš akis iškilo tiltas. Laimė, nuo skaudžių prisiminimų išgelbėjo mamos balsas. Pasakė turinti eiti, bet pažadėjo susitikti vėliau. Mudviem su Lisa baigus tvarkytis, patraukiau į savo kambarį. Mudvi taip pat turėjome daug ką aptarti. Lipdama į viršų pagalvojau, kada iš svečių namų būsiu perkelta į bendrabutį. Tikriausiai, kai tik Alberta sutvarkys dokumentus. Vis dar buvo sunku patikėti, jog grįšiu į Akademiją ir pamiršusi skaudžius sukrėtimus mėginsiu gyventi toliau.

– Adrianas perdavė meilės laiškelį? – paerzino Lisa. Ji nerimavo, kad vis dar gedžiu Dimitrijaus.

– Dar ne, – atsakiau. – Papasakosiu vėliau.

Pamačiau į kambario duris beldžiant prižiūrėtoją. Išvydusi mane ji padavė storą voką.

– Tau. Atėjo šiandien.

– Ačiū, – padėkojau.

Apžiūrėjau voką. Ant jo buvo mano vardas ir Akademijos adresas – man tai pasirodė keista, nes beveik niekas nežinojo, kad grįžau. Atgalinio adreso nebuvo, atspaudai ir skubios siuntos ženklai – rusiški.

– Ar žinai, nuo ko? – paklausė Lisa.

– Ne. Rusijoje susiradau nemažai draugų. – Galėjo būti nuo Olenos, Marko arba Sidnės. Nežinia kodėl įsitempiau.

Nuplėšiau voko kraštą ir įkišau ranką. Pirštai užčiuopė šaltą metalą. Dar neištraukusi supratau, kas tai. Sidabro kuolelis.

– Viešpatie, – suaimanavau.

Apverčiau kuolelį ir pirštu perbraukiau išraižytas geometrines figūras. Jokios abejonės – tai tas pats kuolelis, kurį paėmiau iš saugyklos Galinos namuose. Tas pats…

– Kas atsiuntė tau kuolelį? – nustebo Lisa.

Tylėdama iš voko ištraukiau laiškelį. Jame iki skausmo pažįstamu braižu buvo parašyta:

Pamiršai dar vieną pamoką: neatgręžk nugaros, kol neįsitikinsi, kad priešas negyvas. Rodos, pamoką teks pakartoti, kai susitiksim, – taigi jau greitai.

Myliu, D.

– Ojoj, – sudejavau. – Negali būti.

Žemė išslydo iš po kojų. Giliai įkvėpiau ir užsimerkiau. Šimtąjįkart prisiminiau tą naktį, kai bėgau nuo Dimitrijaus. Anksčiau matydavau jo veidą, kai krito į tamsius vandenis. Dabar prisiverčiau atgaivinti smulkmenas – kaip paskutinę akimirką pasisuko ir kuolelis įsmigo prie širdies. Tada dingtelėjo, kad ginklą suvariau negiliai, bet Dimitrijaus veidas sustingo ir jis nukrito.

Vadinasi, tikrai suvariau negiliai – ne veltui abejojau. Bet viskas vyko taip greitai. Jis paniro ir…? Ar kuolelis galėjo iškristi pats? Ar Dimitrijus jį išsitraukė? O gal jį išplovė upės srovė?

– Šitiek treniruočių šuniui ant uodegos, – sumurmėjau. Dimitrijus daugybę sykių vertė kartoti judesį, kad kuolelis tarp šonkaulių praslystų į širdį.

– Rouz! – išgirdau Lisos balsą. Tikriausiai jau ne kartą mane šaukė. – Kas atsitiko?

Susimoviau per svarbiausią gyvenimo dvikovą. Kas dabar bus? Rodos, pamoką teks pakartoti, kai susitiksim, – taigi jau greitai.

Mane draskė prieštaringi jausmai. Neviltis, kad neišlaisvinau Dimitrijaus sielos ir neištesėjau jam duoto pažado. Palengvėjimas, kad nenužudžiau mylimo vyro. Ir amžinas klausimas: ar jis būtų pasakęs, kad mane myli, jei būtume turėję dar truputį laiko?

Daug klausimų be atsakymų. Galvoje sukosi spiečiai minčių. Reikia jas surikiuoti.

Pirma. Pustrečio mėnesio. Pažadėjau mamai pustrečio mėnesio. Taigi kol kas negaliu nieko imtis.

Bet Dimitrijus tebėra strigojus. Neturėsiu ramybės tol, kol jis klajos po pasaulį. Dar kartą žvilgtelėjusi į laiškelį supratau, kad Dimitrijus neleis jo pamiršti. Tai buvo parašyta tarp eilučių.

Šįkart Dimitrijus ieškos manęs. Tik dabar nebeįtikinės tapti strigoje, o norės nužudyti. Kaip jis ten pasakė? Kad mums abiem per mažai vietos šiame pasaulyje.

Gal ir tiesa…

Man nieko neatsakius Lisa susijaudino.

– Tavo veidas mane gąsdina. Apie ką galvoji?

– Ar tiki pasakomis? – pažvelgiau draugei į akis.

Tardama tuos žodžius tarsi pajutau Marko nepritarimą.

– Kokiomis pasakomis?

– Tokiomis, kuriomis niekas netiki.

– Nesuprantu, – sutriko Lisa. – Nieko nesuprantu. Paaiškink, kas dedasi. Ar galiu kuo padėti?

Pustrečio mėnesio. Negaliu palikti Akademijos dar pustrečio mėnesio – dabar tai atrodė ištisa amžinybė. Bet aš pažadėjau mamai ir nebenorėjau elgtis skubotai – ypač gresiant tokiam pavojui. Pažadai. Dalijau pažadus į kairę ir į dešinę. Net Lisai šį tą pažadėjau…

– Ar kalbėjai rimtai? Tikrai leistumeisi su manim į beprotišką žygį? Kad ir kas nutiktų?

– Taip.

Nei jos balse, nei žaliose akyse nebuvo nė lašo dvejonės. Kažin ar pasitikėjimas neišgaruos viską sužinojus?

Ką gali pasiūlyti pasmerktajam, kad jo gyvenimas pasikeistų?

Jau anksčiau svarsčiau, kaip būtų galima prašnekinti Viktorą Daškovą. Viktoras pasakė Eibui, kad niekas jo neprivers papasakoti apie tariamus brolio sugebėjimus atversti strigojus. Viktoras nuteistas iki gyvos galvos, pinigai jam nieko nebereiškia. Staiga dingtelėjo, ką galėčiau jam pasiūlyti. Laisvę.

Ištraukti Viktorą Daškovą iš kalėjimo.

Bet nusprendžiau Lisai kol kas šito nesakyti.

Galvojau tik apie tai, kad yra viltis – tegu ir visai menkutė – išgelbėti Dimitrijų. Markas sakė, kad tai paistalai, bet reikia pamėginti. Kitas klausimas: kiek turiu laiko, kol Dimitrijus ateis manęs nužudyti? Laiko neįmanomą padaryti įmanomą? Štai kas svarbiausia. Jei Dimitrijus pasirodys man nespėjus surasti Viktoro – bus blogai. Gal pasakojimas apie Roberto galias tėra pramanai, bet jei ne… Šiaip ar taip, laikas bėga. Jei Dimitrijus prigriebs mane anksčiau nei aš surasiu Viktorą ir Robertą, teks susikauti su juo dar kartą. Tada turėsiu nužudyti Dimitrijų ir prarasti paskutinę viltį išgelbėti savo princą. Prakeikimas.

Laimė, kad esu pratusi prie netikėtumų.

Dėkoju visiems draugams ir artimiesiems, kurie palaikė ir padėjo išsaugoti sveiką protą rašant šią knygą. Labai jus myliu ir esu dėkinga, kad leisdavot retkarčiais ištrūkti iš kabineto. Labai ačiū Jay, tikinusiam, kad tai mėgstamiausias jo kūrinys (kai knyga dar nebuvo parašyta), Jesse McGatha už žinias apie alchemikus, agentui Jimui McCarthy už paramą ir pagalbą, redaktoriams Jessicai Roythenberg ir Benui Schrankui už rankraščio tobulinimą, I. A. Gordonui už „žaltį“ ir kitus rusiškus vertimus, leidėjai Casey McIntyre už nuostabią reklamą.

Galiausiai dėkoju skaitytojams, neabejingiems mano kūrybai.

Aš rašau jums.

Content

Мид Райчел Kraujo pažadas