Мид Райчел

Šalčio dvelksmas

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš: Richelle Mead

FROSTBITE

A „Vampire Academy“ novel Razorbiel

Published by the Penguin group

Penguin Young Readers Group

New York

ISBN 978-6090-10-041-7

Copyright © 2008 Richelle Mead

Viršelio fotografija © 2007 Fanelie Rosier / istock

© Vertimas į lietuvių kalbą, Rūta Razmaitė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Rūta Razmaitė

Redaktorė Simona Kaziukonytė

Korektorės Rasa Praninskienė, Gražina Stankevičienė

Maketavo Valdas Bautrėnas

Skiriu Ket Ričardson, kuri yra labai protinga

Prologas

Miršta visi. Bet kai kurie prisikelia. Patikėkit, žinau, ką sakau.

Pasaulyje gyvena vampyrai, gyvi numirėliai tikrąja to žodžio prasme. Jie vadinami strigojais, ir jei dar nesapnuojat jų naktiniuose košmaruose, būtų pats metas. Jie greiti ir stiprūs, žudo be dvejonės ar gailesčio. Dar jie yra nemirtingi, todėl juos velniškai sunku nužudyti. Pribaigti strigojų galima trim būdais: perverti širdį sidabro kuoleliu, nukirsti galvą arba sudeginti. Nė vienas nėra lengvas, bet vis geriau negu nieko.

Yra ir gerų vampyrų. Jie vadinami morojais. Jie gyvi ir turi magiškų galių valdyti vieną iš keturių elementų: žemę, orą, vandenį ar ugnį. (Tiksliau, tą gali dauguma morojų – apie išimtis pakalbėsim vėliau.) Tiesa, šiais laikais jie beveik nesinaudoja magija, o tai netgi šiek tiek liūdna. Magija galėtų būti galingas ginklas, bet morojai tiki, jog magija turi būti naudojama tik taikiems tikslams. Tai vienas pagrindinių jų visuomenės įstatymų. Morojai dažniausiai aukšti ir liekni, negali ilgai būti saulėje. Tai kompensuoja aštresni pojūčiai: rega, uoslė ir klausa.

Ir tiems, ir kitiems reikia kraujo – kitaip jie nebūtų vampyrai. Tačiau morojai dėl kraujo nežudo. Jie kviečiasi žmones, kurie savo noru sutinka duoti kraujo. Norinčiųjų netrūksta, nes vampyrų seilėse yra endorfinų, todėl jų įkandimai svaigina ir prie jų galima priprasti kaip prie narkotikų. Žinau tai iš savo patirties. Žmonės, vadinami maitintojais, iš esmės tėra nuo vampyrų įkandimų priklausomi narkomanai.

Vis dėlto geriau maitintojai nei strigojai. Kaip jau tikriausiai supratote, šie dėl kraujo žudo. Ir, sakyčiau, netgi mėgaujasi. Jei morojus nužudo savo auką gerdamas kraują, tampa strigojum. Kai kurie morojai savo noru tampa strigojais, dėl nemirtingumo atsisako magijos ir pamina moralę. Paversti strigojum galima ir per prievartą. Jei strigojus geria aukos kraują, o paskui priverčia ją išgerti strigojų kraujo, auka tampa strigojum. Taip gali nutikti visiems: morojams, žmonėms ir dampyrams.

Dampyrai.

Aš esu dampyrė. Dampyrai – pusiau žmonės, pusiau morojai. Norėčiau tikėti, kad paveldėjome geriausias abiejų rūšių savybes. Aš stipri ir ištverminga kaip dauguma žmonių, be to, kiek noriu galiu būti saulėje. Taip pat pasižymiu aštriais pojūčiais ir žaibiškais refleksais – tai jau morojų bruožai. Dėl šių savybių dauguma dampyrų tampa nepralenkiamais asmens sargybiniais. Mes juos vadiname sergėtojais.

Visą gyvenimą buvau rengiama saugoti morojus nuo strigojų. Lankau specialias pamokas ir treniruotes Šv. Vladimiro akademijoje, privačioje morojų ir dampyrų mokykloje. Moku naudotis įvairiais ginklais ir skaudžiai smūgiuoti. Esu įveikusi dukart už save aukštesnius vaikinus – tiek per treniruotes, tiek po jų. Beje, treniruojuosi beveik vien su vaikinais, nes merginų mano klasėje vos keletas.

Nors dampyrai paveldėjo daug teigiamų bruožų, jie negali susilaukti vaikų su kitais dampyrais. Neklauskit kodėl. Aš ne genetikė. Dampyrai gimsta tik iš žmonių ir morojų sueities – taip, beje, mes ir atsiradom. Tačiau dabar taip nutinka palyginti retai, nes morojai vengia žmonių. Kita vertus, dampyrai gali gimti ir iš dampyrų ir morojų sueities – laimingas genetinis atsitiktinumas. Žinau, žinau – tikra beprotybė. Sakot, jų vaikas bus trim ketvirčiais vampyras? Norėtumėt. Pusiau žmogus, pusiau morojus.

Dauguma dampyrų gimsta iš morojų ir dampyrių sueities. Morojės linkusios vaikų susilaukti nuo morojų. Todėl paprastai morojai su dampyrėmis užmezga trumpalaikius romanus ir grįžta pas morojes. Dampyrės lieka vienišos motinos, jos nori auginti vaikus, todėl nedaugelis tampa sergėtojomis.

Tačiau tos, kurios pasirenka saugoti morojus, į pareigas žiūri labai atsakingai. Dampyrams reikia morojų, kad galėtų susilaukti vaikų. Todėl juos ir saugome. Be to, tai kilnu. Strigojai blogi ir išsigimę. Neteisinga, kad jie žudo nekaltus. Dampyrams, kurie taps sergėtojais, tai kalama nuo mažų dienų. Strigojai blogi. Morojus reikia saugoti. Tuo tiki sergėtojai, tuo tikiu aš.

Yra viena morojė, kurią saugoti trokštu labiau už viską pasaulyje – mano geriausia draugė Lisa. Ji morojų princesė. Morojai turi dvylika kilmingųjų šeimų ir ji yra paskutinė savosios – Dragomirų – atstovė. Lisa ypatinga, ir ne tik todėl, kad yra mano geriausia draugė.

Prisimenat, sakiau, kad kiekvienas morojus valdo vieną iš keturių elementų? Paaiškėjo, kad Lisa valdo penktąjį, apie kurį neseniai dar niekas nežinojo, – dvasią. Daug metų paprasčiausiai manėm, kad ji neturi magiškų galių. Paskui ėmė dėtis keisti dalykai. Visi vampyrai geba įtaiga priversti paklusti kitus. Strigojų įtaiga itin stipri, morojų silpnesnė, be to, jiems draudžiama ją naudoti. Tačiau Lisos įtaiga stipri kaip strigojų. Užtenka sumirksėti blakstienomis ir visi puola tenkinti jos užgaidų.

Tačiau ir tai ne šauniausia, ką ji sugeba.

Iš pradžių minėjau, kad visi miršta, bet kai kurie prisikelia. Aš viena iš jų. Nebijokit, aš – ne strigojė. Tačiau jau buvau mirus. (Jums nepatariu.) Tai nutiko, kai automobilis, kuriuo važiavau, nulėkė nuo kelio. Per avariją žuvau aš, Lisos tėvai ir brolis. Per tą sumaištį nežinia kaip – pati to nesuvokdama – Lisa pasinaudojo dvasios elementu ir prikėlė mane iš mirusiųjų. Abi ilgą laiką to nežinojom. Tiesą sakant, nė nenumanėm apie dvasios, kaip penktojo elemento, egzistavimą.

Nelaimė, apie dvasios elementą žinojo vienas asmuo. Viktoras Daškovas, mirštantis morojų princas, sužinojo apie Lisos galias, nusprendė ją pagrobti ir paversti asmenine gydūne – iki pat mirties. Supratusi, kad Lisą kažkas persekioja, nusprendžiau perimti vadžias į savo rankas. Mudvi pabėgom iš Akademijos ir kurį laiką gyvenom tarp žmonių. Buvo visai šaunu, tik gerokai ištampė nervus. Taip slapstėmės dvejus metus, paskui Šv. Vladimiro administracija mus susekė ir prieš du mėnesius partempė atgal.

Tada Viktoras žengė lemiamą žingsnį – pagrobė Lisą ir kankino, kol ši galiausiai pasidavė. Jis griebėsi gan radikalių priemonių – pavyzdžiui, užleido aistros kerus ant manęs ir mano mokytojo Dimitrijaus. (Apie jį vėliau.) Viktoras netgi pasinaudojo valdančios dvasios elementą Lisos sutrikusia psichika. Tačiau visa tai niekis, palyginti su tuo, kaip jis pasielgė su savo dukra Natali. Jis įtikino ją tapti strigoje, kad padėtų jam pabėgti. Ji buvo nužudyta. Tačiau vėliau sulaikytas Viktoras, atrodė, visai to nesigaili. Kai apie tai pagalvoju, nė kiek nesisieloju augusi be tėvo.

Taigi dabar turiu saugoti Lisą nuo strigojų ir morojų. Tik keletas iš Akademijos žino apie jos galias, bet esu tikra, kad pasaulyje yra ir daugiau viktorų, norinčių ja pasinaudoti. Laimė, turiu nepaprastą ginklą, padedantį ją saugoti. Man gyjant po avarijos tarp mūsų atsirado ryšys. Dabar galiu matyti ir jausti tai, ką patiria ji. (Beje, ryšys vienpusis. Manęs ji nejaučia.) Ryšys padeda ją saugoti, perspėja, jei kas atsitinka, nors kartais labai keista būti kito galvoje. Neabejojam, kad dvasios elemento galimybės daug platesnės, tik mes dar visko neatskleidėm.

Tuo tarpu stengiuosi tapti pačia geriausia sergėtoja. Pabėgusi atsilikau nuo programos, todėl dabar lankau papildomas treniruotes, kad pasivyčiau kitus. Nieko kito pasauly netrokštu taip, kaip apsaugoti Lisą. Deja, mano pastangas sunkina du dalykai. Pirmas – dažniausiai pirma padarau, o tik paskui pagalvoju. Dabar taip nutinka vis rečiau, bet jei mane kas suerzina, iš pradžių trenkiu, o tik paskui pasižiūriu, kam kliuvo. Kai pavojus kyla tiems, kuriuos myliu, taisyklių nepaisau.

Antra mano gyvenimo bėda – Dimitrijus. Jis nužudė Natali, bet, kaip sergėtojui, jam nėra lygių. Be to, jis pats visai nieko. Na gerai, gerai, ne nieko. Jis baisiai seksualus – iš tų, kuriuos pamatęs sustingsti vidury gatvės, o tave nutrenkia automobilis. Bet, kaip jau sakiau, jis mano mokytojas. Be to, jam dvidešimt ketveri. Dvi priežastys, kodėl neturiu jo įsimylėti. Bet svarbiausia priežastis ta, kad abu tapsim Lisos sergėtojais, kai baigsiu Akademiją. Jei domėsimės vienas kitu, negalėsime patikimai jos saugoti.

Deja, man nekaip sekasi išmesti jį iš galvos ir esu tikra, kad jam taip pat. Sunku ir todėl, kad kai ant mūsų buvo užleisti aistros kerai, mudu vos nesuartėjom. Viktoras norėjo atitraukti mūsų dėmesį, kad galėtų pagrobti Lisą, ir jam pavyko. Buvau pasiruošus atsisveikinti su nekaltybe, o Dimitrijus – ją atimti. Paskutinę akimirką mums pavyko nutraukti kerus, bet ta naktis išliko mano atminty ir dėl to kartais būna sunku susikaupti per treniruotes.

Beje, aš Rouz Hetavėj. Man septyniolika, mokausi saugoti ir žudyti vampyrus, esu įsimylėjus man visiškai netinkantį vaikiną ir turiu geriausią draugę, kuri naudodama magiją gali išsikraustyti iš proto.

O kas sakė, kad mokykloje lengva?

Pirmas

Kai maniau, kad diena jau nebegali būti blogesnė, geriausia draugė pasakė, kad kraustosi iš proto. Vėl.

– Ir tada aš... Ką pasakei?

Stovėjom jos bendrabučio koridoriuje, aš pasilenkus rišausi batą. Po jos žodžių staiga pakėliau galvą ir pažvelgiau pro užkritusius susivėlusius gaurus. Po pamokų buvau užsnūdus, todėl kad nepavėluočiau, išlėkiau kaip kūtvėla. O šviesūs Lisos plaukai kaip visad buvo labai tvarkingi – lygūs, šilkiniai. Ji stebėjo mane su šypsena.

– Tik sakau, kad vaistai nebeveikia taip kaip anksčiau.

Atsistojau ir atmečiau nuo veido plaukus.

– Ką nori pasakyti? – Pro mus skubėjo morojai – valgyti ar susitikti su draugais. – Ar tau... – pritildžiau balsą. – Ar tau sugrįžo galios?

Ji papurtė galvą, akyse sužibo gailestis.

– Ne. Magiją jaučiu, bet vis dar negaliu jos valdyti. Tiesiog pastaruoju metu pastebėjau kitką... Mane dažniau apima depresija. Aišku, ne tokia baisi kaip anksčiau, – skubiai pridūrė pamačius mano veidą. Kai Lisa negėrė vaistų, kartais jai pasidarydavo taip blogai, kad imdavo save žaloti. – Tiesiog dažnesnė nei anksčiau.

– O kaip kitos blogybės, kurios tave kamavo? Nerimas? Kliedesiai?

Lisa nusijuokė, ji į tai nežiūrėjo taip rimtai kaip aš.

– Galima pamanyti, kad skaitai psichiatrijos knygas.

Aš iš tiesų jas skaitau.

– Man dėl tavęs neramu. Jei sakai, kad vaistai nebepadeda, reikia nueiti pas daktarą.

– Ne, ne, – skubiai paprieštaravo Lisa. – Man viskas gerai, tikrai. Vaistai veikia... tik nebe taip. Neverta jaudintis. Ypač tau – ypač šiandien.

Jai pavyko nusukti kalbą. Prieš valandą sužinojau, kad šiandien man kvalifikacinis egzaminas. Tai egzaminas, teisingiau interviu, kurį visi novicai turi laikyti pradinėse gimnazijos klasėse. Pernai mudvi su Lisa buvom pabėgusios iš Akademijos, tad savąjį praleidau. Taigi šiandien važiuoju pas sergėtoją laikyti testo. Ačiū, kad perspėjot iš anksto.

– Dėl manęs nesijaudink, – šypsodamasi pakartojo Lisa. – Pasakysiu, jei pasidarys blogiau.

– Gerai jau, – nenoriai nusileidau.

Tačiau dėl šventos ramybės pasitelkiau mūsų ryšį. Ji sakė tiesą. Šį rytą jautėsi rami ir laiminga, dėl nieko nesigraužė. Tačiau sielos gilumoje pajutau tamsius, neramius jausmus. Jie buvo silpni, bet priminė anksčiau ištikdavusius pykčio ir depresijos proveržius. Menkniekis, bet man nepatiko. Jai nereikėjo net tokio menkniekio. Pamėginau įsiskverbti giliau ir tada nutiko keistas dalykas. Mane supykino ir aš išlėkiau iš Lisos minčių. Per nugarą perbėgo šiurpas.

– Gerai jautiesi? – susirūpinus paklausė Lisa. – Jau pamaniau, kad susivemsi.

– Tai tik nervai, – pamelavau. Atsargiai pamėginau sugrįžti į jos mintis. Tamsos nebebuvo, ji pradingo be pėdsako. Gal vaistai vis dėlto tebeveikia? – Man viskas gerai.

Lisa parodė į laikrodį.

– Paskubėk, kad nepavėluotum.

– Po velniais! – susikeikiau. Lisa buvo teisi. Skubiai ją apkabinau. – Pasimatysim!

– Sėkmės! – sušuko man pavymui.

Perbėgusi Akademijos kiemą pamačiau savo mokytoją Dimitrijų Belikovą laukiantį prie hondos pilot. Kokia nuobodybė. Nesakau, kad tikėjausi Montanos kalnų keliais lėkti poršu, bet negi jis negalėjo rasti padoresnės mašinos?

– Žinau, žinau, – pasakiau išvydusi jo veidą. – Atsiprašau, kad vėluoju.

Prisiminusi, kad manęs laukia vienas svarbiausių testų gyvenime, staiga pamiršau Lisą ir jos vaistus. Norėjau ją saugoti, bet nieko nebus, jei nebaigsiu Akademijos ir netapsiu sergėtoja.

Dimitrijus kaip visad atrodė stulbinamai gražiai. Masyvus pastatas už mūsų nelyginant milžiniškas žvėris metė ilgus šešėlius. Pradėjo snigti. Žiūrėjau, kaip lengvos, purios snaigės lėtai leidžiasi ant žemės. Keletas nukrito ant jo tamsių plaukų ir akimirksniu ištirpo.

– Kas dar važiuoja? – paklausiau.

– Tik mudu.

Mano džiaugsmas virto ekstaze. Mudu su Dimitrijum. Vieni. Automobilyje. Ką gi, aš pasiruošus bet kokiems netikėtumams.

– Toli? – paklausiau patyliukais melsdamasi, kad lauktų kuo ilgesnis kelias. Pavyzdžiui, visa savaitė, pakeliui apsistojant prabangiuose viešbučiuose. O gal įstrigsim sniego pusnyse ir tik mūsų kūnų šiluma padės palaikyti gyvybę?

– Penkios valandos kelio.

– Ak.

Kiek mažiau, nei tikėjaus. Kita vertus, penkios valandos geriau negu nieko. Vis dar yra šansų užstrigti sniege.

Tamsus, apsnigtas kelias būtų pasirodęs sunkus žmogui, tačiau dampyrų regėjimas nepalyginamai geresnis. Žiūrėjau į tolį ir stengiausi negalvoti, kaip Dimitrijaus losjonas pripildo automobilio saloną gaivaus, aštraus kvapo, nuo kurio, atrodė, tuoj ištirpsiu. Prisiverčiau mintyti apie testą.

Tokiam testui nepasiruoši. Jį arba išlaikai, arba ne. Sergėtojai lanko novicus ir šnekasi apie jų pasiryžimą tapti sergėtojais. Tiksliai nežinau, ko jie klausinėja, bet metams bėgant susikaupė nemažai gandų. Sergėtojai vertina novicų charakterį ir pasiryžimą, o kai kuriuos pripažįsta netinkamais.

– Ar paprastai ne jie atvažiuoja į Akademiją? – paklausiau Dimitrijaus. – Aišku, mėgstu pasivažinėti, bet kodėl važiuojam mes?

– Važiuojam pas jį, ne pas juos. – Jo balse buvo justi silpnas rusiškas akcentas, visai nežymus, veikiau ne akcentas, o kilmės užuomina. Lažinuosi, kad angliškai jis kalba netgi taisyklingiau už mane. – Tai ypatingas atvejis ir jis daro mums paslaugą, todėl važiuojame mes.

– Kas jis?

– Arturas Šionbergas.

Staigiai pasisukau į Dimitrijų.

– Kas?

Arturas Šionbergas buvo gyva legenda. Vienas didžiausių strigojų žudikų tarp šiandieninių sergėtojų, be to, kadaise vadovavo Sergėtojų tarybai, kuri skiria sergėtojus morojams ir taip nulemia mūsų likimą. Vėliau jis atsistatydino ir grįžo saugoti vienos iš kilmingųjų šeimų – Badikų. Tačiau net ir atsistatydinęs tebebuvo garsus. Jo žygdarbiai įtraukti į mūsų mokymo programą.

– Ar daugiau niekas negalėjo? – paklausiau spigiu balsu.

Pastebėjau, kad Dimitrijus mėgina nuslėpti šypseną.

– Viskas bus gerai. Be to, jei išlaikysi Arčio testą, tau tai bus puiki rekomendacija.

Artis. Dimitrijus tujinasi su vienu iškiliausių visų laikų sergėtojų. Aišku, ir pats Dimitrijus nepaprastas sergėtojas, tai ko čia stebėtis.

Abu nutilome. Prikandau lūpą galvodama, ar atitiksiu Arturo Šionbergo standartus. Nors mano pažymiai buvo geri, bet pabėgimas ir muštynės, į kurias nuolat įsiveldavau, galėjo mesti šešėlį būsimai karjerai.

– Viskas bus gerai, – pakartojo Dimitrijus. – Tavo pranašumai nusveria trūkumus.

Kartais atrodydavo, kad Dimitrijus skaito mano mintis. Šyptelėjau ir išdrįsau pakelti į jį akis. Ir suklydau. Ilgas, lieknas kūnas, net sėdėdamas jis atrodė aukštas. Tamsių akių gelmė. Pečius siekiantys rudi plaukai, surišti į uodegą. Jo plaukai kaip šilkas – glosčiau, kai Viktoras Daškovas buvo užleidęs ant mūsų aistros kerus. Sukaupusi visą valią prisiverčiau lygiai kvėpuoti ir nusisukau.

– Ačiū, treneri, – paerzinau jį susmukdama sėdynėje.

– Aš čia, kad padėčiau, – atsakė jis ramiai, atsipalaidavęs. Paprastai Dimitrijus būdavo įsitempęs, pasiruošęs galimam užpuolimui. Tikriausiai nusprendė hondoje galįs jaustis saugus – bent jau tiek, kiek gali jaustis saugus šalia manęs. Ne man vienai sunku atsispirti mudviejų tarpusavio traukai.

– Žinai, kas tikrai padėtų? – paklausiau vengdama jo žvilgsnio.

– Hmm?

– Jei išjungtum šitą sušiktą muziką ir paleistum ką nors, kas buvo sukurta jau nugriovus Berlyno sieną.

Dimitrijus nusijuokė.

– Iš visų dalykų istoriją moki prasčiausiai, bet kažkodėl labai daug išmanai apie Rytų Europą.

– Ieškau medžiagos juokeliams, drauge.

Šypsodamasis jis perjungė radijo stotį. Suskambo kantri garsai.

– Ei, turėjau omeny ne tai! – sušukau.

Mačiau, kad jis vos tvardosi nesusijuokęs.

– Rinkis – viena arba kita.

Atsidusau.

– Tiek to. Grįžkim į devintą dešimtmetį.

Jis perjungė stotį, o aš sukryžiavusi rankas klausiausi neva europietiškos grupės dainos, kaip vaizdo klipai nužudė radijo žvaigždę. Jei būčiau galėjusi, būčiau sudaužiusi radiją.

Ir staiga penkių valandų kelias nebeatrodė toks trumpas, kaip maniau.

Arturas ir jo saugoma šeima gyveno prie I–90 greitkelio, nedideliame miestelyje netoli Bilingso. Morojų nuomonės dėl gyvenamosios vietos skyrėsi. Vieni tvirtino, kad saugiausia gyventi didmiesčiuose, kur vampyrai išnyksta minioje, o naktinis gyvenimas ne taip krinta į akis. Kiti, kaip Badikų šeima, rinkosi mažus miestelius – kuo mažiau žmonių tave matys, tuo mažiau pastebės.

Įkalbėjau Dimitrijų sustoti pakelės užkandinėje, paskui dar užsukom į degalinę, taigi Badikų namus pasiekėm tik vidurdienį. Namas buvo paprastas, vieno aukšto, dengtas pilku medžiu, su dideliais langais – žinoma, tamsintais. Atrodė naujas ir brangus, ir nors stovėjo nuošalioje vietovėje, kaip tik tokiame name, mano įsitikinimu, ir turėjo gyventi kilmingųjų šeimos.

Iššokau iš automobilio, batai įsmuko į purų sniegą, po juo sugurgždėjo žvirgždas. Diena buvo rami, pūstelėdavo tik reti vėjo gūsiai. Mudu su Dimitrijum nužingsniavom prie namo akmenukais grįstu takeliu. Mačiau, kaip jis surimtėjo, nors šiaip buvo nusiteikęs pakiliai kaip ir aš. Abu jautėmės prasikaltę dėl smagios kelionės.

Koja slystelėjo ant apledėjusio takelio ir Dimitrijus akimirksniu ištiesė ranką, kad mane prilaikytų. Apėmė keistas déjà vu, prisiminiau tą vakarą, kai pirmąkart susitikom – tada jis irgi prilaikė mane, kad nepargriūčiau. Ir šaltyje ranka buvo šilta, šiluma skverbėsi net pro storą palto medžiagą.

– Viskas gerai? – paklausė jis mane paleisdamas. Didžiai nusivyliau.

– Taip, – atsakiau nudelbdama akis į apledėjusį takelį. – Negi jie nebarsto ledo druska?

Pasakiau juokais, bet Dimitrijus staiga sustojo. Jo žvilgsnis tapo budrus. Jis nusigręžė ir apžvelgė namą supančius apsnigtus laukus. Jau norėjau klausti, bet Dimitrijaus elgesys mane sulaikė. Jis ilgokai tyrinėjo namą, tada nužvelgė apledėjusį takelį, paskui kelią, padengtą sniegu ir išmargintą mūsų pėdsakų.

Dimitrijus lėtai nuėjo prie paradinių durų, aš sekiau iš paskos. Ten jis dar kartą stabtelėjo, šįkart patyrinėti durų. Jos nebuvo atviros, bet ir neuždarytos. Atrodė, lyg paskubomis privertos. Durų kraštai subraižyti, lyg kažkas būtų laužęsis. Dabar joms atidaryti užteko menkiausio stumtelėjimo. Dimitrijus lengvai pirštais perbraukė durų kraštą, iš jo burnos kilo garas. Paliesta rankena trakštelėjo tarsi sulaužyta.

Galiausiai jis tyliai pasakė:

– Rouz, palauk automobilyje.

– Bet...

– Eik.

Tik vienas žodis, bet jo užteko. Vienu skiemeniu jis man priminė, kaip gali svaidyti žmones ir perverti kuoleliu strigojus. Pasukau atgal apsnigta pievele, vengdama slidaus takelio. Dimitrijus nejudėjo, kol įsėdau į automobilį ir kuo tyliau uždariau dureles. Tada labai tyliai pravėrė vos besilaikančias duris ir pradingo viduje.

Degdama smalsumu suskaičiavau iki dešimties ir išlipau.

Supratau negalinti eiti jam įkandin, bet man buvo smalsu, kas čia nutiko. Nevalyti keliai ir takeliai bylojo, kad čia negyvenama jau kelias dienas. Aišku, gal Badikos tiesiog nebuvo niekur išėję. Jie galėjo tapti paprasčiausio įsilaužimo aukomis arba ko nors išsigąsti – tarkim, strigojų. Tai patvirtino ir apsiniaukęs Dimitrijaus veidas, nors tokia prielaida atrodė mažai tikėtina, nes juos saugojo pats Arturas Šionbergas.

Pakėliau akis į blausų dangų. Vidurdienis. Saulė zenite. Strigojai nekenčia saulės šviesos. Tad jei ir turėčiau ko saugotis, tai nebent Dimitrijaus pykčio.

Apėjau namą iš dešinės, klimpdama į kur kas gilesnį sniegą – čia pusnys siekė kokį trisdešimt centimetrų. Nepastebėjau nieko keisto. Nuo stogo kybojo varvekliai, tamsinti langai slėpė paslaptis. Staiga mano koja už kažko užkliuvo ir aš pažvelgiau žemyn. Sniege, įsmigęs į žemę, gulėjo sidabro kuolelis. Susiraukusi pakėliau ir nubraukiau nuo jo sniegą. Kodėl kuolelis paliktas čia? Kuoleliai nepaprastai vertingi, tai galingiausias ginklas, įsmeigtas į širdį jis gali akimirksniu nužudyti strigojų. Kaldindami kuolelius keturi morojai užkerėdavo juos visų keturių elementų magija. Nors dar nemokėjau juo naudotis, laikydama rankoje pasijutau saugiau ir tęsiau apžiūrą.

Namo gale didelės durys atsivėrė į verandą, kurioje tikriausiai labai smagu vasarą. Tačiau stiklas buvo išdaužtas, skylė užtektinai didelė žmogui pralįsti. Tylutėliai užlipau laipteliais saugodamasi, kad nepaslysčiau – žinojau, kad man kaip reikiant klius, jei Dimitrijus sužinos, ką išdarinėju. Net ir tokiame šaltyje man sprandu tekėjo prakaitas.

Vidurdienis, priminiau sau. Nėra ko bijoti.

Užlipau į verandą ir įnikau tyrinėti tamsintą stiklą. Sunku pasakyti, kuo jis išdaužtas. Į vidų pripustyta sniego, jis tirpo ant šviesiai mėlyno kilimo. Truktelėjau durų rankeną, bet jos buvo užrakintos. Bet kam tai rūpi, jei stikle tokia skylė? Saugodamasi, kad nesusipjaustyčiau, įkišau ranką į vidų ir atstūmiau skląstį. Atsargiai ištraukiau ranką ir stumtelėjau duris. Jos tyliai sugirgždėjo, tačiau tokioje tyloje garsas pasirodė kurtinantis.

Žengiau į vidų ir sustojau saulės nušviestame prieangyje. Netrukus akys apsiprato su prieblanda. Pro duris besiveržiantis vėjas plaikstė užuolaidas. Svetainėje buvo viskas, ką galėjai tikėtis joje rasti: televizorius, sofos, supamoji kėdė.

Ir kūnas.

Moters kūnas. Ji gulėjo ant nugaros priešais televizorių, tamsūs plaukai išsidraikę ant grindų. Sustingęs žvilgsnis nukreiptas į lubas, oda per blyški net kaip morojei. Trumpai pasirodė, kad plaukai krinta ir jai ant kaklo, bet paskui supratau, kad tai kraujo srovelės – sukrešėjusio kraujo. Jai buvo perplėšta gerklė.

Tas klaikus reginys buvo toks siurrealistiškas, kad ne iškart suvokiau ką matanti. Pažvelgęs į moterį galėjai pamanyti, kad ji miega. Bet tada pamačiau kitą kūną – už kelių žingsnių ant šono gulėjo vyras, šalia jo ant kilimo juodavo kraujo dėmė. Dar vienas kūnas – vaiko – tysojo šalia sofos. Kitame kambario gale – dar vienas. Ir dar vienas. Daugybė lavonų. Kūnai ir kraujas.

Staiga supratau, kad matau skerdynes ir širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi. Ne, ne. Negali būti. Juk dabar diena. Dieną tokių dalykų nenutinka. Iš gerklės besiveržiantį riksmą staiga nutildė burną užspaudusi pirštinėta ranka. Jau norėjau priešintis, bet užuodžiau Dimitrijaus losjoną.

– Kodėl niekada neklausai? Jei jie tebebūtų čia, gulėtum negyva.

Nieko neatsakiau – ir dėl užspaustos burnos, ir dėl šoko. Sykį mačiau mirštantį žmogų, bet tokių skerdynių dar neteko matyti. Netrukus Dimitrijus atitraukė ranką, bet liko stovėti šalia. Nors ir norėjau, negalėjau atplėšti akių nuo baisaus reginio. Daugybė lavonų. Kūnai ir kraujas.

Galiausiai pasisukau į Dimitrijų.

– Dabar diena, – sušnibždėjau. – Dieną tokių dalykų nenutinka. – Mano balse suskambo nevilties gaidelės, tarsi maža mergaitė būtų prašiusi pasakyti, kad tai netiesa, kad jai tik prisisapnavo.

– Taip gali nutikti bet kada, – atsakė Dimitrijus. – O šitai nutiko ne dieną. Greičiausiai prieš keletą naktų.

Dar kartą žvilgtelėjau į kūnus ir apmiriau. Dvi dienos. Dvi dienas guli negyvas, o niekas pasaulyje nežino, kad tavęs nebėra. Mano akys užkliuvo už vyro, gulinčio netoli durų į koridorių, kūno. Aukšto, pernelyg raumeningo, tikrai ne morojaus. Dimitrijus tikriausiai pastebėjo mano žvilgsnį.

– Arturas Šionbergas, – pasakė jis.

Spoksojau į kruviną Arturo gerklę.

– Jis negyvas, – tariau, lyg nebūtų aišku. – Tai neįmanoma. Kaip strigojus galėjo nužudyti Arturą Šionbergą? – Legendų niekas nežudo.

Dimitrijus tylėjo. Jis uždėjo savo ranką ant manosios, laikančios kuolelį. Krūptelėjau.

– Kur jį gavai? – paklausė. Atgniaužiau delną ir atidaviau jam kuolelį.

– Radau lauke. Gulėjo ant žemės.

Dimitrijus apžiūrėjo kuolelį. Sidabras sutvisko šviesoje.

– Jis pažeidė apsauginį žiedą.

Vis dar sukrėsta ne iškart supratau, ką jis pasakė. Paskui toptelėjo. Apsauginius magiškus žiedus kaldina morojai. Kaip ir kuoleliai, jie kaldinami pasitelkus visų keturių elementų magiją. Tam darbui reikia stiprių magijos valdytojų, dažniausiai visų keturių elementų. Apsauginiai žiedai sulaiko strigojus, nes magija kupina gyvybės, o strigojai jos neturi. Bet apsauginių žiedų kerai greitai išblėsta, o juos pakrauti užtrunka. Dauguma morojų jais nesinaudoja, tik kai kurie. Pavyzdžiui, Šv. Vladimiro akademijoje.

Ir čia buvo apsauginis žiedas, bet kažkas išsklaidė jo magiją persmeigdamas kuoleliu. Susikirto dvi magijos, kuolelis pasirodė stipresnis.

– Strigojai negali liesti kuolelių, – pasakiau. Pastebėjau, kad pernelyg dažnai kartoju „negali“. Nelengva, kai sukrečiami tikėjimo pagrindai. – O joks morojus ar dampyras to nepadarytų.

– Tik žmogus.

Pažvelgiau Dimitrijui į akis.

– Žmonės nepadeda strigojams... – nebaigiau minties. Dar vienas neigimas. Bet negalėjau susilaikyti. Kovodami su strigojais naudodavomės saulės šviesa, kuoleliais, žiedais, magija ir taip toliau. Jų silpnybės suteikdavo mums pranašumą. Tačiau jei strigojams padeda žmonės, kurių tie dalykai nebaugina...

Dimitrijus tebebuvo įsitempęs, pasirengęs užpuolimui, tačiau tamsiose akyse suspindo užuojautos kibirkštėlė.

– Taigi viskas keičiasi, ar ne? – paklausiau.

– Taip. Viskas keičiasi.

Antras

Dimitrijus iškvietė greitojo reagavimo būrį.

Tiesa, jo laukti teko keletą valandų ir kiekviena minutė slinko tarsi metai. Galiausiai neištvėriau ir grįžau į automobilį. Dimitrijus dar kartą apžiūrėjo namą, paskui atėjo pas mane. Laukdami nepratarėm nė žodžio. Man priešais akis šmėsčiojo kruvinų skerdynių vaizdai. Sėdėjau išsigandusi ir vieniša, norėjau, kad Dimitrijus mane apkabintų ir paguostų.

Iškart subariau save už tokias mintis. Šimtąjįkart priminiau sau, kad jis mano mokytojas ir jam nedera manęs apkabinti, kad ir kas nutiktų. Be to, norėjau būti stipri ir kaskart neieškoti vaikino užuojautos.

Kai pasirodė sergėtojai, Dimitrijus atidarė automobilio dureles ir žvilgtelėjo į mane.

– Turėtum pamatyti, kaip tai daroma.

Neturėjau jokio noro grįžti į namą, bet nusekiau iš paskos. Aš atvykėlius mačiau pirmąsyk, bet Dimitrijus juos pažinojo. Atrodė, jis pažįsta visus. Sergėtojai nustebo pamatę novicę, bet neprieštaravo, kad eičiau kartu.

Sergėtojai apžiūrėjo namą. Jie nieko nelietė, tik apžiūrėjo kūnus ir išdaužtus langus. Atrodo, strigojai pateko į namą ne tik pro pagrindines duris ir verandą.

Sergėtojai laikėsi ramiai, be baimės ir pasišlykštėjimo, kuriuos jaučiau aš. Jie elgėsi kaip robotai. Vienintelė mergina palinko prie Arturo Šionbergo. Ji mane sudomino, nes moterų sergėtojų buvo nedaug. Išgirdau, kaip Dimitrijus pavadino ją Tamara, jai buvo kokie dvidešimt penkeri. Tamsūs plaukai vos siekė pečius kaip daugumos sergėtojų.

Žiūrint į negyvą sergėtojo veidą jos pilkose akyse suspindo liūdesys.

– Ak, Arturai, – atsiduso ji. Kaip ir Dimitrijus, Tamara sugebėjo išreikšti jausmus vos keletu žodžių. – Nemaniau, kad taip nutiks. Jis buvo mano mokytojas. – Dar kartą atsidusus Tamara atsistojo.

Jos veidas vėl tapo griežtas, lyg ant grindų būtų gulėjęs nepažįstamasis. Netikėjau savo akimis. Juk Arturas buvo jos mokytojas. Kaip ji geba taip tvardytis? Staiga įsivaizdavau ant grindų tysantį Dimitrijų. Ne. Ja dėta tikrai nesugebėčiau išlikti rami. Pasiusčiau, imčiau rėkti, daužytis. Trenkčiau kiekvienam, kuris pasakytų, kad viskas bus gerai.

Laimė, niekam niekada nepavyks nužudyti Dimitrijaus. Mačiau, kaip lengvai jis pribaigė strigojų. Jis nesužeidžiamas. Jis Dievas.

Kita vertus, toks buvo ir Arturas Šionbergas.

– Kaip jie tai padarė? – leptelėjau nesusivaldžiusi. Į mane įsmigo šešios poros akių. Laukiau griežto Dimitrijaus žvilgsnio, bet jis tiesiog pasitikslino:

– Klausi, kaip jį nužudė?

Tamara truktelėjo pečiais, veidas buvo rimtas.

– Taip pat, kaip kitus. Jis mirtingas kaip ir mes visi.

– Taip, bet jis... Arturas Šionbergas.

– Tu mums pasakyk, Rouz, – prabilo Dimitrijus. – Pati viską matei. Papasakok, kas čia nutiko.

Visi sužiuro į mane, dingtelėjo, kad gal tai ir yra testas. Prisiminiau, ką mačiau ir girdėjau. Susimąsčiau, kaip neįmanoma gali tapti įmanoma.

– Į namą laužtasi keturiose vietose, vadinasi, buvo mažiausiai keturi strigojai. Morojų buvo septyni... – Šeimininkai turėjo svečių, todėl tiek daug žuvusiųjų. Trys aukos – vaikai. – ...Dar trys – sergėtojai. Per daug aukų. Keturi strigojai nebūtų susitvarkę. Kokie šeši, ir tai, jei pirma būtų netikėtai užklupę ir nužudę sergėtojus. Tada persigandę šeimininkai nebebūtų priešinęsi.

– O kaip strigojai galėjo netikėtai užpulti sergėtojus? – paklausė Dimitrijus.

Dvejojau. Sergėtojai visada pasirengę.

– Buvo pažeisti apsauginiai žiedai. Paprastai magijos nesaugomuose namuose naktį budi sergėtojas. Čia kažkodėl nebudėjo.

Laukiau klausiant, kaip buvo pažeisti apsauginiai žiedai, bet veltui. Dimitrijui nereikėjo klausti. Visi tai žinojom. Visi matėm kuolelį. Man nugara vėl perbėgo šiurpas. Strigojams – būriui strigojų – padėjo žmonės.

Dimitrijus pritariamai linktelėjo, ir sergėtojai tęsė apžiūrą. Vonioje nusukau akis. Buvau ją apžiūrėjus anksčiau ir neturėjau jokio noro visko pamatyti dar kartą. Ten gulėjo negyvas vyras, sukrešėjęs jo kraujas buvo aptaškęs baltas plyteles. Be to, vonioje buvo šilčiau nei kambaryje prie verandos, ir kūnas buvo pradėjęs irti. Dvokas buvo nebaisus, bet juntamas.

Ant veidrodžio išvydau tamsiai raudoną užrašą. Anksčiau nebuvau jo pastebėjusi, nes dėmesį prikaustė lavonai. Rašyta buvo krauju.

Vargšeliai Badikos – jų liko vos keletas. Viena kilmingųjų šeima beveik sunaikinta. Greit kitų eilė.

Tamara pasišlykštėjusi nusigręžė nuo veidrodžio. Išėjus iš vonios žodžiai tebeaidėjo galvoje. Viena kilmingųjų šeima beveik sunaikinta. Greit kitų eilė.

Taip, Badikos buvo vienas mažesnių klanų, kita vertus, sunkiai tikėtina, kad nužudytieji buvo paskutiniai šio klano atstovai. Jų turi būti likę dar keli šimtai. Žinoma, toli gražu ne tiek, kiek, tarkim, Ivaškovų. Ši giminė itin plati. Tačiau Badikų tikrai liko daugiau nei kai kurių kitų kilmingųjų.

Pavyzdžiui, Dragomirų.

Lisa – vienintelė jų palikuonė.

Jei strigojai nusprendė praretinti kilmingųjų gretas, paprasčiausia nusitaikyti į Lisą. Morojų kraujas strigojams suteikia stiprybės, todėl šie taip jo trokšta. O žudyti kilminguosius skatina žiauri ir sadistiška prigimtis. Ironiška, kad strigojai nori sunaikinti morojų bendruomenę, nors dauguma patys kadaise jai priklausė.

Man niekaip iš galvos neišėjo veidrodis ir perspėjimas. Šokas ir baimė užleido vietą pykčiui. Kaip jie drįso? Kokie iškrypėliai gali išžudyti visą šeimą, sunaikinti visą giminę? Ypač jei patys anksčiau buvo tokie kaip mudvi su Lisa?

Mintys apie Lisą ir jos gyvybei gresiantį pavojų mane siutino. Jausmai užtemdė protą. Tarsi audros debesis, pasiruošęs bet kada pratrūkti. Staiga panorau perplėšti gerkles visiems strigojams.

Galiausiai įsėdusi į automobilį, taip trenkiau dureles, kad šios vos nenukrito.

Dimitrijus nustebęs pažvelgė į mane.

– Kas nors negerai?

– Dar klausi? – surikau netikėdama savo ausimis. – Pats ten buvai. Viską matei.

– Mačiau, – sutiko jis. – Bet automobilis dėl to nekaltas.

Užsisegiau diržą ir sužaibavau akimis.

– Nekenčiu jų! Nekenčiu jų visų! Gaila, manęs ten nebuvo – būčiau perplėšusi jiems gerkles!

Aš kone rėkiau. Dmitrijaus veidas liko ramus, bet mano isterija jį aiškiai nustebino.

– Tikrai taip manai? – paklausė jis. – Manai, būtum susitvarkius geriau už Arturą Šionbergą? Po to, kai pamatei, ką gali strigojai? Po to, ką savo kailiu pajutai užpulta Natali?

Nutilau. Susigrūmiau su Lisos pussesere Natali, kai ši virto strigoje – laimė, netrukus pasirodė Dimitrijus ir mane išgelbėjo. Neseniai tapusi strigoje – dar ganėtinai silpna – Natali svaidė mane po kambarį kaip skudurinę lėlę.

Užsimerkiau ir atsidusau. Kokia aš kvaiša. Mačiau, ką gali strigojai. Beviltiškas blaškymasis ir mėginimas visus išgelbėti būtų baigęsis mirtimi. Nors ketinu tapti sergėtoja, dar turiu daug ko išmokti – septyniolikmetė niekaip neįveiktų šešių strigojų.

Atsimerkiau.

– Atleisk, – pasakiau nusiraminusi. Pykčio kaip nebūta. Pati nesupratau, iš kur jis. Nors esu nekantri ir dažnai elgiuosi impulsyviai. Keista.

– Viskas gerai. – Dimitrijus spustelėjo man ranką. Paskui užvedė automobilį. – Buvo sunki diena. Mums visiems.

Kai apie vidurnaktį grįžome į Šv. Vladimiro akademiją, visi jau žinojo apie skerdynes. Vampyrų mokslo diena buvo ką tik pasibaigusi, o aš nemiegojau daugiau kaip parą. Akys merkte merkėsi, Dimitrijus liepė eiti į bendrabutį ir išsimiegoti. Jis kaip visad buvo budrus. Kartais pagalvodavau, ar išvis kada miega. Dimitrijus išėjo pasitarti su kitais sergėtojais, o aš pažadėjau griūti tiesiai į lovą. Tačiau jam dingus iš akių patraukiau į biblioteką. Turėjau pamatyti Lisą, o per mūsų ryšį jutau, kad ji ten.

Žingsniuojant iš bendrabučio į mokyklą buvo tamsu, nors į akį durk. Gausiai prisnigta, bet takas rūpestingai nuvalytas. Prisiminiau apleistus Badikų namus.

Gotikinio stiliaus milžiniškas mokyklos pastatas labiau tiko siaubo filmui. Viduje tvyrojo paslaptinga viduramžių dvasia. Didingos akmeninės sienos ir senoviniai paveikslai nederėjo prie kompiuterių ir fluorescencinių šviesų. Šiuolaikinės technologijos čia niekada neužgoš viduramžių dvasios.

Praėjusi elektroninius bibliotekos vartus pasukau į geografijos ir kelionių skyrių. Kaip ir tikėjausi, Lisa buvo ten – sėdėjo ant žemės nugara atsirėmusi į knygų lentyną.

– Labas, – pasisveikino pakeldama galvą nuo knygos, atremtos į sulenktą koją, ir nusibraukdama nuo veido šviesių plaukų sruogą. Jos draugas Kristianas gulėjo šalia, galvą pasidėjęs ant kitos, ištiestos, Lisos kojos. Pamatęs mane linktelėjo. Turint omeny kartais pasitaikančius mūsų nesutarimus, tas linktelėjimas prilygo šiltam apsikabinimui. Nors Lisa šypsojosi, per mūsų ryšį pajutau, kad ji susijaudinusi ir išsigandusi.

– Jau viską žinai? – paklausiau atsisėsdama šalia ir sukryžiuodama kojas.

Šypsena pradingo nuo Lisos veido, nerimas ir baimė sustiprėjo. Džiaugiausi, kad mus siejantis ryšys padeda ją saugoti, bet dabar neigiamų emocijų man jau pakako.

– Tai siaubinga, – pasakė Lisa nusipurtydama. Kristianas kilstelėjo, sunėrė savo pirštus su josios ir spustelėjo. Lisa atsakė tuo pačiu. Jiedu buvo taip įsimylėję, kad man nuo to saldumo sukildavo šleikštulys. Tiesa, dabar jausmai buvo kiek priblėsę, aišku, dėl skerdynių. – Sako, ten buvo šeši ar septyni strigojai. Ir kad žmonės padėjo pažeisti apsauginius žiedus.

Atrėmiau galvą į knygų lentyną. Taip, naujienos sklido išties greitai. Staiga man apsvaigo galva.

– Tai tiesa.

– Tikrai? – paklausė Kristianas. – Maniau, paprasčiausia paranoja?

– Ne. – Staiga supratau, kad niekas nežino, kur šiandien buvau. – Aš... aš ten buvau.

Lisos akys iš siaubo išsiplėtė, ji buvo sukrėsta. Net paprastai viskam abejingas Kristianas atrodė sunerimęs. Kitomis aplinkybėmis būčiau apsidžiaugusi, kad pavyko jį nustebinti.

– Juokauji, – pasakė nepatikliai.

– Maniau, tau kvalifikacinis egzaminas... – Lisa nutilo nebaigusi sakinio.

– Turėjo būti. Tik netinkamoj vietoj netinkamu metu. Ten gyveno sergėtojas, turėjęs mane vertinti. Kai su Dimitrijum įėjom į vidų...

Nutilau. Priešais akis iškilo kruvini kūnai Badikų namuose. Lisa susijaudino, tai patvirtino ir mūsų ryšys.

– Rouz, tau nieko nenutiko? – paklausė ji tyliai.

Nors Lisa buvo mano geriausia draugė, nenorėjau, kad žinotų, kaip išsigandau. Norėjau būti kieta.

– Ne, – iškošiau pro sukąstus dantis.

– Papasakok smulkiau, – paprašė Kristianas. Jo balse smalsumas pynėsi su kalte – suprato, kad negražu domėtis tokiomis baisybėmis, bet negalėjo susilaikyti. Impulsyvumas buvo būdingas mums abiem.

– Tai buvo... – Papurčiau galvą. – Nenoriu apie tai kalbėti.

Kristianas mėgino prieštarauti, bet Lisa perbraukė jo tamsius, žvilgančius plaukus. Švelnus perspėjimas jį nutildė. Nejaukiai tylėjome. Skaitydama Lisos mintis supratau, kad ji beviltiškai stengiasi pakeisti pokalbio temą.

– Tai sujauks visą šventinių lankymų grafiką, – galiausiai pasakė ji. – Turėjo atvykti Kristiano teta, bet dabar visi vengia keliauti, nenori niekur išleisti vaikų. Bijo, kad strigojai gali vėl pulti.

Nebuvau pagalvojus apie skerdynių padarinius. Iki Kalėdų buvo likusi mažiau nei savaitė. Paprastai tokiu metu morojų pasaulyje visi leisdavosi į keliones. Vaikai grįždavo namo pas tėvus, tėvai lankydavo vaikus mokyklose.

– Daug šeimų bus išskirtos, – sumurmėjau.

– Ir tai sušiks daugumą kilmingųjų susitikimų, – įsiterpė Kristianas. Rimtumas išnyko, jis vėl buvo kandžiai sarkastiškas. – Artėjant Kalėdoms visi varžosi, kuris kurį perspjaus rengdamas vakarėlį. Dabar dvės iš nuobodulio.

Neįtikėtina. Aš visą gyvenimą kovojau už morojus, o patys morojai mėgavosi asmeniniu gyvenimu – ypač kilmingieji. Jie kovojo savo žodinius ir politinius karus, o aš buvau linkus viską išsiaiškinti tiesiai. Tačiau Lisai, o ypač Kristianui, teko dreifuoti neramiuose vandenyse. Abu buvo iš kilmingų šeimų, vadinasi, traukė aplinkinių dėmesį tiek Akademijoje, tiek už jos ribų.

Jiems buvo netgi sunkiau nei daugumai kilmingų morojų. Kristiano šeima gyveno slegiama gėdos, kurią užtraukė Kristiano tėvai. Jie savo noru tapo strigojais, iškeitė magiją ir moralę į nemirtingumą ir norėdami išgyventi turėjo žudyti kitus. Ir nors dabar Kristiano tėvai jau negyvi, aplinkinių nepasitikėjimas neišblėso. Visi manė, kad Kristianas bet kurią akimirką gali tapti strigojum ir nusitempti paskui save kitus. O jo atšiaurumas ir juodas humoras tik kurstė tokias kalbas.

Į Lisą dėmesys krypo kaip į paskutinę savo giminės atstovę. Joks kitas morojus neturėjo tiek Dragomirų kraujo, kad galėtų nešioti jų pavardę. Jos būsimą vyrą su Dragomirais turės sieti kraujo ryšys, kad jų vaikai galėtų vadintis ta pavarde.

Galvodama apie tai staiga prisiminiau užrašą ant veidrodžio. Vėl sukilo šleikštulys. Pajutau užplūstant neviltį ir aklą įniršį, bet pamėginau viską nuleisti juokais.

– Gal kada pamėginkit viską išsiaiškinti kaip mes? Keletas smūgių kuo gražiausiai viską išsprendžia.

Lisa su Kristianu nusijuokė. Šypsena apnuogino jo iltis.

– Ką pasakysi? Lažinuosi, nugalėčiau tave dvikovoje.

– Norėtum, – nusijuokė Lisa. Nerimo kaip nebūta.

– Pamatysim, – atkirto Kristianas nenuleisdamas nuo jos akių.

Nuo jo balso jai suspurdėjo širdis. Pajutau juodą pavydą. Mes nuo vaikystės geriausios draugės, moku skaityti jos mintis. Tačiau faktas lieka faktu – dabar Kristianas jos gyvenime labai svarbus, ir jam atiteko vaidmuo, kuriam aš niekada netiksiu. Kita vertus, jų niekada nesies toks ryšys kaip mūsų. Taigi abu susitaikėm, – nors mums tai ir nepatiko, – kad turėsim dalytis Lisos dėmesiu. Tačiau kartais atrodydavo, kad mūsų paliaubos tuoj tuoj baigsis.

Lisa paglostė jam skruostą.

– Gražiai elkis.

– Aš ir elgiuosi gražiai, – jo balsas tebebuvo kimus. – Kartais tu pati to nenori...

Suaimanavusi atsistojau.

– Viešpatėliau, verčiau paliksiu judu vienus...

Lisa sumirksėjo ir susigėdusi nusisuko nuo Kristiano.

– Atleisk, – sumurmėjo ji. Skruostai raustelėjo. Jos oda buvo blyški kaip ir visų morojų, ir tai ją darė tik gražesnę. Nors kažin ar ji galėjo būti dar gražesnė. – Nereikia, neišeik...

– Viskas gerai, aš pavargus, – nuraminau ją. Kristianas per daug nenusiminė, kad išeinu. – Pasimatysim rytoj.

Jau benueinančią Lisa mane pašaukė:

– Rouz? Tau tikrai viskas gerai? Po to, ką išgyvenai?

Pažvelgiau į žalias jos akis. Susirūpinimas buvo toks nuoširdus ir gilus, kad man suskaudo krūtinę. Net jei ir esu artimiausias žmogus pasaulyje, nenorėjau, kad ji dėl manęs nerimautų. Tai mano pareiga ją saugoti. Ji neturėtų rūpintis mano saugumu, ypač jei strigojai tikrai nusitaikė į kilmingųjų šeimas.

Plačiai išsišiepiau.

– Viskas gerai. Jei dėl ko ir nerimauju, tai kad pradėsit plėšti vienas nuo kito drabužius man dar neišėjus.

– Tai gal verčiau eik, – kandžiai paragino Kristianas.

Lisa niuktelėjo jam alkūne, aš užverčiau akis.

– Labanakt, – atsisveikinau.

Vos tik atgręžiau jiems nugarą, lioviausi šypsotis. Į savo kambarį grįžau sunkia širdimi tikėdamasi, kad šiąnakt man nesisapnuos Badikos.

Trečias

Rytą skubant į treniruotę, bendrabutis jau ūžė. Manęs tai nenustebino. Miegas padėjo išstumti iš galvos kraupų vakarykštį reginį, nors žinojau, kad nei aš, nei kiti taip greit to nepamiršim.

Tačiau tyrinėdama veidus pastebėjau šį tą keisto. Be vakarykštės baimės ir nerimo, prisidėjo džiugus susijaudinimas. Keletas jaunesnių mokinių kažką aptarinėjo pašnibždomis ir spygavo iš džiaugsmo, mano bendraamžiai energingai gestikuliavo rankomis ir linksmai šypsojosi.

Aš aiškiai ką nors praleidau arba vakarykščiai įvykiai man tiesiog prisisapnavo. Sukaupiau visas valios pastangas, kad neimčiau klausinėti, kas atsitiko. Jei užtruksiu, pavėluosiu į treniruotę. Nors iš tiesų miriau iš smalsumo. Buvo surasti ir nužudyti strigojai bei jiems padėję žmonės? Būtų gerai, bet nuojauta kuždėjo ką kita. Darydama laukujes duris pasakiau sau, kad teks palaukti pusryčių, kol viską sužinosiu.

– Hetavėj, tu vėl čia, – kažkas šalia uždainavo.

Atsigręžiau ir nusišypsojau. Prie manęs pribėgo Meisonas Ešfordas, novicas ir geras mano draugas.

– Ar tau dvylika metų? – paklausiau ir nudrožiau į sporto salę.

– Greit sueis, – atkirto jis. – Vakar pasigedau tavo spinduliuojančios šypsenos. Kur buvai?

Matyt, žinia apie mano apsilankymą Badikų namuose dar nebuvo pasklidusi. Ir nors tai jokia paslaptis, nebuvau nusiteikusi aptarinėti kruvinų smulkmenų.

– Treniravausi su Dimitrijum.

– Dieve, – sumurmėjo Meisonas. – Amžinos treniruotės. Negi jis nesupranta, kad atima iš mūsų tavo grožį ir žavesį?

– Spinduliuojanti šypsena? Grožis ir žavesys? Šįryt pasitelkei sunkiąją artileriją? – nusijuokiau.

– Sakau, kaip yra. O tau labai pasisekė, kad į tave dėmesį kreipia toks malonus ir protingas vaikinas.

Nusišypsojau. Meisonui patiko flirtuoti, ypač su manim – iš dalies todėl, kad visada atsakydavau tuo pačiu. Kita vertus, žinojau, kad jo jausmai man daugiau nei draugiški, o aš negalėjau apsispręsti, ką jam jaučiu. Abu turėjom pašėlusį humoro jausmą ir traukėm kitų dėmesį. Jis turėjo gražias žydras akis ir neklusnius raudonus plaukus, amžinai styrančius į visas puses. Baisiai mielas.

Tačiau sunku pradėti su kuo nors susitikinėti, jei niekaip negaliu pamiršti, kaip pusnuogė gulėjau su Dimitrijum...

– Malonus ir protingas? – papurčiau galvą. – Atrodo, savo ego skiri daugiau dėmesio nei man. Reikėtų tave pamokyti.

– Tikrai? Galėsi parodyti, ką sugebi, kalnuose.

Sustojau.

– Kur?

– Kalnuose. – Jis pakėlė galvą. – Per slidinėjimo išvyką.

– Kokią dar slidinėjimo išvyką? – Aiškiai kažką praklausiau.

– Kur buvai šįryt? – paklausė jis žiūrėdamas į mane kaip į kokią pusprotę.

– Lovoj! Atsikėliau prieš kokias penkias minutes. O dabar pradėk iš pradžių ir paaiškink, apie ką šneki. – Nebegalėjau stovėti kaip įkalta. – Ir eime, kol mirtinai nesušalom.

– Tikriausiai žinai, kad visi tėvai nerimauja, kaip jų vaikams reikės grįžti namo Kalėdoms. Aidahe yra slidinėjimo bazė kilmingiems morojams. Savininkai atidavė ją Akademijos mokiniams ir jų šeimoms – iš tiesų visiems morojams. Visi susirinks į vieną vietą, ten bus daugybė sergėtojų, taigi visiškai saugu.

– Tu nerimtai. – Mes priėjom sporto salę ir pasislėpėm viduje nuo šalčio.

Meisonas nekantriai linktelėjo.

– Rimtai. Sako, ten nuostabu. – Jis nusišypsojo man tokia šypsena, į kurią visada norisi atsakyti. – Pagyvensim kaip kilmingieji, Rouz. Bent jau savaitėlę. Išvykstam antrą Kalėdų dieną.

Buvau pritrenkta ir laiminga. Geniali mintis – užtikrinanti saugų artimųjų susitikimą. Ir ne bet kur – karališkoje slidinėjimo bazėje. Didžiąją atostogų dalį ketinau praleisti su Lisa ir Kristianu žiūrėdama televizorių. Dabar manęs laukia penkių žvaigždučių apartamentai. Omaras vakarienei, masažas, simpatiški slidinėjimo instruktoriai...

Meisono entuziazmas buvo užkrečiamas. Jaučiau, kaip jis apima ir mane, bet staiga atsitokėjau.

Jis iškart pastebėjo, kaip persimainė mano veidas.

– Kas yra? Juk tai šaunu.

– Taip, – sutikau. – Suprantu, kad visi džiaugiasi, bet juk ten važiuosim tik dėl tų skerdynių. Ar ne keista dėl to džiaugtis?

Meisono linksmumas prigeso.

– Taip, Rouz, bet mes gyvi. Negalim nustoti gyventi tik todėl, jog kažkas žuvo. Ir turim pasistengti, kad nežūtų kiti. Todėl tai gera mintis. Be to, ten bus saugu. – Jis sužaibavo akimis. – Negaliu sulaukti, kada tapsiu sergėtoju. Išgirdęs, kas atsitiko, užsimaniau sudraskyti kokį strigojų. Norėčiau, kad mus išleistų jau dabar. Ko čia tupėti, juo labiau kad jiems praverstų pagalba, o mes žinom užtektinai...

Jo užsidegimas man priminė vakarykštį pykčio proveržį, nors Meisonui buvo toli iki manęs. Jo užsidegimas buvo vaikiškas ir naivus, o mane kurstė keistas, tamsus jausmas, kurio iki galo nesupratau.

Kai nieko neatsakiau, Meisonas nustebęs pažvelgė.

– Negi tu nenori?

– Nežinau, Meisi, – numykiau žiūrėdama į batus ir vengdama jo žvilgsnio. – Aišku, nenoriu, kad mus imtų puldinėti strigojai. Teoriškai norėčiau juos sulaikyti... Tačiau mes toli gražu nesam pasiruošę. Mačiau, ką jie sugeba. Skubėjimas nėra geriausia išeitis. – Papurčiau galvą. O varge. Mano žodžiai buvo logiški ir pagrįsti. Kalbėjau visai kaip Dimitrijus. – Kita vertus, tai nesvarbu, nes niekas mūsų nepuls. Turėtume tiesiog džiaugtis išvyka, ar ne?

Meisono nuotaika akimirksniu pasikeitė, jis vėl tapo nerūpestingas.

– Taip. Verčiau prisimink, kaip reikia slidinėti, nes suteiksiu tau progą nušluostyti man nosį. Aišku, čia neturi jokių šansų...

Nusišypsojau.

– Bus tikrai liūdna, kai priversiu tave apsiašaroti. Jau dabar ima graužti kaltė.

Meisonas jau norėjo atsikirsti, bet kažką pamatė man už nugaros. Atsigręžusi išvydau iš kito salės galo besiartinantį Dimitrijų.

Meisonas galantiškai nusilenkė.

– Tavo viešpats ir šeimininkas. Susitiksim vėliau, Hetavėj. Pasistenk prisiminti slidinėjimo pradžiamokslį.

Jis atidarė duris ir pradingo stingdančiame šaltyje. Aš nuėjau prie Dimitrijaus.

Kaip ir kitų novicų, pusė mano dienos skirta vienokioms ar kitokioms sergėtojų pratyboms – nuo kovų su strigojais teorijos iki savigynos pratimų. Kartais novicai treniruodavosi ir po pamokų, bet mano padėtis buvo išskirtinė.

Nesigailėjau pabėgusi iš Šv. Vladimiro akademijos – Viktoras Daškovas kėlė pernelyg rimtą grėsmę Lisai. Tačiau mūsų ilgos atostogos turėjo liūdnų pasekmių. Praleidusi dvejus metus siaubingai atsilikau nuo klasės draugų, todėl Akademija nusprendė, kad turiu atsigriebti už prarastą laiką lankydama papildomas treniruotes prieš ir po pamokų.

Su Dimitrijum.

Patys to nežinodami jie skyrė man papildomas savitvardos pamokas. Tačiau, nors ir susižavėjusi mokytoju, aš sparčiai tobulėjau ir jo padedama beveik pasivijau aukštesniųjų klasių mokinius.

Dimitrijus buvo be striukės, todėl supratau, kad šiandien treniruotė vyks salėje. Mane tai nudžiugino – lauke spaudė velniškas šaltukas. Tačiau mano džiaugsmas buvo gryni niekai, palyginti su tuo, ką pajutau pamačius, kokia treniruotė manęs laukia.

Palei sieną buvo sustatyti manekenai, stulbinamai panašūs į gyvus žmones. Ne kokios šiaudais kimštos baidyklės, o vyrai ir moterys, aprengti kasdieniais drabužiais, skirtingų spalvų akimis ir plaukais. Skyrėsi ir jų veidų išraiškos – nuo džiugių iki piktų ar išsigandusių. Su manekenais treniravausi ir anksčiau, kai mokiausi smūgiuoti, bet dar niekada neteko treniruotis su sidabro kuoleliu, kurį atsinešė Dimitrijus.

– Fantastika, – laiminga atsidusau.

Jis buvo visiškai toks pat, kokį radau Badikų namuose. Šiek tiek panašus į durklą, su rankena apačioje. Bet tuo panašumas į durklą ir baigėsi. Plačių ašmenų neturėjo, buvo apskritas, storas, siaurėjantis į galą, kaip varveklis. Trumpesnis už mano dilbį.

Dimitrijus grakščiai atsirėmė į sieną, jam tai pavykdavo, nors ir buvo aukštas. Jis išmetė kuolelį ir šiam kelis kartus apsivertus lengvai sugavo viena ranka.

– Maldauju, pažadėk, kad šiandien mane to išmokysi.

Jo tamsiose akyse žybtelėjo kibirkštėlė. Kartais jam būdavo sunku prie manęs išlaikyti rimtą veidą.

– Tau labai pasiseks, jei šiandien leisiu jį bent palaikyti. – Dimitrijus vėl išmetė kuolelį į orą. Ilgesingai sekiau jį akimis. Norėjau atsikirsti, kad jau esu jį laikiusi rankose, bet supratau, kad taip nieko nepasieksiu.

Todėl numečiau kuprinę, nusviedžiau striukę ir laukdama sukryžiavau rankas. Vilkėjau laisvas sportines kelnes, palaidinukę su petnešėlėm ir bliuzoną su gobtuvu. Plaukus buvau susirišus į uodegą. Pasiruošusi viskam.

– Ketini paskaityti paskaitą, kaip juo naudotis, ir paaiškinti, ko turėčiau saugotis, – pasityčiojau.

Dimitrijus nustojo mėtyti kuolelį ir nustebęs pažvelgė į mane.

– Baik, – nusijuokiau. – Manai, dar tavęs neperkandau? Treniruojamės beveik tris mėnesius. Prieš ko nors mokydamas visada atskaitai paskaitą apie saugumą ir atsakomybę.

– Aišku. Kaip matau, išties mane perkandai. Ką gi, vesk pamoką pati. Aš palauksiu, kada prireiks mano pagalbos.

Jis įsikišo kuolelį į odinį dėklą, kabantį prie diržo, ir patogiai atsirėmė į sieną susikišęs rankas į kišenes. Maniau, juokauja, bet kai nepasakė nieko daugiau, supratau, jog kalbėjo rimtai. Truktelėjau pečiais ir ėmiau kloti savo žinias.

– Sidabras veikia visas magiškas būtybes – jis gali ir padėti, ir pakenkti. Šie kuoleliai nepaprastai galingi, nes juos kaldina keturi morojai, kiekvienas valdo skirtingą elementą. – Staiga kai ką prisiminus susiraukiau. – Žinoma, tik ne dvasios elementą. Tai ypač galingas ir vienintelis ginklas, galintis sužeisti strigojus, o įsmeigtas į širdį – netgi nužudyti.

– Ar kuolelis gali sužeisti tave?

Papurčiau galvą.

– Ne. Na taip, jei kas pervertų širdį, bet nepakenktų man taip, kaip, tarkim, morojams. Jiems užtenka menkiausio įbrėžimo – poveikis būna labai stiprus. Aišku, ne toks stiprus kaip strigojams. Žmonėms jie irgi nekenkia.

Nutilau ir susimąsčiusi pažvelgiau pro langą. Šaltis buvo išpaišęs stiklus žėrinčiais raštais, bet aš jų nemačiau. Paminėjus žmones ir kuolelius mintimis grįžau į Badikų namus. Galvoje sukosi kruvini vaizdiniai.

Pamačiusi, kad Dimitrijus mane stebi, nusikračiau prisiminimų ir pasakojau toliau. Dimitrijus retkarčiais linktelėdavo ar ko nors paklausdavo. Laikas ėjo ir aš tikėjausi, kad jis mane nutrauks ir pradėsim tikrą treniruotę. Tačiau tik likus dešimčiai minučių jis privedė mane prie manekeno – šviesiaplaukio vyro su ožio barzdele. Dimitrijus išsiėmė kuolelį, bet man nedavė.

– Kur jį smeigsi? – paklausė.

– Tiesiai į širdį, – atrėžiau susierzinusi. – Kartojau šimtus sykių. Gal jau duosi?

Jis nusišypsojo.

– O kur yra širdis?

Pažiūrėjau į jį netikėdama savo ausimis. Jis abejingai gūžtelėjo pečiais.

Po dramatiškos pauzės dūriau pirštu į kairę manekeno krūtinės pusę. Dimitrijus papurtė galvą.

– Širdis yra ne čia.

– Aišku, čia. Visi deda ranką prie širdies duodami priesaiką ar giedodami himną.

Dimitrijus nenuleido nuo manęs akių.

Pasisukau į manekeną ir ėmiau tyrinėti. Prisiminiau, kur reikia sudėti rankas atliekant dirbtinį kvėpavimą. Bakstelėjau į krūtinės vidurį.

– Čia?

Dimitrijus tik kilstelėjo antakį. Paprastai mane tai žavėdavo, bet šiandien suerzino.

– Nežinau. O tau kaip atrodo?

– Aš tavęs klausiu!

– Neturėtum klausti. Negi jums nedėsto fiziologijos?

– Dėstė, tik aš tuo metu atostogavau, prisimeni? – Parodžiau į kuolelį. – Ar galiu jį bent paliesti? Prašau.

Dimitrijus darkart išmetė kuolelį, šis žybtelėjo ore ir pagautas pradingo dėkle.

– Kai susitiksim kitąkart, turėsi man pasakyti, kur yra širdis. Tiksliai. Ir kas gali sutrukdyti ją pasiekti.

Mečiau į jį įtūžio kupiną žvilgsnį, kuris, sprendžiant iš jo veido, jam anaiptol nepasirodė toks grėsmingas. Devynis iš dešimties kartų manydavau, Dimitrijus – seksualiausias vyras žemėje. Tačiau kartais...

Į pirmą pamoką – gynybą – nuėjau subjurusios nuotaikos.

Buvo nesmagu pasirodyti prieš Dimitrijų neišmanėle, be to, labai norėjau išmokti naudotis kuoleliu. Todėl per treniruotę liejau savo įniršį ant visų, kas pasipainiojo po ranka. Arba po koja. Baigiantis treniruotei niekas nebenorėjo su manim kautis. Netyčia pataikiau Meredit – vienai iš nedaugelio klasės draugių – taip smarkiai, kad suskaudo per apsaugą. Bus baisi mėlynė ir ji pažiūrėjo į mane taip, tarsi būčiau tai padarius tyčia. Atsiprašiau, bet ji neatleido.

Po treniruotės mane vėl susirado Meisonas.

– O varge, – pasakė jis tyrinėdamas mano veidą. – Kas tave taip įsiutino?

Išklojau jam savo širdžių ir kuolelių versiją.

Mano susierzinimui, jis nusijuokė.

– Kaip gali nežinoti, kur yra širdis? Turint omeny, kiek esi jų sudaužiusi.

Mečiau į jį tokį pat įtūžio kupiną žvilgsnį kaip ir į Dimitrijų. Šįkart suveikė. Meisonas išblyško.

– Belikovas – žiaurus sadistas, kurį reikėtų įmesti į pasiutusių gyvačių duobę už tai, kaip šįryt su tavim pasielgė.

– Ačiū, – atsakiau rimtai. Paskui susimąsčiau. – O gyvatės būna pasiutusios?

– Kodėl ne? Visi kiti tai būna. – Meisonas atidarė man duris. – Nors turbūt žąsys piktesnės už gyvates.

Pašnairavau.

– Žąsys pavojingesnės už gyvates?

– Kada nors jas lesinai? – paklausė jis veltui mėgindamas išlaikyti rimtą veidą. – Klastingi paukščiai. Jei tave įmestų į gyvačių duobę, mirtum akimirksniu. O žąsys žnaibytų kelias dienas. Amžina kančia.

– Oho. Nė nežinau, stebėtis ar baisėtis tavo šnekomis.

– Tiesiog norėjau kuo kūrybingiau apginti tavo garbę.

– Niekad man neatrodei pernelyg kūrybingas, Meisi.

Stovėjom šalia klasės. Meisonas buvo atsipalaidavęs, bet balse pajutau dar kai ką.

– Rouz, šalia tavęs galiu būti kaip niekad kūrybingas.

Tebekikenau iš juokelio apie žąsis ir staiga nutilau. Nustebusi pažvelgiau į Meisoną. Visada laikiau jį simpatišku, bet matydama rimtą, svajingą žvilgsnį pirmąkart pamaniau, kad jis gali būti seksualus.

– Jūs tik pažiūrėkit, – nusijuokė jis. – Rouz neteko žado. Ešfordas – Hetavėj 1:0.

– Tiesiog nenoriu virkdyti tavęs prieš kelionę. Menkas džiaugsmas, jei sulaužysiu tau kaulus dar nepasikėlus ant kalno.

Jis nusijuokė ir mudu nuėjome į klasę. Sergėtojų teorijos pamoka vykdavo klasėje, ne treniruočių salėje. Pagaliau pailsėsiu nuo fizinių pratimų. Šiandien priešais klasę stovėjo trys sergėtojai – ne iš Akademijos. Pirmieji svečiai, susipratau. Į Akademiją rinkosi tėvai ir jų sergėtojai, kad palydėtų vaikus į slidinėjimo kurortą. Iškart susidomėjau.

Vienas iš sergėtojų buvo aukštas ir senas, mažiausiai šimto metų. Užteko vieno žvilgsnio, kad suprastum – su juo menki juokai. Kitas maždaug Dimitrijaus amžiaus. Oda tamsi, o sudėjimas toks, jog kelios mergaitės iškart susileido.

Trečioji sergėtoja buvo moteris. Kaštoniniai plaukai trumpi ir garbanoti, tamsios akys žvelgė susimąsčiusios. Kaip jau minėjau, dauguma dampyrių verčiau augindavo vaikus, negu tapdavo sergėtojomis. Buvau viena iš nedaugelio, pasirinkusių sergėtojų profesiją, todėl visada džiaugiausi proga susipažinti su kitomis – kaip Tamara.

Bet ten buvo ne Tamara. Ją pažinojau daug metų, visada gerbiau ir žavėjausi. Tačiau dabar pajutau neapykantą. Neapykantą, pyktį ir įtūžį.

Priešais klasę stovėjo mano motina.

Ketvirtas

Netikėjau savo akimis. Dženina Hetavėj. Mano motina. Garsioji, niekada neaplankanti motina. Nors ir negalėjo lygintis su Arturu Šionbergu, tarp sergėtojų ji buvo pakankamai garsi. Nemačiau jos daug metų, ji nuolat dalyvaudavo kokiose nors beprotiškose misijose. O dabar Akademijoje stovi priešais mane, nors nė nepasivargino pranešti, kad atvyksta. Še tau ir motinos meilė.

Beje, kokį velnią ji čia veikia? Atsakymą sužinojau netrukus. Visi į Akademiją atvykę morojai atsivežė sergėtojus. Motina atlydėjo keletą kilmingųjų iš Selskių klano.

Tyliai susmukau kėdėje jausdama per nugarą einantį šiurpą. Ji mane matė, bet jos dėmesys buvo sutelktas kitur. Mūvėjo džinsus, vilkėjo smėlio spalvos marškinėlius ir patį nykiausią džinsinį švarkelį, kokį man yra tekę matyti. Būdama vos metro penkiasdešimties tarp kitų sergėtojų atrodė it nykštukė, tačiau laikėsi labai tiesiai.

Mūsų mokytojas Stenas pristatė svečius ir paaiškino, kad jie dalyvaus pratybose.

Šnekėdamas jis žingsniavo priešais klasę raukydamas antakius.

– Suprantu, tai neįprasta, – pripažino jis. – Lankytojai paprastai neturi laiko mūsų pamokoms. Tačiau šie trys sergėtojai sutiko su jumis pasišnekėti dėl tų nesenų įvykių... – Jis trumpam nutilo. Nereikėjo priminti, kad jis šneka apie Badikų skerdynes. Stenas atsikrenkštė ir kalbėjo toliau: – Turėdami galvoje, kas atsitiko, nusprendėm, kad jums verta pasisemti žinių iš tų, kurie susiduria su pavojais kiekvieną dieną.

Visi sukluso. Klausytis kruvinų nuotykių istorijų nepalyginamai įdomiau, nei kalti teoriją iš vadovėlio. Matyt, taip nusprendė ir kiti Akademijos sergėtojai. Jie dažnai užsukdavo į pamokas, tačiau šiandien jų susirinko daugiau nei įprastai. Dimitrijus irgi buvo čia, stovėjo klasės gale.

Pirmas prabilo senasis sergėtojas. Jo pasakojimas mane sudomino. Jis pasakojo, kaip jauniausias jo saugomos šeimos sūnus nuklydo į miestą, kuriame knibždėjo strigojų.

– Saulė jau leidosi, – jis mostelėjo rankomis tarsi norėdamas parodyti saulėlydį. – Buvom tik dviese, tad reikėjo greitai spręsti, ką daryti.

Susidėjau alkūnes ant stalo ir palinkau į priekį. Sergėtojai dažnai dirbdavo poromis. Vienas – artimasis – paprastai laikydavosi šalia globotinio, o kitas – tolimasis – stebėdavo vietovę, nors irgi neišleisdavo globotinio iš akių. Supratau iškilusią dilemą. Nusprendžiau, kad jei ten būčiau buvusi aš, būčiau liepusi artimajam sergėtojui palydėti šeimą į saugią vietą, o tolimajam ieškoti berniuko.

– Šeima liko restorane su mano partneriu, o aš leidausi ieškoti berniuko, – kalbėjo senasis sergėtojas. Pajutau pasitenkinimą, kad mano sprendimas teisingas. Viskas baigėsi laimingai, jis rado berniuką ir išvengė strigojų.

Antrasis sergėtojas papasakojo juokingą istoriją, kaip susidūrė su strigojumi lankydamas savo draugą.

– Tiesą sakant, tai nutiko ne darbo metu, – kalbėjo jis. Sergėtojas buvo tikras gražuoliukas ir prieš jį sėdinti mergina žiūrėjo į jį susižavėjimo kupinomis akimis. – Lankiau draugą ir jo saugomą šeimą. Išėjęs iš jų namų pastebėjau tamsoje tykantį strigojų. Jis tikrai nesitikėjo išvysti sergėtoją. Apėjau namą, prisėlinau jam iš už nugaros ir... – Sergėtojas padarė staigų judesį, daug įspūdingesnį nei ankstesnio pasakotojo. Net pamėgdžiojo strigojaus išraišką, kai tam į širdį įsmeigė sidabro kuolelį.

Tada atėjo mano motinos eilė. Nespėjus jai ištarti nė žodžio, susiraukiau. Kuo ilgiau ji kalbėjo, tuo labiau raukiausi. Prisiekiu, jei nebūčiau žinojus, kad jai stinga vaizduotės – tą rodė ir jos nykūs drabužiai, – būčiau pamaniusi, kad meluoja. Ji ne šiaip pasakojo. Išklojo epopėją, pagal kurias statomi „Oskarui“ nominuojami filmai.

Ji pasakojo, kaip jos globojami lordas Selskis su žmona dalyvavo viename aukštuomenės pokylių. Jų tykojo keli strigojai. Motina vieną pastebėjo, mikliai nudūrė, paskui įspėjo kitus sergėtojus. Jų padedama surado visus strigojus ir daugumą pati pribaigė.

– Buvo nelengva, – dėstė ji. Iš kieno nors kito lūpų tokie žodžiai būtų nuskambėję kaip gyrimasis. Tik ne iš jos. Ji kalbėjo paprastai, apsiribodama faktais ir nieko negražindama. Motina užaugo Glazge ir kartais buvo justi škotiškas akcentas. – Patalpose buvo dar trys sergėtojai – tais laikais nepaprastai daug. Dabar nebe – po Badikų skerdynių. – Jai ramiai paminėjus užpuolimą keletas mokinių krūptelėjo. Vėl prisiminiau kruvinus kūnus. – Priešus turėjom sunaikinti kaip galima greičiau ir tyliau, kad neišgąsdintume kitų. Geriausia strigojus netikėtai pulti iš užpakalio, nusukti sprandą ir perverti kuoleliu. Žinoma, nusukus sprandą jie nemirs, bet kuriam laikui bus išvesti iš rikiuotės ir jūs galėsit perverti širdį kuoleliu jiems nespėjus pasipriešinti. Sunkiausia prisėlinti iš užpakalio, nes strigojų klausa labai aštri. Aš žemesnė ir lengvesnė už daugumą sergėtojų, todėl vaikštinėju gana tyliai. Du ar tris pavyko nužudyti pačiai.

Ji savo sugebėjimus pateikė kaip faktus ir mane suerzino. Suerzino labiau nei atviros pagyros. Klasės draugų veiduose atsispindėjo nuostaba, juos aiškiai labiau domino galimybė nusukti strigojui sprandą negu mano motinos pasakojimo stilius.

Ji pasakojo toliau. Nužudžiusi kitus strigojus pasigedo dviejų morojų. Būdingas strigojams elgesys. Kartais jie pasilieka morojus „užkandai“, kartais žemesnio rango strigojai parneša grobį vyresniesiems. Kad ir kaip ten būtų, iš pokylio dingo du morojai, o jų sergėtojai buvo sužeisti.

– Žinoma, negalėjom palikti morojų strigojų naguose, – dėstė toliau mano motina. – Pasekėm strigojus iki slėptuvės ir pamatėm, kad jie gyvena kartu. Turbūt nereikia aiškinti, kaip tai reta.

Iš tiesų. Žiaurūs ir savanaudžiai strigojai puldinėja vieni kitus taip kaip ir savo aukas. Daugių daugiausia jie susivienija vienam puolimui akinami kruvino tikslo. Bet kartu gyventi? Ne. Tai neįsivaizduojama.

– Mums pavyko išlaisvinti morojus, bet pamatėm, kad strigojai laiko ir daugiau belaisvių, – pasakojo motina. – Negalėjom paleisti morojų be apsaugos, todėl juos išlydėjo mano porininkai, o man teko gelbėti kitus.

Kurgi ne, dingtelėjo. Narsioji motinytė liko kautis viena. Jai pavyko apsiginti ir išlaisvinti morojus. Negana to, padarė amžiaus stebuklą – nužudė strigojus visais trim būdais – nudūrė, nukirto galvą ir sudegino.

– Pervėriau vieną strigojų kuoleliu, o mane puolė kiti du, – prisiminė ji. – Puolė nespėjus ištraukti kuolelio. Laimė, netoliese buvo židinys, tad vieną įstūmiau į ugnį. Kita nusivijo mane į lauką, į seną pašiūrę. Ten radau kirvį ir nukirtau jai galvą. Paskui paėmiau baką benzino ir grįžau į namą. Strigojus židinyje nebuvo visiškai sudegęs, bet pašlakstytas benzinu greitai supleškėjo.

Visi klausėsi nuščiuvę. Išpūtę akis, atvipusiais žandikauliais. Galėjai girdėti musę skrendant. Apsidairiusi pamačiau, kad visiems sustojo laikas – visiems, tik ne man. Atrodo, man vienintelei nepadarė įspūdžio šiurpi pasaka, o draugų veiduose matydama pagarbią baimę visai pasiutau. Pakilo rankų miškas ir mokiniai užvertė mano motiną klausimais – kokias kovos technikas naudojo, ar jai buvo baisu ir taip toliau.

Po kokio dešimto klausimo nebeištvėriau. Pakėliau ranką. Motina pastebėjo ne iš karto. Atrodė, nustebo išvydusi mane tarp kitų mokinių. Tikriausiai turėjau džiaugtis, kad išvis atpažino.

– Sergėtoja Hetavėj, – prakalbau. – Kodėl jūs tiesiog nepatikrinot teritorijos?

Motina susiraukė. Išgirdusi klausimą tapo budresnė.

– Ką turi galvoje?

Truktelėjau pečiais ir atsilošiau kėdėje lyg niekur nieko tęsdama pašnekesį:

– Man rodos, jūs tiesiog susimovėt. Kodėl iš pat pradžių nepatikrinot, ar ten nėra strigojų? Būtumėt išvengę visų nemalonumų.

Į mane susmigo klasės draugų akys. Motina trumpai prarado žadą.

– Jei būtume išvengę „nemalonumų“, pasaulyje būtų septyniais strigojais daugiau, o jiems į nagus pakliuvę morojai būtų negyvi arba tapę strigojais.

– Taip, taip, niekas neginčija, kokie jūs didvyriai, bet aš kalbu apie paprasčiausią apsaugą. Juk čia apsaugos teorijos pamoka, ar ne? – Dirstelėjau į Steną, jis žiūrėjo į mane nepatenkintas. Mudu nuo seno riedavomės klasėje, turbūt susikibsim dar kartą. – Aš tik noriu suprasti, kas buvo padaryta blogai iš pat pradžių.

Turiu pripažinti, kad mano motina tvardosi kur kas geriau už mane. Ja dėta būčiau priėjusi ir užvožusi. O jos veidas liko visiškai ramus, tik šiek tiek patemptos lūpos bylojo, kad ją erzinu.

– Ne viskas taip paprasta, – atsakė. – Pastato išplanavimas buvo labai sudėtingas. Iš pradžių jį patikrinę nieko neradom. Greičiausiai strigojai pasirodė jau prasidėjus šventei. Arba ten buvo slaptų kambarių ir koridorių, nepažymėtų plane.

Klasę sužavėjo mintis apie slaptus koridorius, bet man nepadarė jokio įspūdžio.

– Kitaip tariant, arba nepastebėjot jų per pirmą patikrinimą, arba jie praėjo pro „apsaugą“ švenčiant. Vis tiek kažkas pasišiukšlino.

Motina stipriau patempė lūpas ir prakalbo atšiauriai:

– Darėm viską, ką galėjom tokiomis neįprastomis aplinkybėmis. Tau dar sunku suprasti, bet kai turėsi užtektinai žinių teoriją pritaikyti praktikoje, pamatysi, kad viskas yra kitaip, ypač kai tavo rankose yra kito gyvybė.

– Neabejoju, – atkirtau. – Kas aš tokia, kad abejočiau jūsų metodais? Svarbiausia, kiek turit tatuiruočių, ar ne?

– Hetavėj! – per klasę nugriaudėjo Steno balsas. – Prašau susirinkti daiktus ir palaukti koridoriuje.

Sutrikusi pažvelgiau į jį.

– Jūs rimtai? Kodėl negalima uždavinėti klausimų?

– Kalbam ne apie klausimus, o apie tavo požiūrį. – Jis parodė į duris. – Lauk.

Klasėje pasidarė dar tyliau nei tada, kai visi klausėsi motinos pasakojimo. Vengiau sergėtojų ir kitų novicų žvilgsnių. Ne pirmą kartą Stenas išmeta mane iš pamokos. Ne pirmą kartą išmeta matant Dimitrijui. Persimetus per petį kuprinę pasukau durų link – tie keli žingsniai, atrodė, niekada nesibaigs. Į motiną nė nepažvelgiau.

Po kokių penkių minučių ji išėjo iš klasės. Įsirėmusi į šonus iš aukšto mane nužvelgė. Neteisinga, kai penkiolika centimetrų žemesnis žmogus verčia tave gūžtis.

– Kaip matau, per tuos metus nepasikeitei.

Atsistojau ir kirtau:

– Ir aš džiaugiuosi tave matydama. Stebiuosi, kad išvis mane pažinai. Ko gero, būsi visai pamiršusi, net nepasivarginai pranešti atvažiuojanti.

Motina sukryžiavo rankas ant krūtinės ir – jei tai įmanoma – dar labiau sustingo.

– Negalėjau apleisti pareigų ir atlėkti guosti tavęs.

– Guosti? – pasitikslinau. Ta moteris gyvenime nėra manęs guodusi. Nustebau, kad išvis žino tokį žodį.

– Bet ir nesitikiu, kad suprasi. Kiek girdėjau, nė nenutuoki, kas yra pareiga.

– Nutuokiu kuo puikiausiai, – atšoviau. Tyčia kalbėjau išdidžiai. – Geriau nei kiti.

Motina apsimetė nustebusi ir išpūtė akis. Pati dažnai taip žvelgdavau į kitus, tad visai nepatiko, kad toks žvilgsnis dabar nukreiptas į mane.

– Nejaugi? O kur praleidai pastaruosius dvejus metus?

– O kur tu buvai pastaruosius penkerius? – atrėžiau. – Ar būtum žinojusi, kad dingau, jei tau nebūtų pranešę?

– Neversk visko man. Manęs nebuvo, nes vykdžiau savo pareigą. O tu pabėgai, kad galėtum šlaistytis po parduotuves ir linksmintis iki paryčių.

Skausmas ir pažeminimas peraugo į įsiūtį. Matyt, man visą gyvenimą bus primenamas tas pabėgimas su Lisa.

– Tu neturi supratimo, kodėl pabėgau, – pakėliau balsą. – Ir nedaryk išvadų apie mano gyvenimą, nes nieko apie jį nenutuoki.

– Skaičiau ataskaitas. Turėjai priežastį susirūpinti, bet pasielgei netinkamai, – sausai pasakė ji – tarsi būtume pamokoje. – Tau derėjo paprašyti pagalbos kitų.

– Negalėjau nieko prašyti, nes neturėjau įrodymų. Be to, mes mokomi mąstyti savarankiškai.

– Būtent. Mokomi. O tu pradykinėjai dvejus mokslo metus. Tad nedrįsk man daugiau skaityti paskaitų apie sergėtojo darbą.

Amžinai įsiveliu į ginčus – matyt, tokia jau mano prigimtis. Taigi buvau įpratusi gintis ir atremti įžeidinėjimus. Turėjau kietą odą. Tačiau su ja – tomis retomis akimirkomis, kai būdavom kartu, – visad jausdavausi lyg mažametė. Jos požiūris mane žemino, o palietusi jautrią temą – praleistus mokslo metus – motina dar labiau pablogino padėtį. Sukryžiavau rankas ant krūtinės ir nutaisiau savim patenkintą veidą.

– Nejaugi? Mokytojai mano kitaip. Net ir pradykinėjusi dvejus metus sugebėjau pasivyti klasės draugus.

Motina atsakė ne iškart. Galiausiai prakalbo bespalviu balsu:

– Jei nebūtum pabėgus, gal dabar būtum juos aplenkusi?

Tada nusigręžė ir nuėjo. Po minutės nuaidėjo skambutis ir į koridorių pasipylė mokiniai.

Net Meisonui nepavyko manęs pralinksminti. Iki vakaro pykau ir irzau, buvau tikra, kad visi aptarinėja mudviejų su motina konfliktą. Praleidau pietus ir nuėjau į biblioteką pasiskaityti apie fiziologiją ir anatomiją.

Kai atėjo laikas treniruotei su Dimitrijum, pribėgau prie manekeno ir kumščiu trenkiau į krūtinę. Beveik per vidurį, tik šiek tiek kairiau.

– Čia, – pasakiau. – Širdis yra čia. Ją saugo krūtinkaulis ir šonkauliai. Ar dabar jau duosi kuolelį?

Sukryžiavau rankas ir metusi triumfuojantį žvilgsnį laukiau, kada jis pagirs už sumanumą. Bet Dimitrijus tik linktelėjo galva, tarsi būčiau turėjusi tai žinoti. Tiesa, aš ir turėjau.

– Kaip pradurti pro krūtinkaulį ir šonkaulius? – paklausė jis.

Atsidusau. Radau atsakymą į vieną klausimą tik tam, kad išgirsčiau kitą. Įprasta.

Apie tai prašnekėjom kone visą treniruotę. Dimitrijus parodė keletą pavojingų judesių. Grakščių ir mirtinų. Atrodė lyg vaikų žaidimas, bet žinojau, kad taip nėra.

Nustebau, kai Dimitrijus atkišo man kuolelį.

– Duodi jį man?

Jo akys žybtelėjo.

– Ko delsi? Maniau, griebsi ir pasileisi prie manekeno.

– Ar ne pats visada mokai valdytis?

– Ne visada.

– Kai kada.

Susimąsčiau apie savo balse nuskambėjusią užuominą. Jau prieš kurį laiką susitaikiau su mintimi, kad dėl daugelio priežasčių neturiu svaičioti apie Dimitrijų. Tačiau kartais, užėjus silpnumo akimirkai, norėdavau, kad užeitų ir jam. Būtų gera žinoti, kad Dimitrijus vis dar manęs trokšta, kad varau jį iš proto. Tačiau dabar žiūrėdama į jį supratau, kad to nebus – nebevarau jo iš proto. Ta mintis mane prislėgė.

– Aišku, – tarė jis ramiai, lyg kalbėtume apie treniruotę. – Svarbiausia – pusiausvyra. Žinoti, ką paskubinti, o kam duoti ramybę. – Jis ypač pabrėžė paskutinius žodžius.

Mūsų žvilgsniai trumpai susitiko ir man per kūną perėjo virpulys. Dimitrijus suprato, ką norėjau pasakyti. Tik kaip visada nekreipė dėmesio ir elgėsi kaip derėjo mokytojui. Atsidususi išmečiau iš minčių svajones ir prisiverčiau galvoti, kad tuoj paliesiu ginklą, apie kurį svajojau nuo vaikystės. Priešais akis sušmėžavo Badikų kūnai. Strigojai siautėja. Turiu susikaupti.

Nedrąsiai, beveik pagarbiai paliečiau kuolelį. Pajutau metalo šaltį. Rankena buvo raižyta, kad būtų patogiau suimti, tačiau braukdama pirštais per ašmenis pajutau, kad jie lygūs kaip stiklas. Paėmiau kuolelį iš Dimitrijaus ir suspaudžiau. Laikiau rankoje jausdama jo svorį. Nekantravau apsisukti ir smeigti į manekeną, bet susitvardžiusi pažvelgiau į Dimitrijų ir paklausiau:

– Ką man daryti?

Kaip visada jis iš pradžių išdėstė pagrindus, pamokė laikyti ir valdyti kuolelį. Galiausiai leido pulti vieną iš manekenų – tada galutinai įsitikinau, kad tai ne taip jau paprasta. Evoliucija išties pasistengė apsaugodama širdį krūtinkauliu ir šonkauliais. Dimitrijus kantriai mane stebėjo, patardavo, pataisydavo.

– Leisk jam praslysti tarp šonkaulių, – pasakė jis žiūrėdamas, kaip mėginu sugrūsti kuolelį tarp kaulų. – Bus lengviau, nes tu žemesnė nei dauguma strigojų. Arba leisk jam slysti palei šonkaulio apačią.

Pasibaigus treniruotei Dimitrijus atsiėmė kuolelį ir pritariamai linktelėjo.

– Gerai. Labai gerai.

Nustebusi pažvelgiau. Šiaip jau pagyrimais jis nesišvaistydavo.

– Tikrai?

– Atrodo, lyg jau daug metų jį naudotum.

Eidama iš salės nusišypsojau. Tačiau prie durų išvydau manekeną raudonais garbanotais plaukais. Prisiminiau, kas nutiko per Steno pamoką. Susiraukiau.

– Ar kitąkart galėsiu nusmeigti šitą?

Dimitrijus vilkosi ilgą odinį apsiaustą. Panašų į kaubojišką, nors pats to nieku gyvu nebūtų pripažinęs. Dimitrijus slapta žavėjosi laukiniais Vakarais. Aš to nesupratau, kaip, beje, ir jo muzikinio skonio.

– Tai nesveika, – pareiškė jis.

– Būtų dar geriau, jei galėčiau kuolelį suvaryti jai, – sumurmėjau persimesdama per petį kuprinę. Išėjom į lauką.

– Jėga savo bėdų neišspręsi, – tarė jis išmintingai.

– Ji turi bėdų, ne aš. Be to, maniau, kad jėga – mano mokslų pagrindas?

– Tik prieš tuos, kurie jos griebiasi pirmi. Mama tavęs nepuolė. Judvi tiesiog pernelyg panašios.

Sustojau.

– Aš visai į ją nepanaši! Na gerai... mūsų panašios akys. Bet aš daug už ją aukštesnė. Ir mano plaukai visiškai kitokie. – Parodžiau uodegą, lyg Dimitrijus nebūtų žinojęs, kad mano tankūs tamsiai rudi plaukai neprimena kaštoninių motinos garbanų.

Jis žiūrėjo į mane su šypsena, bet akys buvo griežtos.

– Kalbu ne apie jūsų išvaizdą ir tu tai gerai žinai.

Nusisukau nuo to visa žinančio žvilgsnio. Susižavėjau Dimitrijumi vos susipažinusi – ir ne vien dėl išvaizdos. Jaučiau, kad jis supranta mane tada, kai pati savęs nesuprantu. Ir buvau tikra, jog kartais suprantu jį, kai jis pats nesupranta savęs.

Blogiau buvo, kad jis turėjo bjaurų įprotį pastebėti tas mano savybes, kurių norėjau tikėti neturinti.

– Manai, pavydžiu jai?

– Tikrai pavydi? – Negalėjau pakęsti, kai į klausimą jis atsakydavo klausimu. – Jei taip, ko konkrečiai?

Pažvelgiau į Dimitrijų.

– Nežinau. Gal jos reputacijos. Gal to, kad karjerai ji skiria daugiau laiko nei man. Nežinau.

– Manai, kad ji prastai pasirodė?

– Taip. Ne. Nežinau. Ji kalbėjo taip... nežinau... lyg girdamasi. Lyg darytų tai dėl šlovės. – Kreivai šyptelėjau. – Dėl tatuiruočių. – Sergėtojai, nužudę strigojų, gaudavo žaibo formos tatuiruotę. Tatuiruotės buvo daromos ant sprando ir rodė sergėtojo patirtį.

– Manai, verta susitikti su strigojais dėl kelių tatuiruočių? Tikėjausi, Badikų namuose šio to išmokai?

Pasijutau kvailai.

– Aš ne...

– Eime.

Sustojau.

– Ką?

Ėjom bendrabučio link, bet dabar jis galva parodė į priešingą pusę.

– Noriu tau šį tą parodyti.

– Ką?

– Kad ne visais kovų randais reikia didžiuotis.

Penktas

Nesupratau, ką Dimitrijus turi galvoje, bet paklusniai nusekiau iš paskos.

Mano nuostabai, jis išsivedė mane iš Akademijos ir mudu atsidūrėm miške. Akademijai priklausė nemažai žemių, ne visos jos buvo naudojamos. Kartais atrodydavo, kad šioje atokioje Montanos dalyje esanti Akademija – paskutinis civilizacijos ramstis.

Ilgokai ėjom tylėdami, mums po kojom gurgždėjo žmogaus pėdos nepaliestas sniegas. Čiulbėjimu sveikindami tekančią saulę praskrido keli paukščiai, o šiaip ten nebuvo nieko, be visžalių spygliuočių nuo sniego apsunkusiomis šakomis. Dimitrijus žengė plačiais žingsniais, ir aš, klimpdama į sniegą, vos spėjau įkandin. Netrukus išvydau tamsius kažkokio pastato kontūrus.

– Kas čia? – paklausiau. Nespėjus jam atsakyti supratau, kad tai rąstų trobelė. Įsižiūrėjus atidžiau pamačiau, kad rąstai seni ir kai kur supuvę. Stogas įgriuvęs.

– Senasis stebėjimo postas, – pasakė Dimitrijus. – Čia gyvendavo sergėtojai, saugoję Akademiją nuo strigojų.

– Kodėl dabar jis apleistas?

– Trūksta sergėtojų. Be to, morojai apsaugojo Akademiją apsauginiais žiedais, todėl daug kas mano, jog sergėtojai čia nebereikalingi.

Jei tik žmonės nepažeis žiedų, pamaniau sau.

Iš pradžių vis dar vyliausi, kad Dimitrijus atsivedė mane į romantišką vietelę, bet paskui kitapus trobelės išgirdau balsus. Pajutau pažįstamą jausmą. Ten buvo Lisa.

Mudu su Dimitrijum apėjom trobelę ir išvydom stulbinamą reginį. Ant nedidelio užšalusio tvenkinio čiužinėjo Lisa su Kristianu. Su jais buvo nepažįstama moteris, atgręžusi mums nugarą. Kai grakščiai sustojo, pamačiau tik juodus kaip varno plunksnos plaukus.

Pamačiusi mane Lisa nusišypsojo.

– Rouz!

Kristianas pažiūrėjo į mane taip, lyg būčiau sugadinusi visą romantiką.

Lisa atsargiai pričiuožė prie tvenkinio krašto. Ji ne itin tvirtai laikėsi ant pačiūžų.

Žvelgiau į ją sutrikusi – ir su pavydu.

– Ačiū, kad pasikvietėt ir mane.

– Maniau, neturi laiko, – pasakė ji. – Be to, tai paslaptis. Mes neturėtume čia būti. – Tą patį jiems galėjau pasakyti ir aš.

Prie Lisos pričiuožė Kristianas, o neilgai trukus ir nepažįstamoji.

– Nutarei išardyti privatų vakarėlį, Dimka? – paklausė ji.

Nesupratau, į ką ji kreipiasi, kol neišgirdau Dimitrijaus juoko. Jis retai juokdavosi, tad mano nuostaba dar labiau išaugo.

– Rouz neįmanoma sulaikyti nuo draudžiamų vietų. Anksčiau ar vėliau ji ten atsiranda.

Moteris nusišypsojo ir staigiu judesiu atmetė ant veido užkritusius ilgus juodus plaukus. Niekada nepasižymėjau savitvarda, tad teko sukaupti visas valios pastangas, kad nesurikčiau. Trikampiame veide švietė žydros Kristiano akys. Besišypsančios lūpos buvo švelnios ir meilios, pagyvintos rausvu blizgiu, išryškinančiu gražius veido bruožus.

Tačiau per kairį skruostą, darkydami baltą odą, ėjo tamsiai raudoni randai. Atrodė, lyg kas nagais būtų iškabinęs dalį mėsos. Supratau, kad taip ir nutiko.

Sunkiai nurijau seilę. Staiga toptelėjo, kas ji. Kristiano teta. Tapę strigojais, jo tėvai grįžo sūnaus, tikėdamiesi vėliau paversti strigojum. Smulkmenų nežinojau, tik tiek, kad teta jį apgynė. Kaip jau sakiau, strigojai mirtinai pavojingi. Ji atitraukė jų dėmesį iki pasirodant sergėtojams, bet nukentėjo pati.

Moteris atkišo man pirštinėtą ranką.

– Taša Ozera, – prisistatė. – Daug apie tave girdėjau, Rouz.

Grėsmingai pažvelgiau į Kristianą ir Taša nusijuokė.

– Nesijaudink, vien tiktai gera.

– Nieko panašaus, – paprieštaravo Kristianas.

Ji liūdnai palingavo galvą.

– Nesuprantu, kodėl jis toks laukinis. Nieko neperėmė iš manęs.

Akivaizdu, pamaniau.

– Ką čia veikiat? – paklausiau.

– Norėjau praleisti su jais daugiau laiko. – Taša susiraukė. – Bet nemėgstu Akademijos. Ji ne itin svetinga...

Iš pradžių nieko nesupratau. Paprastai apsilankius kilmingiesiems visi nerdavosi iš kailio. Paskui staiga paaiškėjo.

– Dėl to... Dėl to, kas atsitiko?

Jei taip buvo elgiamasi su Kristianu dėl jo tėvų, panieką galėjo pajusti ir jo teta.

Taša gūžtelėjo pečiais.

– Yra, kaip yra. – Ji pasitrynė rankas ir iškvėpė į šaltą orą garų kamuoliuką. – Bet nestovėkim čia, užsikurkim viduje židinį.

Ilgesingai žvilgtelėjusi į ledą nusekiau paskui kitus į trobelę. Viduje buvo tuščia, dulkina ir nešvaru. Vienintelis kambarys. Kampe stovėjo siaura neužklota lova, keliose tuščiose lentynose kadaise, matyt, buvo laikomas maistas. Tačiau trobelėje buvo židinys ir veikiai mes šildėmės prie ugnies. Taša išsitraukė maišelį zefyrų kepti židinyje.

Kramsnojant zefyrus Lisa su Kristianu bendravo laisvai, kaip įpratę. Mano nuostabai, taip pat laisvai ir lengvai šnekučiavosi ir Taša su Dimitrijum. Jie tikrai buvo pažįstami iš seniau. Tiesą sakant, dar nebuvau mačiusi jo tokio atsipalaidavusio. Su manim net būdamas švelnus išlikdavo rimtas. Su Taša jis plepėjo ir juokėsi.

Kuo ilgiau jos klausiausi, tuo labiau ji man patiko. Galiausiai nebeiškentusi paklausiau:

– Ar vyksi slidinėti?

Ji linktelėjo. Paskui, gniauždama žiovulį, pasirąžė kaip katė.

– Šimtą metų neslidinėjau. Neturėjau kada. Tyčia neėmiau atostogų.

– Atostogų? – Smalsiai pažvelgiau į ją. – Tu... dirbi?

– Deja, taip, – atsakė Taša, nors ir neatrodė labai dėl to nusiminusi. – Dėstau Rytų dvikovas.

Spoksojau į ją apstulbusi. Lyg būtų pasakiusi, kad yra astronautė ar telefonu konsultuojantis mediumas.

Dauguma kilmingųjų visai nedirbo, o jei ką ir veikė, tai paprastai rūpinosi investavimu ar verslu, didinančiu šeimos pajamas. Tikrai dirbantieji neužsiėmė Rytų dvikovomis ar fizine veikla. Morojai turi nemažai išskirtinių savybių – aštrią regą, klausą ir uoslę, gebėjimą valdyti magiją. Bet fiziškai jie silpnai sudėti – aukšti, liekni, smulkių kaulų. Negalėdavo ilgai išbūti saulėje. Žinoma, jie įvaldo kovines technikas, bet turi padėti daug daugiau pastangų. Taip ilgainiui tarp morojų susiklostė nuomonė, kad geriausias puolimas yra gynyba, ir dauguma jų kratėsi net minties apie priešinimąsi jėga. Jie slėpdavosi gerai saugomose vietose – kaip Akademija, – kliaudamiesi kur kas stipresniais dampyrais.

– Ką pasakysi, Rouz? – Kristianą mano nustebimas aiškiai pralinksmino. – Manai, ją įveiktum?

– Sunku pasakyti.

Taša man nusišypsojo.

– Pernelyg kukliniesi. Mačiau, ką sugebat. O man tai tik hobis.

Dimitrijus nusijuokė.

– Dabar pati kukliniesi. Galėtum dėstyti pusę dalykų.

– Kažin. Baisiai sutrikčiau gavusi į kaulus nuo paauglių.

– Abejoju, ar taip nutiktų. Prisimenu, kaip pamokei Neilą Selskį.

Taša užvertė akis.

– Aš tik apipyliau jį gėrimu. Turbūt labiau nukentėjo ne jis, o kostiumas. Kita vertus, visi žino, kaip jis vertina drabužius.

Jie abu nusijuokė iš pokšto, kurio mes nesupratom, be to, aš klausiausi tik puse ausies. Mane labiau domino Tašos vaidmuo kovoje su strigojais.

Galiausiai nebeištvėriau.

– Mokytis pradėjai prieš ar po grumtynių su strigojais?

– Rouz! – sušnypštė Lisa.

Bet Taša nesupyko. Nesupyko ir Kristianas, nors paprastai pasijusdavo nejaukiai, kai kalba pasisukdavo apie jo tėvus. Ji supratingai mane nužvelgė. Tas žvilgsnis priminė Dimitrijaus, kai jis pritardavo kokiam netikėtam mano poelgiui.

– Vėliau, – atsakė Taša. Nenudelbė akių ir nesutriko, tačiau jos balse suskambo liūdesys. – Ką tu žinai?

Pažiūrėjau į Kristianą.

– Ne kažin ką.

Ji linktelėjo.

– Žinojau, kad Lukas su Moira tapo strigojais, bet nebuvau tam pasirengusi. Nei fiziškai, nei psichologiškai. Ir jei tektų tai išgyventi dar kartą, vis tiek nebūčiau pasiruošus. Tačiau po tos nakties supratau, kokia esu bejėgė. Visą gyvenimą pasiklioviau sergėtojais. Nesakau, kad jie silpni. Dvikovoje tikriausiai mane įveiktum. Tačiau Lukas su Moira nužudė du mūsų sergėtojus nespėjus suvokti, kas vyksta. Sutrukdžiau jiems pasiimti Kristianą, bet jei nebūtų atskubėję kiti sergėtojai, dabar būčiau negyva, o jis... – Taša susiraukė, paskui kalbėjo toliau: – Supratau, kad nenoriu taip mirti negalėdama deramai pasipriešinti ar apsaugoti savęs ir tų, kuriuos myliu. Taip ėmiau mokytis įvairių savigynos būdų. Nepritapau prie vietos aukštuomenės, todėl persikėliau į Mineapolį ir pradėjau užsidirbti gyvenimui mokydama kitus.

Neabejojau, kad Mineapolyje gyvena ir daugiau morojų – vienas Dievas žino, kodėl, – tačiau užuominą supratau. Ji persikėlė ten ir apsigyveno tarp žmonių saugodamasi vampyrų – visai kaip mudvi su Lisa prieš dvejus metus. Susimąsčiau, ar čia nėra dar vienos slaptos minties. Ji minėjo, kad mokėsi įvairių savigynos būdų – matyt, ne tik Rytų dvikovų. Ištikimi savo įsitikinimams morojai manė, kad magija nevalia naudotis kaip ginklu, nors anksčiau visi tik tą ir darė, o kai kurie morojai paslapčia daro ir dabar. Kristianas – vienas iš jų. Staiga supratau, kas paskatino jį taip elgtis.

Visi nutilo. Istorija pernelyg liūdna, kad ir ką sakytum. Bet Taša buvo iš tų, kurie moka pakelti nuotaiką. Iki vėlumos ji pasakojo visokias smagias istorijas. Dėl to man patiko dar labiau. Ji nesikėlė kaip kiti kilmingieji, be to, žinojo daug paskalų. Dimitrijus pažinojo daugumą Tašos minimų morojų, todėl retkarčiais įterpdavo vieną kitą pastabą. Nesupratau, kaip toks uždaras tipas gali pažinoti visus sergėtojus ir morojus. Jie mus prijuokino iki ašarų, paskui Taša pažvelgė į laikrodį.

– Kur čia geriausia apsipirkti? – paklausė ji.

Mudvi su Lisa susižvelgėm.

– Mizuloje, – atsakėm vienu balsu.

Taša atsiduso.

– Kelios valandos kelio, bet jei išvažiuosiu dabar, tikriausiai spėsiu iki užsidarant parduotuvėms. Dar nieko neturiu Kalėdoms.

– Mirštu, kaip noriu pasivaikščioti po parduotuves, – suaimanavau.

– Aš irgi, – pritarė Lisa.

– Gal galėtume patyliukais išsmukti..? – su viltimi pažvelgiau į Dimitrijų.

– Ne, – griežtai nukirto jis.

Tyliai atsidusau.

Taša dar kartą nusižiovavo.

– Turėsiu išgerti kavos, kad neužmigčiau vairuodama.

– Argi tavęs negali nuvežti kuris nors iš sergėtojų?

Ji papurtė galvą.

– Aš jų neturiu.

– Neturi... – mėginau suvokti jos žodžius. – Tu neturi sergėtojų?

– Ne.

Pašokau ant kojų.

– Negali būti! Juk tu kilminga. Turi turėti bent vieną. O iš tiesų net du.

Sergėtojus morojams skirdavo Taryba, vadovaudamasi jai vienai suprantamais ne itin sąžiningais kriterijais. Atsižvelgiant į sergėtojų ir morojų santykį sistema buvo neteisinga. Nekilmingi tarsi dalyvaudavo loterijoje, o kilmingieji visada gaudavo sergėtojus. Aukštesnio rango kilmingieji turėdavo po kelis, bet net žemiausio rango kilmingieji gaudavo nors jau po vieną.

– Ozeros nėra sąrašo, pagal kurį skiriami sergėtojai, viršuje, – kandžiai tarė Kristianas. – Nuo tada, kai... kai mirė mano tėvai... mums jų vis pritrūksta.

– Bet tai neteisinga! – pratrūkau. – Negalite būti baudžiami už tavo tėvų nusikaltimą.

– Tai ne bausmė, Rouz. – Taša visai nesipiktino. – Tai tik... pakitę prioritetai.

– Bet tu bejėgė. Pavojinga ten važiuoti vienai.

– Aš ne bejėgė, Rouz. Jau sakiau. Jei tikrai norėčiau sergėtojo, turbūt išsikovočiau, bet per daug vargo. Man gerai ir taip.

Dimitrijus pažvelgė į ją.

– Gal nori, kad važiuočiau kartu?

– Ir atsisakytum miego? – Taša papurtė galvą. – Negaliu tavęs to prašyti, Dimka.

– Jis nieko prieš, – staiga pasakiau apsidžiaugus tokiu sprendimu.

Dimitrijų pralinksmino, kad nusprendžiau už jį, bet neprieštaravo.

– Aš tikrai nieko prieš.

Taša dvejojo.

– Na gerai. Bet tada turim paskubėti.

Mūsų būrelis išsiskirstė. Morojai nuėjo į vieną pusę, mudu su Dimitrijum – į kitą. Jiedu su Taša sutarė susitikti po pusvalandžio.

– Ką apie ją manai? – paklausė jis, kai likom vieni.

– Man ji patinka. Išties šauni. – Šiek tiek pagalvojau. – Ir supratau, ką turėjai omeny kalbėdamas apie tatuiruotes.

– Tikrai?

Linktelėjau ir drožiau toliau žiūrėdama sau po kojom. Net nuvalyti ir druska pabarstyti takai tarpais buvo apledėję.

– Ji taip pasielgė ne dėl šlovės. Tiesiog darė tai, ką turėjo daryti... Ką darau aš... ką daro mano mama. – Kad ir kaip nenorėjau pripažinti, tai buvo tiesa. Gal Dženina Hetavėj ir blogiausia motina pasauly, bet gera sergėtoja. – Žymės nieko nereiškia. Nesvarbu, ar tatuiruotės, ar randai.

– Tu greitai mokaisi, – pritariamai linktelėjo Dimitrijus.

Pagirta nušvitau.

– O kodėl ji tave vadina Dimka?

Jis tyliai nusijuokė. Šįvakar jau buvau girdėjusi tokį juoką ir nusprendžiau, kad norėčiau girdėti dažniau.

– Dimka – Dimitrijaus trumpinys.

– Nieko nesuprantu. Visai nepanašu į Dimitrijų. Tave turėtų vadinti Dimiu ar panašiai.

– Rusiškai viskas kitaip, – paaiškino jis.

– Rusų kalba keista. – Rusiškas Vasilisos trumpinys – Vasia, to irgi niekaip nesupratau.

– Anglų ne mažiau keista.

Klastingai pažvelgiau į Dimitrijų.

– Jei pamokytum mane keiktis rusiškai, gal geriau suprasčiau rusų kalbą.

– Tu ir taip per daug keikies.

– Aš tik noriu išreikšti savo jausmus.

– Ak, Roza... – Dimitrijus atsiduso, o mano kūnu nuvilnijo virpuliukai. „Roza“ – rusiškas mano vardo variantas. Jis retai mane taip vadindavo. – Tu ir taip dažniau nei derėtų reiški savo jausmus.

Nusišypsojau ir kurį laiką ėjau tylėdama. Šalia jo jaučiausi nepaprastai laiminga. Būti kartu atrodė taip teisinga.

Nors ir skraidžiojau padebesiais, ramybės nedavė viena mintis.

– Tas Tašos randas kažkoks keistas.

– Keistas? Kodėl?

– Paprastai randai sudarko veidą, – lėtai tariau, nes man pačiai buvo sunku išreikšti žodžiais mintį. – Akivaizdu, buvo tikra gražuolė. Bet net su randu... Nežinau... Ji vis tiek graži, tik kitaip. Randas... tarsi jos dalis. Neatsiejama. – Skambėjo kvailai, bet sakiau tiesą.

Dimitrijus tik akies krašteliu žvilgtelėjo į mane. Mūsų žvilgsniams susitikus akimirką pajutau ankstesnę trauką. Tačiau ji tuoj pat užleido vietą pasididžiavimui ir pritarimui. Aš džiaugiausi ir tuo.

Dimitrijus pakartojo:

– Tu greitai mokaisi, Roza.

Šeštas

Kitą rytą ėjau į treniruotę visai patenkinta gyvenimu. Vakarykštis slaptas pasisėdėjimas buvo kaip reta smagus, be to, didžiavausi pasipriešinusi sistemai ir paskatinusi Dimitrijų važiuoti su Taša. Negana to, vakar pirmąkart mokiausi smeigti sidabro kuoleliu ir man visai neblogai sekėsi. Patenkinta savim nekantravau tęsti treniruotes.

Persirengiau sportiniu kostiumu ir strimgalviais nulėkiau į sporto salę. Tačiau įkišus galvą pamačiau, kad ten tamsu ir tylu. Uždegiau šviesą ir atsargiai apsidairiau – kas žino, ar Dimitrijus nesugalvojo kokio netikėto savigynos pratimo. Ne. Tuščia. Šiandien teks apsieiti be kuolelių.

– Po velniais, – sumurmėjau po nosim.

– Jo čia nėra.

Gąstelėjau ir kone pašokau. Apsigręžusi susidūriau su įkypomis rudomis motinos akimis.

– Ką čia darai? – paklausiau apžiūrinėdama jos aprangą: trumparankovius marškinėlius ir laisvas sportines kelnes, labai panašias į manąsias. – Po velniais, – nusikeikiau antrąkart.

– Prikąsk liežuvį, – subarė motina. – Jei nemoki gražiai elgtis, bent žiūrėk, ką šneki.

– Kur Dimitrijus?

– Sergėtojas Belikovas lovoje. Jis grįžo prieš kelias valandas. Dabar ilsisi.

Vos neišsprūdo dar vienas jaustukas, bet aš prikandau liežuvį. Aišku, Dimitrijus miega. Jiedu su Taša turėjo važiuoti į Mizulą dieną, kai atidarytos parduotuvės. Jis nemiegojo visą vampyrų naktį ir tikriausiai neseniai grįžo. Hmm. Tikrai nebūčiau jo skatinusi, jei būčiau nutuokusi, kuo viskas baigsis.

– Ką gi, – pasakiau. – Tikriausiai treniruotės nebus...

– Patylėk ir užsimauk. – Motina man padavė kovines pirštines, panašias į bokso pirštines, tik ne tokias storas. Jos saugojo rankas ir neleido suakėti priešininko nagais.

– Mes treniravomės su sidabro kuoleliais, – niūriai subambėjau maudamasi pirštines.

– O šiandien treniruosimės su pirštinėm. Eime.

Gailėdamasi, kad šiandien einant iš bendrabučio manęs nepartrenkė autobusas, nusekiau paskui ją į salės vidurį. Garbanoti motinos plaukai buvo sukelti. Mačiau tatuiruočių išmargintą sprandą. Viršuje gyvatė – Pažado ženklas, suteikiamas sergėtojui baigus Šv. Vladimiro akademiją ir davus pažadą tarnauti. Žemiau – žaibo formos tatuiruotės, skiriamos už kiekvieną nužudytą strigojų. Sunku suskaičiuoti, kiek jų, tiesiog nustebau, kad dar yra laisvos vietos. Per savo gyvenimą motina nugalabijo daugybę strigojų.

Ji atsigręžė į mane ir pasiruošė pulti. Nežiopsojau, todėl staigiai pakartojau jos judesį.

– Ką mes darom? – paklausiau.

– Puolimo ir gynybos pagrindai neperžengiant linijų.

– Ir viskas?

Ji mane puolė. Išsisukau – tik per plauką – ir susvyravau. Greitai atsitiesiau.

– Ką gi, – jos balsas skambėjo kone pašaipiai. – Kaip ne kartą man prikišai, nemačiau tavęs penkerius metus. Norėjau pamatyti, ką sugebi.

Motina puolė, ir aš stengdamasi išsisukti vėl vos neperžengiau linijų. Ji net neleido pulti man – o gal man tiesiog pritrūko patirties. Tik gyniausi – bent jau fiziškai. Nenoriai teko pripažinti, kad ji gera kovotoja. Labai gera. Aišku, nesirengiau to sakyti garsiai.

– Tai šitaip atsilygini už motinišką aplaidumą? – paklausiau.

– Šitaip noriu priversti tave atsikratyti priešiškumo. Nuo pat atvykimo girdžiu tik įžeidinėjimus. Nori kautis? – Ji pataikė man į ranką. – Tada kausimės. Taškas.

– Taškas. – Išsisukau nuo smūgio. – Nenoriu kautis. Tenoriu pasišnekėti.

– Priekabių stebint visai klasei nevadinčiau pasišnekėjimu. Taškas.

Nuo smūgio sudejavau. Ėmusi treniruotis su Dimitrijum sykį pasiskundžiau, kad nesąžininga kautis su visa galva aukštesniu priešininku. Jis atkirto, jog dauguma strigojų aukštesni už mane, o ūgis dar nieko nereiškia. Kartais manydavau, kad jis pasiduoda norėdamas mane paskatinti, tačiau žiūrėdama į motiną pradėjau juo tikėti.

Tiesą sakant, dar nebuvau kovojusi su žemesniu už save priešininku. Merginų klasėje buvo tik kelios, tad visad būdavau žemesnė ir smulkesnė už priešininkus. Bet motina buvo žemesnė už mane, o jos smulkus kūnas – gryni raumenys.

– Toks mano bendravimo stilius, – paaiškinau.

– Tai apgailėtinas paauglės požiūris, kurio laikaisi įsikibus jau septyniolika metų. – Motina spyrė man į šlaunį. – Taškas. Iš tiesų nė kiek nesiskiri nuo kitų dampyrių. Tau netgi pasisekė. Galėjau išsiųsti tave gyventi su pusseserėmis. Nori būti kraujo kekše? Ar to nori?

Žodžiai „kraujo kekšė“ mane šiurpino. Taip buvo vadinamos vienišos motinos dampyrės, kurios, užuot tapusios sergėtojom, nuspręsdavo pačios auginti vaikus. Jos užmegzdavo trumpus romanus su morojais ir dėl to buvo niekinamos, nors, tiesą pasakius, neturėjo kitos išeities, nes morojai paprastai vesdavo morojes. Kai kurios dampyrės sueities metu leisdavo gerti savo kraują, todėl ir buvo vadinamos „kraujo kekšėmis“. Mūsų pasaulyje kraujo duodavo tik žmonės, o taip darantis vampyras buvo laikomas iškrypėliu. Greičiausiai taip elgėsi vos keletas dampyrių, deja, šlykštus apibūdinimas buvo neteisingai taikomas visoms. Kai buvom pabėgusios, aš irgi duodavau kraujo Lisai, ir nors neturėjom kitos išeities, smarkiai susigadinau reputaciją.

– Ne. Aišku, nenoriu būti kraujo kekše. – Man trūko kvapo. – Beje, ne visos jos tokios. Tokių mažuma.

– Pačios kaltos, – burbtelėjo motina. Atrėmiau jos smūgį. – Užuot kvailiojusios su morojais, verčiau atliktų savo kaip sergėtojų pareigą.

– Jos augina morojų vaikus, – sušvokščiau. Mielai būčiau išrėkusi, bet ėmė dusulys. – Tu apie tai neturi supratimo. Be to, kuo esi už jas geresnė? Nematau žiedo ant tavo piršto. Ar tėtis buvo tik laikinas susižavėjimas?

Mamos veidas tapo dar griežtesnis – tikrai gausiu į kaulus.

– Apie tai, – iškošė ji pro sukąstus dantis, – tu nieko nežinai. Taškas.

Susvyravau nuo smūgio, bet apsidžiaugiau palietusi jautrią stygą. Nenutuokiau, kas mano tėvas. Žinojau tik tiek, kad jis turkas. Iš motinos paveldėjau puikią figūrą ir dailų veidą – dideliam pasitenkinimui, gražesnį už mamos, bet kitais bruožais atsigimiau į jį. Tamsi oda, tamsūs plaukai ir akys.

– Kaip tai nutiko? – neatlyžau. – Kai lankeisi Turkijoje? Susipažinai su juo turguje? Ar viskas buvo dar paprasčiau? Prisiminei Darviną ir nutarei susirasti geriausią genų rinkinį? Žinau, kad manęs susilaukei tik iš pareigos, todėl pasistengei, kad sergėtojų gretas papildytų geriausias pavyzdys.

– Rozmari, – įspėjamai sušvokštė ji. – Nors kartą gyvenime patylėk.

– Kodėl? Išsigandai, kad suteršiu tavo nepriekaištingą reputaciją? Juk nesiskiri nuo kitų dampyrių. Pasidulkinai su juo ir...

Ne veltui sakoma: „Neperšokęs per griovį nesakyk op.“ Apsvaiginta žodinės dvikovos sėkmės atsidūriau per arti raudonos linijos. Peržengusi ją būčiau padovanojusi motinai tašką, todėl pamėginau išsilaikyti ir kirsti. Deja, gavau greitą, kietą, nors ir draudžiamą smūgį kumščiu. Ji rėžė man į veidą iš visų jėgų ir aš kritau aukštielninka ant kietų salės grindų, susitrenkiau nugarą ir galvą. Negana to, dar peržengiau linijas. Po velniais.

Galvą pervėrė skausmas, akyse aptemo, pasipylė žiežirbos. Motina palinko prie manęs.

– Rouz? Rouz, kaip tu? – jos balsas buvo kimus ir išsigandęs. Pasaulis plaukė prieš akis.

Atsipeikėjau Akademijos klinikoje. Kažkas pašvietė lempele į akis ir ėmė uždavinėti pačius nesąmoningiausius klausimus.

– Koks tavo vardas?

– Ką? – paklausiau markstydamasi nuo šviesos.

– Koks tavo vardas?

Atpažinau daktarę Olendski.

– Pati žinot.

– Norėčiau, kad pasakytum.

– Rouz. Rouz Hetavėj.

– Ar prisimeni, kada tavo gimtadienis?

– Aišku. Kodėl uždavinėjat man tokius nesąmoningus klausimus? Pametėt mano kortelę?

Daktarė Olendski pabrėžtinai atsiduso ir nuėjo nusinešdama erzinančią lempelę.

– Rodos, ji sveika, – išgirdau kažkam sakant. – Tačiau norėčiau, kad pasiliktų čia visai dienai – įsitikinčiau, ar nėra smegenų sukrėtimo. Apie treniruotes, savaime suprantama, negali būti nė kalbos.

Popietę prasnūduriavau, nes daktarė Olendski vis pasirodydavo su kokiais nors testais. Dar ji man davė ledo ir liepė laikyti prispaudus prie veido. Pasibaigus pamokoms teikėsi mane paleisti.

– Žinai, Rouz, turėtum įsigyti nuolatinio paciento kortelę. – Ji šyptelėjo. – Panašiai kaip tie, kurie kenčia nuo chroniškos alergijos ar astmos. Negaliu prisiminti nė vieno mokinio, kuris čia būtų apsilankęs tiek kartų per tokį trumpą laiką.

– Ačiū, – padėkojau nė kiek nesusiviliojusi tokia privilegija. – Tai smegenų sukrėtimo nėra?

Ji papurtė galvą.

– Ne. Nors galvą skaudės. Prieš išeinant duosiu vaistų. – Staiga daktarė paliovė šypsotis ir susinervino. – Jei atvirai, Rouz, labiausiai nukentėjo tavo veidas.

Šokau iš lovos.

– Kaip tai nukentėjo veidas?

Olendski linktelėjo į veidrodį, kabantį virš kriauklės kitame palatos gale. Pribėgau ir pažvelgiau.

– Tai kalė!

Visa kairė veido pusė, ypač po akim, raudonavo nuo kraujosruvų. Apimta nevilties atsigręžiau į daktarę.

– Juk tai greitai praeis, ar ne? Jei laikysiu pridėjus ledą...

Ji papurtė galvą.

– Ledas padės, bet bijau, kad liks bjauri mėlynė. Rytoj bus blogiausia, bet per kokią savaitę turėtų praeiti. Netrukus atrodysi kokia buvus.

Iš klinikos išėjau svaigstančia galva, nors su trauma tai neturėjo nieko bendro. Per savaitę? Kaip daktarė Olendski gali taip ramiai apie tai kalbėti? Negi ji nesupranta, kas nutiko? Per Kalėdas ir slidinėjimo išvyką atrodysiu kaip mutantė. Man po akim mėlynė. Didžiulė mėlynė.

Ir ją man įstatė motina.

Septintas

Piktai pastūmiau dvivėres morojų bendrabučio duris. Drauge įsiveržė sniego gūsis, į mane sužiuro visi vestibiulyje. Kai kurie tiesiog akiplėšiškai spoksojo. Stengiausi nekreipti dėmesio. Viskas gerai. Nėra ko psichuoti. Novicai dažnai susižeidžia. Netgi labai dažnai. Sutinku, mano mėlynė pastebimesnė už paprastą sužeidimą, bet juk kada nors praeis, ar ne? Be to, niekas nežino, kas ją įstatė.

– Tai gavai į akį nuo mamos?

Sustingau. Tą sarkastišką sopraną bet kur būčiau pažinusi. Atsigręžusi susidūriau su žydromis Mijos Rinaldi akimis. Garbanoti šviesūs plaukai krito ant veido, kuris būtų buvęs simpatiškas, jei ne klastinga šypsenėlė.

Metais už mus jaunesnė Mija paskelbė karą Lisai (taigi kartu ir man) norėdama pažiūrėti, kuri pirma sušiks kitai gyvenimą. Karą, kurį, reikia pridurti, pradėjo ji pati. Ji pakabino buvusį Lisos draugą (galiausiai Lisa nusprendė, kad jai jo nereikia) ir ėmė skleisti šlykščiausius gandus.

Mijos neapykanta turėjo šiokį tokį pagrindą. Lisos vyresnysis brolis Andrė – jis žuvo per avariją, kurioje teoriškai žuvau ir aš – šlykščiai pasielgė su Mija, kai ji pradėjo mokytis Akademijoje. Ir jei ji nebūtų buvus tokia kalė, man jos net būtų buvę gaila. Andrė pasielgė niekšiškai ir ji turėjo teisę pykti, tik nemanau, kad buvo sąžininga keršyti už tai Lisai.

Ir nors mudvi su Lisa karą galiausiai laimėjom, Mija nežinia kodėl vėl stvėrėsi senų darbelių. Nors elitas nuo jos nusigręžė, ji sugebėjo susigrąžinti nedidelį būrelį draugų. Bjaurūs ar ne, bet lyderiai visuomet pritraukia pasekėjus.

Jau buvau pasimokius, kad devyniais atvejais iš dešimties geriausia nekreipti į ją dėmesio. Bet dabar kaip tik ir buvo tas dešimtas kartas – juk neįmanoma nekreipti dėmesio, jei kažkas visam pasauliui apskelbia, kad gavai į akį nuo motinos (tegu tai ir tiesa). Sustojau ir atsigręžiau. Mija stovėjo šalia automato, ji žinojo, kad nenutylėsiu. Nesivarginau paklausti, iš kur ją pasiekė tokios naujienos. Akademijoje retai pavykdavo išlaikyti paslaptį.

Pamačius mano veidą jos akys nušvito džiaugsmu.

– Oho. Ne veltui sakoma – kiekvienai motinai savas vaikas gražiausias.

Cha. Koks sąmojis. Kam nors kitam būčiau net paplojusi.

– Kam, jei ne tau, žinoti apie sumušimus? – atkirtau. – Kaip tavo nosis?

Ledinė Mijos šypsena virptelėjo, bet ji neketino pasiduoti. Prieš mėnesį sulaužiau jai nosį – ir ne kur kitur, o per mokyklos šokius. Nosis sugijo, bet liko kreivoka. Plastinė operacija būtų nesunkiai ją pataisiusi, bet, kiek teko girdėti apie Mijos šeimos finansinę padėtį, operacijos teks palūkėti.

– Geriau, – atšovė ji. – Laimė, man ją sulaužė psichopatė kekšė, o ne artimas žmogus.

Pasistengiau išlaužti psichopatės šypseną.

– Taip, artimas žmogus suduoda netyčia. O psichopatės kekšės trenkia negalvodamos.

Paprastai jai užtekdavo pagrasinti, bet dabar aplink buvo per daug morojų, tad ji neišsigando. Ir Mija tą suprato. Būčiau galėjusi ją pamokyti – taip buvo nutikę ne kartą, – bet pastaruoju metu stengiausi tvardytis.

– Nelabai panašu į nelaimingą atsitikimą, – neatstojo ji. – Negi nėra taisyklių, draudžiančių smūgiuoti į veidą? Tai peržengia visas ribas...

Jau žiojausi atsikirsti, bet staiga supratau, kad negaliu. Mija teisi – per treniruotes nesitaikoma aukščiau kaklo. Mano trauma išties peržengė visas ribas. Daugiau nei peržengė.

Tai pastebėjusi Mija nušvito kaip kalėdinė eglutė. Per visą kankinančią mūsų istoriją jai dar nė karto nebuvo pavykę manęs užčiaupti.

– Merginos, – pasigirdo griežtas moters balsas. Prie stalo sėdinti prižiūrėtoja pasilenkė ir įsmeigė į mus perspėjantį žvilgsnį. – Čia vestibiulis. Lipkit į viršų arba eikit laukan.

Dingtelėjo, kad geriausia būtų antrąkart sulaužyt Mijai nosį – ir velniop nušalinimą ar pašalinimą. Tačiau giliai įkvėpus nusprendžiau, kad oriausia bus pasišalinti. Pasukau prie laiptų, vedančių į merginų bendrabutį. Man pavymui Mija riktelėjo:

– Nenusimink, Rouz. Praeis. Be to, vaikinus domina ne tavo veidas.

Netrukus taip smarkiai beldžiaus į Lisos kambario duris, kad stebiuosi, kaip jos liko sveikos. Lisa lėtai atidarė ir apsidairė.

– Čia tik tu? Maniau, visa armija... O Dieve! – pastebėjus kairę mano veido pusę aiktelėjo: – Kas atsitiko?

– Dar negirdėjai? Matyt, tu vienintelė, – subambėjau. – Leisk įeiti.

Išsitiesusi ant lovos papasakojau, kas atsitiko. Lisa neteko žado.

– Girdėjau, kad susižeidei, bet, maniau, paprasta trauma treniruojantis.

Žiūrėjau į lubas baisiai nelaiminga.

– Blogiausia, kad Mija teisi. Tai nebuvo nelaimingas atsitikimas.

– Nori pasakyti, mama tau trenkė tyčia? – Kai nieko neatsakiau, Lisos balse pasigirdo abejonė. – Baik, ji niekada taip nepasielgtų.

– Kodėl? Nes ji tobuloji Dženina Hetavėj, savitvardos čempionė? Nepamiršk, kad tobuloji Dženina Hetavėj ir kovų čempionė. Šiaip ar taip, ji susimovė.

– Sakyčiau, greičiau nepataikė, negu trenkė tyčia. Būtum turėjus išvesti ją iš kantrybės.

– Na, mes kalbėjomės. Tai kiekvieną išvestų iš kantrybės. Apkaltinau ją permiegojus su mano tėčiu dėl genų.

– Rouz, – suaimanavo Lisa. – Pasakodama, kas atsitiko, šitą dalį praleidai. Kodėl jai tai pasakei?

– Nes tai greičiausiai tiesa.

– Turėjai suprasti, kad ją tai užgaus. Kodėl amžinai ją provokuoji? Kodėl negali susitaikyti?

Atsisėdau.

– Susitaikyti? Tai ji įstatė man mėlynę. Ir greičiausiai tyčia! Kaip galiu su ja taikytis?

Lisa tik papurtė galvą ir nuėjo prie veidrodžio pasitaisyti makiažo. Per mūsų ryšį pajutau nusivylimą ir susierzinimą. Ir džiugų susijaudinimą. Buvau išsirėkusi, todėl užtekau kantrybės patyrinėti draugę atidžiau. Ji vilkėjo šilkinius violetinius marškinėlius ir trumpą juodą sijonėlį. Ilgi plaukai tokie lygūs, kokius gali išgauti tik paaukojęs valandą gyvenimo džiovintuvui ir lygintuvui.

– Gražiai atrodai. Kur susiruošei?

Lisa pradžiugo, susierzinimas išblėso.

– Susitinku su Kristianu.

Dar prieš kelias minutes atrodė, kad sugrįžo seni laikai – mudvi kartu leidžiam laiką ir plepam. Kai paminėjo Kristianą ir kartu priminė, jog netrukus paliks mane dėl jo, širdį užplūdo tamsūs jausmai... jausmai, kuriuos nenoriai pripažinau esant pavydą. Žinoma, jai to neparodžiau.

– Oho. Kuo gi jis to nusipelnė? Išnešė našlaičius iš degančio namo? Tik iš pradžių įsitikink, ar ne jis pats tą namą ir padegė. – Kristiano elementas buvo ugnis. Kaip tik jam, nes šis elementas turi didžiausią naikinamąją galią.

Juokdamasi Lisa atsisuko ir pastebėjo, kad pirštais liečiu ištinusį veidą. Jos šypsena sušvelnėjo.

– Neatrodo taip jau baisiai.

– Kaip pasakysi. Vis tiek žinau, kada meluoji. Daktarė Olendski sakė, kad rytoj bus dar baisiau.

Vėl išsitiesiau ant lovos.

– Tikriausiai pasauly nėra tiek grimo, kad tai paslėptų. Mudviem su Taša teks nusipirkti operos fantomo stiliaus kaukes.

Lisa atsiduso ir prisisėdo šalia.

– Gaila, kad negaliu tavęs tiesiog išgydyti.

– Būtų nuostabu, – nusišypsojau.

Dvasios elemento suteikiama įtaiga ir charizma – šaunu, bet užvis šauniausia, kad ji gali gydyti kitus. Jos neribotos galimybės tiesiog gniaužė kvapą.

Lisa irgi susimąstė, ką gali dvasia.

– Norėčiau, kad būtų kitas būdas valdyti dvasią... Toks, kuris leistų naudotis magija.

– Taip. – Supratau jos troškimą daryti didžius darbus ir padėti kitiems. Jis tiesiog švietė jos veide. Po velniais, ir man būtų patikę, jei mėlynė būtų išnykus akimirksniu, o ne per kelias dienas. – Ir aš norėčiau.

Ji dar kartą atsiduso.

– Aš ne tik noriu gydyti ir valdyti dvasią. Aš ilgiuosi magijos. Ji niekur nedingo, ją tik slopina vaistai. Ji dega manyje. Jai reikia manęs, man reikia jos. Tačiau mus skiria siena. Negali nė įsivaizduoti...

– Tiesą sakant, galiu.

Tai buvo tiesa. Be sugebėjimo jausti tai, ką jaučia ji, man kartais pavykdavo „prasmukti“ į jos mintis. Tai sunku paaiškinti ir dar sunkiau padaryti. Kai taip nutikdavo, matydavau pasaulį jos akimis ir jausdavau tai, ką jaučia ji. Aš tapdavau ja. Daug kartų buvau jos mintyse, kai ji ilgėjosi magijos, išgyvenau tą deginantį poreikį, apie kurį jinai kalbėjo. Lisa dažnai nubusdavo naktimis trokšdama galios, bet ši buvo nebepasiekiama.

– Tiesa, – pasakė ji apgailestaudama. – Kartais tai pamirštu.

Lisą suėmė apmaudas – ne dėl manęs, veikiau dėl tokios padėties. Pajutau pykčio kibirkštėlę. Jai, kaip ir man, nepatiko jaustis bejėgei. Nusiminimas ir pyktis virto tamsesniais jausmais, kurie mane neramino.

– Ei, – paliečiau jai ranką. – Kaip tu?

Ji trumpam užsimerkė.

– Negaliu to pakęsti.

Tada prisiminiau mūsų pokalbį prieš man išvykstant pas Badikas.

– Vis dar manai, kad vaistų poveikis susilpnėjo?

– Nežinau. Šiek tiek.

– Tau blogiau?

Lisa papurtė galvą.

– Ne. Vis dar negaliu naudotis magija. Ji arčiau... bet vis dar užblokuota.

– Be tu... tavo nuotaikos...

– Taip. Jos keičiasi. Bet nesirūpink, – pridūrė pamačiusi mano veidą. – Man nesivaidena ir aš neketinu žalotis.

– Tai gerai. – Nudžiugau tai išgirdus, nors man vis dar buvo neramu. Net jei Lisa nenaudojo magijos, baiminausi, kad jai gali sutrikti psichika. Beviltiškai tikėjausi, kad viskas susitvarkys savaime. – Aš čia, – pasakiau tyliai, žiūrėdama jai į akis. – Jei atsitiks kas keisto... tu juk man pasakysi, ar ne?

Ir staiga visi niūrūs jausmai išnyko. Per mūsų ryšį pajutau keistas vilnis. Nuo jų stiprumo visa suvirpėjau. Lisa to nepastebėjo. Pragiedrėjusi man nusišypsojo.

– Ačiū. Pasakysiu.

Nusišypsojau laiminga, kad jai vėl viskas gerai. Nutilom ir jau ketinau išlieti jai širdį. Pastaruoju metu tiek visko nutiko – mano motina, Dimitrijus, Badikos... Gniaužiami jausmai draskė širdį. Pirmąkart šalia Lisos pasijutus rami nusprendžiau įsileisti ją į savo pasaulį.

Tačiau nespėjusi prasižioti pajutau, kaip staiga pasikeitė jos mintys. Lisa ėmė nekantrauti ir nervintis. Norėjo man kažką pasakyti, kažką, apie ką įtemptai mąstė. Regis, išlieti širdį teks kitą kartą. Jei ji nori pasikalbėti, negaliu suversti jai savo bėdų. Užgniaužus savo jausmus laukiau, kada Lisa prabils.

– Ieškodama medžiagos Karmak pamokai kai ką aptikau. Keistą dalyką...

– Ką? – paklausiau tuoj pat susidomėjus.

Morojai paprastai atranda savo elementą bręsdami. Tada pagal tai suskirstomi į klases. Tačiau dvasios elementą valdė vienintelė Lisa, todėl liko be klasės. Dauguma manė, kad ji išvis neturi jokio elemento, bet Karmak – Šv. Vladimiro akademijos magijos dėstytoja – dirbo su Lisa, aiškinosi apie dvasios elementą. Jos tyrinėjo senus ir nesenus užrašus, ieškojo užuominų apie kitus dvasios elemento valdytojus – dabar jos turėjo daugiau raktinių žodžių – specializacijos nepasireiškimas, psichinis nestabilumas ir t. t.

– Neradau patvirtintų dvasios elemento valdytojų, bet radau... pranešimų apie nepaaiškinamus reiškinius.

Nustebusi sumirksėjau.

– Kokius dar reiškinius? – paklausiau karštligiškai svarstydama, kas vampyrų pasaulyje galėtų būti laikoma „nepaaiškinamu reiškiniu“. Kai gyvenome tarp žmonių, mus pačias galėjai laikyti nepaaiškinamu reiškiniu.

– Pranešimai pavieniai... Tarkim, vienas buvo apie vaikiną, galėjusį priversti kitus matyti tai, ko nėra. Jis įtikindavo kitus, kad jie mato pabaisas, kitus žmones ar panašiai.

– Gal įtaiga.

– Labai jau galinga įtaiga. Net aš to negaliu, nors mano įtaiga yra – buvo – stipresnė nei kieno kito. O šis sugebėjimas pasireiškia per dvasią...

– Taigi manai, kad ir tas vaikinas turėjo valdyti dvasios elementą? – Lisa linktelėjo. – Kodėl nesusisieki su juo ir neišsiaiškini?

– Neradau jokių duomenų! Viskas slapta. Aptikau ir kitų įdomybių. Sugebėjimas fiziškai išsekinti kitus. Esantieji šalia pasijunta silpni, netekę jėgų, net praranda sąmonę. Dar sugebėjimas sustabdyti pusiaukelėje į tave sviestą daiktą. – Lisos veidas išdavė susijaudinimą.

– Tai gali būti oro elementas, – pasakiau.

– Gal, – sutiko ji. Jaučiau jos smalsumą ir nerimą. Ji beviltiškai troško tikėti, kad esama ir daugiau tokių kaip ji.

Nusišypsojau.

– Kas būtų pamanęs, kad morojų gyvenimas primins Rosvelį ir 51-ąją teritoriją? Stebiuosi, kodėl niekas netiria manęs, norėdamas geriau suprasti mūsų ryšį.

Lisa užsimanė mane paerzinti.

– Norėčiau ir aš kada patekti į tavo mintis. Man įdomu, ką jauti Meisonui.

– Jis mano draugas, – atsakiau tvirtai, nustebinta tokio staigaus temos pokyčio. – Ir viskas.

– Bet tu koketuoji – jei ne daugiau – su kiekvienu, kas patenka į tavo akiratį.

– Ei! – sušukau įsižeidusi. – Nesu tokia paleistuvė.

– Na gerai... gal ir ne. Bet atrodo, praradai susidomėjimą vaikinais.

Vaikinais aš domėjausi. Teisingiau, vienu iš jų.

– Meisonas toks šaunus, – kalbėjo Lisa toliau. – Ir aiškiai pametęs dėl tavęs galvą.

– Taip, – sutikau. Prisiminiau, akimirką prieš Steno pamoką dingtelėjo, kad jis seksualus. Be to, Meisonas sąmojingas ir mudu puikiai sutariam. Iš jo būtų visai nieko vaikinas.

– Judu tokie panašūs. Abu darot tai, ko neturėtumėt.

Nusijuokiau. Tai buvo tiesa. Prisiminiau Meisono pasiryžimą sunaikinti visus strigojus pasaulyje. Nors ir nebuvau tam pasiruošusi – jei nekalbėsime apie jausmų proveržį tada automobilyje – mums abiem būdingas impulsyvumas. Gal ir laikas suteikti jam šansą, pagalvojau. Su juo smagu pajuokauti, be to, jau seniai su niekuo nesibučiavau. Pagalvojus apie Dimitrijų suskaudo širdį... bet nieko čia nepadarysi.

Lisa tiriamai žvelgė į mane, tarsi žinotų, apie ką galvoju – aišku, išskyrus Dimitrijų.

– Meredit sakė, kad tu kvaiša, jog su juo nesusitikinėji. Pasak jos, manai esanti jam per gera.

– Ką? Nesąmonė!

– Ei, čia ne mano žodžiai. Beje, ji ruošiasi jį kabinti.

– Meisonas su Meredit? – susiraukiau. – Jų santykiai pasmerkti dar neprasidėję. Jie neturi nieko bendro.

Apgailėtina, bet buvau pratusi, kad Meisonas kabina tik mane. Mintis, kad jis gali prasidėti su kita, mane suerzino.

– Kokia tu savininkiška, – papriekaištavo Lisa atspėjusi mano mintis. Supratau, kodėl ji taip susierzindavo, kai įlįsdavau į jos galvą.

– Tik šiek tiek.

Lisa nusijuokė.

– Rouz, net jei ne su Meisonu, tau pats laikas vėl pradėti su kuo nors susitikinėti. Yra daugybė vaikinų, kurie nežinia ką atiduotų, kad galėtų su tavim susitikti. Ir jie visai nieko.

Deja, rinkdamasi vaikinus dažnai prašaudavau pro šalį. Mane antrąkart suėmė noras išlieti Lisai širdį. Ilgą laiką nesiryžau jai papasakoti apie Dimitrijų, nors ta paslaptis mane deginte degino. Dabar prisiminiau, kad ji geriausia mano draugė ir jai galiu pasakyti viską – ji manęs nepasmerks. Bet, kaip ir anksčiau, vėl praleidau galimybę išsipasakoti.

Lisa žvilgtelėjo į žadintuvą ir pašoko nuo lovos.

– Vėluoju! Susitinku su Kristianu.

Ją užplūdo džiaugsmas, susipynęs su laukimu. Meilė. Kas man beliko? Sutramdžiau kylantį bjaurų pavydą. Kristianas ir vėl atėmė ją iš manęs. Matyt, šiandien nepavyks išlieti širdies.

Mudvi su Lisa išėjom iš bendrabučio ir pažadėjusi, kad rytoj pasikalbėsim, ji pasileido tekina. Aš grįžau į bendrabutį. Praeidama pro veidrodį žvilgtelėjau ir suaimanavau. Akį supo violetinis apskritimas. Kalbėdamasi su Lisa kone pamiršau nutikimą su motina. Priėjau prie veidrodžio ir įsižiūrėjau į veidą. Gal tai tuštybė, bet žinojau esanti graži. Mano liemenėlė C dydžio, o figūra moteriška, kai dauguma morojų merginų liesos kaip šakaliai. Ir, kaip jau minėjau, mano veidas buvo gražus. Paprastą dieną sau duodavau devynis balus, o gerą – ir visus dešimt.

Bet šiandien? Balas buvo neigiamas. Nuostabiai atrodysiu per slidinėjimo išvyką...

– Mane sumušė motina, – pranešiau savo atspindžiui. Jis atsakė užuojauta.

Atsidususi nusprendžiau, kad geriausia bus eiti miegoti. Šįvakar nesinorėjo nieko veikti, be to, vyliausi, kad ilgesnis miegas pagreitins gijimą. Koridorium nuėjau į vonią nusiprausti ir susišukuoti. Grįžus į kambarį apsivilkau mėgstamiausią pižamą ir minkšta flanelė šiek tiek pakėlė man ūpą.

Kai kroviausi kuprinę kitai dienai, mane staiga užliejo emocijų banga. Lisa. Jos aistra užklupo mane nepasiruošusią, tad negalėjau jos sulaikyti. Ji išvertė mane iš kojų tarsi uraganas ir staiga supratau žiūrinti visai ne į kuprinę. Buvau Lisos mintyse ir mačiau pasaulį jos akimis.

Ir tada pasidarė itin nesmagu.

Lisa buvo palėpėje su Kristianu.

Ir ten... karštai glėbesčiavosi.

Aštuntas

Kristianas ją bučiavo – ir dar kaip. Tai buvo vienas iš tų bučinių, kurių nedera matyti vaikams. Ir ne tik vaikams, bet išvis niekam. Juo labiau pajusti per ryšį.

Kaip jau minėjau, šį fenomeną – įtraukimą į Lisos mintis – lemdavo jos sustiprėjusios emocijos. Paprastai neigiamos. Lisa būdavo nusiminusi, prislėgta ar pikta, ir tai persiduodavo man. Tačiau šįkart... Ji nebuvo nusiminus.

Ji buvo laiminga. Labai, labai laiminga.

Velnias. Reikia kaip nors iš ten ištrūkti.

Jie buvo koplyčios palėpėje, arba, kaip sakydavau aš, savo meilės lizdelyje. Abu dažnai ten lankydavosi, kai dar nedraugavo, nes jautėsi atstumti ir norėjo pasislėpti nuo kitų. Paskui nusprendė slapstytis kartu. Kai ėmė susitikinėti viešai, nežinojau, ar tebesilanko palėpėje. Gal sugrįžo prisiminę senus laikus?

Ir išties atrodė, kad jie kažką švenčia. Dulkėtos grindys buvo nustatytos žvakutėmis, jos pripildė palėpę alyvų kvapo. Aš nebūčiau degusi tiek žvakių ankštoje patalpoje, prikrautoje dėžių ir knygų. Matyt, Kristianas nusprendė, kad prireikus įstengs suvaldyti ugnį.

Galiausiai beprotiškai ilgas bučinys baigėsi ir jie atsitraukė, kad pažvelgtų vienas į kitą. Gulėjo ant šono, ant grindų pasitiesę keletą antklodžių.

Kristianas žvelgė į Lisą atvirai ir švelniai. Jo žydros akys liepsnojo. Meisonas į mane taip nežiūrėdavo. Susižavėjęs, taip, bet Meisono žvilgsnis būdavo panašesnis į tų, kurie atėję į bažnyčią puola ant kelių iš baimės tam, ką garbina, bet nesupranta. Kristianas irgi garbino Lisą, tačiau jo akyse švietė tarpusavio supratimas, toks aiškus ir stiprus, kad jiems nė nereikėjo žodžių jam išreikšti.

– Nemanai, kad už tai keliausim pragaran? – paklausė Lisa.

Jis pirštais perbraukė Lisai skruostą, kaklą ir nuslydo šilkine palaidinuke. Paliesta ji ėmė tankiau alsuoti. Švelnus ir lengvas prisilietimas pažadino aistrą.

– Už šitai? – Jis žaidė jos palaidinukės skvernu, pirštų galiukais vos liesdamas kūną.

– Ne, – nusijuokė ji. – Už šitai. – Ji mostelėjo ranka į palėpę. – Čia bažnyčia. Netinka taip elgtis.

– Netiesa, – paprieštaravo Kristianas. Jis švelniai paguldė Lisą ant nugaros ir palinko virš jos. – Bažnyčia apačioje. Čia tik palėpė. Nemanau, kad Dievas prieštarautų.

– Tu netiki Dievo, – papriekaištavo Lisa. Jos rankos nuslydo jo krūtine. Jos prisilietimas buvo provokuojantis, bet švelnus.

Kai jos rankos nuslydo po marškiniais ir paglostė jam krūtinę, jis patenkintas atsiduso.

– Tik norėjau tave nuraminti.

– Dabar tu sugalvotum įtikinamiausią pateisinimą, – prikišo Lisa. Kristianas šiek tiek pasikėlė, kad ji galėtų patraukti marškinius, ir užgulė ją nuoga krūtine.

– Tu teisi, – sutiko jis ir atsargiai atsegė vieną sagutę. Tik vieną. Paskui įsisiurbė Lisai į lūpas. Kai pakėlė galvą norėdamas įkvėpti oro, lyg niekur nieko kalbėjo toliau: – Pasakyk, ką nori išgirsti, ir aš tai pasakysiu. – Jis atsegė antrą sagutę.

– Nereikia man nieko sakyti, – nusijuokė Lisa. Jis atsegė trečią sagutę. – Sakyk, ką nori – žinoma, būtų smagu, jei tai būtų tiesa.

– Sakai, tiesa? Niekas nenori žinoti tiesos. Tiesa nėra seksuali. Bet štai tu... – Kristianas atsegė paskutinę sagutę ir praskleidė palaidinukę. – Tu per daug seksuali, kad būtum tikra.

Jo žodžiai kaip visada skambėjo sarkastiškai, bet akys sakė ką kita. Viską mačiau Lisos akimis, bet galėjau įsivaizduoti, ką mato Kristianas. Jos lygią, baltą odą. Liekną liemenį ir klubus. Nėriniuotą baltą liemenėlę. Jaučiau, kad liemenėlė graužia, bet jai tai buvo nė motais.

Lisos veide švietė švelnumas ir alkis. Jaučiau, kaip tankiau plaka Lisos širdis ir dažnėja alsavimas. Aistra jai, kaip ir Kristianui, užtemdė protą. Jis gulėjo ant jos prisispaudęs visu kūnu. Lūpos ieškojo lūpų ir joms susilietus toptelėjo, kad pats laikas dingti.

Staiga viską supratau. Supratau, kodėl Lisa taip išsipuošė, kodėl jų meilės lizdelis priminė žvakių fabrikėlį. Šįvakar įvyks tai. Kelis mėnesius susitikinėję šįvakar jie mylėsis. Lisa jau buvo tai dariusi. Apie Kristiano praeitį nežinojau nieko, bet abejojau, ar daug merginų buvo apžavėtos jo šiurkščių kerų.

Tačiau būdama Lisa, supratau, kad tai nesvarbu. Tik ne dabar, kai jie vieni, o jausmai tokie stiprūs. Gyvenime Lisa buvo patyrusi labai daug, bet nė kiek nedvejojo. Ji to norėjo. Jau seniai norėjo.

Ir aš neturiu teisės to matyti.

Ką čia paistau apie teises? Aš nenoriu to matyti. Nejaučiau jokio malonumo stebėdama besimylinčias poreles ir tikrai netrokštu mylėtis su Kristianu. Būtų tas pat, kaip prarasti virtualią nekaltybę.

Bet Lisa taip lengvai nepaleido manęs iš savo minčių. Ji nė neketino užgniaužti jausmų, jiems įsiliepsnojant Lisa vis stipriau laikė mane. Norėdama iš ten ištrūkti turėjau sutelkti visas valios pastangas.

Į šalį nulėkė daugiau drabužių...

Nagi, paliepiau sau griežtai.

Jis išsitraukė prezervatyvą. Fu.

Turi savo mintis, Rouz. Grįžk į jas.

Jų kojos ir rankos susipynė, kūnai judėjo vienu ritmu...

Prakeikim...

Išlėkiau iš jos minčių ir grįžau į tikrovę. Vėl buvau savo kambaryje, bet kuprinė neberūpėjo. Žemė išslydo iš po kojų. Jaučiausi keistai, tarsi išniekinta. Jau nebežinojau, kas esu – Rouz ar Lisa. Vėl užplūdo neapykanta Kristianui. Neturėjau jokio noro mylėtis su Lisa, bet ėmė klaiki neviltis, kad nebesu jos pasaulio centras.

Numetusi kuprinę įsirangiau į lovą, apsikabinau pečius rankomis ir susirietusi į kamuoliuką pamėginau užgniaužti krūtinę draskantį skausmą.

Anksti užmigau, todėl anksti nubudau. Paprastai vargais negalais išsiropšdavau iš lovos, kad nueičiau į treniruotę su Dimitrijum, bet tądien pasirodžiau anksčiau už jį. Laukdama pamačiau į pamokas traukiantį Meisoną.

– Oho! – sušukau. – Nuo kada ėmei taip anksti keltis?

– Nuo tada, kai turiu perlaikyti matiekos egzą, – atsakė prieidamas. Paskui vylingai nusišypsojo. – Nors verta praleisti, jei galėsiu pabūti su tavim.

Nusijuokiau prisiminusi pokalbį su Lisa. Taip, tikrai yra blogesnių dalykų nei flirtas su Meisonu.

– Verčiau nepraleisk. Jei būsi nušalintas, neturėsiu kam nušluostyti nosį slidinėjant.

Jis nusišypsojo.

– Nepamiršk, kad ten aš nušluostysiu tau nosį.

– Nori lažintis? O gal bijai?

– Atsargiau, – įspėjo Meisonas. – Antraip negausi kalėdinės dovanos.

– Nupirkai man dovaną? – Šito tikrai nesitikėjau.

– Taip. Bet jei atsikalbinėsi, padovanosiu kitai.

– Pavyzdžiui, Meredit? – paerzinau.

– Gerai žinai, kad ji nė negali lygintis su tavim.

– Net kai mano akis pamušta? – paklausiau kreivai šypsodamasi.

– Net jei abi būtų pamuštos.

Tačiau jo žvilgsnis nieko neslėpė. Tiesiog šiltas žvilgsnis. Šiltas, draugiškas, susidomėjęs. Susirūpinęs. Ir staiga po visų išgyvenimų nusprendžiau, kad būtų neblogai, jei manim kas rūpintųsi. Lisa nuo manęs tolsta, todėl gerai, kad yra žmogus, kuris skiria tiek dėmesio.

– Ką veiksi per Kalėdas? – paklausiau.

Meisonas gūžtelėjo pečiais.

– Nieko. Turėjo atvažiuoti mama, bet paskutinę minutę kelionę teko atidėti... Dėl tų įvykių.

Meisono mama nebuvo sergėtoja. Ji buvo dampyrė, pasirinkusi likti namie ir auginti vaikus. Todėl jie dažnai matydavosi. Kaip ironiška, pagalvojau, jos nėra, o mano motina čia. Nors visai jos nepasigendu.

– Ateik pas mane, – pakviečiau daug negalvojusi. – Būsiu su Lisa, Kristianu ir jo teta. Bus smagu.

– Tikrai?

– Labai smagu.

– Aš klausiau ne to.

Nusišypsojau.

– Žinau. Tiesiog ateik, gerai?

Jis man galantiškai nusilenkė – mėgstamas gestas.

– Žinoma.

Nuėjus Meisonui iškart pasirodė Dimitrijus. Kalbėdama su Meisonu jaučiausi linksma ir laiminga, net pamiršau sumuštą veidą. Bet pamačiusi Dimitrijų staiga susinervinau. Jam norėjau atrodyti mažų mažiausiai tobula, todėl apėjau jį iš kitos pusės, kad nematytų mėlynės. Staiga sugedo nuotaika ir apniko slegiančios mintys.

Grįžom į salę su manekenais ir Dimitrijus lyg niekur nieko liepė pakartoti prieš dvi dienas išmoktus judesius. Džiaugdamasi, kad jis neužsiminė apie incidentą su motina, įnirtingai puoliau manekenus, tarsi norėdama parodyti, kas nutiks, jei stosi skersai kelio Rouz Hetavėj. Gerai supratau, kad mano kovinį entuziazmą paskatino ne tik noras gerai pasirodyti. Grumtynės su motina ir apsilankymas Lisos mintyse išmušė mane iš vėžių. Dimitrijus sėdėjo tolėliau ir stebėjo mane, retkarčiais pataisydamas judesį ar pasiūlydamas kitokią taktiką.

– Tau trukdo plaukai, – netikėtai pasakė jis. – Ne tik trukdo tau gerai matyti, – palieki priešininkui galimybę sučiupti tave už plaukų.

– Kai kausiuosi iš tikro, susirišiu, – iškošiau pro dantis smeigdama kuolelį tarp manekeno šonkaulių. Nežinau, iš ko daromi manekenų kaulai, bet jie nepralaužiami. Prisiminiau motiną ir smogiau dar stipriau. – Šiandien pabūsiu palaidais.

– Rouz, – įspėjo mane Dimitrijus. Nekreipdama į jį dėmesio vėl puoliau manekeną. Šįkart Dimitrijus prabilo griežčiau: – Rouz. Baik.

Pasitraukiau nuo manekeno stebėdamasi, kaip sunkiai alsuoju. Kovai atidaviau visas jėgas. Atsišliejau nugara į sieną. Neturėdama kur pasislėpti nusisukau nuo Dimitrijaus ir nudelbiau akis į žemę.

– Pažiūrėk į mane, – paliepė jis.

– Dimitrijau...

– Pažiūrėk.

Nepaisant to, kas nutiko tarp mūsų, Dimitrijus buvo mano mokytojas. Turėjau paklusti. Lėtai ir nenoriai atsigręžiau į jį šiek tiek nuleidusi galvą, kad veidą iš abiejų pusių apkristų plaukai. Jis pakilo nuo kėdės, priėjo ir atsistojo priešais.

Viena ranka Dimitrijus nubraukė man nuo veido plaukus. Stabtelėjo kaip ir mano kvėpavimas. Mudu trumpai dvejojome ir tramdėme savo troškimą, bet dėl vieno buvau tikra: Dimitrijui patiko mano plaukai. Gal vis dar patinka? Mano plaukai nepaprastai gražūs: tamsūs, ilgi, šilkiniai. Jis vis ieškodavo dingsčių juos paliesti ir nenorėjo, kad nusikirpčiau trumpai kaip dauguma sergėtojų.

Jo ranka sustojo, o kartu sustojo ir laikas laukiant, ką jis darys. Praėjo ištisa amžinybė ir Dimitrijus nuleido ranką. Mane užliejo nusivylimo banga, bet kartu kai ką supratau. Jis dvejojo. Bijo mane paliesti, vadinasi – galbūt – manęs trokšta. Jam teko susitvardyti.

Lėtai pakėliau galvą ir mūsų akys susitiko. Plaukai beveik dengė mano veidą. Dimitrijaus ranka vėl virptelėjo nepasiekusi manęs. Jis susivaldė, mano susijaudinimas prigeso.

– Skauda? – paklausė. Nosį pakuteno susimaišęs su prakaitu losjono kvapas. Dieve, kaip norėjau, kad Dimitrijus mane paliestų.

– Ne, – pamelavau.

– Neatrodo taip jau baisiai, – paguodė jis. – Greitai praeis.

– Nekenčiu jos, – pasakiau ir apstulbau, kad mano žodžiai pritvinkę nuodų. Net susijaudinusi ir geisdama Dimitrijaus nepamiršau pagiežos motinai.

– Visai ne, – paprieštaravo jis švelniai.

– Nekenčiu.

– Negali jausti neapykantos, – paaiškino jis vis dar švelniai. – Mūsų profesija to neleidžia. Turėtum su ja susitaikyti.

Žodis į žodį, ką sakė Lisa. Mane pagavo įniršis. Sukilo tamsiausi jausmai.

– Susitaikyti? Po to, kai ji tyčia įstatė man mėlynę? Kodėl man vienai tai atrodo beprotybė?

– Ji tikrai nesužeidė tavęs tyčia, – Dimitrijus prakalbo griežtai. – Patikėk, nors ir kaip jos nekenti. Ji niekada taip nepasielgtų. Beje, kiek vėliau mačiau tavo motiną. Ji dėl tavęs nerimavo.

– Jau greičiau dėl to, kad nebūtų apkaltinta smurtavusi prieš vaiką, – sumurmėjau.

– Nemanai, kad Kalėdos – susitaikymo metas?

Garsiai atsidusau.

– Čia ne kalėdinis filmas, o mano gyvenimas. Tikrame gyvenime stebuklų, kaip ir gerumo, nebūna.

Dimitrijus ramiai žiūrėjo į mane.

– Tikrame gyvenime gali kurti savo stebuklus.

Tai buvo paskutinis lašas, perpildęs mano kantrybės taurę. Kodėl turiu elgtis teisingai, jei mano gyvenimas eina velniop. Širdies gilumoje žinojau, kad Dimitrijus nori tik gero, tačiau nebuvau nusiteikusi klausytis protingų postringavimų. Nenorėjau tapti geresnė, norėjau paguodos. Norėjau, kad jis mane apkabintų ir patikintų dėl nieko nesijaudinti.

– Gal vienąkart baigsi? – paklausiau įsiremdama rankomis į šonus.

– Baigsiu ką?

– Filosofinius paistalus. Tu net nesišneki su manim kaip su žmogum. Žarstai patarimus ir gyvenimišką išmintį kaip kokiam sušiktam kalėdiniam filme. – Žinojau, kad nesąžininga išlieti savo pyktį ant jo, bet dar labiau pakėliau balsą. – Garbės žodis, kartais atrodo, jog kalbi tik tam, kad savęs pasiklausytum! Bet kad tu ne visada toks! Su Taša kalbėjaisi visai normaliai. O su manim? Vien skambūs žodžiai. Tau į mane nusispjaut. Kalbi kaip koks mokytojas...

Dimitrijus žiūrėjo į mane aiškiai nustebęs. Tai nutikdavo retai.

– Sakai, nusispjaut?

– Taip! – Išties elgiausi apgailėtinai. Žinojau, kad jis manim rūpinasi, kad esu jam daugiau nei paprasta mokinė. Bet negalėjau susilaikyti. Žodžiai liete liejosi. Kalbėdama vis baksnojau pirštu jam į krūtinę. – Aš tau paprasta mokinė, kuriai gali kalti į galvą gyvenimišką išmintį...

Pirštai, kurie, tikėjausi, paglostys man plaukus, staiga sugriebė mano ranką ir prispaudė prie sienos. Nustebau pamačiusi degančias Dimitrijaus akis. Jose švietė ne pyktis... greičiau neviltis.

– Neaiškink man, ką jaučiu, – supyko jis.

Ir tada supratau, kad pusė mano žodžių yra tiesa. Jis visada būdavo toks ramus, toks susitvardęs – net kaudamasis. Bet kartą man papasakojo, kaip nesusivaldė ir primušė savo tėvą. Nors kartą jis pasielgė taip pat, kaip aš – veikė nepagalvojęs, pagautas impulso.

– Tai tiesa, ar ne? – paklausiau.

– Kas?

– Turi sukaupti visas valios pastangas, kad susitvardytum. Visai kaip aš.

– Ne, – atsakė Dimitrijus, vis dar įsiaudrinęs. – Aš išmokau susivaldyti.

Pasijutau drąsesnė.

– Ne, – pasakiau. – Neišmokai. Tu tik apsimeti susitvardęs ir dažniausiai tau pavyksta. Bet kartais ne. O kartais... – palinkau prie jo ir prašnekau tyliau, – ...kartais tu nė nenori.

– Rouz...

Girdėjau jo sunkų alsavimą ir žinojau, kad jo širdis daužosi taip pat kaip mano. Jis nesitraukė. Žinojau, kad tai negerai – žinojau visas priežastis, kodėl turėtume išlaikyti deramą atstumą. Bet man tai nerūpėjo. Nenorėjau valdytis. Nenorėjau būti gera.

Dimitrijui nespėjus susivokti, aš jį pabučiavau. Mūsų lūpos susitiko, ir kai Dimitrijus man atsakė, supratau buvusi teisi. Jis prigludo prie manęs, įkalindamas tarp savęs ir sienos. Viena ranka tebelaikė mano ranką, kita nuslydo plaukais. Bučinyje susipynė viskas: pyktis, aistra, išsilaisvinimas...

Pagaliau Dimitrijus atšlijo nuo manęs ir net žengė kelis žingsnius atgal. Atrodė sukrėstas.

– Daugiau niekada taip nedaryk, – sunkiai ištarė.

– Tai neatsakyk į mano bučinį, – atkirtau.

Dimitrijus žiūrėjo į mane, tos kelios sekundės virto amžinybe.

– Skaitau tau paskaitas ne tam, kad pasiklausyčiau savęs. Skaitau jas ne todėl, kad esi paprasta mokinė. Taip mokau tave savitvardos.

– Daug išmokei, – kandžiai mestelėjau.

Jis užsimerkė, atsiduso ir kažką sumurmėjo rusiškai. Tada nė nežvilgtelėjęs į mane išėjo iš salės.

Devintas

Paskui Dimitrijaus kurį laiką nemačiau. Tą pačią dieną jis man perdavė žinutę, kad daugiau treniruočių nebus, nes reikia ruoštis išvykai į kalnus. Pamokos irgi baigėsi, paaiškino jis, tad logiška padaryti pertrauką.

Nevykęs pasiteisinimas. Supratau, kad treniruotės nutrauktos visai ne dėl to. Jei jis nenori manęs matyti, galėjo bent sugalvoti rimtą priežastį, neva su kitais sergėtojais turi sustiprinti morojų saugumą ar mokytis nindzių judesių.

Dimitrijus vengė manęs dėl bučinio. Nelemtas bučinys. Nesakau, kad gailėjausi. Dievas mato, kaip seniai norėjau jį pabučiuoti. Bet padariau tai ne vietoje ir ne laiku. Buvau nusiminusi ir nusivylusi, tiesiog norėjau įrodyti, kad tai galiu. Pabodo elgtis teisingai ir atsakingai. Pastaruoju metu stengiausi valdytis, o tąsyk tiesiog nesusilaikiau.

Nepamiršau, ką jis man buvo sakęs – kad negalim būti kartu ne tik dėl amžiaus skirtumo, bet ir dėl to, kad tai pakenktų mūsų darbui. Privertusi jį mane pabučiuoti pakursčiau liepsnas, galinčias pakenkti Lisai. Nederėjo taip elgtis. Vakar negalėjau susitvardyti, šiandien protas praskaidrėjo ir negalėjau patikėti, kad taip kvailai pasielgiau.

Kalėdų rytą atėjo Meisonas ir mudu išėjom susitikti su kitais. Bus puiki proga išmesti Dimitrijų iš galvos. Man patiko Meisonas – labai patiko. Be to, nesiruošiau už jo tekėti. Kaip kad sakė Lisa, bus sveika pradėti vėl su kuo nors susitikinėti.

Taša rengė kalėdinius priešpiečius elegantiškoje svetainėje Akademijos svečių korpuse. Visoje Akademijoje vyko renginiai ir priėmimai, bet greitai pastebėjau, kad Tašos pasirodymą visur lydėdavo šnabždesys. Visi arba atvirai ją nužiūrinėdavo, arba paprasčiausiai vengė. Kartais ji tyčia užkalbindavo kitus, kartais tiesiog nelįsdavo į akis. Šiandien Taša atsiskyrė nuo kilmingųjų ir džiaugėsi nedideliu priėmimu ir svečiais, kurie jos nesišalino.

Dimitrijus irgi buvo pakviestas, kai jį pamačiau, mano pasiryžimas nekreipti į jį dėmesio išgaravo. Švenčių proga Dimitrijus pasipuošė. Na, pasipuošė gal ir per stipriai pasakyta, bet vis dėlto. Paprastai jis nesuko galvos dėl apsirengimo, pasiruošęs bet kurią akimirką stoti į kovą. Šiandien jo tamsūs plaukai buvo suimti į uodegą, ir ne bet kaip, o tvarkingai. Jis kaip visad mūvėjo džinsus ir avėjo odinius batus, bet vietoj marškinėlių ar džemperio vilkėjo juodą megztinį. Paprasčiausias megztinis, tikrai ne vardinis ir ne brangus, suteikė jam rafinuotumo, kurio nebuvau pastebėjusi anksčiau, ir velniškai jam tiko.

Dimitrijus manęs nevengė, bet ir nešnekino. Jis kalbėjosi su Taša ir aš susižavėjusi stebėjau, kaip lengvai jiedu bendrauja. Paaiškėjo, kad geras jo draugas buvo tolimas Tašos pusbrolis, taip jiedu ir susipažino.

– Penkis? – nustebęs paklausė Dimitrijus. Jie kalbėjosi apie to paties draugo vaikus. – Nė nežinojau.

Taša linktelėjo.

– Tikra beprotybė. Juo labiau kad ji pastojo praėjus vos šešiems mėnesiams po gimdymo. Ji neaukšta, tai dabar tik platėja ir platėja.

– Kai mudu susipažinom, jis prisiekinėjo niekada neturėsiąs vaikų.

Taša linktelėjo.

– Žinau! Todėl ir sunku patikėti. Pamatytum jį dabar. Prie vaikų tiesiog tirpsta. Nesuprantu nė pusės, ką jis šneka. Daugiau guguoja nei kalba angliškai.

Dimitrijus nusišypsojo.

– Taip... vaikai pakeičia žmones.

– Neįsivaizduoju, kad tau taip nutiktų, – nusijuokė Taša. – Tu visad toks santūrus. Kita vertus, veblentum rusiškai, todėl tavęs niekas nesuprastų.

Abu nusikvatojo, o aš nusigręžiau džiaugdamasi, kad yra Meisonas ir turiu su kuo pasišnekėti. Jis apskritai padėjo užsimiršti – negana to, kad Dimitrijus nekreipė į mane dėmesio, Lisa su Kristianu irgi pasinėrė į savo slaptą pasaulėlį. Atrodo, seksas juos dar labiau suartino ir aš ėmiau abejoti, ar per slidinėjimo išvyką iš viso gausiu pabūti su ja dviese. Po kiek laiko ji paliko Kristianą ir priėjo prie manęs, kad įteiktų kalėdinę dovaną.

Atidariau dėžutę ir pažvelgiau. Joje gulėjo suverti rožėm kvepiantys rudi karoliukai.

– Kas per..?

Išėmiau karoliukus ir tik tada pamačiau sunkų auksinį kryžių. Ji dovanojo man rožinį, tik jis buvo trumpas, maždaug kaip apyrankė.

– Nori atversti mane į tikėjimą? – kandžiai paklausiau. Lisa nebuvo religinė fanatikė, bet tikėjo Dievą ir reguliariai lankė bažnyčią. Kaip dauguma morojų, kilusių iš Rusijos ir Rytų Europos, ji buvo krikščionė ortodoksė.

Aš? Veikiau jau ortodoksė agnostikė. Neneigiau, kad Dievas yra, tik neturėjau nei laiko, nei noro pasidomėti juo daugiau. Lisa tai gerbė ir niekad nemėgino primesti man savo tikėjimo, todėl jos dovana pasirodė dar keistesnė.

– Apversk jį, – pasakė aiškiai pralinksminta mano reakcijos.

Taip ir padariau. Kitoje kryžiaus pusėje buvo išgraviruotos gėlės ir drakonas. Dragomirų kryžius. Sutrikusi pažvelgiau į Lisą.

– Šeimos relikvija, – paaiškino ji. – Vienas tėčio draugas saugojo kai kuriuos jo daiktus. Rožinis buvo tarp jų. Jis priklausė mano prosenelės sergėtojui.

– Lis... – dabar rožinis įgijo visai kitą prasmę. – Negali dovanoti tokių daiktų.

– Bet pasilikti jo irgi negaliu. Jis skirtas sergėtojui, mano sergėtojui.

Užsivyniojau karoliukus ant riešo. Pajutau kryžiaus metalo šaltį.

– Nepamiršk, yra didelė tikimybė, jog išlėksiu iš Akademijos nespėjus tapti tavo sergėtoja, – paerzinau draugę.

Ji nusišypsojo.

– Tada galėsi jį grąžinti.

Visi nusijuokė. Taša jau buvo kažką besakanti, bet nutilo ir pažvelgė į duris.

– Dženina!

Ten stovėjo kaip visuomet rimta mano motina.

– Atleiskit, kad vėluoju. Turėjau sutvarkyti keletą reikalų.

Reikalai. Kaip visada. Netgi per Kalėdas.

Prisiminus mūsų grumtynes, nudiegė paširdžius ir išmušė raudonis. Per tas dvi dienas iš jos negavau jokios žinutės, ji net neaplankė manęs ligoninėje. Nei atsiprašymo, nieko. Sugriežiau dantimis.

Motina prisėdo ir įsitraukė į pokalbį. Netrukus pamačiau, kad ji gali šnekėti vienintele tema: apie sergėtojų reikalus. Kažin ar turi kokių pomėgių? Visi tebekalbėjo apie Badikas ir motina prisiminė panašų atsitikimą iš savo praktikos. Mano siaubui, Meisonas gaudė kiekvieną jos žodį.

– Nukirsti galvą nėra taip paprasta, kaip atrodo, – dėstė ji dalykiškai. Niekada ir nemaniau, kad paprasta, bet jos tonas bylojo, jog kitiems tai atrodo vaikų žaidimai. – Reikia nukirsti stuburą ir sausgysles.

Per ryšį pajutau, kad Lisą supykino – kruvinos smulkmenos – ne jai.

Meisono akys sužibo.

– Koks įrankis tam tinkamiausias?

Motina kurį laiką galvojo.

– Kirvis. Užsimojus, – ji parodė judesį, – smūgis bus stipresnis.

– Šaunu, – pasakė Meisonas. – Tikiuosi, man bus leista pasiimti kirvį.

Tai buvo juokinga ir absurdiška, nes kirvius nešiotis itin nepatogu. Pamėginau įsivaizduoti, kaip Meisonas žengia gatve persimetęs kirvį per petį, ir mano nuotaika šiek tiek pasitaisė. Bet veikiai vėl subjuro.

Kas šneka tokiomis temomis per Kalėdas? Jos pasirodymas viską sugadino. Laimė, netrukus visi ėmė skirstytis. Lisa su Kristianu patraukė savais keliais, Taša su Dimitrijum dar turėjo kažką aptarti. Mudu su Meisonu žingsniavom į dampyrų bendrabutį, kai mus pasivijo mano motina.

Visą kelią ėjom tylėdami. Juodame danguje spindėjo žvaigždės, nuo jų žėrėjo ledas ir sniegas. Vilkėjau dramblio kaulo spalvos paltą su dirbtinio kailio pamušalu. Nors jis gerai saugojo nuo šalčio, ledinis vėjas degino veidą. Tikėjausi, motina pasuks į sergėtojų korpusą, bet ji atėjo su mumis iki bendrabučio.

– Noriu su tavim pasikalbėti, – galiausiai pasakė. Sunerimau. Ką iškrėčiau šįkart?

Meisonas užuominą suprato. Jis nebuvo kvailas ir žinojo bendravimo taisykles, nors tą akimirką norėjau, kad viskas būtų atvirkščiai. Ar ne ironiška, pamaniau, jis pasiruošęs išžudyti visus pasaulio strigojus, bet bijo mano motinos?

Metęs į mane atsiprašantį žvilgsnį jis tarė:

– Turiu kai kur nueiti. Pasimatysim vėliau.

Palydėjau jį akimis norėdama pasileisti iš paskos. Bet jei būčiau mėginusi bėgti, veikiausiai būčiau užsidirbusi dar vieną mėlynę. Verčiau paklausyti ir kuo greičiau viską pabaigti. Sutrikus atsigręžiau ir vengdama jos žvilgsnio laukiau, kada prabils. Akies krašteliu pamačiau, kad visi mus stebi. Prisiminusi, kad visi kažkaip sužinojo, iš kur gavau mėlynę, staiga supratau, kad neturiu jokio noro klausytis jos pamokslo kitų akivaizdoje.

– Gal eime į mano kambarį? – pasiūliau.

Ji aiškiai nustebo, netgi sutriko.

– Žinoma.

Nusivedžiau ją viršun stengdamasi laikytis atokiai. Tarp mūsų tvyrojo nejauki įtampa. Iki mano kambario ji nepratarė nė žodžio, bet mačiau, kad atidžiai žvalgosi, tarsi už kampo tykotų strigojus. Atsisėdau ant lovos ir žiūrėjau, kaip ji žingsniuoja po kambarį, nežinodama, ką daryti. Perbraukė pirštais per knygų apie gyvūnų elgseną ir evoliuciją nugarėles.

– Rašai darbą? – paklausė.

– Ne. Man tiesiog įdomu.

Nustebusi ji kilstelėjo antakius. Kita vertus, ko čia stebėtis? Ji nieko apie mane nežinojo. Ji toliau apžiūrinėjo mano daiktus, prie kai kurių stabtelėdama. Mudviejų su Lisa nuotrauka, kur mes per Heloviną persirengusios fėjom. Maišelis saldainių. Galėjai pamanyti, kad pirmąkart mane mato.

Staiga motina atsisuko ir ištiesė ranką.

– Imk.

Nustebusi pasilenkiau ir ištiesiau delną. Į jį įkrito vėsus daiktas. Tai buvo nedidelis pakabukas, ne didesnis už dešimties centų monetą. Trys vienas kitame esantys spalvoto stiklo apskritimai sidabro aptaisais. Susiraukusi perbraukiau pirštu. Keista, bet apskritimai man priminė akį. Vidurinysis nedidelis, tarsi vyzdys, tokios tamsiai mėlynos spalvos, kad atrodė kone juodas. Jį supo didesnis, šviesiai mėlynas, mėlyną – baltas. Aplink ėjo plonytė tamsiai mėlyna linija.

– Ačiū, – padėkojau. Nesitikėjau ką nors iš jos gauti. Ir pati dovana buvo keista – kurių velnių ji man dovanojo akį? Bet dovana lieka dovana. – O aš tau nieko neturiu...

Ji abejingai linktelėjo akmeniniu veidu.

– Nieko tokio. Man nieko nereikia.

Ji nusisuko ir ėmė vaikštinėti po kambarį. Kambarys buvo nedidelis, bet dėl neaukšto ūgio jos žingsniai buvo mažesni. Kaskart praeinant pro langą kaštoniniai plaukai suliepsnodavo. Susidomėjus ją stebėjau, kai supratau, kad ji ne ką mažiau susinervinusi.

Motina sustojo ir pažvelgė į mane.

– Kaip tavo akis?

– Gyja.

– Tai gerai.

Ji norėjo dar kažką pridurti ir aš jau laukiau, kada manęs atsiprašys, bet ji neatsiprašė.

Kai ji vėl pradėjo žingsniuoti po kambarį, supratau, kad tas nieko neveikimas išvarys mane iš proto. Ėmiau dėliotis dovanas. Šįryt gavau visą krūvą šaunių daikčiukų. Taša padovanojo šilkinę suknelę, siuvinėtą gėlėmis. Motina stebėjo, kaip kabinu ją į spintą.

– Taša labai miela.

– Taip, – sutikau. – Nesitikėjau, kad ji man ką nors padovanos. Man ji labai patinka.

– Man irgi.

Nustebusi atsigręžiau. Motina irgi atrodė priblokšta. Kitu atveju būčiau pasakius, kad dėl kažko sutarėm. Gal per Kalėdas vis dėlto būna stebuklų?

– Sergėtojas Belikovas jai bus kaip tik.

– Dimitrijus? – sumirksėjau nesuprasdama, apie ką ji kalba.

– Sergėtojas Belikovas, – pataisė ji mane griežtai, nepritardama tokiam familiarumui.

– Kam bus kaip tik? – paklausiau.

Ji kilstelėjo antakius.

– Negirdėjai? Taša paprašė jį tapti jos sergėtoju.

Pasijutau, lyg gavusi antausį.

– Bet jis... jis Lisos sergėtojas.

– Viską galima sutvarkyti. Nors ir abejotinos reputacijos, Ozeros priklauso kilmingiesiems. Jei užsispirs, gali pasiekti savo.

Žvelgiau nieko nematančiu žvilgsniu.

– Na, jie draugai ir visa kita...

– Daugiau nei draugai. Tiksliau, gali būti daugiau.

Pliaukšt! Dar vienas antausis.

– Ką?

– Hmm? Na... Taša... juo domisi. – Sprendžiant iš mano motinos tono, romantika jos nedomino. – Ji sutinka turėti vaikų dampyrų, tad jei jis taps jos sergėtoju, visko gali būti.

O Viešpatie.

Laikas sustojo.

Mano širdis sustojo.

Supratau, kad motina laukia, ką pasakysiu. Stovėjo atsirėmusi į stalą ir žiūrėjo. Gal ji ir sugeba nužudyti strigojų, bet nieko nenutuokia apie mano jausmus.

– Ir jis sutiko? Tapti jos sergėtoju? – pralemenau.

Motina gūžtelėjo pečiais.

– Gal dar ne. Bet, žinoma, sutiks. Tai puiki proga.

– Žinoma, – atkartojau kaip aidas. Kodėl Dimitrijus turėtų atsisakyti tapti draugės sergėtoju ir susilaukti su ja vaiko?

Motina sakė dar kažką, bet aš jos negirdėjau. Negirdėjau nieko, galvojau tik apie tai, kad Dimitrijus palieka Akademiją, palieka mane. Prisiminiau, kaip gerai jiedu sutaria. Įsisiautėjo vaizduotė. Taša su Dimitrijum. Liečia vienas kitą. Bučiuoja. Nuogi. Ir taip toliau...

Trumpai užsimerkiau, paskui tariau:

– Aš labai pavargau.

Motina nutilo vidury žodžio. Nenutuokiu, apie ką kalbėjo, kai ją pertraukiau.

– Aš labai pavargau, – pakartojau. Bespalviu, abejingu balsu. – Ačiū už akį... tai yra už pakabutį... Bet jei neprieštarauji...

Motina dėbsojo į mane nustebusi ir sutrikusi. Paskui atgavo savitvardą. Iki tos akimirkos nė nesupratau, kad buvo atsivėrusi. Tegu ir trumpam, buvo tapusi tokia pažeidžiama kaip ir aš. Dabar užsidarė lyg austrė.

– Žinoma, – pasakė ji šaltai. – Nebetrukdysiu tavęs.

Norėjau pasakyti, kad ji man netrukdo, kad jos nevarau. Pasakyti, kaip norėčiau, kad ji būtų tiesiog mama – mylinti ir atjaučianti, su kuria galėčiau atvirai pasišnekėti. Gal net apie painius širdies reikalus.

Dieve, kad turėčiau kam išsipasakoti. Ypač dabar.

Bet buvau pernelyg pasinėrus į asmeninę dramą, kad pratarčiau nors žodį. Lyg kas būtų išplėšęs man širdį ir nusviedęs per kambarį. Skausmas krūtinėje tapo nepakeliamas ir aš nežinojau, kaip jį numalšinti. Viena yra susitaikyti, kad negaliu turėti Dimitrijaus, o visai kas kita žinoti, kad jį gali turėti kita.

Neišspaudžiau nė žodžio. Motinos akyse žybtelėjo pyktis, lūpų kampučiai nusviro. Ji apsigręžė ir trenkusi durimis išėjo. Beje, aš irgi būčiau trenkusi. Matyt, mes iš tiesų panašios.

Beveik iš karto ją pamiršau. Sėdėjau ir galvojau. Galvojau ir įsivaizdavau.

Daugiau tą dieną nieko nenuveikiau. Vakarieniauti nėjau. Nubraukiau ašarą. Sėdėjau ant lovos, mąsčiau ir grimzdau į depresiją. Supratau, kad labiau negu vaizdiniai apie Dimitrijaus ir Tašos meilę slegia prisiminimai apie mudu. Daugiau jis niekada manęs taip nelies, taip nebučiuos...

Tai buvo liūdniausios Kalėdos mano gyvenime.

Dešimtas

Slidinėjimo išvyka pasitaikė kaip niekad laiku. Negalėjau išmesti iš galvos Dimitrijaus su Taša, bet dėdamasi daiktus bent jau skyriau jiems ne visas savo mintis. Tik kokius devyniasdešimt penkis procentus.

Dėmesį atitraukti padėjo ir kitkas. Akademija akylai mus saugojo – ne be pagrindo, – bet kartais tai išeidavo į gera. Kad ir dabar – buvo nutarta, kad skrisim privačiais Akademijos lėktuvais. Vadinasi, oro uoste mūsų neužpuls strigojai, be to, kelionė bus maloni. Lėktuvai mažesni už komercinius, bet kėdės patogios ir užtektinai vietos ištiesti kojas. Be to, kėdės atlenkiamos tiek, kad galėjai miegoti gulėdamas. Per ilgesnius skrydžius būdavo rodomi filmai, kartais net patiekiama gurmaniškų valgių. Tačiau nujaučiau, kad šitas skrydis bus per trumpas filmams ir skonėjimuisi maistu.

Išskridom dvidešimt šeštos dienos pavakare. Įlipusi į lėktuvą apsidairiau Lisos. Norėjau su ja pasikalbėti. Po kalėdinių priešpiečių beveik nesimatėm. Nenustebau pamačius ją su Kristianu, supratau, kad verčiau jų netrukdyti. Negirdėjau, apie ką jie kalba, bet Kristianas laikė savo ranką ant josios, buvo atsipalaidavęs ir žaismingas, koks būdavo tik su ja. Žinojau, kad jis nesugebėtų apsaugoti Lisos taip kaip aš, bet jis galėjo padaryti ją laimingą. Eidama pro šalį linktelėjau ir nusišypsojau. Kiek toliau sėdįs Meisonas pamojo man ranka. Teko praeiti ir pro Dimitrijų su Taša. Apsimečiau jų nepastebinti.

Susmukau į kėdę šalia Meisono.

– Sveikas.

Jis man nusišypsojo.

– Sveika. Pasiruošus slidinėjimo iššūkiui?

– Kaip niekad.

– Nesijaudink, – paguodė jis. – Labai tavęs neskriausiu.

Kreivai šyptelėjau patogiau atsilošdama kėdėje.

– Tu nesveikas.

– Sveiki vaikinai velniškai nuobodūs.

Mano nuostabai, jis uždėjo savo ranką ant manosios. Ji buvo šilta, ir nuo prisilietimo mano oda sudilgčiojo. Nustebau. Buvau tikra, kad taip mane veikia tik Dimitrijaus artumas.

Laikas viską pamiršti, pasakiau sau. Dimitrijus tikrai pamiršo. Ir tau seniai metas padaryti tą patį.

Sunėriau pirštus su Meisono aiškiai jį nustebindama.

– Mums bus labai smagu.

Ir išties buvo smagu.

Vis kartojau sau, kad esame čia dėl tragedijos, kad strigojai, padedami žmonių, bet kada gali mus užpulti. Tačiau visi kiti, regis, tai pamiršo – tiesą pasakius, net pati turėdavau sau tai priminti.

Apsigyvenome nuostabiame pastate, primenančiame kalnų trobelę, tik jokioje trobelėje nebūtų tilpę keli šimtai svečių ir nebūtų buvę tokių prabangių apartamentų. Trijų aukštų auksaspalvių rąstų pastatą supo aukštos pušys. Grakštūs arkiniai langai morojų patogumui buvo įstiklinti tamsintais stiklais, prie kiekvienų durų kabėjo krištoliniai žibintai. Nors ir elektriniai, jie atrodė kaip deglai ir pastatas spindėjo tarsi papuoštas brangakmeniais.

Aplink stūksojo kalnai. Nakties tamsoje net mano skvarbios akys įžvelgė tik jų apybraižas, bet dieną atsivėrė kvapą gniaužiantis vaizdas. Vienoje pusėje įrengtos slidinėjimo trasos su stačiais šlaitais ir tramplinais, keltuvais ir keliamaisiais lynais. Kitoje pusėje – čiuožykla, ji mane labai pradžiugino, nes ąnadien taip ir nepavyko pačiužinėti ant užšalusio tvenkinio. Nuožulniais šlaitais galėjai važinėtis rogutėmis.

Viduje viskas buvo pritaikyta morojų patogumui. Čia gyveno maitintojai, pasiruošę aptarnauti dieną naktį. Slidinėjimo trasos veikė naktimis. Visur knibždėjo apsaugininkų ir sergėtojų. Vampyrų svajonė.

Didžiosios salės aukštas kaip katedros lubas puošė milžiniškas sietynas, grindis – sudėtinga marmuro mozaika. Patarnautojai kiaurą parą buvo pasirengę tenkinti visas morojų užgaidas. Koridoriai ir fojė buvo nudažyti raudona, juoda ir auksine spalva. Dominavo tamsiai raudonas, ir man dingtelėjo, kad šis atspalvis labai panašus į kraujo. Sienas puošė veidrodžiai ir paveikslai, pasieniais ant dekoratyvinių staliukų stovėjo vazonai su aitriai kvepiančiomis žalsvomis ir violetinėmis orchidėjomis.

Mudviejų su Lisa kambarys buvo didesnis už abiejų bendrabučio kambarius kartu sudėjus ir nudažytas tokiomis pat ryškiomis spalvomis. Kilimas toks minkštas ir storas, kad tuoj pat nusispyriau batus ir žengiau basa, mėgaudamasi nuostabiu pojūčiu. Ant karališko didumo lovų su pūkinėmis antklodėmis kūpsojo daugybė pagalvėlių. Prancūziškos durys vedė į erdvų balkoną, iš jo turėjo atsiverti nuostabus vaizdas, nes gyvenome viršutiniame aukšte, bet lauke spaudė žvėriškas šaltis. Kita vertus, sušilti galėsime pasinėrusios į dvivietę vonią.

Prabanga žilpino akis. Sūkurinė marmuro vonia. Plazminis televizorius. Krepšys su šokoladu ir užkandžiais. Vos prisiverčiau išeiti slidinėti. Būčiau galėjusi praleisti atostogas apartamentuose ir jaustis visiškai laiminga.

Kai galiausiai išėjom į lauką ir kai tik išmečiau iš galvos motiną su Dimitrijum, ėmiau džiaugtis gyvenimu. Laimė, tokioje didelėje teritorijoje tikimybė su kuriuo nors susitikti buvo labai menka.

Pirmąkart per kelias savaites galėjau daugiau bendrauti su Meisonu ir supratau, kaip su juo smagu. Ir su Lisa praleisdavau daugiau laiko nei Akademijoje, tai irgi pataisė nuotaiką.

Lisa su Kristianu ir mudu su Meisonu eidavom į dvigubus pasimatymus. Beveik visą pirmą dieną praslidinėjom, morojai vargiai spėjo su mumis. Mudu su Meisonu lankėme treniruotes, todėl nebijojome jokių pavojingų triukų, o noras pasivaržyti skatino elgtis nutrūktgalviškai.

– Jūs savižudžiai, – neiškentęs pareiškė Kristianas. Lauke buvo tamsu, žibintai apšvietė jo besišypsantį veidą.

Jiedu su Lisa laukė apačioje, žiūrėjo, kaip mudu su Meisonu leidžiamės stačiu šlaitu. Lėkėm beprotišku greičiu. Protu suvokiau, kaip tai pavojinga, bet kažkoks kipšiukas kurstė rizikuoti. Atgijo maištininkės dvasia.

Nusileidęs Meisonas staigiai sustojo, slidėmis pažerdamas sniegą.

– Tai tik apšilimas, nes Rouz sugebėjo nuo manęs neatsilikti. Vaikų žaidimai.

Lisa papurtė galvą.

– Ar jūs tikrai nepersistengiat?

Mudu su Meisonu susižvelgėm.

– Ne.

Ji tik palingavo galva.

– Na, mes grįžtam į vidų. Neužsimuškit.

Jiedu su Kristianu nuėjo susikibę už rankų. Nulydėjau juos akimis, paskui atsigręžiau į Meisoną.

– Aš dar mielai paslidinėčiau. O tu?

Keltuvu pasikėlėm į šlaito viršų. Kai jau norėjau leistis, Meisonas mane sustabdė.

– O gal padarom šitaip? Nušokam nuo tramplino, apsisukam, aplenkiam medžius ir sustojam.

Jis pirštu rodė sudėtingą trasą ant vieno stačiausių šlaitų. Susiraukiau.

– Tai išties beprotybė, Meisi.

– Aha, – pasakė triumfuodamas. – Pagaliau ji pasidavė.

Sužaibavau akimis.

– Nieko ji nepasidavė.

Dar kartą nužvelgusi jo beprotišką maršrutą nusileidau.

– Gerai. Šliuožiam.

Jis mostelėjo ranka.

– Tu pirma.

Giliai įkvėpiau ir atsispyriau. Slidės lengvai slydo sniegu, veidą čaižė ledinis vėjas. Pirmą šuolį atlikau gražiai ir tiksliai, tačiau netrukus supratau, kaip tai iš tiesų pavojinga. Apsispręsti turėjau per sekundės dalį. Jei dabar sustosiu, Meisonas šaipysis iki gyvenimo galo – o aš tikrai norėjau prieš jį pasirodyti. Jei pasiseks, nebereikės įrodinėti, kad esu kieta. Jei ne... galiu nusisukti sprandą.

Įtartinai panašus į Dimitrijaus balsas galvoje kuždėjo išmintingus sprendimus ir liepė tvardytis.

Nusprendžiau spjauti į balsą ir pasileidau žemyn.

Kaip ir tikėjausi, trasa buvo sudėtinga, tačiau ją įveikiau nepriekaištingai, darydama vieną beprotišką judesį po kito. Staigiuose, pavojinguose posūkiuose pažerdavau sniego pusnis. Pakėlusi akis pamačiau, kad Meisonas kaip pašėlęs man moja. Nesupratau nei jo išraiškos, nei žodžių, bet spėjau, kad jis mane sveikina. Pamojavau jam ir laukiau, kol nusileis.

Bet jis nenusileido. Įveikęs pusę trasos Meisonas nesugebėjo atlikti šuolio. Slidės užsikabino, kojos susipynė ir jis nugarmėjo žemyn galva.

Prišliuožiau prie jo tuo pat metu kaip ir kurorto darbuotojai. Dideliam visų palengvėjimui, Meisonas nenusisuko sprando ir nieko nesusilaužė. Tik pasitempė kulkšnį, vadinasi, nebegalės daugiau slidinėti.

Viena instruktorių, mačiusių mūsų išdaigas, prilėkė persikreipusiu iš pykčio veidu.

– Ką sau galvojat? – užsipuolė mudu. Paskui atsigręžė į mane. – Negalėjau patikėti savo akimis, kad išdarinėjai tokius beprotiškus triukus! – Tada žvilgsnį nukreipė į Meisoną. – O tau būtinai reikėjo ją mėgdžioti!

Jau norėjau ginčytis, kad tai Meisono sumanymas, bet dabar buvo nebesvarbu kieno. Tiesiog džiaugiausi, kad jis nesusižeidė. Tačiau einant į vidų mane ėmė graužti sąžinė. Pasielgiau neatsakingai. O jei jis būtų rimtai susižeidęs? Mintyse šmėkščiojo siaubingi vaizdai. Meisonas sulaužyta koja... Meisonas lūžusiu kaklu...

Ką sau maniau? Niekas nevertė leistis tuo šlaitu. Meisonas tik pasiūlė... o aš nė nemėginau paprieštarauti. O juk galėjau. Meisonas būtų kiek pasišaipęs, bet jis pametęs dėl manęs galvą, tad tikrai būčiau sugebėjusi atkalbėti jį nuo tokios nesąmonės. Taip troškau adrenalino ir pavojaus – kaip tada, kai pabučiavau Dimitrijų – kad nė nesusimąsčiau apie padarinius. Giliai širdyje tebebuvo gyva nuotykių dvasia. Ją pažadino nutrūktgalvis Meisonas.

Dimitrijaus balsas išbarė mane dar kartą.

Kai Meisonas parsirado į kambarį ir užsidėjo ant kulkšnies ledo, nunešiau slides į sandėliuką lauke. Vidun grįžau pro kitą įėjimą – erdvią verandą su mediniais turėklais. Veranda žvelgė į kalnus. Nuo jos vėrėsi kvapą gniaužianti slėnio ir viršukalnių panorama. Deja, tokiame šaltyje ilgai nepasigrožėsi.

Žengiau veranda smarkiai trepsėdama – batai buvo aplipę sniegu. Nosį pakuteno saldžiai aštrus kvapas. Jis man pasirodė pažįstamas. Dar nespėjus suvokti, iš šešėlių pasigirdo balsas:

– Labas, mažoji dampyre.

Krūptelėjusi pamačiau, kad verandoje kažkas stovi – netoli durų į sieną buvo atsišliejęs morojus. Jis įsikišo į burną cigaretę, užsitraukė, paskui numetė ant grindų ir sumaigė bato kulnu kreivai man šypsodamasis. Tada atpažinau tą kvapą. Gvazdikėlių cigaretės.

Sukryžiavau rankas ir tiriamai jį nužvelgiau. Jis buvo kiek žemesnis už Dimitrijų ir ne toks liesas kaip dauguma morojų. Ilgas pilkas paltas – tikriausiai iš pasiutusiai brangaus kašmyrinės vilnos audinio – gulėjo kaip nulietas, odiniai batai irgi buvo verti gražaus pinigo. Rudi plaukai sutaršyti stilisto siekiant atrodyti nerūpestingai, akys žydros arba žalios – per tamsu įžiūrėti. Gražus veidas. Nusprendžiau, kad jis keleriais metais už mane vyresnis. Atrodė kaip ką tik iš vakarėlio.

– Ko nori? – paklausiau.

Jis tyrinėjo mano figūrą. Buvau pripratusi prie morojų dėmesio. Tik dažniausiai jie nerodydavo jo taip atvirai. O aš dažniausiai nevilkėdavau slidininko apranga ir nesipuikuodavau mėlyne paaky.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Tiesiog pasisveikinau, ir viskas.

Šiek tiek luktelėjau, bet morojus tik susikišo rankas į palto kišenes. Trūktelėjau pečiais ir žengiau į priekį.

– O tu skaniai kvepi, – staiga pasakė jis.

Sustojau ir sutrikusi pažvelgiau į jį – tai pamatęs morojus dar plačiau išsišiepė.

– Ką?

– Skaniai kvepi, – pakartojo jis.

– Juokauji? Prakaitavau visą dieną. Turėčiau dvokti. – Jau norėjau eiti, bet jis keistai mane traukė. Kaip nelaimė. Nepasirodė patrauklus, bet staiga užsinorėjau su juo pasišnekėti.

– Prakaituoti nėra blogai, – pasakė jis atsišliedamas į sieną ir pakeldamas į viršų mąslias akis. – Prakaituojant nutinka gražių dalykų. Tiesa, jei prakaituoji per daug ir paskui nenusiprausi, jautiesi šlykščiai. Tačiau gražios moters prakaitas svaigina. Jei turi vampyro uoslę, suprasi, apie ką šneku. Dauguma žmonių viską sugadina skandindamiesi kvepaluose. Kvepalai geras daiktas... ypač atitinkantys tavo chemiją. Bet jų reikia nedaug. Sumaišyk dvidešimt procentų kvepalų su aštuoniasdešimčia procentų savo prakaito... mmm... – Jis palenkė galvą ir pažiūrėjo į mane. – Velniškai seksualu.

Staiga prisiminiau Dimitrijų ir jo losjoną. Taip. Tai išties velniškai seksualu, bet nesiruošiau jam to sakyti.

– Ačiū už higienos pamoką, – padėkojau. – Bet kvepalų neturiu, o seksualųjį prakaitą nusiplausiu. Atleisk.

Jis išsitraukė pakelį cigarečių ir pasiūlė man. Žengė tik vieną žingsnelį, ir užuodžiau dar kai ką. Alkoholį. Papurčiau galvą atsisakydama.

– Žalingas įprotis, – pasakiau žiūrėdama, kaip jis užsidega cigaretę.

– Vienas iš daugelio, – atsakė įtraukdamas dūmą. – Tu iš Šv. Vladimiro?

– Taip.

– Tai tapsi sergėtoja, kai užaugsi?

– Žinoma.

Jis išpūtė dūmus, žiūrėjau, kaip jie sklaidosi naktyje. Kad ir kokia aštri vampyrų uoslė, keista, kaip jis išvis ką nors užuodžia per tuos gvazdikėlius.

– O kada? Man gali prireikti sergėtojos.

– Baigiu pavasarį. Bet aš jau paskirta. Atleisk.

Jis nustebo.

– Tikrai? Kas jis?

– Ji. Vasilisa Dragomir.

– Ak, – jis plačiai išsiviepė. – Supratau, kad tu gyva bėda, vos tik tave pamatęs. Tu – Dženinos Hetavėj dukra.

– Aš Rouz Hetavėj, – pataisiau nenorėdama likti motinos šešėlyje.

– Malonu susipažinti, Rouz Hetavėj. – Jis atkišo pirštinėtą ranką, o aš padvejojusi spustelėjau. – Adrianas Ivaškovas.

– Ir tu mane vadini gyva bėda? – sumurmėjau. Ivaškovai turi karališko kraujo, viena turtingiausių ir įtakingiausių šeimų. Vieni tų, kurie mano galį daryti ką panorėję ir lipa kitiems per galvas. Nenuostabu, kad jis toks arogantiškas.

Adrianas nusijuokė. Jo juokas buvo gražus, sodrus ir melodingas. Priminė šiltą karamelę, lašančią nuo šaukšto.

– Patogu, ar ne? Skandalinga pavardė.

Papurčiau galvą.

– Tu nieko apie mane nežinai. O aš esu girdėjusi tik apie tavo šeimą. Apie tave nežinau nieko.

– O norėtum sužinoti? – paklausė jis gundančiu balsu.

– Atleisk. Vyresniais nesidomiu.

– Man dvidešimt vieneri. Ne ką ir vyresnis.

– Aš jau turiu vaikiną. – Truputį pamelavau. Meisonas dar nėra mano vaikinas, bet tikėjausi, kad išgirdęs, jog esu užimta, Adrianas paliks mane ramybėj.

– Keista, kad iškart apie jį nepasakei, – nusišypsojo Adrianas. – Tikiuosi, ne jis įstatė tau mėlynę?

Nors buvo šalta, pajutau, kaip dega skruostai. Kaip kvaiša vyliausi, kad tamsoje jis nepastebėjo mėlynės. Bet vampyrų rega puiki.

– Jei būtų įstatęs jis, dabar jau būtų negyvas. Susižeidžiau... per treniruotę. Per sergėtojų treniruotę. Kova be taisyklių. Šiurkšti.

– Labai seksualu, – jis numetė antrą cigaretę ir sutrynė bato kulnu.

– Gauti į akį?

– Ne. Žinoma, ne. Kalbėjau apie šiurkštumą. Esu didelis kontaktinio sporto gerbėjas.

– Neabejoju, – sausai tarstelėjau. Jis buvo arogantiškas ir pasikėlęs, bet vis tiek nėjau sau.

Žingsniai už nugaros privertė mane atsisukti. Laiptais lipo Mija. Pamačiusi mus sustojo kaip įbesta.

– Sveika, Mija.

Ji mus nužvelgė.

– Dar vienas vaikinas? – paklausė. Iš jos tono galėjai pamanyti, kad laikau vyrų haremą.

Aiškiai pralinksmėjęs Adrianas klausiamai dirstelėjo į mane. Sugriežiau dantimis ir nusprendžiau oriai tylėti. Esu storžievė.

– Mija, čia Adrianas Ivaškovas.

Adrianas vėl pasitelkė savo kerus. Paspaudė Mijai ranką.

– Visada malonu susipažinti su Rouz drauge, ypač tokia gražia. – Jis kalbėjo taip, lyg mudu būtume pažįstami nuo vaikystės.

– Mes ne draugės, – atrėžiau. Štai ir po viso mandagumo.

– Rouz draugauja tik su vaikinais ir psichopatais, – pareiškė Mija. Kaip paprastai ji kalbėjo apie mane su panieka, tačiau iš žvilgsnio buvo matyti, kad Adrianas ją sudomino.

– Ką gi, – tarė jis linksmai. – Esu psichopatas ir vaikinas, todėl mudu tokie geri draugai.

– Mes ne draugai, – priminiau jam.

Adrianas nusijuokė.

– Vaidini nepasiekiamą?

– Ji lengvai pasiekiama, – rėžė Mija aiškiai suirzusi, kad man Adrianas skiria daugiau dėmesio nei jai. – Jei netiki, pasiklausk pusės Akademijos vaikinų.

– Taip, – atkirtau. – O antros pusės gali paklausinėti apie Miją. Jei padarysi jai paslaugą, ji tau atsilygins dešimteriopai. – Paskelbusi karą mudviem su Lisa, Mija įkalbėjo kelis vaikinus pripasakoti apie mane visokių šlykštynių. Ironiška, bet už tai turėjo su abiem permiegoti.

Ji kiek sutriko, bet greitai susitvardė.

– Na, aš bent jau neduodu už dyka.

Adrianas sukniaukė kaip katinas.

– Jau baigei? – paklausiau. – Tau seniai metas būti lovoj, leisk suaugusiesiems pasišnekėti. – Mija labai krimtosi dėl savo vaikiškos išvaizdos, o aš dažnai su džiaugsmu jai tai primindavau.

– Žinoma, – pasakė ji atžariai. Skruostai paraudo kaip tikros porcelianinės lėlės. – Ir be jūsų turiu ką veikti. – Ji pasuko prie durų, bet uždėjusi ranką ant rankenos atsigręžė į Adrianą. – Beje, mėlynę jai įstatė mama.

Mija užvėrė stiklines verandos duris.

Mudu su Adrianu tylėjome. Galiausiai jis užsidegė dar vieną cigaretę.

– Tavo mama?

– Atstok.

– Tu viena tų, kurie turi arba sielos draugus, arba mirtinus priešus, ar ne? Jokio tarpinio varianto. Judvi su Vasilisa tikriausiai kaip seserys?

– Turbūt taip.

– Ir kaip ji?

– Ką turi galvoje?

Jis gūžtelėjo pečiais, kitomis aplinkybėmis būčiau pasakiusi, kad persistengia vaizduodamas abejingą.

– Nežinau. Judvi buvot pabėgusios... Paskui ta istorija su jos šeima ir Viktoru Daškovu...

Paminėjus Viktorą sustingau.

– Na, ir kas?

– Nežinau. Ji irgi daug patyrė.

Spėliojau, kur jis taiko. Buvo pasklidę kalbų apie Lisos psichinį nestabilumą, laimė, jos buvo laiku nutildytos. Dauguma jas pamiršo arba laikė pramanais.

– Man jau metas, – nusprendžiau, kad geriausia bus apie tai nekalbėti.

– Ar tikrai? – Adrianas atrodė šiek tiek nusivylęs, nors laikėsi arogantiškai kaip ir anksčiau. Jis mane domino, tačiau buvau pernelyg pavargusi, be to, nenorėjau kalbėti apie Lisą.

– Jau vėlu, aš nusikalusi, o nuo tavo cigarečių man įsiskaudėjo galvą, – pasiskundžiau.

– Teisybė, – jis užsitraukė ir išpūtė dūmus. – Kai kurios merginos sako, kad rūkydamas atrodau seksualesnis.

– Man atrodo, rūkai tik tam, kad turėtum laiko sugalvoti dar vieną sąmojį.

Adrianas paspringo juoku.

– Rouz Hetavėj, nekantrauju tave išvysti dar kartą. Jei esi tokia žavi pailsusi ir susierzinusi, su slidinėjimo kostiumu ir mėlyne paaky, gerą dieną tikriausiai esi žudanti.

– Jei sakydamas „žudanti“ turi omeny, kad verta nuogąstauti dėl savo gyvybės, tada taip. Tu teisus. – Atidariau duris. – Labanakt, Adrianai.

– Greitai pasimatysim.

– Vargu. Jau sakiau, vyresni manęs nedomina.

Prieš užverdama duris išgirdau, kaip jis sumurmėjo:

– Kurgi ne.

Vienuoliktas

Kai kitą rytą praplėšiau akis, Lisos neberadau, vadinasi, vonia priklausė man vienai. Dievinau vonios kambarį. Jis buvo milžiniškas. Jame būtų laisvai išsitekusi mano karališko platumo lova. Karštas trijų skirtingų čiurkšlių dušas padėjo pabusti, nors po vakar skaudėjo visus raumenis. Stovėjau priešais didžiulį veidrodį ir šukavausi plaukus. Nusiminiau pastebėjusi, kad mėlynė niekur nedingo. Tiesa, ji buvo kur kas šviesesnė, pradėjusi gelsti. Maskuojamasis pieštukas ir pudra ją beveik paslėpė.

Nusileidau žemyn ko nors užkąsti. Pusryčiai jau buvo pasibaigę ir padavėjai tvarkė stalus, bet viena davė išsinešti kelis gabalėlius persikinio marcipano. Kramsnodama marcipaną mintimis ėmiau ieškoti Lisos. Netrukus pajutau ją kitame pastato gale, toli nuo mokinių kambarių. Nuojauta atvedė mane iki kambario trečiame aukšte. Pasibeldžiau.

Duris atidarė Kristianas.

– Sveika atvykus, Miegančioji Gražuole.

Jis įsitempė mane į vidų. Lisa sėdėjo ant lovos sukryžiavusi kojas, pamačiusi mane nusišypsojo. Kambarys buvo erdvus kaip ir maniškis, tik baldai išstumdyti į pakraščius, kad būtų daugiau vietos. Kambario viduryje stovėjo Taša.

– Labas rytas, – pasisveikino ji.

– Sveika.

Regis, jos išvengti nepavyks.

Lisa parodė sėstis šalia.

– Turi tai pamatyti.

– Kas vyksta? – Atsisėdau ant lovos ir sukramčiau paskutinį marcipaną.

– Negeri dalykai, – pasakė Lisa klastingai. – Tau patiks.

Kristianas atsistojo priešais Tašą. Jiedu stebėjo vienas kitą visiškai pamiršę mudvi su Lisa. Aš aiškiai jiems sutrukdžiau.

– Kodėl negaliu naudoti naikinančių kerų? – paklausė Kristianas.

– Jie atima per daug energijos, – paaiškino Taša. Net su džinsais, į uodegą surištais plaukais ir randu ji sugebėjo atrodyti baisiai miela. – Be to, jie greičiausiai pribaigtų tavo priešininką.

Kristianas susiraukė.

– Kodėl negaliu nužudyti strigojaus?

– Ne visada teks su jais kautis. Kartais tau iš jų reikės informacijos. Turi būti pasiruošęs viskam.

Supratau, kad jie praktikuoja puolamąją magiją. Jaudulys ir susidomėjimas išstūmė irzulį, kurį pajutau išvydusi Tašą. Lisa ne juokais kalbėjo apie „negerus dalykus“. Seniai įtariau, kad jie praktikuoja puolamąją magiją, bet... oho. Įtarti ir įsitikinti savo akimis – ne tas pat. Naudoti magiją kaip ginklą draudžiama. Už tai grėsė bausmė. Su magija eksperimentuojantis mokinys greičiausiai būtų nubaustas, ir tiek, bet suaugusysis, mokantis nepilnametį... Taip. Taša turėtų rimtų nemalonumų. Dingtelėjo mintis ją įskųsti, bet tuoj pat jos atsisakiau. Nors ir nekenčiau Tašos, kad lenda prie Dimitrijaus, širdies gilumoje pritariau jiedviem su Kristianu.

– Dėmesio atitraukimo kerai ne mažiau naudingi, – toliau aiškino ji.

Žydros Tašos akys išsiplėtė, taip būna visiems naudojantiems magiją morojams. Ji mostelėjo ranka ir jam prieš akis plykstelėjo ugnies liežuviai. Jie Kristiano nepalietė, tik privertė krūptelėti nuo karščio.

– Dabar pamėgink tu.

Kristianas akimirką dvejojo, paskui pakartojo Tašos judesį. Deja, jis nemokėjo valdyti ugnies taip kaip teta. Ugnis plykstelėjo Tašai tiesiai į veidą, bet nepalietė, lyg ją būtų gaubęs nematomas skydas. Ji atstūmė ugnį savo pačios magija.

– Neblogai, tik galėjai nusvilinti man veidą.

Net aš nebūčiau norėjusi nudeginti jai veido. Tačiau plaukus... Taip. Kažin ar ji būtų tokia pat graži netekusi juodų kaip varno sparnas plaukų.

Jiedu su Kristianu praktikavo toliau. Jam sekėsi vis geriau, nors Tašai prilygti dar nesugebėjo. Mano susidomėjimas augo, svarsčiau, kaip man galėtų padėti morojų magija.

Taša pasakė turinti eiti, pamoka baigėsi. Kristianas atsiduso aiškiai nusivylęs, kad per valandą nepavyko tobulai įvaldyti kerų. Jis siekė tobulumo beveik kaip ir aš.

– Vis tiek manau, kad paprasčiau būtų juos tiesiog sudeginti, – ginčijosi jis.

Šukuodamasi plaukus Taša nusišypsojo. Vertėtų nusvilinti jai karčius, Dimitrijui patinka ilgaplaukės.

– Paprasčiau, nes reikalauja mažiau susikaupimo. Bet jei išmoksi šito, ilgainiui tavo magija tik sustiprės. Tai gali praversti.

Nenorėjau jai pritarti, bet negalėjau ir tylėti.

– Ji praverstų kaunantis kartu su sergėtoju, – karščiuodamasi pasakiau. – Ypač jei strigojams sudeginti reikia tiek energijos. O šitaip nedidelėmis pastangomis būtų galima atitraukti jų dėmesį, nes strigojai nekenčia ugnies. Sergėtojui užtektų laiko perverti širdį sidabro kuoleliu. Taip būtų galima sunaikinti ne vieną strigojų.

Taša man nusišypsojo. Kai kurie morojai – kaip Lisa ir Adrianas – šypsodavosi nerodydami dantų. O Taša apnuogindavo net savo iltis.

– Būtent. Mudviem reikėtų kada išsiruošti į strigojų medžioklę, – paerzino ji mane.

– Kad kažin.

Patys žodžiai buvo visai nekalti, tik ne mano tonas. Šaltas. Nedraugiškas. Taša šiek tiek nustebo dėl tokios staigios mano nuotaikų kaitos, bet paskui viską pamiršo. Per mūsų ryšį pajutau, kad Lisa sukrėsta.

Tačiau Taša nesuko sau dėl to galvos. Ji dar šiek tiek su mumis paplepėjo ir susitarė su Kristianu susitikti per vakarienę. Kai leidomės įspūdingais spiraliniais laiptais, Lisa griežtai į mane pažiūrėjo.

– Ką visa tai reiškia?

– Kas? – nekaltai paklausiau.

– Rouz, – rimtai tarė ji. Sunku vaidinti nieko nenutuokiančią, kai tavo draugė žino, jog gali skaityti jos mintis. – Tu šlykščiai elgeisi su Taša.

– Ne taip jau ir šlykščiai.

– Buvai baisiai nemandagi! – sušuko Lisa traukdamasi iš kelio būreliui klegančių morojų su slidinėjimo kostiumais, paskui juos sekė išvargęs instruktorius.

Įsisprendžiau rankomis į šonus.

– Klausyk, esu, kokia esu. Be to, neišsimiegojus. Aš ne tokia kaip tu. Neketinu lįsti visiems į subinę.

Štai ir vėl. Pirma pasakau, paskui pagalvoju. Lisa žiūrėjo į mane apstulbusi ir įskaudinta, Kristianas jau norėjo man bjauriai atkirsti, bet, laimė, priėjo Meisonas. Gipso jam neprireikė, tačiau ėjo šlubčiodamas.

– Sveikas, luošy, – pasisveikinau ir paėmiau jį už rankos.

Kristianas trumpam pamiršo savo pyktį ir pasisuko į Meisoną.

– Ar tiesa, kad savižudiškas slidinėjimas nepraėjo be pasekmių?

Meisonas spoksojo į mane.

– Ar tiesa, kad vakar buvai su Adrianu Ivaškovu?

– Ką?

– Girdėjau, vakar pasigėrėt.

– Ką? – apstulbo Lisa.

Nudelbiau akis.

– Aišku, ne! Aš jo beveik nepažįstu.

– Dabar jau pažįsti, – spyrėsi Meisonas.

– Šiek tiek.

– Jo ne kokia reputacija, – perspėjo mane Lisa.

– Taip, – pritarė Kristianas. – Jis keičia merginas kaip pirštines.

Negalėjau patikėti savo ausimis.

– Baikit, gerai? Šnekėjau su juo kokias penkias minutes. Ir tik todėl, kad jis pastojo kelią. Iš kur ištraukei šitas nesąmones? – Ir kaipmat pati atsakiau į savo klausimą: – Iš Mijos.

Meisonas linktelėjo, bet nors susigėdo.

– Nuo kada su ja bendrauji? – paklausiau.

– Atsitiktinai susitikom, ir tiek, – paaiškino Meisonas.

– Ir tu ja patikėjai? Žinai, kad ji amžinai meluoja.

– Taip, bet dūmų be ugnies nebūna. O tu tikrai su juo šnekėjais.

– Taip. Šnekėjaus. Ir tiek.

Rimtai galvojau susitikinėti su Meisonu, todėl man visai nepatiko jo įtarumas. Juk tai jis pernai padėjo demaskuoti Mijos melus, tai kodėl dabar taip viską ima širdin. Turbūt meilę lydi ir pavydas.

Mano nuostabai, mus išgelbėjo Kristianas pakeisdamas pokalbio temą.

– Tikriausiai šiandien neslidinėsi? – Jis parodė į Meisono kulkšnį, bet tuoj pat gavo atkirtį.

– Manai, mane tai sulaikys? – paklausė Meisonas.

Pyktis išgaravo, jį nugalėjo noras pasirodyti – dar vienas mums abiem būdingas bruožas. Lisa su Kristianu pasižiūrėjo į jį kaip į beprotį, tačiau aš žinojau, kad mūsų žodžiai jo nesulaikys.

– Gal norit su mumis? – paklausiau Lisos su Kristianu.

Lisa papurtė galvą.

– Negalim. Kontos pakvietė mus priešpiečių.

Kristianas susiraukė.

– Jie kvietė tave.

Lisa niuktelėjo jam alkūne.

– Tave irgi. Kvietime buvo parašyta atsivesti svečią. Be to, tai tik apšilimas prieš svarbiausią renginį.

– Kokį? – pasidomėjo Meisonas.

– Priscilos Vodos vakarienę, – atsiduso Kristianas. Matydama jo kančias šyptelėjau. – Geriausia karalienės draugė. Susirinks vieni snobai, o aš turėsiu vilkėti kostiumą.

Meisonas man plačiai išsišiepė. Ankstesnio priešiškumo kaip nebūta.

– Slidinėjimas skamba patraukliau, ar ne? Paprastesnis aprangos kodas.

Palikę morojus išėjom į lauką. Meisonas negalėjo varžytis su manim kaip vakar, judėjo lėtai ir atsargiai. Tačiau turint omeny, kas atsitiko vakar, šliuožė pavydėtinai. Sužeidimas nebuvo toks rimtas, kaip mes manėm, o ir jam užteko proto rinktis lengviausias trasas.

Danguje švietė pilnatis. Trasose mėnulio šviesą nustelbė elektriniai žibintai, bet kur ne kur, šešėliuose, švytėjo sidabrinė mėnesiena. Gailėjausi, kad nematyti kalnų, jų viršūnės skendėjo tamsoje. Pamiršau pasigrožėti peizažu anksčiau, kai dar buvo šviesu.

Trasos man buvo per lengvos, bet likau su Meisonu ir retkarčiais paerzindavau, kad jo, pensininko, slidinėjimas baigia mane užmigdyti. Tačiau buvo smagu pabūti drauge, o fizinė veikla kaitino man kraują. Apšviestos trasos atrodė kaip begalinė balta jūra, kurioje žibėjo sniego kristalai, o pakėlusi galvą mačiau žvaigždes, ryškiai spindinčias juodame danguje. Slidinėdavom visą dieną, bet šįkart pasiūliau baigti anksčiau – apsimečiau pavargusi, kad Meisonas galėtų pailsėti. Nors kulkšnis slidinėti netrukdė, mačiau, kad jam ima skaudėti.

Mudu su Meisonu juokdamiesi patraukėm namo. Staiga akies krašteliu pastebėjau atšvilpiant baltą daiktą ir sniego gniūžtė ištiško Meisonui į veidą. Akimirksniu užėmiau kovinę padėtį ir apsidairiau. Nuo pušyno namelių, kuriuose buvo laikomos slidės, atsklido šūksniai.

– Sulėtėjus reakcija, Ešfordai, – kažkas sušuko. – Meilė tau tik trukdo.

Kilo juoko banga. Iš už medžių išlindo geriausias Meisono draugas Edis Kastilas su būreliu novicų. Už jų tebešūkavo kiti.

– Vis tiek tave paimsim, jei nori būti mūsų komandoje, – pasakė Edis. – Net jei svaidaisi kaip mergiotė.

– Komandoje? – paklausiau apsidžiaugusi.

Akademijoje svaidytis sniego gniūžtėmis buvo griežtai draudžiama. Mokytojai kažkodėl bijojo, kad į sniego gniūžtes pridėsim stiklo šukių ar skutimosi peiliukų, nors neturėjau supratimo, kas jiems pakišo tokią mintį.

Ir nors svaidymasis gniūžtėmis nebuvo kokia ypatinga pramoga, po pastarųjų išgyvenimų pasiutusiai knietėjo kam nors pataikyti. Mudu su Meisonu pasileidom paskui kitus, draudžiama pramoga jį viliojo, suteikė jėgų ir padėjo pamiršti skaudančią kulkšnį. Užvirė tikrų tikriausias mūšis.

Žaidimo esmė buvo kuo daugiau pataikyti ir išvengti kuo daugiau gniūžčių. Man sekėsi ir netrukus kaip mažvaikė rėkavau ir pravardžiavau savo aukas.

Kai instruktoriai mus pagaliau pamatė ir apšaukė, mes jau tik kvatojomės ir purtėmės sniegą. Mudu su Meisonu patraukėm namo, jo nuotaika buvo tokia gera, kad supratau, jog Adrianas pamirštas.

Ir išties prieš einant į vidų Meisonas prabilo:

– Atleisk, kad šįryt užsipuoliau dėl Adriano.

Spustelėjau jam ranką.

– Nieko tokio. Gerai žinau, kokias įtikinamas istorijas kuria Mija.

– Taip... bet net jei ir būtum buvusi su juo... neturiu jokios teisės...

Nustebau, kad įžūlus Meisonas taip drovisi.

– Manai, neturi? – paklausiau.

Šypsena nušvietė jo veidą.

– Ar turiu?

Šypsodamasi jį pabučiavau. Nuostabu, bet jo lūpos net ir stingdančiame šaltyje buvo šiltos. Tai nebuvo toks svaiginantis bučinys kaip su Dimitrijum, bet visai malonus – draugiškas bučinys, kuris galbūt peraugs į karštesnius jausmus. Bent jau man. Nes pažiūrėjusi į Meisoną supratau, kad jam žemė išslydo iš po kojų.

– Oho, – pasakė jis išplėtęs akis, jos mėnulio šviesoje atrodė kaip žydras sidabras.

– Matai? Tau nėra ko nerimauti. Nei dėl Adriano, nei dėl ko nors kito.

Mes dar kartą pasibučiavom – šįkart ilgiau – ir galiausiai atsiplėšėm vienas nuo kito. Meisonui aiškiai pasitaisė nuotaika, taip ir turėjo būti, o aš kritau į lovą su šypsena lūpose. Nebuvau tikra, ar dabar mudu su Meisonu jau pora, bet trūko labai nedaug.

Tačiau užmigus susapnavau Adrianą Ivaškovą.

Mes vėl stovėjome verandoje, tik vasarą. Oras šiltas, aukštai danguje švietė saulė, viską užliedama auksine šviesa. Nebuvau saulėje nuo tada, kai gyvenau tarp žmonių. Mus supo žali kalnai ir slėniai, čiulbėjo paukščiai.

Adrianas atsirėmė į verandos turėklus, apsidairė ir labai nustebo išvydęs mane.

– Nesitikėjau tavęs čia pamatyti, – nusišypsojo jis. – Aš buvau teisus. Atrodai žudančiai.

Instinktyviai paliečiau akį.

– Mėlynės nebėra, – pasakė Adrianas.

Net ir nematydama savęs pajutau, kad jis sako tiesą.

– Tu nerūkai.

– Žalingas įprotis. – Paskui linktelėjo man. – Kažko bijai? Dėvi daug apsaugų.

Nesuprasdama nužvelgiau save. Vilkėjau siuvinėtus džinsus, kuriuos kadaise mačiau parduotuvėje, bet neįpirkau. Marškinėliai buvo trumpi ir apnuogino pilvą su auskaru bamboje. Visada norėjau prasidurti bambą, bet neturėjau pinigų. Dabar ten buvo įvertas sidabrinis žiedas, ant kurio kabojo mamos dovanota akis. Ant riešo – Lisos rožinis.

Pakėliau akis į Adrianą. Jo ruduose plaukuose žaidė saulė. Šviesoje pamačiau, kad jo akys išties žalios – tamsus smaragdas, o Lisos – blyškus nefritas. Staiga pajutau nerimą.

– Tu gali būti saulėje?

Jis tingiai gūžtelėjo pečiais.

– Ne. Čia mano sapnas.

– Ne, sapnas mano.

– Ar tikrai? – nusišypsojo Adrianas.

Sutrikau.

– Nežinau.

Jis trumpai nusijuokė. Pirmąkart mačiau jį rimtą.

– Kodėl tave supa tokia tamsa?

– Kas? – nesupratau.

– Tave supa tamsa. – Jis atidžiai nužvelgė mane. – Dar neteko sutikti tokios kaip tu. Visur šešėliai. Nebūčiau pagalvojęs. Net stovint nuo tavęs tįsta šešėliai.

Pažvelgiau į savo rankas, bet nepamačiau nieko keisto. Pakėliau akis.

– Aš – šešėlio pabučiuota...

– Ką tai reiškia?

– Buvau mirusi, – iki šiol buvau apie tai kalbėjusi tik su Lisa ir Viktoru Daškovu, bet juk čia sapnas. Tai neturi reikšmės. – Paskui prisikėliau.

Adriano veide atsispindėjo nuostaba.

– Kaip įdomu...

Ir tada pabudau.

Kažkas mane purtė. Lisa. Taip įsiaudrinusi, kad beregint atsidūriau jos mintyse ir jos akimis žvelgiau į save pačią. Pasijutau itin keistai. Grįžau į save stengdamasi nepasiduoti jos siaubui ir panikai.

– Kas atsitiko?

– Mus užpuolė strigojai.

Dvyliktas

Strimgalviais šokau iš lovos. Koridoriuje buvo pilna žmonių. Jie stoviniavo būreliais arba ieškojo artimųjų. Vieni išsigandę kalbėjosi pašnibždomis, kiti garsiai šūkavo. Susistabdžiau keletą norėdama išklausinėti, kas atsitiko. Visi pasakojo skirtingai, kiti net nesiteikė atsakyti – nuskubėjo ieškoti artimųjų arba ruošėsi išvažiuoti manydami, kad kitur bus saugiau.

Nusivylusi miglotais atsakymais galiausiai – nenoriai – nutariau susirasti vieną iš dviejų patikimų asmenų. Motiną arba Dimitrijų. Tas pat, kaip mesti monetą. Šiuo metu nenorėjau matyti nė vieno. Kiek padvejojusi pasirinkau motiną – ji bent jau neprasidėjo su Taša Ozera.

Durys į jos kambarį buvo plačiai atvertos ir įėjusios mudvi su Lisa pamatėm, kad čia įkurtas laikinas štabas. Daugybė besibūriuojančių sergėtojų aptarinėjo strategijas. Keletas keistai pažiūrėjo į mus, bet nieko nepaklausė. Mudvi su Lisa prisėdom ant sofos ir ėmėm klausytis, ką kalba mano motina.

Ji stovėjo su keliais sergėtojais, tarp jų buvo ir Dimitrijus. Atrodo, nepavyks išvengti ir jo. Jis žvilgtelėjo į mane rudomis akimis, bet aš nusisukau. Man tik trūko jausmų sumaišties.

Netrukus mudvi su Lisa žinojom visas smulkmenas. Buvo nužudyti aštuoni morojai ir penki sergėtojai. Trys morojai dingo – jie negyvi arba paversti strigojais. Nors užpuolimas įvyko ne čia, o kažkur šiaurės Kalifornijoje, tragedija sukrėtė visą morojų pasaulį, o kai kuriems toks atstumas pasirodė per mažas. Visi buvo persigandę ir netrukus supratau, kodėl žinia taip greit pasklido.

– Jų turėjo būti daugiau negu aną kartą, – pasakė mano motina.

– Daugiau? – sušuko vienas iš sergėtojų. – Jau anąkart buvo negirdėtai daug. Vis dar negaliu patikėti, kad devyni strigojai veikė išvien, o tu nori mane įtikinti, kad šįsyk jų susivienijo dar gausesnės pajėgos?

– Taip, – nukirto motina.

– Ar yra žmonių veiklos pėdsakų? – kažkas paklausė.

Motina kurį laiką dvejojo.

– Taip, – galiausiai atsakė ji. – Pažeisti apsauginiai žiedai. Ir pats nusikaltimo braižas... toks pat kaip Badikų užpuolikų.

Griežtame motinos balse buvo justi nuovargis. Supratau, kad jis ne fizinis, o psichologinis. Nelaimė sukėlė įtampą ir skausmą. Visad laikiau savo motiną bejausmiu robotu, bet dabar jai sunku. Nepaisydama to, ji nagrinėjo tą šlykščią temą. Tai jos pareiga.

Nurijau gerklėje įstrigusį gumulą. Žmonės. Užpuolimas, identiškas Badikų. Mes ne kartą aptarinėjom tas keistas skerdynes – strigojai susivienijo ir dar pasitelkė į pagalbą žmones. Svarstėme, kas būtų, jei tai pasikartotų, tačiau niekas netikėjo, kad Badikų žudikai smogs vėl. Kartą jiems pasisekė – keletas strigojų netikėtai puolė. Siaubinga, tačiau šią prielaidą tenka atmesti.

Bet dabar... Dabar aišku, kad strigojai susivienijo ne šiaip sau. Jie turėjo tikslą, naudojosi žmonėmis ir pakartojo išpuolį. Išaiškėjo ir nusikaltimo braižas: strigojai puola morojų šeimas. Serijinės žmogžudystės. Nebegalėjom pasitikėti apsauginiais žiedais, nebegalėjom pasitikėti saulės šviesa. Žmonės gali veikti dieną – šnipinėti ir kelti sumaištį.

Prisiminiau, ką sakiau Dimitrijui Badikų namuose. Taigi viskas keičiasi, ar ne?

Mama paėmė aplanką ir pervertė kelis lapus.

– Dar neturim teismo ekspertizės išvadų, bet strigojų turėjo būti daugiau. Niekas iš Drozdovų ar jų šeimynykščių neišsigelbėjo. Kol septyni strigojai kovėsi su penkiais sergėtojais, bent jau keliems morojams būtų užtekę laiko pasprukti. Taigi srigojų turėtų būti devyni ar dešimt.

– Dženina teisi, – įsiterpė Dimitrijus. – Per daug aukų, septyni strigojai nebūtų susitvarkę.

Drozdovai buvo viena iš dvylikos kilmingųjų šeimų. Gausi, klestinti, kitaip nei mirštanti Lisos padermė. Ir nors išnykimas jiems negresia, netektis baisi. Drozdovai. Mano mintys karštligiškai sukosi. Kažką apie juos žinau... Kažką turiu prisiminti...

Tebesukdama galvą susižavėjusi stebėjau mamą. Klausiausi, kaip ji kalba. Girdėjau ne vieną jos pasakojimą, netgi savo kailiu pajutau jos jėgą. Bet dar niekada neteko jos matyti tokiomis aplinkybėmis. Ji laikėsi santūriai, kaip ir bendraudama su manimi, tik dabar tai buvo būtina. Po užpuolimo kilo panika. Net keletas sergėtojų taip nusigando, kad reikalavo imtis atsakomųjų veiksmų. Mano mama vadovavosi protu – priminė, kad visi turi išlikti ramūs ir blaiviai įvertinti padėtį. Jos laikysena įkvėpė dvasios stiprybės. Supratau, kad taip elgiasi lyderiai.

Dimitrijus irgi buvo susitelkęs, tačiau vadovavimą patikėjo jai. Kartais turėdavau sau priminti, kad, kaip sergėtojas, jis dar labai jaunas. Susirinkusieji toliau aptarinėjo užpuolimą – jis įvyko, Drozdovams pavėluotai švenčiant kalėdinį vakarėlį.

– Iš pradžių Badikos, paskui Drozdovai, – sumurmėjo vienas iš sergėtojų. – Jie renkasi kilminguosius.

– Jie žudo morojus, – pasakė Dimitrijus lediniu balsu. – Kilmingus ar nekilmingus – nesvarbu.

Kilmingi. Nekilmingi. Staiga prisiminiau, ką žinojau apie Drozdovus. Jau norėjau pašokti ir užduoti klausimą, bet supratau, kad verčiau palūkėti. Padėtis pernelyg rimta. Reikia elgtis apgalvotai. Norėjau būti stipri kaip mama ir Dimitrijus, todėl palaukiau, kol jie baigs šnekėtis.

Kai sergėtojai ėmė skirstytis, pakilau nuo sofos ir prasibroviau prie mamos.

– Rouz, – nustebo ji. Kaip ir per Steno pamoką, ji manęs nematė. – Ką čia veiki?

Klausimas buvo toks kvailas, kad nieko neatsakiau. Ką, jos manymu, galiu čia veikti? Įvykdytas vienas didžiausių išpuolių prieš morojus.

Parodžiau į aplanką.

– Kas dar žuvo?

Mama nepatenkinta susiraukė.

– Drozdovai.

– Taip, bet kas dar?

– Rouz, neturiu laiko...

– Juk jie turėjo tarnų? Dimitrijus sakė, kad tarp žuvusiųjų buvo ir nekilmingų. Kas jie?

Mamos akyse vėl išvydau nuovargį. Tos mirtys ją prislėgė.

– Nežinau pavardžių. – Ji pervertė kelis lapus ir padavė man. – Štai.

Peržvelgiau sąrašą. Širdis nusirito į kulnus.

– Aišku. Ačiū.

Daugiau jiems netrukdėme. Mielai būčiau padėjusi, bet sergėtojai žino, ką daryti, novicų patarimų jiems nereikia.

– Kodėl susidomėjai, kas dar žuvo? – paklausė Lisa grįžtant į kambarį.

– Drozdovų tarnai, – paaiškinau. – Pas juos dirbo Mijos motina...

Lisa aiktelėjo.

– Ar ji gyva?

Atsidusau.

– Jos pavardė yra sąraše.

– O Dieve, – Lisa stabtelėjo. Ji žvelgė į tolį stengdamasi sulaikyti ašaras. – O Dieve, – pakartojo.

Atsistojau priešais ją ir uždėjau rankas ant pečių. Lisa virpėjo.

– Nusiramink, – pasakiau. Jutau slopinamą jos baimę. Šokas. – Nusiramink.

– Juk girdėjai, ką jie sakė! Mus puldinėja organizuota strigojų gauja. Kiek jų? Ar jie ateis ir čia?

– Ne, – patikinau. Nors ką gali žinoti. – Čia esam saugūs.

– Vargšė Mija...

Nežinojau, ką sakyti. Mija – tikra kalė, bet tokios nelaimės nelinkėčiau niekam, net savo didžiausiam priešui – beje, tokia ji ir yra. Greitai pasitaisiau. Ne Mija dabar mano didžiausia priešė.

Tą dieną negalėjau palikti Lisos. Strigojų čia nėra, bet mano pareiga ją saugoti. Sergėtojai visada saugo savo morojus. Ji buvo nerami ir išsigandusi, tad stengiausi paguosti.

Kiti sergėtojai irgi ramino morojus. Tiesa, nesekiojo iš paskos, bet sustiprino apsaugą ir palaikė nuolatinį ryšį su sergėtojais Kalifornijoje. Visą dieną plaukė informacija su kruvinomis smulkmenomis, buvo spėliojama, kur dabar strigojų gauja. Žinoma, šia informacija su novicais niekas nesidalijo.

Sergėtojai darė ką gali, morojai irgi darė tai, ką sugebėjo geriausiai – šnekėjo.

Tarp mūsų buvo daug kilmingų šeimų atstovų ir šiaip įtakingų morojų, todėl buvo sušauktas naktinis pasitarimas. Jame nebus priimta oficialių sprendimų, tam morojai turi karalienę ir Tarybą, tačiau visi žinojo, kad pasitarime išsakyta nuomonė pasieks pačias viršūnes. Ji gali lemti ateities saugumą.

Susirinkimas buvo surengtas milžiniškoje pobūvių salėje su pakyla ir daugybe kėdžių. Buvo matyti, kad salė skirta kitokiems susitikimams nei skerdynių ar gynybos svarstymas. Ant grindų buvo patiestas juodas aksominis kilimas, margintas sidabriniais gėlių raštais. Pastatytos juodo lakuoto medžio kėdės su aukštomis atkaltėmis. Ant sienų kabėjo seniai mirusių kilmingų morojų portretai. Dirstelėjau į vieną karalienę, kurios net vardo nežinojau. Ji vilkėjo ne mano skonio sunkią senovinę suknelę, plaukai buvo šviesūs kaip Lisos.

Ant pakylos stovėjo nematytas vaikinas, susirinkimo vedėjas. Dauguma kilmingųjų įsitaisė pirmosiose eilėse. Visi kiti, ir mokiniai, susėdo, kur pakliuvo. Mudvi su Lisa susirado Kristianas ir Meisonas. Dairėmės vietų salės gale, bet Lisa staiga papurtė galvą.

– Aš sėdėsiu priekyje.

Visi įsmeigėm į ją akis. Buvau pernelyg apstulbinta, kad patekčiau į jos mintis.

– Pažvelkit, – mostelėjo Lisa. – Visi kilmingieji sėdi ten šeimomis.

Tai buvo tiesa. Vieni šalia kitų sėdėjo Badikos, Ivaškovai, Zeklai ir kiti. Taša sėdėjo viena. Be jos, Ozerų pavardę turėjo tik Kristianas.

– Turiu būti tarp jų, – pareiškė Lisa.

– Ten tavęs niekas nelaukia, – priminiau.

– Turiu atstovauti Dragomirams.

Kristianas susiraukė.

– Aukštuomenės kliedesiai.

Lisos veidas buvo ryžtingas.

– Aš sėdėsiu priekyje.

Patekau į Lisos mintis ir nudžiugau. Ji visą dieną buvo tyli ir išsigandusi, ypač kai sužinojo apie Mijos mamą. Dabar baimę nustelbė pasitikėjimas ir ryžtas. Ji suprato esanti viena iš valdančių morojų ir, kad ir kaip ją gąsdino mintis apie siautėjančius strigojus, norėjo būti tarp saviškių.

– Tada eik, – pasakiau tyliai. Man patiko, kad ji nenusileido Kristianui.

Mūsų akys susitiko ir Lisa nusišypsojo. Ji suprato, ką pajutau. Po akimirkos atsigręžė į Kristianą.

– Turėtum prisidėti prie savo tetos.

Kristianas jau norėjo prieštarauti. Jei ne rimta padėtis, būtų buvę smagu stebėti, kaip Lisa jam nurodinėja. Jis visuomet būdavo užsispyręs ir nesukalbamas, niekam nepavykdavo palenkti jo savo pusėn. Žiūrėdama Kristianui į veidą supratau, kad jis didžiuojasi Lisa. Jis užsičiaupė ir nusivaipė.

– Gerai. – Paėmė ją už rankos ir nužingsniavo į pirmąsias eiles.

Mudu su Meisonu atsisėdom. Prieš pat prasidedant susirinkimui man iš kitos pusės atsisėdo Dimitrijus. Plaukai surišti į uodegą, odinio palto skvernai atmesti. Žvilgtelėjau į jį nustebusi, bet nieko nepasakiau. Susirinkime dalyvavo vos keletas sergėtojų, dauguma buvo pernelyg užsiėmę savo reikalais. Pasijutau įsprausta tarp dviejų savo vyrų.

Netrukus prasidėjo susirinkimas. Nestigo norinčiųjų pasisakyti, kaip reikėtų apsaugoti morojus. Daugiausia dėmesio sulaukė du siūlymai.

– Atsakymas mūsų panosėje, – dėstė vienas kilmingasis, pagaliau sulaukęs savo eilės. Jis atsistojo ir mostelėjo į salę. – Čia. Tokiose vietose kaip šis kurortas ar Šv. Vladimiro akademija. Mes siunčiame savo vaikus į saugias vietas, kur jie yra gerai saugomi. Pažiūrėkit, kiek daug čia mūsų atvyko. Vaikų ir suaugusiųjų. Kodėl negalėtume taip gyventi?

– Dauguma taip ir gyvena! – kažkas sušuko.

Kalbėtojas tik numojo ranka.

– Kelios šeimos. Miestelis, kuriame dauguma morojų. Bet ir tie išsibarstę. Nesinaudoja sergėtojais, magija. Jei galėtume įsikurti kaip čia, nebereikėtų bijoti strigojų.

– Ir morojai prarastų ryšį su aplinkiniu pasauliu, – sumurmėjau. – Bent jau kol žmonės aptiktų slaptus vampyrų miestus dykvietėse. Būtų tikrai įdomu.

Antras siūlymas buvo paprastesnis logistikos atžvilgiu, bet ypač svarbus man.

– Bėda, kad mums trūksta sergėtojų, – kalbėjo Selskių klano atstovė. – Todėl atsakymas paprastas: jų reikia daugiau. Drozdovai turėjo penkis, bet jų neužteko. Tik šeši sergėtojai dvylikai morojų! Tai nepriimtina. Nenuostabu, kad dedasi tokios baisybės.

– Ir kur siūlai rasti daugiau sergėtojų? – paklausė kažkoks vyras, pritariantis morojų apgyvendinimui stovyklose. – Tai riboti ištekliai.

Ji parodė mūsų pusėn.

– Turim jų užtektinai. Mačiau, kaip jie treniruojasi. Jie mirtinai pavojingi. Kam laukti, iki jiems sueis aštuoniolika? Jei paspartintume mokymo programą ir daugiau dėmesio skirtume treniruotėms, o ne mokslams, sergėtojai galėtų pradėti mus saugoti sulaukę šešiolikos.

Dimitrijus nepritariamai atsiduso. Jis pasilenkė, alkūnėmis atsirėmė į kelius, delnais parėmė smakrą ir susimąstė.

– Be to, nemažai potencialių sergėtojų neatlieka savo tiesioginės pareigos. Kur visos dampyrės? Mes esam priklausomi vieni nuo kitų. Morojai padeda dampyrams išlikti. Kodėl tos moterys nevykdo savo pareigos? Kur jos?

Vietoj atsakymo pasigirdo garsus kvatojimas. Visų akys nukrypo į Tašą Ozerą. Dauguma kilmingųjų susirinko pasipuošę, o ji vilkėjo kasdieniais drabužiais. Pamėgtais džinsais, balta palaidinuke ir mėlynu megztiniu iki kelių.

Tada paklausė vedėjo:

– Ar galiu pasisakyti?

Šis linktelėjo. Selskių atstovė atsisėdo, Taša pakilo. Ji užlipo ant pakylos, kad būtų gerai matoma. Žvilgantys juodi surišti į uodegą plaukai neslėpė randų – turbūt tyčia. Jos veide švietė drąsa ir ryžtas. Gražu pažiūrėti.

– Jų čia nėra, Monika, nes jos augina vaikus – tuos pačius, kuriuos nori išsiųsti į frontą vos tik išmoks vaikščioti. Ir neįžeidinėk mūsų visų sakydama, kad darom dampyrams didžiulę paslaugą – padedame jiems išlikti. Gal tavo šeimoje ir kitaip, bet mums seksas teikia malonumą. Tai, kad morojai miega su dampyrėm, nėra tokia jau didelė auka.

Dimitrijus staiga atsitiesė, veido nebetemdė pyktis. Matyt, susijaudino išgirdęs naująją draugę minint seksą. Baisiausiai susierzinau – beliko viltis, kad išvydę mano žudikišką išraišką visi pamanys, kad siuntu ant strigojų, o ne ant Tašos.

Už Dimitrijaus eilės gale pamačiau Miją. Ji sėdėjo viena, susigūžusi. Akys paraudusios, veidas blyškesnis nei paprastai. Keistas skausmas surakino man krūtinę, tikrai nemaniau, kad pajusiu jai gailestį.

– O būsimiems sergėtojams leidžiam sulaukti aštuoniolikos todėl, kad galėtų bent kiek pasidžiaugti gyvenimu, kol bus pasmerkti iki mirties gyventi amžiname pavojuje. Jiems reikia tų dvejų metų subręsti fiziškai ir psichiškai. Jei versite juos pradėti dirbti anksčiau, dar nepasirengusius, elgsitės kaip su marionetėmis – jie taps lengvu grobiu strigojams.

Keletas morojų žagtelėjo, išgirdę tokius drąsius žodžius, bet Taša prikaustė visų dėmesį.

– Tas pats nutiks, jei versit dampyres tapti sergėtojomis ir gyventi gyvenimą, kuris joms ne prie širdies. Taigi siūlymas turėti daugiau sergėtojų paremtas tuo, kad vaikai ir motinos būtų metami drakonui į nasrus, idant vienu žingsneliu – tik žingsneliu – aplenktume priešą. Sakyčiau, tai pats kvailiausias pasiūlymas, kokį tik esu girdėjusi, jei nebūčiau išklausius jo teorijos.

Taša parodė į pirmąjį kalbėtoją, kuris siūlė įkurti morojų stovyklas. Jo veidą užliejo raudonis.

– Tai pateik geresnį, Nataša, – atkirto jis. – Pasakyk, ką, tavo manymu, turėtume daryti, jei jau turi tiek patirties kovodama su strigojais.

Taša šyptelėjo, bet neįsižeidė.

– Norit sužinoti, ką manau aš? – Ji priėjo prie pakylos krašto ir pažvelgė į mus. – Manau, kad turėtume liautis kurti planus, pagal kuriuos esam priklausomi nuo kitų. Sakot, trūksta sergėtojų? Tai ne bėda. Bėda, kad yra per daug strigojų. Leidžiam jiems daugintis ir stiprėti, nieko nedarom, o tik kvailai ginčijamės. Slepiamės už dampyrų, o strigojai siautėja nevaldomi. Patys kalti. Tai per mus žuvo Drozdovai. Norit kariuomenės? Štai ji. Ne tik dampyrai gali išmokti kautis. Monika, užuot klaususi, kodėl kovoje nedalyvauja dampyrės, paklausk, kodėl nedalyvaujam mes?

Taša kalbėjo garsiai, jos skruostai paraudo. Akyse švietė aistra ir netgi su randu ji atrodė pritrenkiamai. Dauguma susirinkusiųjų negalėjo atitraukti nuo jos akių. Lisa žiūrėjo į Tašą su nuostaba, įkvėpta jos žodžių. Meisonas sėdėjo kaip užhipnotizuotas. Dimitrijus buvo nustebintas. O už jo...

Už jo sėdėjo Mija. Ji nebesigūžė. Dabar sėdėjo tiesi kaip styga ir išplėtusi akis žiūrėjo į Tašą taip, lyg ta būtų žinojusi atsakymus į visus klausimus.

Monikos Selski Tašos kalba nesužavėjo.

– Juk nesiūlai morojams kovoti kartu su sergėtojais, kai užpuls strigojai?

Taša ramiai pažvelgė į Moniką.

– Ne. Siūlau morojams kovoti kartu su sergėtojais dar prieš užpuolant strigojams.

Dvidešimtmetis vaikinas, atrodantis kaip Ralfo Loreno modelis, pašoko iš vietos. Galėjau lažintis, kad priklauso kilmingiesiems. Niekas kitas nebūtų galėjęs puikuotis taip tobulai pašviesintomis sruogomis. Jis nusirišo nuo juosmens brangų megztinį ir nusviedė ant kėdės.

– Ak, – jis ėmė tyčiotis nelaukdamas eilės pasisakyti. – Tai dabar išdalysi visiems lazdas ir pirmyn į mūšį?

Taša gūžtelėjo pečiais.

– Jei tik prireiks, Endriau. – Gudri šypsena iškreipė gražias Tašos lūpas. – Bet yra ir kitų ginklų, kuriuos galėtume panaudoti. Sergėtojai jų neturi.

Endriaus veidas rodė, kad Tašos sumanymą jis laiko beprotybe. Jis užvertė akis.

– Tikrai? Ir kokie gi tie ginklai?

Taša nusišypsojo nebe gudriai, o klastingai.

– Štai kokie.

Ji mostelėjo ranka ir ant kėdės numestas megztinis užsiliepsnojo.

Vaikinas aiktelėjo iš nuostabos ir nusviedęs drabužį ant grindų ėmė kojomis gesinti ugnį.

Salėje trumpai stojo tyla. O paskui... kilo tikra sumaištis.

Tryliktas

Visi šaukdami pašoko nuo kėdžių nekantraudami išsakyti savo nuomonę. Dauguma tvirtino: Taša neteisi. Šaukė, kad ji pusprotė, kad siųsdama morojus kautis kartu su sergėtojais pasmerks išnykimui tiek vienus, tiek kitus. Kai kurie net įžūliai pareiškė, jog Taša viską suplanavo, kad ji padeda strigojams.

Dimitrijus atsistojo su pasišlykštėjimu žvelgdamas į sumaištį salėje.

– Galim eiti. Nieko gero čia nebebus.

Mudu su Meisonu pakilom, tačiau man pasukus paskui Dimitrijų Meisonas papurtė galvą.

– Tu eik, – pasakė man. – Aš noriu kai ką sužinoti.

Gūžtelėjau pečiais.

– Sėkmės.

Buvo sunku patikėti, kad paskutinįkart kalbėjausi su Dimitrijum vos prieš kelias dienas. Pasijutau taip, lyg būtų prabėgę metai. Pastarosios dienos, praleistos su Meisonu, buvo fantastiškos, bet pamačius Dimitrijų atgijo senieji jausmai. Palyginti su juo, Meisonas atrodė kaip vaikas. Pykau ir dėl Tašos, todėl nespėjus nė pagalvoti leptelėjau kvailystę:

– Kodėl nesaugai Tašos? – paklausiau. – Kol jos nesudraskė gyvos? Už magijos panaudojimą jos laukia nemalonumai.

Dimitrijus nustebęs kilstelėjo antakius.

– Ji pati geba savim pasirūpinti.

– Taip, nes moka karatė ir naudoja magiją. Aš ne apie tai. Kaip jos sergėtojas...

– Kas tau pasakė?

– Turiu savo šaltinių. – Prisipažinti, kad sužinojau iš mamos, nebūtų buvę taip šaunu. – Jau apsisprendei, ar ne? Tai puikus pasiūlymas, turint galvoje visas privilegijas...

Dimitrijus ramiai pažvelgė į mane.

– Mudviejų santykiai – ne tavo reikalas, – atkirto sausai.

Žodžiai „mudviejų santykiai“ mane įskaudino. Lyg viskas jau būtų nuspręsta. O įskaudintai man visad sunku tvardytis.

– Neabejoju, kad būsit laimingi. Ji tavo skonio – žinau, kad tau patinka arba vyresnės, arba jaunesnės moterys. Kiek ji už tave vyresnė? Šešeriais metais, septyneriais? Aš septyneriais jaunesnė.

– Taip, – po kiek laiko tarė Dimitrijus. – Jaunesnė. Ir kuo toliau, tuo labiau įsitikinu, kokia tebesi mažvaikė.

Nieko sau. Man atvipo žiauna. Net gavus nuo mamos į akį skaudėjo mažiau. Tikėjausi jo akyse išvysti atgailą suvokus, kokie žiaurūs jo žodžiai. Tačiau Dimitrijaus veidas liko toks pat griežtas.

– Mažoji dampyrė, – staiga išgirdau šalia.

Lėtai, dar neatsigavusi atsigręžiau į Adrianą Ivaškovą. Jis man nusišypsojo ir linktelėjo Dimitrijui. Man užkaito skruostai. Kiek girdėjo Adrianas?

Jis lyg niekur nieko mostelėjo ranka.

– Nenorėjau trukdyti. Tiesiog noriu pasikalbėti, kai turėsi laiko.

Knietėjo atrėžti Adrianui, kad neturiu laiko jo žaidimams, bet ausyse tebeskambėjo Dimitrijaus žodžiai. Jis žiūrėjo į Adrianą smerkiamu žvilgsniu. Matyt, kaip ir visi, buvo prisiklausęs apie jo reputaciją. Labai gerai, dingtelėjo. Staiga panorau sukelti Dimitrijui pavydą. Įskaudinti taip, kaip pastaruoju metu jis skaudino mane.

Užgniaužusi gėlą nusišypsojau pačia žaviausia šypsena, nuo kurios susileisdavo visi vaikinai. Priėjau prie Adriano, uždėjau ranką jam ant peties.

– Aš turiu laiko. – Tempdama Adrianą šalin linktelėjau Dimitrijui. – Iki, sergėtojau Belikovai.

Dimitrijus šaltai žiūrėjo į mus. Aš nebeatsigręžiau.

– Tai, sakai, nedomina vyresni? – paklausė Adrianas, kai likom vieni.

– Nenusišnekėk, – atkirtau. – Mano stulbinamas grožis aiškiai susuko tau galvą.

Jis skambiai nusijuokė.

– Gali būti.

Jau norėjau pasitraukti, bet Adrianas nelauktai apkabino mane per pečius.

– Tu tik norėjai su manim pažaisti – ką gi, pažaiskim.

Užverčiau akis, bet jo rankos nenumečiau. Užuodžiau susimaišiusį su gvazdikėliais alkoholio kvapą. Kažin ar ir dabar jis apsvaigęs? Nors turbūt panašiai elgiasi ir blaivus.

– Ko nori? – paklausiau.

Jis tyrinėjo mane žvilgsniu.

– Noriu, kad pasikviestum Vasilisą ir eitumėt su manim. Pasilinksminsim. Ir nepamirškit maudymosi kostiumėlių. – Jo balse suskambo nusivylimas. – Nebent norėtumėt maudytis nuogos.

– Dar ko! Ką tik įvyko skerdynės, o tu nori teškentis baseine?

– Ne tik plaukioti, – kantriai paaiškino Adrianas. – O skerdynės kaip tik yra priežastis tą padaryti.

Nespėjus paprieštarauti pamačiau ateinant savo draugus: Lisą, Kristianą ir Meisoną. Su jais buvo Edis Kastilas, manęs tai nenustebino, bet išvydusi jų būryje Miją tikrai apstulbau. Buvo įsitraukę į pokalbį, bet pamatę mane sustojo.

– Štai kur tu, – pasakė keistai dėbtelėjusi Lisa.

Prisiminiau, kad Adrianas vis dar apkabinęs mano pečius. Išsivadavau iš jo glėbio.

– Sveiki, – tariau.

Tylėjome, nors galėjau prisiekti, kad išgirdau, kaip tyliai sukikeno Adrianas. Nusišypsojau jam, paskui draugams.

– Adrianas kviečia mus paplaukioti.

Draugai spoksojo į mane išplėtę akis – pasiūlymas juos pribloškė. Meisono veidas apniuko, bet jis kaip ir kiti nieko nepasakė. Mintyse suaimanavau.

Adrianas labai ramiai stebėjo mano pastangas. Kita vertus, nieko kito iš jo ir nesitikėjau. Pasiėmę maudymosi kostiumėlius patraukėm į kitą pastato sparną. Leidomės spiraliniais laiptais – atrodė, jie niekada nesibaigs. Man ėmė svaigti galva. Ant sienų degė lempos, leidžiantis žemiau tinkuotas sienas pakeitė akmeninės.

Atėję supratom, kad Adrianas teisus – čia galima ne tik paplaukioti. Atsidūrėme morojų elito SPA centre. Dabar jis buvo rezervuotas keletui kilmingųjų, spėju, Adriano draugams. Jų buvo apie trisdešimt, jo amžiaus ir vyresnių, turtingų elito atstovų.

Čia buvo keletas karštųjų mineralinių baseinų. Gal jie kadaise ir buvo iškirsti uolose, bet dabar interjeras atrodė tikrai rafinuotas.

Juodos akmeninės sienos ir lubos tobulai derėjo prie įrangos. Jauteisi atsidūręs dizainerio sukurtoje oloje. Palei sienas rikiavosi lentynos su rankšluosčiais, stalai buvo nukrauti egzotiškais vaisiais. Baseinai buvo grįsti akmenimis, šildomu dugnu. Pilname garų ore tvyrojo silpnas metalo kvapas. Svečiai juokėsi, taškėsi purslais.

– Kodėl su jumis Mija? – tyliai paklausiau Lisos. Mes vaikštinėjom ieškodami laisvo baseino.

– Kai susiruošėm išeiti, ji šnekėjosi su Meisonu, – pašnibždomis atsakė Lisa. – Man pasirodė žiauru... ją palikti.

Šįkart net aš dėl to neprieštaravau. Mijos veide atsispindėjo skausmas ir kančia, nors trumpai užsimiršusi klausėsi Meisono pasakojimo.

– Nežinojau, kad pažįsti Adrianą, – pridūrė Lisa. Tiek jos balse, tiek per mūsų ryšį pajutau nepritarimą. Pagaliau suradome nuošalesnį baseiną. Viename jo gale pliuškenosi kažkokia porelė, bet mes jiems nerūpėjome. Vietos buvo per akis.

Kyštelėjau koją į vandenį ir tuoj pat ištraukiau.

– Nepažįstu, – atsakiau. Atsargiai įkišau koją dar kartą, paskui lėtai įbridau. Kai vanduo pasiekė juosmenį, susiraukiau. Vilkėjau rudą bikinį, vanduo buvo per karštas.

– Bent kažkiek turi jį pažinoti, jei pakvietė tave čia.

– Taip, bet jis prie mūsų nesigretina.

Lisa pasekė mano žvilgsnį. Adrianas stovėjo kitame gale su merginomis, kurių bikiniai dengė kur kas mažiau nei maniškis. Viena vilkėjo Betsės Džonson maudymosi kostiumėlį, kurį buvau mačiusi žurnale. Atsidusau ir nusigręžiau.

Visi sulindom į vandenį. Aš pasijutau kaip verdančios sriubos katile. Įtikinusi Lisą, kad mudu su Adrianu tik pažįstami, įsiliejau į pokalbį.

– Apie ką šnekat? – paklausiau.

– Apie susirinkimą, – susijaudinęs paaiškino Meisonas. Regis, jau bus pamiršęs, kaip užklupo mane su Adrianu.

Kristianas atsisėdo ant pakylos, Lisa susirangė šalia. Savininkiškai ją apkabinęs jis atsilošė į baseino kraštą.

– Tavo vaikinas telkia armiją prieš strigojus, – Kristianas aiškiai mane kurstė.

Klausiamai pažvelgiau į Meisoną. Ginčytis dėl „vaikino“ nemačiau prasmės.

– Ei, tavo teta pati tai pasiūlė, – priminė Meisonas Kristianui.

– Ji tik pasakė, kad turėtume surasti strigojus, kol jie nesurado mūsų, – paprieštaravo Kristianas. – Ji neverčia novicų kariauti. To nori Monika Selski.

Padavėja atnešė gėrimų. Rausvos spalvos kokteiliai buvo patiekti elegantiškose krištolinėse taurėse ilgomis kojelėmis, kraštai pabarstyti cukrumi. Spėjau, kad kokteiliai alkoholiniai. Neturėjau supratimo apie gėrimus, nes dažniausiai tekdavo tenkintis pigiu alumi. Paėmiau taurę ir atsigręžiau į Meisoną.

– Tu jai pritari? – paklausiau. Paskui atsargiai gurkštelėjau. Kaip sergėtojas per treniruotę. Žinojau, kad turiu išlikti budri, bet šįvakar mane vėl apėmė noras maištauti. Skonis priminė punšo. Greipfrutų sultys, sumaišytos su braškių. Be abejo, alkoholinis, bet lengvas.

Kita padavėja atnešė užkandžių. Nematytų ir neragautų. Vienas šiek tiek priminė grybus, įdarytus sūriu, kitas – mėsos paštetą. Kaip tikra mėsėdė nusitaikiau į pastarąjį.

– Tai foie gras, – pasakė man Kristianas bjauriai vypsodamas.

Įtariai jį nužvelgiau.

– Kas tai?

– Nežinai? – pirmąkart jis prabilo arogantiškai, kaip kilmingasis, norintis pasipuikuoti prieš žemesnio luomo atstovę, ir trūktelėjo pečiais. – Surizikuok. Paragauk.

Lisa giliai atsiduso.

– Tai žąsų kepenėlės.

Staigiai atitraukiau ranką. Padavėja nuėjo, Kristianas kvatojosi. Pervėriau jį žvilgsniu.

O Meisonas tebesvarstė, ar reikėtų leisti novicams kovoti nebaigus mokslų.

– Ką mes veikiam? – postringavo jis. – Ką veiki tu? Kas rytą su Belikovu bėgioji krosą. Kas iš to tau? Kas iš to morojams?

Kas iš to man? Dažniau plakanti širdis ir geidulingos mintys.

– Mes dar nepasirengę, – pasakiau.

– Mums liko tik šeši mėnesiai, – įsikišo Edis.

Meisonas pritariamai linktelėjo.

– Taip. Ką jau tokio per juos išmoksim?

– Daug ką, – atsakiau galvodama, kiek daug išmokau per treniruotes su Dimitrijum. Išgėriau kokteilį. – Be to, kur riba? Tarkim, mokslus baigsim pusmečiu anksčiau ir pradėsim dirbti. Kiek bus leista mokytis? Atimti metai. Dveji?

Meisonas gūžtelėjo pečiais.

– Aš nebijau. Galėjau stoti prieš strigojus jau antrais metais.

– Taip, – atkirtau. – Kaip ir nusileisti nuo šlaito.

Įraudęs nuo karščio Meisono veidas dar patamsėjo. Iškart pasigailėjau savo žodžių, juolab kad Kristianas ėmė žvengti.

– Nemaniau ateisiant dieną, kai tau pritarsiu, Rouz, deja, ji išaušo. – Mudu su Kristianu pasiėmėm dar po vieną kokteilį. – Morojai turi ir patys gintis.

– Naudodami magiją? – staiga paklausė Mija.

Ji pirmąsyk įsiterpė į pokalbį. Visi nutilo. Meisonas su Edžiu nieko nežinojo apie magijos naudojimą. Lisa, Kristianas ir aš žinojom – tik apsimetinėjom nežiną. Mijos akyse sužibo viltis, tad galėjau tik įsivaizduoti, ką jai šiandien teko išgyventi. Vos pabudusi išgirdo žinią apie mamos mirtį, paskui klausėsi ilgų svarstymų. Stebuklas, kad ji įstengė dalyvauti pokalbyje. Maniau, sėdės kaip stabo ištikta.

Niekas nesiruošė jai atsakyti, todėl ryžausi aš.

– Tikriausiai. Bet aš nieko apie tai nenutuokiu.

Išsiurbiau kokteilį ir akimis paraginau draugus tęsti pokalbį. Jie tylėjo. Mija nusivylė, bet nieko nepasakė, ir Meisonas grįžo prie strigojų temos.

Pasiėmiau trečią kokteilį ir panirau į vandenį tiek, kad galėčiau laikyti taurę. Šįkart gėrimas buvo kitoks. Priminė šokoladą su plakta grietinėle. Paragavusi iškart pajutau alkoholį, bet nusprendžiau, kad šokoladas susilpnins jo poveikį.

Kai užsinorėjau ketvirto kokteilio, padavėja lyg tyčia kažkur pradingo. Meisonas nei iš šio, nei iš to pasidarė baisiai patrauklus. Laukiau romantiško dėmesio, bet jis tebepaistė apie strigojus ir dieninio puolimo strategijas. Mija su Edžiu pritariamai linkčiojo. Toptelėjo, kad jei jis dabar eitų medžioti strigojų, tiedu sektų iš paskos. Pokalbyje dalyvavo ir Kristianas, bet jau greičiau kaip velnio advokatas. Kurgi ne. Jis manė, kad puolant turėtų dalyvauti ir sergėtojai, ir morojai, kaip buvo sakiusi Taša. Meisonas, Edis ir Mija ginčijosi – jei morojai nenori, sergėtojai puola vieni.

Turiu pripažinti, jų entuziazmas mane užkrėtė. Viliojo mintis užpulti strigojus iš pasalų. Tačiau per išpuolius prieš Badikas ir Drozdovus žuvo visi sergėtojai. Strigojai susibūrė į gaujas ir sulaukė žmonių pagalbos, taigi turime būti itin atsargūs.

Kad ir koks patrauklus buvo Meisonas, man nusibodo klausytis tauškalų apie jo kovinius sugebėjimus. Norėjau dar vieno kokteilio. Atsistojau ir išlipau iš baseino. Mano nuostabai, viskas ėmė suktis ratu. Taip pasitaikydavo ir anksčiau, kai per staigiai išlipdavau iš karšto vandens, bet kai svaigulys nepraėjo, supratau, kad gėrimai buvo stipresni, nei maniau.

Nusprendžiau, kad ketvirtas kokteilis būtų ne pro šalį, bet nenorėjau pasirodyti, jog esu girta. Patraukiau į pagalbinę patalpą, ten mačiau pranykstant padavėją. Tikėjausi surasti kaugę desertų, pavyzdžiui, šokoladinių putėsių, o ne žąsų kepenėlių. Atsargiai tipenau slidžiomis grindimis, kad neįkrisčiau į baseiną, neprasiskelčiau galvos – šaunuolės taip nesielgia.

Taip susikaupusi žiūrėjau sau po kojom, kad į kažką atsitrenkiau. Laimė, kaltas buvo jis pats – ėjo atbulas.

– Žiūrėk, kur eini, – pasakiau stengdamasi išsilaikyti ant kojų.

Bet į mane jis nė nežvilgtelėjo. Jo dėmesys buvo nukreiptas į vaikiną sukruvinta nosim.

Patekau į muštynių sūkurį.

Keturioliktas

Du man nepažįstami vaikinai suko vienas priešais kitą ratu. Gal dvidešimtmečiai ar vyresni. Manęs jie nepastebėjo. Tas, kuris į mane atsitrenkė, taip žiebė priešininkui, kad šis susverdėjo.

– Tu bailys! – sušuko į mane atsitrenkęs vaikinas. Jis mūvėjo žalias trumpikes, juodi šlapi plaukai buvo sušukuoti atgal. – Visi jūs bailiai! Tik ir norit užsidaryti savo rūmuose, o sergėtojai tegu nudirba visą juodą darbą! O ką darysit, kai jie bus išžudyti? Kas jus saugos tada?

Nukentėjusysis atgalia ranka nusišluostė kruviną nosį. Staiga jį atpažinau – iš šviesintų sruogų. Tas pats kilmingasis, kuris tyčiojosi iš Tašos, kai ši pasiūlė morojams padėti sergėtojams. Taša pavadino jį Endrium. Jis trenkė priešininkui, bet nepataikė. Visai nemokėjo muštis.

– Taip saugiausia. Jei klausysim tos strigojų gynėjos, žūsim visi. Ji nori mus sunaikinti!

– Ji nori mus apsaugoti!

– Ji nori priversti mus pasitelkti juodąją magiją!

Ta „strigojų gynėja“ buvo Taša. Nekilmingas morojus kol kas vienintelis, be mano draugų, stojo jos pusėn. Kažin ar atsiras daugiau jam pritariančių? Jis dar kartą trenkė Endriui ir mano pareigos jausmas – o gal nelygi kova – privertė įsikišti.

Žengiau žingsnį ir atsistojau tarp priešininkų. Vis dar svaigo galva, ne itin tvirtai laikiausi ant kojų. Jei jie nebūtų stovėję taip arti vienas priešais kitą, tikriausiai būčiau pargriuvusi. Netikėtai užklupti abu sustingo.

– Dink iš čia, – paliepė man Endrius.

Šie morojai buvo daug aukštesni už mane, bet aš buvau stipresnė. Griebiau juos už rankų, patraukiau į save, o paskui iš visų jėgų stumtelėjau į priešingas puses. Iš netikėtumo jie susvyravo, susverdėjau ir aš.

Nekilmingas morojus sužaibavo akimis ir žengė artyn. Beliko tikėtis, kad jis senamadiškai išauklėtas ir nepakels rankos prieš merginą.

– Ką darai? – sušuko jis. Ėmę rinktis žiūrovai stebėjo mus labai susidomėję.

Atrėmiau jo žvilgsnį.

– Mėginu sulaikyti, kad nepasirodytumėt dar didesni kvailiai negu esat! Norit padėti? Tai nustokit muštis! Daužydami vienas kitam snukius neišgelbėsit morojų, nebent prietrankas iš jų genofondo. – Pažvelgiau į Endrių. – Taša Ozera nesiekia visų pražudyti. Ji tik nenori, kad ir toliau vaidintumėt aukas. – Pažvelgiau į jo priešininką. – O tu labai klysti, kad šitaip ką nors įtikinsi. Magija, ypač puolamoji, reikalauja daug savitvardos, tad šiuo atžvilgiu susimovei. Net aš sugebu geriau valdytis, o jei mane pažinotum, suprastum, kaip tai sunku.

Vaikinai vėpsojo į mane apstulbę. Matyt, paveikiau juos labiau nei elektrošokas. Bent jau kelias akimirkas. Nuostabai atslūgus jie vėl puolė vienas kitą. Patekau į kryžminę ugnį ir kuo skubiau nėriau šalin vos laikydamasi ant kojų. Netikėtai už nugaros išniro Meisonas. Jis trenkė tam, kuris buvo arčiau – nekilmingam mušeikai.

Vaikinas nulėkė į šalį ir pliumptelėjo į baseiną. Išsigandau, kad prasiskels kaukolę, bet netrukus jis jau stovėjo šluostydamasis šlapias akis.

Čiupau Meisoną už rankos ir bandžiau nutempti, bet jis išsiplėšė ir puolė Endrių. Taip smarkiai stūmė, kad Endrius atsitrenkė į kelis morojus – greičiausiai savo draugus – ir šie neleido jam nuvirsti. Iš baseino išlipęs morojus perkreiptu iš pykčio veidu pasuko prie Endriaus. Šįkart jam kelią pastojom mudu su Meisonu. Jis perliejo mus žvilgsniu.

– Raminkis, – perspėjau.

Vaikinas sugniaužė kumščius, atrodė, tuoj mus puls. Bet mūsų taip lengvai neįbauginsi, o jis neturėjo tiek draugų kaip Endrius. Šis tempiamas tolyn bjauriai užgauliojo priešininką. Mums pagrasinęs pasišalino ir nekilmingas peštukas.

Kai abudu dingo, atsigręžiau į Meisoną.

– Iš proto išsikraustei?

– Kodėl? – nustebo jis.

– Šitaip šokti ant besimušančių!

– Tu irgi šokai, – priminė jis.

Jau norėjau ginčytis, bet paskui supratau, kad Meisonas teisus.

– Tai kas kita, – sumurmėjau po nosim ir jis pasilenkė prie manęs.

– Tu girta?

– Ne. Aišku, ne. Tiesiog neleidau jiems kvailioti. Jei kliedi galįs nužudyti strigojų, dar nereiškia, kad turi visus puldinėti.

– Kliedžiu? – šaltai paklausė Meisonas.

Mane ėmė pykinti. Sukosi galva. Nudrožiau į pagalbinę patalpą vildamasi, kad nesvyruoju.

Tačiau įėjusi neradau nei desertų, nei gėrimų. Patekau į maitintojų kambarį. Keletas merginų ilsėjosi ant satininių gultų, prie jų buvo palinkę morojai. Ore tvyrojo jazminų aromatas. Apstulbusi ir keistai susižavėjusi spoksojau, kaip šviesiaplaukis morojus įsisiurbia į kaklą simpatiškai raudonplaukei. Tada supratau, kad visos maitintojos tikros gražuolės, lyg aktorės ar modeliai. Kilmingiesiems tenka visa, kas geriausia.

Vaikinas gėrė ilgai ir godžiai, mergina užsimerkė, pravėrė lūpas, o veidą užliejo palaima – morojaus endorfinai plūdo į jos kraują. Suvirpėjau prisiminusi, kokia euforija apimdavo mane pačią. Mano apsvaigusioms smegenims reginys staiga pasirodė baisiai erotiškas. Lyg būčiau stebėjusi besimylinčius. Pasisotinęs morojus nulaižė paskutinį lašą ir švelniu bučiniu nusišluostė lūpas į gražuolės skruostą.

– Siūlaisi savanore?

Kažkieno pirštai švelniai perbraukė man per kaklą, krūptelėjau. Apsisukus pamačiau žalias Adriano akis ir supratingą šypseną.

– Daugiau taip nedaryk. – Nustūmiau jo ranką.

– Tai ką čia veiki? – paklausė jis.

– Pasiklydau.

Adrianas žiūrėjo į mane.

– Tu girta?

– Ne. Aišku, ne. Bet... – Nors nebepykino, jaučiausi prastai. – Man reikia atsisėsti.

Adrianas paėmė mane už rankos.

– Tik ne čia – dar kas ne taip supras. Susiraskim ramesnį kampelį.

Jis nusivedė mane į gretimą kambarį. Susidomėjusi apsidairiau. Tai buvo masažo kabinetas. Ant stalų gulėjo keletas morojų. Masažo aliejus pripildė patalpą rozmarinų ir levandų kvapo. Kitomis aplinkybėmis mintis apie masažą būtų sužavėjusi, bet dabar nė už ką nebūčiau gulusis kniūbsčia.

Atsisėdau ant kilimo ir atsirėmiau į sieną. Adrianas atnešė taurę vandens. Padavė ir įsitaisė šalia.

– Išgerk. Padės.

– Jau sakiau, aš negirta, – sumurmėjau. Bet vandenį išgėriau.

Jis nusišypsojo.

– Gražiai juos sutvarkei. Kas tas vaikinas, kuris tau padėjo?

– Mano draugas. Tarkim.

– Mija buvo teisi. Tavo gyvenime daug vyrų.

– Nieko panašaus.

– Kaip pasakysi. – Adrianas tebesišypsojo. – Kur Vasilisa? Maniau, ji nesitraukia nuo tavęs nė per žingsnį?

– Ji su draugu.

– Ar tik ne pavydą girdžiu tavo balse? Norėjai jo pati?

– Apsaugok Viešpatie. Tiesiog jis man nepatinka.

– Jis blogai su ja elgiasi?

– Ne, – teko pripažinti. – Jis ją dievina. Šiaip kvailys.

Adrianas aiškiai mėgavosi.

– Tu tikrai pavydi. Ar ji praleidžia daugiau laiko su juo nei su tavim?

Neatsakiau.

– Kodėl tiek apie ją klausinėji? Ji tave domina?

Adrianas nusijuokė.

– Nurimk, nesidomiu ja taip kaip tavim.

– Bet kažkaip domiesi.

– Tiesiog noriu su ja pasikalbėti.

Jis atnešė dar vandens.

– Geriau? – paklausė paduodamas taurę – krištolinę, su įmantriais raižiniais. Pernelyg prabangią paprastam vandeniui.

– Taip. Nemaniau, kad kokteiliai tokie stiprūs.

– Čia ir yra visas grožis, – sukikeno jis. – Beje, apie grožį... Man patinka tavo odos spalva.

Pasisukau. Nors mano maudymosi kostiumėlis buvo uždaresnis nei kitų merginų, jaučiausi per daug apsinuoginusi Adriano akyse. O gal ir ne per daug? Niekaip negalėjau jo perprasti. Jo arogancija mane erzino, tačiau bendrauti buvo smagu. Gal sutikau giminingą sielą?

Mano apsvaigusios smegenys nušvito, tik nesupratau, ką tai reiškia. Išgėriau dar vandens.

– Nerūkei jau kokias dešimt minučių, – norėjau pakeisti temą.

Adrianas susiraukė.

– Čia nerūkoma.

– Kompensuoji tai kokteiliais?

Jis nusišypsojo.

– Kai kurie pakelia alkoholį. Tikiuosi, neapsivemsi?

Tebesvaigino, bet pykinimas praėjo.

– Ne.

– Gerai.

Prisiminiau sapną. Nors tai buvo tik sapnas, negalėjau išmesti jo iš galvos, ypač kalbų, kad mane supa tamsa. Norėjau paklausinėti Adriano, bet bijojau apsikvailinti. Juk sapnavau aš, o ne jis.

– Adrianai...

Jis įsmeigė į mane žalias akis.

– Klausau, mieloji?

Neprisiverčiau paklausti.

– Tiek to.

Adrianas galva parodė į duris.

– O štai ir ji.

– Kas..?

Tarpduryje stovėjo Lisa kažko ieškodama akimis. Išvydusi mus lengviau atsiduso. Nepajutau nieko blogo. Alkoholis susilpnino mūsų ryšį. Šįvakar elgiausi nedovanotinai kvailai.

– Štai kur tu, – pasakė Lisa lenkdamasi prie manęs. Paskui linktelėjo Adrianui. – Labas.

– Labas, pussesere. – Taip vienas į kitą kartais kreipdavosi kilmingieji.

– Ar gerai jautiesi? – paklausė manęs Lisa. – Kai pamačiau, kaip apgirtai, išsigandau, kad įkritai į vandenį ir paskendai.

– Aš... – nusibodo aiškinti, kad nesu girta. – Man viskas gerai.

Nerūpestingas Adriano veidas žiūrint į Lisą surimtėjo. Vėl prisiminiau sapną.

– Kaip ją radai?

Lisa nustebusi pažvelgė į Adrianą.

– Apieškojau visus kambarius.

– Ak. – Jis atrodė nusivylęs. – Maniau, pasinaudojot savo ryšiu.

Abi išplėtėm akis.

– Kaip apie jį sužinojai? – griežtai paklausiau. Apie mūsų ryšį žino vos keletas, o Adrianas kalba apie jį taip abejingai, kaip apie mano plaukų spalvą.

– Juk negaliu atskleisti visų savo paslapčių, ar ne? – klausimu į klausimą atsakė jis. – Be to, judvi taip keistai viena su kita elgiatės... tai sunku paaiškinti. Šaunu... Senuosiuose mituose, pasirodo, esama tiesos.

Lisa įtariai jį stebėjo.

– Ryšys vienpusis. Rouz žino, ką jaučiu ir galvoju, bet aš to nesugebu.

– Ak taip. – Kurį laiką sėdėjom tylėdami, aš dar gurkštelėjau vandens. – Beje, koks tavo elementas, pussesere?

Lisa sutriko. Abi žinojom, kaip svarbu nuslėpti dvasios elementą nuo tų, kurie norėtų pasinaudoti jos gydomosiomis galiomis, bet versija apie elemento neturėjimą ją visada trikdė.

– Aš jo neturiu.

– Ar atrasi jį vėliau? Pavėluota branda?

– Ne.

– Tada tikriausiai valdai visus elementus, tik nė vieno stipriau? – Adrianas ištiesė ranką, tarsi ketindamas ją paguosti.

– Taip, bet kaip tu..?

Kai Adrianas pirštais palietė Lisos odą, ji aiktelėjo. Lyg būtų trenkęs žaibas. Veidą iškreipė keisčiausia grimasa. Net apsvaigusi per mūsų ryšį pajutau ją užliejantį džiaugsmą. Ji žiūrėjo į Adrianą kaip į stebuklą. Jis irgi buvo įsmeigęs akis į Lisą. Nesupratau, kodėl jie taip vienas į kitą žiūri, bet man pasidarė neramu.

– Liaukis, – paliepiau. – Jau sakiau, kad ji turi draugą.

– Žinau, – atsakė Adrianas neatitraukdamas akių nuo Lisos. Paskui švelniai šyptelėjo. – Kada nors pasišnekėsim, pussesere.

– Gerai, – sutiko Lisa.

– Ei, – tariau visai sutrikusi. – Tu turi draugą. Štai jis.

Lisa sumirksėjo ir grįžo į tikrovę. Visi trys atsigręžėm į duris. Ten stovėjo Kristianas su draugais. Staiga prisiminiau, kaip jie užklupo mane su Adrianu. Dabar ne geriau. Mudvi su Lisa sėdėjom jam iš abiejų pusių, beveik prisiglaudusios.

Lisa pašoko ant kojų šiek tiek prasikaltusiu veidu. Kristianas susidomėjęs į ją žiūrėjo.

– Mes jau išeinam, – pasakė jis.

– Gerai. – Lisa dirstelėjo į mane. – Tu pasiruošus?

Linktelėjau ir mėginau stotis. Adrianas paėmė mane už rankos ir padėjo. Jis nusišypsojo Lisai.

– Buvo smagu pasikalbėti.

Man sušnibždėjo labai tyliai:

– Nesijaudink. Jau sakiau, kad domiuosi ja ne taip kaip tavim. Su bikiniu ji atrodo nekaip. Ne taip kaip kai kurios.

Atstūmiau jo ranką.

– Niekada to nesužinosi.

– Nieko tokio, – nuramino mane Adrianas. – Mano laki vaizduotė.

Pasivijau draugus, einančius prie išėjimo. Meisonas nužvelgė mane keistu žvilgsniu, tokiu pat, kokiu Kristianas žiūrėjo į Lisą, ir palikęs mane pasivijo priekyje einantį Edį. Nustebusi ir sutrikusi supratau einanti šalia Mijos. Ji atrodė išties apgailėtinai.

– Labai tave užjaučiu, – galiausiai pralemenau.

– Neapsimesk, kad tau rūpi, Rouz.

– Aš nejuokauju. Tai siaubinga... Labai užjaučiu. – Mija į mane nė nepažvelgė. – Ar greitai pasimatysi su tėčiu?

– Per laidotuves, – atsakė ji bespalviu balsu.

Nežinodama, ką dar pasakyti, nutilau ir įsmeigiau akis į laiptus. Netikėtai prabilo pati Mija:

– Mačiau, kaip nutraukei muštynes, – tarė ji lėtai. – Kalbėjai apie puolamąją magiją taip, lyg viską apie ją žinotum.

Šito tik ir trūko. Sumanė mane pašantažuoti... Ar ne? Tą akimirką atrodė visai mandagi.

– Spėjau, ir tiek, – atkirtau. Nesirengiau išduoti Tašos su Kristianu. – Nežinau nieko tikro, tik gandus.

– Ak. – Mija aiškiai nusiminė. – Kokius gandus?

– Na... – pamėginau ką nors sugalvoti, kad pernelyg neišsiduočiau. – Kaip jau sakiau, tam reikalingas susikaupimas. Kaunantis su strigojais daug kas gali nukreipti dėmesį. Todėl svarbu susikaupti.

Iš esmės tai buvo paprasčiausia sergėtojų taisyklė, bet Mijai negirdėta. Jos akys sužibo iš smalsumo.

– Kas dar? Kokie naudojami kerai?

Papurčiau galvą.

– Nežinau. Aš negaliu iššaukti kerų. Kaip jau sakiau, tai tik gandai. Tikriausiai kiekvienas kaip ginklą gali panaudoti savo elementą. Tarkim, valdantieji ugnies elementą gali pasitelkti ugnį, nes ugnis nužudo strigojus, taigi jiems viskas paprasta. Pasitelkus oro elementą galima uždusinti. – Šitą pajutau savo kailiu būdama Lisoje. Šiurpu.

Mijos akys dar labiau sužibo.

– O ką gali vandens elementas? – paklausė ji. – Kaip vanduo gali pakenkti strigojams?

Pagalvojau.

– Apie vandenį nieko negirdėjau. Atleisk.

– Bet gal turi kokių minčių? Kaip, pavyzdžiui, kovoti man?

Aha, tai štai dėl ko viskas. Ne taip ir netikėta, kai įsigilini. Prisiminiau, kaip Mija susijaudino, kai Taša pasakė, kad mums pirmiems reikėtų pulti strigojus. Mija nori atkeršyti strigojams už mamos mirtį. Nieko keisto, kad jiedu su Meisonu taip gerai sutarė.

– Mija, – pasakiau kuo švelniau prilaikydama duris ir praleisdama ją pirmą. Jau buvome kone sugrįžę. – Žinau, kaip nori... ko nors imtis. Bet bus geriau, jei leisi sau... gedėti.

Ji išraudo – staiga vėl pamačiau įprastą, piktą Miją.

– Neatkalbinėk manęs, – atrėžė ji.

– Aš ir neatkalbinėju. Tikrai. Tik sakau, kad elgtumeisi apgalvotai, kol slegia liūdesys. Be to... – prikandau lūpą.

Mija prisimerkė.

– Kas?

Velniop. Ji turi žinoti.

– Nežinau, kaip vandens elementas gali pakenkti strigojams. Turbūt jis pats nereikalingiausias elementas.

Mijos veidą iškreipė įniršis.

– Žinai, tu tikra kalė.

– Aš tik sakau tiesą.

– Tuomet leisk pasakyti tiesą tau. Tavo santykiai su vaikinais... elgiesi kaip paskutinė kvaiša.

Pagalvojau apie Dimitrijų. Jos žodžiuose buvo tiesos.

– Meisonas šaunus, – toliau kalbėjo Mija. – Vienas šauniausių mano pažįstamų vaikinų, o tu jo nė nepastebi. Jis dėl tavęs padarytų viską, o tu kariesi ant kaklo Adrianui Ivaškovui.

Jos žodžiai mane nustebino. Mija įsimylėjusi Meisoną? Ir nors tikrai nesikabinau ant kaklo Adrianui, supratau, kaip tai galėjo atrodyti iš šalies. Meisonas galėjo pasijusti įskaudintas ir išduotas.

– Tu teisi, – pasakiau.

Mija buvo taip pritrenkta, kad daugiau nepratarė nė žodžio.

Priėjom vietą, kur koridorius šakojosi į vaikinų ir merginų kambarius. Sugriebiau Meisoną už rankos.

– Palauk, – paprašiau. Turėjau paaiškinti, kad tarp mūsų su Adrianu nieko nėra. Nors giliai širdyje nebuvau tikra, ar darau tai dėl Meisono, ar man tiesiog patiko jo dėmesys ir nenoriu su niekuo jo dalytis. Meisonas įtariai pasižiūrėjo į mane. – Norėjau atsiprašyti. Neturėjau aprėkti tavęs, kad įsikišai. Tu tik norėjai padėti. O su Adrianu... nieko nebuvo. Aš rimtai.

– Man kitaip pasirodė, – pareiškė Meisonas, bet jo veidas nebebuvo toks paniuręs.

– Žinau, bet patikėk, jis pirmas pradėjo. Matyt, kvailai mane įsimylėjo.

Tikriausiai pavyko įtikinti, nes Meisonas nusišypsojo.

– Kitaip ir būti negali.

– Jis manęs nedomina, – kalbėjau toliau. – Kaip ir niekas kitas. – Tai buvo nekaltas melas, bet nesvarbu. Dimitrijų netrukus pamiršiu, o Mija teisi dėl Meisono. Jis nuostabus, mielas ir simpatiškas. Būčiau kvaiša, jei jį paleisčiau... ar ne?

Tebelaikydama jį už rankos trūktelėjau prie savęs. To užteko. Meisonas puolė mane bučiuoti, nė nepajutau, kaip buvau prispausta prie sienos. Visai kaip per treniruotę su Dimitrijum. Žinoma, bučinys nė iš tolo nepriminė ano, bet vis tiek buvo malonu. Apkabinau Meisoną ir prisitraukiau artyn.

– Galėtume... kur nors nueiti, – sušnibždėjau.

Jis nusijuokė ir atstūmė mane.

– Kai išblaivėsi.

– Ne tokia aš ir girta, – pasakiau traukdama jį atgal.

Pakštelėjęs mane į lūpas jis atsitraukė.

– Gerokai įkaušusi. Patikėk, man nelengva. Bet jei vis dar norėsi manęs rytoj – kai išsiblaivysi, – tada ir pasišnekėsim.

Jis pasilenkė ir pabučiavo mane dar kartą. Pamėginau jį apkabinti, bet jis vėl išsisuko.

– Ramiau, mergyt, – paerzino mane traukdamasis atatupstas.

Sužaibavau akimis, bet jis tik nusijuokė. Jam tolstant mano žvilgsnis švelnėjo ir į kambarį sugrįžau su šypsena veide.

Penkioliktas

Kitą rytą mėginau lakuotis kojų nagus – kamuojant pagirioms tai nėra taip paprasta – kai išgirdau beldimą į duris. Lisa išėjo, kai dar miegojau, tad nustypčiojau per kambarį stengdamasi nesugadinti lako. Atidariusi duris pamačiau viešbučio tarnautoją su didele dėže rankose. Kad matytų mane, teko ją nuleisti.

– Ieškau Rouz Hetavėj.

– Tai aš.

Paėmiau dėžę. Ji buvo didelė, bet lengva. Skubiai padėkojusi užtrenkiau duris svarstydama, ar turėjau jam duoti arbatpinigių. Tiek to.

Su dėže atsisėdau ant grindų. Jokių atspaudų, užklijuota lipnia juosta. Paėmiau rašiklį ir perrėžiau. Tada atidariau dėžę ir pažvelgiau vidun.

Joje buvo kvepalai.

Daugybė kvepalų dėžučių, gal koks trisdešimt. Vieni pavadinimai girdėti, kiti ne. Nuo beprotiškai brangių vardinių kvepalų iki pigių, kokius pardavinėja vaistinėse. Eternity. Angel. Vanilla Fields. Jade Blossom. Michael Kors. Poison. Hypnotic Poison. Pure Poison. Happy. Light Blue. Jovan Musk. Pink Sugar. Vera Wang. Vieną po kitos ėmiau dėžutes, skaičiau aprašymus, tada išėmusi buteliukus uosčiau.

Buvau išuosčius pusę, kai staiga supratau. Jie nuo Adriano.

Nežinau, kaip jis sugebėjo suveikti juos per tokį trumpą laiką, bet jei turi pinigų, viskas įmanoma. Kita vertus, man nereikėjo turtingo, išlepinto morojaus dėmesio – jis aiškiai nesuprato užuominų. Apgailestaudama ėmiau dėti kvepalus atgal į dėžę. Paskui persigalvojau. Žinoma, aš juos grąžinsiu... bet prieš tai išuostysiu ir kitus.

Vėl traukiau buteliuką po buteliuko. Vienų pauostydavau tik kamštelį, kitų papurkšdavau į orą. Serendipity. Dolce & Gabbana. Shalimar. Daisy. Viena po kitos priešais mane skleidėsi rožių, našlaičių, santalmedžio, apelsinų, vanilės, orchidėjų natos...

Galiausiai nosis nieko nebejautė. Kvepalai skirti žmonėms, jų uoslė kur kas silpnesnė nei vampyrų ar netgi dampyrų, mums jie per stiprūs. Dabar supratau, ką Adrianas turėjo omeny sakydamas, kad užtenka tik lašelio. Jei jau man nuo jų pradėjo svaigti galva, galima tik įsivaizduoti, kaip jaustųsi morojus. Beje, kvapų perdozavimas nė kiek nepadėjo nuo pat ryto plyštančiai galvai.

Sudėjau buteliukus į dėžutes stabtelėdama tik prie tų, kurie man tikrai patiko. Dėl vienos dėžutės sudvejojau. Paskui išėmiau raudoną buteliuką ir pauosčiau antrąkart. Aštrus, saldus kvapas. Kažkokie vaisiai – bet ne cukruoti. Mėginau prisiminti kvapą, kurį kadaise užuodžiau sklindant nuo vienos pažįstamos bendrabutyje. Ji man sakė pavadinimą... Kvapas kaip vyšnios, tik aštresnis. Juodieji serbentai, prisiminiau. Jų buvo ir šiuose kvepaluose, susipynę su gėlėmis – pakalnutėmis ir kitomis, kurių nepažinau. Kvapas mane pakerėjo. Saldus, bet ne per saldus. Paėmiau dėžutę ieškodama pavadinimo. Amor amor.

– Na, žinoma, – sumurmėjau, prisimindama visas pastaruoju metu patirtas meilės kančias. Bet šituos kvepalus pasilikau.

Su dėže rankose nusileidau į registratūrą ir paprašiau juostos užklijuoti dėžei. Dar paklausiau, kuriame kambaryje gyvena Adrianas. Kaip supratau, Ivaškovams priklausė visas sparnas. Jo kambarys buvo netoli nuo Tašos.

Kaip pasiuntinukė sustojau prie jo kambario durų. Tačiau nespėjus pasibelsti durys atsivėrė ir išvydau Adrianą. Kaip ir tikėjausi, jis nustebo.

– Mažoji dampyrė, – apsidžiaugė. – Nesitikėjau tavęs pamatyti.

– Norėjau grąžinti, – įbrukau dėžę jam nespėjus paprieštarauti. Jis nerangiai ją sugavo aiškiai nustebęs. Paskui padėjo dėžę ant grindų.

– Nė vieni nepatiko? – paklausė. – Gal atsiųsti daugiau?

– Nesiuntinėk man dovanų.

– Tai ne dovana, o pareiga. Kaip mergina gali neturėti kvepalų?

– Daugiau taip nedaryk, – griežtai įspėjau.

Staiga balsas už jo paklausė:

– Rouz, čia tu?

Pažvelgiau jam už nugaros. Lisa.

– Ką čia veiki?

Dėl pagirių ir galimų žaidimų su Kristianu tą rytą buvau išmetusi ją iš galvos. Šiaip dar nepriėjus kambario būčiau pajutus, kad Lisa tenai. Atsivėriau jos emocijoms. Šokas. Ji aiškiai nesitikėjo manęs pamatyti.

– Ką čia veiki? – pakartojau.

– Merginos, merginos, – paerzino Adrianas. – Nesimuškit dėl manęs.

Sužaibavau akimis.

– Nė neketinam. Aš tik noriu žinoti, ką visa tai reiškia.

Užuodžiau vyriško losjono kvapą ir išgirdau balsą.

– Aš irgi.

Krūptelėjau. Atsigręžusi pamačiau Dimitrijų. Ką jis veikia Ivaškovų sparne?

Eina pas Tašą, pakuždėjo vidinis balsas.

Dimitrijus jau buvo pripratęs, kad lendu, kur nereikia, bet pamatęs Lisą tikrai nustebo. Aplenkdamas mane įėjo į kambarį nežiūrėdamas nė į vieną iš mūsų.

– Mokinėms negalima lankytis vaikinų kambariuose.

Supratau, kad paaiškinimas, jog Adrianas nebe moksleivis, nieko neduos. Mums nebuvo galima būti jokio vaikino kambaryje.

– Kodėl amžinai taip darai? – supykusi paklausiau Adriano.

– Ką darau?

– Gadini mūsų reputaciją!

Jis nusijuokė.

– Pačios čia atėjot.

– Nereikėjo jų įsileisti, – papriekaištavo Dimitrijus. – Esu tikras, kad žinai Akademijos taisykles.

Adrianas gūžtelėjo pečiais.

– Taip, bet aš neprivalau laikytis tų kvailų taisyklių.

– Gal ir ne, – Dimitrijaus balsas buvo šaltas. – Bet maniau, kad jas bent jau gerbi.

Adrianas nusivaipė.

– Tiesiog keista girdėti pamokslą apie nepilnametes iš tavęs.

Mačiau, kaip Dimitrijaus akyse žybtelėjo pyktis, ir jau maniau, kad jis praras savitvardą, kaip kadaise buvau sakiusi. Bet jis susivaldė, tik sugniaužė kumščius.

– Be to, nieko baisaus neįvyko, – aiškino Adrianas. – Mes tik šnekėjomės.

– Jei nori „šnekėtis“ su mergaitėm, daryk tai viešoje vietoje.

Man nepatiko, kad Dimitrijus pavadino mus mergaitėm, jis perlenkė lazdą. Turbūt dėl to, kad ten buvau aš.

Adrianas nusijuokė ir nuo to keisto juoko man per nugarą perbėgo šiurpas.

– Mergaitėm? Mergaitėm? Žinoma. Jaunesnės ir vyresnės vienu metu. Jos dar nieko nematė šiame gyvenime ir kartu matė per daug. Viena pažymėta gyvenimu, kita – mirtimi... Bet ar tikrai nerimauji dėl jų? Nerimauk dėl savęs, dampyre. Dėl savęs ir dėl manęs. Čia mes esam berniukai.

Mes išpūtėm akis. Nesitikėjom, kad Adrianas staiga nusipaistys.

Bet jis greitai susitvardė. Nuėjo prie lango ir abejingai žiūrėdamas į mus išsitraukė cigaretes.

– Verčiau eikit, merginos. Jis teisus. Aš darau blogą įtaką.

Mudvi su Lisa susižvelgėm. Paskui nedelsdamos išėjom ir nusekėm paskui Dimitrijų.

– Labai keista, – pasakiau po kiek laiko. Juk reikėjo ką nors pasakyti.

– Labai, – sutiko Dimitrijus. Jis buvo labiau sutrikęs nei įpykęs.

Iš vestibiulio jau norėjau eiti paskui Lisą, bet Dimitrijus mane pašaukė:

– Rouz. Galim pasikalbėti?

Pajutau Lisos užuojautą. Pasitraukiau, kad netrukdyčiau einantiems pro šalį. Pro mudu praskubėjo būrelis morojų, pasidabinusių kailiais ir deimantais, susirūpinusiais veidais. Įkandin pasiuntinukai tempė bagažą. Morojai ieškojosi saugesnių vietų. Paranoja neatslūgo.

Dimitrijus nutraukė mano mintis.

– Adrianas Ivaškovas, – jis tarė šį vardą kaip ir kiti.

– Žinau.

– Jau antrą sykį matau tave su juo.

– Taip, – leptelėjau nepagalvojus. – Kartais susitinkam.

Dimitrijus kilstelėjo antakį ir linktelėjo Adriano kambario pusėn.

– Dažnai būni pas jį?

Į galvą šovė keletas atsakymų, bet išsirinkau geriausią.

– Mudviejų santykiai – ne tavo reikalas. – Net pavyko pamėgdžioti jo atsakymo apie Tašą toną.

– Tiesą sakant, kol mokaisi Akademijoje, tai mano reikalas.

– Tik ne mano asmeninis gyvenimas. Čia negali man nurodinėti.

– Tu dar ne pilnametė.

– Nedaug trūksta. Be to, per aštuonioliktą gimtadienį stebuklingai nesuaugsiu.

– Akivaizdu, – atkirto Dimitrijus.

Iškaitau.

– Ne tai turėjau omeny...

– Žinau, ką turėjai omeny. Smulkmenos man nerūpi. Tu mokaisi Akademijoje. Aš tavo mokytojas. Mano pareiga tau padėti ir tave saugoti. Būti viename kambaryje su tokiu kaip jis... nesaugu.

– Su Adrianu Ivaškovu susitvarkysiu, – sumurmėjau. – Jis keistas. Labai keistas, bet nepavojingas.

Slapta svarsčiau, ar tik Dimitrijus nepavyduliauja. Lisos tai jis nepasišaukė, kad galėtų aprėkti. Ir ta mintis mane kvailai pradžiugino, bet paskui prisiminiau, kodėl Dimitrijus mus užklupo.

– Jei jau apie asmeninį gyvenimą... Ėjai pas Tašą?

Supratau, kaip tai apgailėtina, ir jau tikėjausi išgirsti „ne tavo reikalas“. Bet Dimitrijus atsakė:

– Tiesą sakant, ėjau pas tavo mamą.

– Ar dabar kabini ir ją? – Supratau, kad pliurpiu nesąmones, bet neištvėriau.

Dimitrijus, regis, irgi tai suprato ir tik pažvelgė į mane pavargusiu žvilgsniu.

– Ne, gavom naujų žinių apie išpuolį prieš Drozdovus.

Mano pyktis ir sarkazmas akimirksniu išgaravo. Drozdovai. Badikos. Staiga ryto nutikimas pasirodė toks menkniekis. Kaip galėjau priekaištauti Dimitrijui dėl esamų ar tariamų romanų, kai jis su kitais sergėtojais mėgina mus apsaugoti.

– Ką sužinojot? – tyliai paklausiau.

– Pavyko susekti keletą strigojų, – atsakė jis. – Tiksliau, jiems padėjusius žmones. Kaimynas matė automobilius – numeriai skirtingų valstijų. Atrodo, gauja išsiskirstė, kad būtų sunkiau ją susekti, bet vienas liudytojas įsidėmėjo automobilio numerį. Registruotas Spokane.

– Spokane? – nustebusi paklausiau. – Spokane Vašingtono valstijoje? Kas gali slėptis Spokane? Kartą ten buvau. Nykus šiaurės vakarų užkampis.

– Greičiausiai strigojai, – rimtai atsakė Dimitrijus. – Adresas netikras, tačiau aptikom jų buvimo pėdsakų. Prekybos centro požeminiuose tuneliuose.

– Taigi... – susiraukiau. – Ar pulsit juos? Ko imsitės? Juk ir Taša tai siūlė... Jei žinom, kur jie...

Dimitrijus papurtė galvą.

– Sergėtojai negali nieko daryti be vyresnybės leidimo. O jo taip greit negausim.

Atsidusau.

– Nes morojai daugiau kalba, negu veikia.

– Jie tiesiog atsargūs, – paaiškino Dimitrijus.

Ėmiau niršti.

– Baik. Net tu šįkart tam nepritari. Tiksliai žinai, kur slepiasi strigojai. Vaikų žudikai. Negi nenori pulti jų iš pasalų? – kalbėjau visai kaip Meisonas.

– Ne viskas taip paprasta, – tarė Dimitrijus. – Mes atskaitingi Sergėtojų tarybai ir Morojų vyriausybei. Negalim elgtis karštakošiškai. Be to, dar visko nežinom. Reikia išsiaiškinti smulkmenas.

– Ir vėl pamokslauji, – atsidusau. Užsikišau plaukus už ausų. – Beje, kodėl man tai pasakoji? Tai sergėtojų reikalai, su novicais jų niekas neaptarinėja.

Dimitrijaus išraiška sušvelnėjo. Jis visada buvo gražus, bet toks man patiko labiausiai.

– Prikalbėjau tau... anądien ir šiandien... kvailysčių. Įžeidžiamų pastabų apie tavo amžių. Tau septyniolika, bet išmanai daugiau negu kai kurie suaugusieji.

Man atvipo žiauna.

– Tikrai?

Dimitrijus linktelėjo.

– Tačiau jaunystė – paikystė – be reikalo karščiuojiesi, todėl geriausia elgtis su tavim kaip su suaugusia. Turėčiau dažniau tai daryti. Žinau, kad šios svarbios informacijos niekam neišplepėsi.

Neapsidžiaugiau išgirdusi, kad elgiuosi kaip mažvaikė, bet patiko, kad Dimitrijus manim pasitiki.

– Dimka, – pasigirdo balsas. Prie mūsų priėjo Nataša Ozera. Pamačiusi mane nusišypsojo. – Sveika.

Geros nuotaikos kaip nebūta.

– Sveika, – atsakiau abejingai.

Ji palietė Dimitrijaus ranką, pirštai nuslydo jo odiniu apsiaustu. Kaip Taša drįsta jį liesti?

– Ir vėl tas žvilgsnis.

– Koks žvilgsnis? – paklausė Dimitrijus. Griežta išraiška, kurią buvo nutaisęs kalbėdamasis su manim, išnyko. Lūpose žaidė švelni, gudri šypsenėlė.

– Žvilgsnis, sakantis, kad visą dieną dirbsi.

– Tikrai? Aš tikrai taip atrodau? – Jo balse buvo girdėti pašaipa.

Taša linktelėjo.

– Kada baigsi darbą?

Prisiekiu, Dimitrijus atrodė kaip avinas.

– Turėjau baigti prieš valandą.

– Taip negalima, – priekaištavo Taša. – Tau reikia pailsėti.

– Na, esu Lisos sergėtojas...

– Kol kas, – pasakė Taša paslaptingai. Norėjau prasmegti skradžiai. – Viršuje vyksta amerikietiškojo biliardo varžybos.

– Negaliu, – šypsodamasis atsakė jis. – Seniai nežaidžiau...

Tai bent! Dimitrijus žaidžia amerikietiškąjį biliardą?

Staiga pasidarė nesvarbu, kad jis pažadėjo elgtis su manim kaip su lygia. Širdies gilumoje žinojau, koks tai komplimentas, bet užsigeidžiau, kad jis elgtųsi su manim kaip su Taša. Paprastai. Žaismingai. Nepiktai trauktų per dantį. Jie vienas su kitu elgėsi labai laisvai.

– Eime, – maldavo ji. – Tik vieną partiją. Nušluostysim visiems nosį.

– Negaliu, – apgailestaudamas spyrėsi Dimitrijus. – Dabar tokia sumaištis.

Taša šiek tiek atsitokėjo.

– Tikriausiai. – Žvilgtelėjusi į mane paerzino: – Matai, kokį geležinį pavyzdį turi? Jis nuolat dirba.

– Kol kas, – atrėžiau, pamėgdžiodama jos ankstesnius žodžius ir toną.

Taša sutriko. Jai tikriausiai nė nedingtelėjo, kad galėčiau iš jos tyčiotis. Tuo tarpu piktas Dimitrijaus žvilgsnis bylojo, kad jis viską kuo puikiausiai supranta. Pajutau, kad vėl smuktelėjau iki mažvaikės.

– Pokalbis baigtas, Rouz. Įsidėmėk, ką sakiau.

– Taip, – sumurmėjau nusisukdama. Užsimaniau grįžti į kambarį ir užsimiršti. Diena sugadinta iš pat ryto. – Būtinai.

Tačiau netrukus susidūriau su Meisonu. Gerasis Dieve. Visur vyrai...

– Pyksti, – pasakė vos pažvelgęs man į veidą. Meisonas žaibiškai perkąsdavo mano nuotaikas. – Kas nutiko?

– Nesutarimai su mokytojais. Keistas rytas.

Atsidusau negalėdama išmesti iš galvos Dimitrijaus. Paskui prisiminiau, kaip vakar įkalbinėjau Meisoną nuveikti kai ką daugiau. Prietranka. Pati nežinau, ko noriu. Nusprendusi, kad geriausia pamiršti vieną vaikiną rodant dėmesį kitam, stvėriau Meisoną už rankos ir nusitempiau.

– Eime. Ar nesitarėm šiandien susitikti kur nors... vienu du?

– Maniau, jau būsi išsiblaiviusi, – erzino mane Meisonas. Tačiau jo žvilgsnis buvo rimtas. Ir susidomėjęs. – Kalbi nerimtai?

– Laikausi duoto žodžio, kad ir kas nutiktų. – Mintimis pamėginau surasti Lisą. Kambaryje jos nebuvo. Matyt, išėjo į kokį aukštuomenės renginį norėdama geriau pasiruošti Priscilos Vodos vakarienei. – Eime, – pasakiau Meisonui. – Eisim į mano kambarį.

Be Dimitrijaus, kuris ne laiku pasipainiojo prie Adriano kambario, niekas daugiau nekreipė dėmesio, kad vaikinai lankosi merginų kambariuose ir atvirkščiai. Jaučiausi tarsi sugrįžusi į Akademijos bendrabutį. Kylant į viršų išklojau Meisonui, ką Dimitrijus buvo pasakojęs apie strigojus Spokane. Tiesa, Dimitrijus prašė niekam nesakyti, bet aš vėl ant jo siutau ir nemaniau daranti nusikaltimą. Žinojau, kad Meisonui bus įdomu.

Neklydau. Meisonas susijaudino.

– Nieko sau! – sušuko jis įėjęs į kambarį. – Ir jie lauks rankas sudėję?

Gūžtelėjau pečiais ir atsisėdau ant lovos.

– Dimitrijus sakė...

– Žinau, žinau... Girdėjau. Atsargumas ir visa kita. – Meisonas blaškėsi po kambarį. – Bet jei tie strigojai užpuls kitus morojus... kitą šeimą... po velniais! Tada jie graušis nagus.

– Pamiršk, – pasakiau. Šiek tiek pyktelėjau, kad Meisonas nekreipia dėmesio į mane, įsitaisiusią ant lovos. – Mes nieko nepadarysim.

Jis sustojo.

– Galėtume ten nuvykti.

– Kur? – kvailai paklausiau.

– Į Spokaną. Miestelyje važinėja autobusai.

– Palauk. Siūlai važiuoti į Spokaną ir užpulti strigojus?

– Žinoma. Edis sutiks... Galėtume nueiti į tą prekybos centrą. Jie dabar išsiskirstę, užpultume juos po vieną...

Netekau žado.

– Gal kvaištelėjai?

– Ak šit kaip? Ačiū už pasitikėjimą.

– Kalbu ne apie pasitikėjimą, – paprieštaravau stodamasi ir eidama prie Meisono. – Tu šauniai kauniesi, pati mačiau. Bet tai... ne išeitis. Negalim pasiimti Edžio ir pulti strigojų. Reikia daugiau sergėtojų. Daugiau informacijos. Viską gerai suplanuoti.

Uždėjau rankas Meisonui ant krūtinės. Jis suėmė mano plaštakas ir nusišypsojo. Akyse tebedegė kovos ugnis, tačiau mintys ėmė suktis apie kitką. Pavyzdžiui, apie mane.

– Tikrai nelaikau tavęs kvailiu. Atleisk.

– Sakai taip tik todėl, kad palenktum savo pusėn.

– Žinoma, – nusijuokiau džiaugdamasi, kad Meisonas atsipalaidavo. Mūsų pokalbis šiek tiek priminė Lisos ir Kristiano pašnekesį palėpėje.

– Na, – pasakė jis. – Labai neprieštarausiu, jei manim pasinaudosi.

– Tai gerai. Nes yra daug dalykų, kuriuos noriu nuveikti.

Jis užsidėjo mano rankas ant sprando. Pajutau jo odos šilumą ir prisiminiau, kaip vakar bučiavomės.

Staiga Meisonas leptelėjo:

– Tu tikra jo mokinė.

– Kieno?

– Belikovo. Sakei, kad reikia surinkti daugiau informacijos. Elgiesi visai kaip jis. Kai pradėjai su juo treniruotis, labai surimtėjai.

– Neišsigalvok.

Meisonas prisitraukė mane arčiau, bet romantiška mano nuotaika išblėso. Būdama su Meisonu tikėjausi Dimitrijų užmiršti, o ne apie jį šnekėtis. Kas per velniava? Meisonas turėjo mane išblaškyti.

Meisonas lyg niekur nieko postringavo toliau:

– Tu tiesiog pasikeitei, ir viskas. Tai nėra blogai. Tiesiog tapai kitokia.

Jo žodžiai mane supykdė, bet nespėjus atsikirsti jis mane pabučiavo. Kalbų metas baigėsi. Ėmiausi veikti. Bučiuodama parverčiau Meisoną ant lovos. Suleidau nagus jam į nugarą, jis paleido man plaukus, glostė juos, tada apibėrė bučiniais mano kaklą.

– Tu nuostabi, – sušnibždėjo Meisonas. Kalbėjo nuoširdžiai. Veide švietė susižavėjimas.

Išsilenkiau, o jis lūpomis glamonėjo odą, rankos įslinko po marškinėliais. Kilo mano kūnu, kol užkliudė liemenėlės kraštelį.

Vos prieš minutę ginčijomės, todėl tokia sparti įvykių eiga mane nustebino. Nors, jei atvirai, buvau nieko prieš. Toks ir mano gyvenimas – greitas, kupinas netikėtumų. Tą vakarą, kai buvom užkerėti Viktoro Daškovo, mudu su Dimitrijum degėm tikrų tikriausia aistra. Tiesa, Dimitrijus tvardėsi, ir mes neskubėjom... tai buvo savaip nuostabu. Nors dažniausiai man nepavykdavo susilaikyti. Dabar pajutau tą patį. Meisonas glamonėjo mano kūną. Karštai, aistringai bučiavo.

Ir tada šį tą supratau.

Bučiavau Meisoną, bet mintyse buvau su Dimitrijum. Ne šiaip jį prisiminiau, bet įsivaizdavau, kad esu su juo dabar ir dar kartą išgyvenu tą naktį. Užsimerkus buvo nesunku apsimesti.

Tačiau atsimerkusi išvydau Meisono akis. Jis mane dievino ir seniai manęs geidė. Nors buvau su juo, įsivaizdavau besimylinti su kitu...

Tai nesąžininga.

Išsivadavau iš jo glėbio.

– Nereikia.

Meisonas iškart liovėsi – toks jis jau yra.

– Per greitai? – paklausė. Linktelėjau. – Nieko tokio. Nebūtina tai daryti.

Jis ištiesė ranką, aš atsitraukiau.

– Ne. Tiesiog viską baikim, gerai?

– Aš... – akimirką jam pristigo žodžių. – O kaip dalykai, kuriuos norėjai nuveikti?

Taip... Pasišiukšlinau kaip reikiant, bet ką galėjau jam atsakyti? Negaliu su tavim suartėti, nes darydama tai galvoju apie kitą, kurio noriu iš tikrųjų. Tu tik pakaitalas.

Nurijau seiles jausdamasi itin kvailai.

– Atleisk, Meisi. Aš tiesiog negaliu.

Jis atsisėdo ir persibraukė plaukus.

– Viskas gerai.

Jo balsas buvo šaltas.

– Tu pyksti.

Meisono akys svaidė žaibus.

– Aš sutrikęs, ir tiek. Nesuprantu tavęs. Tu tai karšta, tai šalta. Tai manęs nori, tai nenori. Apsispręsk, nes sakai viena, o darai kita. Ne tik šįkart – nuolat.

Tai buvo tiesa. Visą laiką su juo žaidžiau. Tai viliodavau, tai ignoruodavau.

– Ką man daryti? – paklausė Meisonas, nes aš tylėjau. – Ką nors... Nežinau. Kad patikčiau tau labiau?

– Nežinau, – atsakiau tyliai.

Jis atsiduso.

– Tai ko išvis tu nori?

Dimitrijaus, akimirksniu atsakiau mintyse.

– Nežinau.

Suaimanavęs Meisonas atsistojo ir pasuko prie durų.

– Rouz, prieš pradėdama rinkti informaciją apie kitus verčiau geriau pažink save.

Jis trenkė durimis. Nuo garso krūptelėjau. Spoksodama į tuščią vietą, kur ką tik stovėjo Meisonas, supratau, kad jis teisus. Man dar reikės daug išmokti.

Šešioliktas

Meisonui išėjus užsnūdau, neprisiverčiau atsikelti nuo lovos. Tokią mane rado Lisa. Mane pažadino trinktelėjusios durys.

Apsidžiaugiau ją pamačiusi. Jau norėjau papasakoti apie nesėkmę su Meisonu, bet pajutau jos jausmus. Lisa buvo sutrikusi kaip ir aš. Kaip visada, užleidau pirmenybę jai.

– Kas atsitiko?

Ji klestelėjo ant lovos įsmukdama į pūkinę antklodę. Buvo pikta ir nusiminusi.

– Kristianas.

– Tikrai? – Nežinojau, kad jie pykstasi. Dažnai vienas kitą erzindavo, bet dabar Lisa vos tramdė ašaras.

– Jis sužinojo... Kad šįryt buvau pas Adrianą.

– Aišku. Tada ne kas. – Nuėjau prie kosmetinio staliuko ir susiradau šepetį. Susiraukusi atsistojau priešais veidrodį auksiniais rėmais ir ėmiau šukuotis susivėlusius plaukus.

Lisa suaimanavo.

– Bet juk nieko nebuvo! Kristianas siunta dėl nieko. Kaip jis gali manim nepasitikėti?

– Jis tavim pasitiki. Tiesiog viskas labai jau keista. – Pagalvojau apie Dimitrijų su Taša. – Pavydas verčia kvailai kalbėti ir elgtis.

– Bet nieko nebuvo, – pakartojo Lisa. – Pati ten buvai ir... Tiesa, taip ir nepaklausiau – o ką ten veikei tu?

– Adrianas man atsiuntė dėžę kvepalų.

– Tą milžinišką dėžę, kurią atnešei?

Linktelėjau.

– Nieko sau.

– Taip. Bet aš juos grąžinau. O ką ten veikei tu?

– Mes tiesiog kalbėjomės. – Lisos nuotaika giedrėjo, ji jau norėjo man kažką pasakyti, bet staiga nutilo. Žodžiai sukosi ant liežuvio galo, bet Lisa juos prarijo. – Turiu tiek visko papasakoti, bet pirma pasakyk, kas nutiko tau.

– Nieko man nenutiko.

– Nereikia, Rouz. Aš ne aiškiaregė kaip tu, bet matau, kada siunti. Tu prislėgta nuo Kalėdų. Kas tau?

Negalėjau jai sakyti, ką sužinojau iš mamos apie Tašą su Dimitrijum. Užtat papasakojau apie Meisoną – tiesa, praleisdama paaiškinimą, kodėl jį atstūmiau.

– Na, – pasakė Lisa, kai nutilau. – Tai tavo teisė.

– Žinau. Bet aš suteikiau jam tuščių vilčių. Todėl jis siunta.

– Tai tik nesusipratimas. Judu viską išsiaiškinsit. Meisonas eina dėl tavęs iš proto.

Tai buvo daugiau nei nesusipratimas. Mūsų santykių su Meisonu taip paprastai nepataisysi.

– Nežinau, – atsidusau. – Ne visiems taip paprasta kaip judviem su Kristianu.

Lisos veidas apniuko.

– Kristianas. Kaip jis gali būti toks kvailas?

Neišlaikiusi prunkštelėjau.

– Lis, po dienos pasibučiuosit ir susitaikysit. Ir greičiausiai ne tik pasibučiuosit.

Leptelėjau nespėjusi pagalvoti. Lisa išplėtė akis.

– Tai tu žinai? – Paskui susierzinusi papurtė galvą. – Aišku, žinai.

– Atleisk. – Nenorėjau jai sakyti, kad žinau apie seksą, kol neužsimins pati.

Lisa nenuleido nuo manęs akių.

– Kiek tu žinai?

– Ne kažin ką, – pamelavau. Baigiau šukuotis ir norėdama išvengti jos žvilgsnio, žaidžiau su šepečiu.

– Turiu išmokti neįsileisti tavęs į savo mintis, – sumurmėjo Lisa.

– Pastaruoju metu tik taip galiu su tavim pabendrauti, – vėl išsižiojau nepagalvojusi.

– Ką tai reiškia?

– Nieko... Aš tik... – Lisa griežtai į mane pasižiūrėjo. – Nežinau. Tiesiog dabar mudvi beveik nesikalbam.

– Vadinasi, abi turim labiau pasistengti, – jos balsas tapo švelnesnis.

– Tu teisi, – sutikau neprimindama, kad mano pastangos bergždžios, jei ji visą laiką trinasi su savo draugužiu. Tiesa, ir aš kalta, kad neišsikalbu – tačiau pastaruoju metu tiek kartų norėjau su ja pasikalbėti. Tik laikas vis būdavo netinkamas – kaip kad dabar.

– Žinai, niekada nemaniau, kad padarysi tai pirma. Tiksliau, nemaniau, kad paskutiniais metais tebebūsiu skaisti.

– Taip, – jos balse suskambo ironija. – Aš irgi.

– Ei! Ką tai reiškia?

Ji šyptelėjo, paskui žvilgtelėjo į laikrodį.

– Priscilos Vodos vakarienė. Su manim turėjo eiti Kristianas, bet jeigu jis elgias kaip pusprotis... – Ji viltingai sužiuro į mane.

– Ką? Ne. Tik ne tai, Lis. Žinai, kaip nekenčiu aukštuomenės vakarėlių.

– Prašau, – maldavo ji. – Kristianas pasiplovė, negali palikti manęs vilkams. Be to, ar nesakei, kad norėjai pasikalbėti? – Sudejavau. – Kai tapsi mano sergėtoja, kaskart turėsi lydėti mane į panašius renginius.

– Žinau, – pasakiau niūriai. – Todėl tikėjausi pasimėgauti paskutiniu laisvės pusmečiu.

Bet galiausiai ji mane įkalbėjo – abi žinojom, kad taip ir bus.

Laiko turėjom nedaug, tad greitai palindau po dušu, išsidžiovinau plaukus ir pasidažiau. Daug negalvodama pasirinkau Tašos suknelę. Ir nors tebelinkėjau jai baisių kančių, kad suka galvą Dimitrijui, dabar pajutau dėkingumą už dovaną. Liesdama šilką pasidžiaugiau, kad man taip tinka raudona spalva. Tai buvo ilga azijietiško stiliaus šilkinė suknelė, išsiuvinėta gėlėmis. Aukštas kaklas ir ilgis slėpė kūną, bet šilkas apgulė figūrą ir atrodė netgi erotiškiau už nuogumą. Mėlynė po akim buvo beveik išnykusi.

Lisa kaip visada atrodė pritrenkiamai. Vilkėjo tamsiai violetinę Džono Raskio, garsaus vampyrų dizainerio, suknelę. Satininė suknelė buvo su petnešėlėmis, išsiuvinėtomis mažyčiais ametistus primenančiais karoliukais, jie gražiai spindėjo ant jos blyškios odos. Plaukus Lisa susikėlė į viršų.

Artėjant prie pokylių salės pastebėjau, kad visi į mus žiūri. Matyt, kilmingieji nesitikėjo, kad Dragomirų princesė į kviestinę vakarienę atsives savo draugę dampyrę. Kita vertus, kvietime buvo parašyta „atsivesti svečią“. Suradom savo vietas prie stalelio su kitais kilmingaisiais, kurių pavardę iškart pamiršau. Jie patenkinti ignoravo mane, o aš buvau patenkinta, kad esu ignoruojama.

Ir be jų buvo kur paganyti akis. Salė buvo dekoruota sidabrine ir mėlyna spalva. Stalus dengė nakties mėlynumo šilkinės staltiesės, jos taip švytėjo ir buvo tokios švelnios, kad net buvo nejauku prie jų valgyti. Ant sienų žvakidėse degė tikro vaško žvakės, židinyje spragsėjo ugnis. Akyse liejosi nuostabus spalvų ir šviesų kaleidoskopas. Kitame kampe liekna morojė grojo violončele, svajingas veidas paskendęs muzikoje. Krištolinių taurių skimbčiojimas papildė melancholišką violončelės melodiją.

Pati vakarienė buvo ne mažiau įspūdinga. Patiekalai rinktiniai, nors ir atpažinau viską, kas buvo mano lėkštėje (žinoma, iš ploniausio porceliano). Viskas nepaprastai skanu ir jokio foie grass. Lašiša su šitakės grybų padažu. Salotos su kriaušėmis ir ožkų pieno sūriu. Desertui – pyragėliai su migdolais. Vienintelis minusas – mažutėlaitės porcijos. Atrodė, maistas skirtas tik lėkštėms papuošti. Viską prarijau keliais kąsniais. Morojams, be kraujo, reikėjo ir maisto, bet ne tiek, kiek žmonėms – arba augančiai dampyrei.

Nepaisant to, čia vertėjo ateiti vien pavalgyti. Deja, vakarienei pasibaigus Lisa pasakė, kad dar negalim išeiti.

– Reikia pabendrauti, – sušnibždėjo ji.

Bendrauti?

Išvydusi mano veidą Lisa nusijuokė.

– Juk mėgsti bendrauti.

Tai buvo tiesa. Paprastai šnekėdavau aš, Lisa buvo linkusi laikytis nuošaly. Tačiau šįkart mudvi apsikeitėm vietom. Tai buvo jos pasaulis, ne mano, ir aš nustebau pamačiusi, kaip gerai ji jaučiasi aukštojoje visuomenėje. Ji buvo mandagi ir rafinuota, tiesiog tobula. Visi norėjo su ja pasikalbėti, o ji žinojo, ką kiekvienam pasakyti. Ji nesinaudojo įtaiga, bet kažkaip sugebėjo patraukti kitus. Gal tai dvasios elemento poveikis? Net ir vaistai nesugebėjo nuslopinti jos magijos ir charizmos. Kadaise vieši susitikimai jai kėlė stresą, dabar Lisa jautėsi laisvai. Didžiavausi ja. Dauguma pokalbių ribojosi lengvomis temomis: mados, kilmingųjų meilės ryšiai ir taip toliau. Niekas nenorėjo gadintis nuotaikos kalbomis apie strigojus.

Visą vakarą nesitraukiau nuo Lisos. Kartojau sau, kad taip pasiruošiu ateičiai, kai turėsiu ją sekioti kaip šešėlis. Tačiau šįkart jaučiausi itin nejaukiai, nes žinojau, kad mano sarkazmo čia niekas neįvertins. Be to, liūdnai teko konstatuoti, kad tarp svečių esu vienintelė dampyrė. Tiesa, buvo ir kitų dampyrų, bet jie atliko sergėtojų vaidmenį ir ramstė pasienius.

Lisa ėjo nuo vieno būrelio prie kito. Pagaliau priartėjom prie morojų, kurie įsikarščiavę ginčijosi. Vieną atpažinau. Tai buvo tas pats vaikinas, kurį išskyriau per muštynes SPA. Tik šįkart vietoj maudymosi kelnaičių jis vilkėjo pritrenkiantį juodą smokingą. Jis mus abejingai nužvelgė, manęs, regis, nepažino. Nekreipdamas į mus dėmesio ginčijosi toliau. Savaime suprantama, kalba sukosi apie morojų apsaugą. Jis buvo vienas tų, kurie manė, kad morojai turėtų pulti strigojus.

– Ar nesupranti, kad tai savižudybė? – paklausė jo vienas iš šalia stovinčių vyrų. Jo tankūs plaukai ir ūsai buvo žili. Jis irgi vilkėjo smokingą, bet vaikinui jis tiko labiau. – Jei tapsim kariais, mes tiesiog išnyksim.

– Tai ne savižudybė! – sušuko vaikinas. – Taip būtų teisingiausia. Turim pradėti patys savim rūpintis. Sugebėjimas kautis ir magijos valdymas, be sergėtojų, – didžiausi mūsų pranašumai.

– Taip, bet turint sergėtojus, jie mums nereikalingi, – pasakė žilaplaukis. – Prisiklausei nekilmingųjų. Jie neturi sergėtojų, tad nenuostabu, kad bijo. Tačiau nėra jokio reikalo velti į tai mus ir rizikuoti mūsų gyvybe.

– Niekas jūsų ir nevelia, – staiga pasakė Lisa. Jos balsas buvo malonus, bet visi nutilo ir sužiuro į ją. – Svarstydami, ar morojai turėtų išmokti kautis, matot tik dvi galimas išeitis. Bet taip nėra. Jei nenorit mokytis, nesimokykit. Visiškai jus suprantu. – Žilaplaukis šiek tiek atsileido. – Bet taip yra todėl, kad turit savo sergėtojus. Daug morojų jų neturi. Todėl jei jie nori išmokti savigynos, kam reikia jiems tai drausti?

Jaunesnysis triumfuodamas pažvelgė į savo oponentą.

– Matai?

– Ne viskas taip paprasta, – paprieštaravo žilaplaukis. – Jei jūs, bepročiai, norit žudytis, žudykitės. Bet kur išmoksit vadinamosios kovos technikos?

– Magiją galim valdyti patys, o technikos pamokys sergėtojai.

– Žinojau, kad taip pasakysi. Net jei mes ir atsisakom leistis į šią savižudišką misiją, norit atimti iš mūsų sergėtojus jūsų tariamai armijai treniruoti.

Jaunesnysis susiraukė išgirdęs žodį „tariamai“, o man dingtelėjo, ar jie nepradės muštis.

– Privalot mums juos atiduoti.

– Ne, neprivalo, – nukirto Lisa.

Visų žvilgsniai vėl nukrypo į ją. Šįkart triumfavo žilaplaukis. Jaunesniojo veidas persimainė iš pykčio.

– Sergėtojai – geriausi mūsų kovotojai.

– Taip, – sutiko Lisa, – bet tai nesuteikia jums teisės atitraukti jų nuo tiesioginių pareigų. – Žilaplaukis tiesiog švytėjo.

– Tai kaip tada mums išmokti? – paklausė kažkas.

– Taip pat, kaip mokosi sergėtojai, – paaiškino Lisa. – Jei norit išmokti kautis, lankykit akademijas. Sudarykit klases ir pradėkit nuo nulio, kaip tai daro novicai. Taip netrukdysit sergėtojams dirbti savo darbo. Akademijose saugu, o sergėtojai geri mokytojai. – Ji šiek tiek pagalvojo. – Gynybą būtų galima įtraukti į morojų mokymosi programą.

Visi apstulbę žiūrėjo į Lisą, aš, beje, irgi. Paprasčiausias sprendimas, ir visi tai supratome. Nė vienų reikalavimai nebus patenkinti šimtu procentų, bet atitiks daugumos pageidavimus ir neprieštaraus vieni kitiems. Genialu. Morojai žvelgė į Lisą su nuostaba ir susižavėjimu.

Pagauti tos minties visi staiga puolė kalbėti vienas per kitą. Jie įtraukė į pokalbį Lisą ir netrukus karštai aptarinėjo jos pasiūlymą. Aš buvau nustumta į šalį, bet per daug nenusiminiau. Pasitraukiau ir susiradau kamputį netoli durų.

Eidama pamačiau padėklą su užkandžiais. Jausdamasi alkana įtariai juos nužvelgiau, bet nepamačiau nieko panašaus į vakarykštį foie grass. Vienas pasirodė panašus į troškintą mėsą.

– Žąsų kepenėlės? – paklausiau.

Padavėja papurtė galvą.

– Užkepėlė.

Skamba neblogai. Pasiėmiau.

– Tai kasa, – išgirdau balsą už nugaros. Žaibiškai atsigręžiau.

– Kas? – cyptelėjau. Palaikiusi mano reakciją atsisakymu padavėja nuėjo toliau.

Priešais mane išdygo baisiai savim patenkintas Adrianas Ivaškovas.

– Erzini mane? – paklausiau. – Kasa? – Pati nesupratau, kodėl mane tai taip sukrėtė. Morojai geria kraują, tad kodėl neužsikandus viduriais? Vis dėlto suvirpėjau iš pasišlykštėjimo.

Adrianas gūžtelėjo pečiais.

– Beje, labai skanu.

Pasidygėjusi papurčiau galvą.

– Jūs, turčiai, kvanktelėję.

Adrianas dar labiau pralinksmėjo.

– Ką čia veiki, mažoji vampyre? Persekioji mane?

– Aišku, ne. – Susiraukiau. Jis kaip visada buvo apsirengęs nepriekaištingai. – Ypač turint omeny nemalonumus, kurių mums pridarei.

Jis kerinčiai nusišypsojo, ir, nors jo būdas mane erzino, panorau šnektelėti. Kodėl taip yra?

– Nežinau, nežinau, – Adrianas erzino mane. Atrodė sveiko proto, rytinių keistybių neliko nė ženklo. Ir jam kaip niekam kitam tiko smokingas. – Kelintą kartą mes susitinkam? Penktą? Kai kam gali kilti įtarimų. Bet nesijaudink. Nesakysiu tavo draugui. Nė vienam iš jų.

Jau norėjau atsikirsti, bet paskui prisiminiau, kad Adrianas matė mane su Dimitrijum ir anksčiau. Stengiausi neiškaisti.

– Turiu tik vieną draugą. O gal ir nebeturiu. Šiaip ar taip, neturiu ko jam prisipažinti. Tu man net nepatinki.

– Ne? – paklausė Adrianas tebesišypsodamas. Jis pasilenkė prie manęs tarsi norėdamas atskleisti kokią paslaptį. – Tai kodėl pasilikai mano kvepalus?

Šįkart tikrai paraudau. Ir pasitraukiau per žingsnį.

– Nepasilikau.

Jis nusijuokė.

– Pasilikai. Tau išėjus perskaičiavau dėžutes. Be to, užuodžiu juos dabar. Malonus kvapas. Aštrus ir kartu saldus – visai kaip tu pati. Beje, puikiai pasirinkai. Kvepalų aromatas neužgožia tavo tikro kvapo, – pastaruosius žodžius Adrianas ištarė kaip kokią nešvankybę.

Nors tarp kilmingų morojų jaučiausi nesmagiai, mokėjau nusodinti tokius šaunuolius. Ne kartą buvau pastačiusi tokį į vietą. Nusikračiau drovumo ir prisiminiau, kas esanti.

– Žinai, – rėžiau atmesdama nuo veido plaukus. – Turėjau teisę juos pasilikti. Tu man juos dovanojai. Tačiau klysti manydamas, kad tai ką nors reiškia. Visiškai nieko. Verčiau pagalvok, ar verta taip švaistyti pinigus.

– Oho, Rouz Hetavėj nusiteikusi pažaisti. – Adrianas iš padavėjo paėmė taurę šampano. – Nori?

– Aš negeriu.

– Gerai. – Jis vis tiek padavė man taurę, kitą pasiėmė sau ir leido padavėjui eiti. Tada gurkštelėjo. Nujaučiau, kad šįvakar tai tikrai ne pirma taurė. – Rodos, Vasilisa pamokė mano tėtušį.

– Tavo..? – atsigręžiau į neseniai paliktą būrelį. Žilaplaukis tebebuvo ten ir pašėlusiai gestikuliavo. – Jis tavo tėvas?

– Bent jau taip teigia mama.

– Tu jam pritari? Kad tie morojai, kurie nori kautis, yra savižudžiai?

Adrianas gūžtelėjo pečiais ir gurkštelėjo šampano.

– Kad aš neturiu nuomonės.

– Negali būti. Kaip gali nieko negalvoti?

– Nežinau. Aš iš viso apie tai negalvoju. Turiu smagesnių užsiėmimų.

– Pavyzdžiui, persekioti mane? Ir Lisą? – Man tebebuvo smalsu, ką ji veikė jo kambary.

Jis vėl nusišypsojo.

– Sakyčiau, čia tu mane persekioji.

– Taip, taip, penkis kartus... – staiga nutilau. – Penkis?

Jis linktelėjo.

– Ne, buvo tik keturi. – Ėmiau lenkti laisvos rankos pirštus. – Pirmą vakarą, paskui SPA, vėliau tavo kambary ir dabar čia.

Adrianas paslaptingai nusišypsojo.

– Jei jau taip sakai.

– Sak... – ir nutilau per pusę žodžio. Kalbėjausi su Adrianu dar kartą. Jei tik tai skaitosi. – Juk nenori pasakyti...

– Ko? – Jo akyse plykstelėjo smalsumas. Daugiau vilties negu tikrumo.

Atsidusau prisiminusi sapną.

– Nieko.

Per daug nesukdama galvos išgėriau šampano. Kitame salės gale stovėjo Lisa, rami ir patenkinta. Gerai.

– Ko šypsaisi? – paklausė Adrianas.

– Lisa baigia juos vystyti.

– Nesistebiu. Ji iš tų, kurie gali apžavėti ką panorėję, jei tik pasistengia. Netgi tuos, kurie jos nekenčia.

Įtariai nužvelgiau Adrianą.

– Taip pat jaučiuosi kalbėdama su tavim.

– Bet man tu nejauti neapykantos, – pasakė jis baigdamas gerti šampaną.

– Bet ir ne mėgstu.

– Tu tik taip sakai. – Jis žingtelėjo artyn, ne grasindamas, o meiliai. – Tačiau aš nepykstu.

– Rouz!

Šaižus mamos balsas perliejo mane kaip šaltas dušas. Netoliese stovintys morojai į mus sužiuro. Mama užsipuolė mus kaip viesulas.

Septynioliktas

– Ką čia veiki? – paklausė griežtai. Ir tikrai per garsiai.

– Aš tik...

– Atleiskit, lorde Ivaškovai, – sumurmėjo ji. Paskui, lyg būčiau penkerių, griebė mane už rankos ir išsitempė iš kambario. Suteliūskavau šampaną ir apsipyliau suknelę.

– Žiūrėk, ką darai! – sušukau išėjus į koridorių. Graudžiai nužvelgiau suknelę. – Čia šilkas. Gali sugadinti.

Mama atėmė taurę ir pastatė ant staliuko.

– Ir gerai. Gal tada nustosi rengtis kaip pigi kekšė.

– Oho, – atkirtau sukrėsta. – Ar ne per stipriai pasakyta? Ir ko čia staiga taip susirūpinai? – Parodžiau į suknelę. – Beje, ji nėra pigi. Pati sakei, kad Taša labai maloni, kad man ją padovanojo.

– Nes nemaniau, kad apsivilksi ją per morojų vakarienę ir tapsi pajuokos objektu.

– Niekas iš manęs nesijuokia. Be to, suknelė uždara.

– Užtat tokia aptempta, kad viskas kuo puikiausiai matyti, – atkirto mama. Pati kaip visada vilkėjo juodai: juodas kelnes ir švarką. Ji irgi turėjo keletą apvalumų, bet drabužiai juos slėpė.

– Ypač tokioje draugijoje. Tokia apranga atkreipia visų dėmesį. O koketavimas su morojum kenkia orumui.

– Aš nekoketavau.

Mamos žodžiai mane supykdė, nes pastaruoju metu elgiausi tiesiog pavyzdingai. Anksčiau mėgau nekaltus žaidimus – ir ne tik – su morojais, bet po kelių rimtų pokalbių ir vieno nemalonaus nutikimo su Dimitrijum supratau, kaip tai kvaila. Dampyrės turi saugotis morojų, nuolat sau tai kartojau.

Į galvą šovė bjauri mintis.

– Be to, – paerzinau ją. – Juk turiu sekti tavo pavyzdžiu. Susidėti su morojum ir pratęsti giminę, kaip tai padarei tu?

Motina sužaibavo akimis.

– Tik ne tokia jauna.

– Buvai vos keleriais metais už mane vyresnė.

– Nekrėsk kvailysčių, Rouz, – perspėjo ji mane. – Tu per jauna turėti vaikų. Neturi jokios patirties, net nepradėjai gyventi. Tik susigadintum sergėtojos karjerą.

Sudejavau.

– Kam apie tai kalbėti? Kaip nuo tariamo flirto taip greit sugebėjom pereiti prie vaikų? Aš nemiegu nei su juo, nei su kuo kitu, o net jei ir miegočiau, žinau, kaip saugotis. Kodėl kalbi su manim kaip su mažvaike?

– Nes tu elgiesi kaip mažvaikė.

Antras Dimitrijus. Sužaibavau akimis.

– Dar liepk grįžti į kambarį.

– Ne, Rouz. – Staiga mama man pasirodė išvargus. – Į kambarį grįžti nereikia, bet ir atgal nebegrįši. Tikiuosi, pernelyg neatkreipei į save dėmesio.

– Kalbi, lyg ten būčiau šokusi striptizą, – piktinausi. – Atėjau į vakarienę su Lisa.

– Nustebtum sužinojusi, koks menkniekis kartais sukelia apkalbas, – pareiškė mama. – Ypač su Adrianu Ivaškovu.

Paskui nusigręžė ir nuėjo koridorium. Pajutau jai pyktį ir neapykantą. Nepadariau nieko blogo. Žinojau, kad ją apėmusi kraujo kekšių paranoja, bet šįkart persistengė. O visų blogiausia, kad ištempė mane iš vakarienės matant kitiems. Jei nenorėjo atkreipti dėmesio, rimtai susimovė.

Iš salės išėjo keletas morojų, stovėjusių netoli Adriano. Jie žvilgtelėjo į mane ir praeidami tyliai pasišnibždėjo.

– Ačiū, mama, – sumurmėjau.

Pažeminta patraukiau į priešingą pusę pati nenutuokdama, kur einu. Tiesiog norėjosi nuo visko pabėgti.

Koridoriaus pabaigoje buvo durys, už jų – laiptai. Durys buvo neužrakintos. Užlipusi laiptais radau dar vienas duris. Atidariau ir apsidžiaugiau atsidūrusi nedidelėje stogo terasoje. Ją dengė sniegas, bet buvo ankstyvas rytas ir ryškiai švietė saulė.

Nubraukiau sniegą nuo kažkokios dėžės, primenančios ventiliacijos sistemą. Negailėdama suknelės atsisėdau. Apsikabinau save per pečius, grožėjausi kalnais ir taip retai matoma saule.

Po kelių minučių mane išgąsdino durų girgždesys. Atsigręžusi nustebau tarpduryje išvydusi Dimitrijų. Širdis suspurdėjo, bet nusisukau, nežinojau, ką begalvoti. Jis priėjo prie manęs. Nusivilko odinį apsiaustą ir apgaubė man pečius. Tada atsisėdo šalia.

– Tikriausiai sušalai?

Baisiausiai, bet nenorėjau prisipažinti.

– Saulė šviečia.

Dimitrijus pakėlė galvą ir pažvelgė į žydrą dangų. Ir jis pasiilgsta saulės.

– Taip. Bet nepamiršk, kad mes kalnuose, o dabar žiema.

Nieko nepasakiau. Sėdėjome ir jaukiai tylėjome. Reti vėjo gūsiai žarstė sniegą. Morojams buvo naktis, dauguma ruošėsi miegoti, tad slidinėjimo trasos buvo tuščios.

– Mano gyvenimas griūva, – galiausiai pasakiau.

– Tikrai ne, – tuoj pat paprieštaravo Dimitrijus.

– Atsekei mane iš vakarėlio?

– Taip.

– Aš tavęs nė nepastebėjau. – Dimitrijus vilkėjo tamsiais drabužiais, taigi dalyvavo ten kaip sergėtojas. – Vadinasi, matei, kaip Dženina ištempė mane?

– Beveik niekas nieko nepastebėjo. Žinau, nes nenuleidau nuo tavęs akių.

Dimitrijaus žodžiai šįsyk manęs nepradžiugino.

– Ji sakė ką kita, – pasiskundžiau. – Kad su tokia apranga galėčiau parsidavinėti ant kampo.

Atpasakojau pokalbį koridoriuje.

– Dženina tiesiog dėl tavęs nerimauja, – tarė Dimitrijus.

– Ji perlenkia.

– Kartais motinos pernelyg stengiasi apsaugoti vaikus.

Nepatikėjau savo ausimis.

– Taip, bet mes kalbam apie mano motiną. Ji tikrai ne tokia. Ji labiau susinervintų, jei padaryčiau jai gėdą. Ir dar tos kvailos „tu per jauna turėti vaikų“ kalbos. Nesu tokia kvaiša.

– Gal ji kalbėjo ne apie tave?

Nustebusi svarsčiau.

Neturi jokios patirties, tu net nepradėjai gyventi. Tik susigadintum sergėtojos karjerą.

Kai gimiau, mamai buvo dvidešimt. Anksčiau atrodė, kad ji buvo ganėtinai suaugusi. Bet dabar... Ji tebuvo porą metų vyresnė už mane. Tikrai ne suaugusi. Ar jai atrodo, kad susilaukė manęs per anksti? Ar nesugebėjo manęs auginti, nes nieko apie tai neišmanė? Ar ji gailisi, kad taip susiklostė mūsų santykiai? Ir ar gali būti, kad pati turėjo panašios patirties su morojais ir kažkas apie ją skleidė gandus? Paveldėjau daug jos bruožų. Šįvakar net pastebėjau, kokia graži jos figūra. Veidas irgi – kaip keturiasdešimtmetės. Tikriausiai jaunystėje ji buvo gražuolė...

Atsidusau. Nenorėjau apie tai galvoti. Antraip dar užsimanysiu pervertinti mūsų santykius – gal net pripažinti, kad motina nėra beširdė. Man ir taip užtenka bėdų. Nuolat nerimavau dėl Lisos, nors šiuo metu ji ir nekelia rūpesčių. Vadinamasis romanas su Meisonu žlugo. Ir, žinoma, Dimitrijus...

– Kodėl mes nesiriejam? – leptelėjau.

Dimitrijus pašnairavo.

– Nori rietis?

– Ne. Visai nenoriu.

Jo veide šmėkštelėjo blanki šypsenėlė. Kaip paprastai tik šypsenos šešėlis.

– Ir man nepatinka su tavim rietis.

Sėdint šalia jo širdį užliejo šiluma, mintys pragiedrėjo. Šalia Dimitrijaus būdavo taip gera, kad susijaudindavau labiau negu su Meisonu. Širdžiai neįsakysi, toptelėjo. Arba myli, arba ne. Jei nemyli, reikia tai pripažinti. Jei myli, daryti viską, kad apsaugotum brangų žmogų.

Nesavanaudiški, nuoširdūs žodžiai išsprūdo savaime – net pati nustebau.

– Sutik.

Dimitrijus sumirksėjo.

– Su kuo?

– Su Tašos pasiūlymu. Priimk jį. Tai puiki galimybė.

Prisiminiau, ką mama sakė apie vaikus. Aš nesu tam pasirengusi. Gal ir ji kadaise nebuvo. Bet Taša pasirengusi. Ir Dimitrijus. Jie gražiai sutaria. Jis galėtų tapti jos sergėtoju, susilaukti vaikų... tai būtų gerai jiems abiem.

– Tikrai nesitikėjau, kad taip pasakysi, – kimiai tarė jis. – Ypač po...

– Po to, kai taip bjauriai elgiausi? – Gindamasi nuo šalčio stipriau susisiaučiau apsiaustu. Jaučiau svaiginantį Dimitrijaus kvapą ir įsivaizdavau, kad jis laiko mane savo glėby. Adrianas teisus dėl kvapų galios. – Kaip jau sakiau, nebenoriu rietis. Nenoriu, kad nekęstume vienas kito. Ir... – stipriai užsimerkiau, paskui prabilau: – Kad ir ką tau jaučiu... Noriu, kad būtum laimingas.

Stojo tyla. Krūtinę pervėrė skausmas.

Dimitrijus mane apkabino. Prisitraukė, aš padėjau galvą jam ant peties.

– Roza. – Tik tiek pasakė.

Po tos užkerėtos nakties Dimitrijus pirmąkart nuoširdžiai mane apkabino. Treniruočių salėje viskas buvo kitaip... Kažkaip gyvuliška. Dabar mes negalvojom apie seksą. Tiesiog džiaugėmės vienas kito artumu.

Jei Dimitrijus pabėgs su Taša, aš vis tiek jį mylėsiu. Tikriausiai visą gyvenimą mylėsiu tik jį.

Meisonas man patinka, bet jo turbūt niekada nepamilsiu.

Atsidusau. Būčiau galėjusi taip sėdėti amžinai. Su Dimitrijum buvo taip gera. Nors ir kaip man buvo skaudu atiduoti jį Tašai, linkėjau jam laimės. Reikia atsikratyti baimės ir pasielgti teisingai. Meisonas sakė, kad turiu išsiaiškinti, ko noriu. Ir aš supratau.

Nenoriai atsitraukiau ir padaviau apsiaustą Dimitrijui. Atsistojau. Jis klausiamai žiūrėjo į mane matydamas, kad dvejoju.

– Kur eini? – paklausė.

– Daužyti širdžių, – atsakiau.

Trumpai pasigėrėjau Dimitrijum – jo tamsiomis, supratingomis akimis ir šilkiniais plaukais. Paskui grįžau į vidų. Turėjau atsiprašyti Meisono... ir pasakyti, kad tarp mūsų nieko nebus.

Aštuonioliktas

Aukštakulniai ėmė trinti, todėl viduje nusiaviau ir pasiėmiau į ranką. Nebuvau lankiusis Meisono kambary, bet žinojau numerį, tad lengvai radau.

Kelis kartus pabeldžiau. Duris atidarė Šeinas, Meisono kambario draugas.

– Sveika, Rouz.

Jis pasitraukė mane praleisdamas. Įėjusi apsidairiau. Per televiziją rodė kažkokią informacinę laidą. Vienas naktinio gyvenimo trūkumų – prasta televizijos programa. Grindys buvo nusėtos tuščiomis limonado skardinėmis. Meisono nemačiau.

– Kur jis? – paklausiau.

Šeinas nusižiovavo.

– Maniau, su tavim.

– Nemačiau jo visą dieną.

Jis nusižiovavo dar kartą, paskui susiraukęs ėmė galvoti.

– Mačiau, kaip krovėsi kuprinę. Pamaniau, gal kokiai nors romantiškai išvykai ar panašiai. Beje, graži suknelė.

– Ačiū, – sumurmėjau apnikta blogos nuojautos.

Krovėsi kuprinę? Nieko nesupratau. Kur jis rengėsi eiti? Kurortas saugomas taip pat griežtai kaip Akademija. Mudviem su Lisa pavyko iš ten pabėgti tik pasitelkus įtaigą. Tai kurių galų Meisonui krautis kuprinę, jei jis niekur neis?

Uždaviau Šeinui dar kelis klausimus ir nusprendžiau patikrinti šią neįtikimą prielaidą. Suradau sergėtoją, atsakingą už budėjimo grafikus. Jis pasakė vardus sergėtojų, paskutinįkart mačiusių Meisoną. Daugumą jų pažinojau, kai kurie šiuo metu ilsėjosi, taigi nebus sunku rasti.

Deja, du pirmieji Meisono šiandien nė nematė. Kai pasidomėjo, kodėl klausiu, kažką neaiškiai sumurmėjau ir leidausi toliau. Trečias mano sąraše buvo Alanas, sergėtojas, dirbąs Akademijoje. Jis ką tik sugrįžo paslidinėjęs ir rengėsi. Atpažinęs mane nusišypsojo.

– Aišku, aš jį mačiau, – pasakė jis lenkdamasis atrišti batų.

Mane užliejo palengvėjimas. Tik dabar supratau, kaip nerimavau dėl Meisono.

– Gal žinai, kur jis?

– Ne. Nei jis, nei Edis Kastilas, nei ta... kuo ji ten vardu... Rinaldi. Išėjo pro šiaurinius vartus ir daugiau jų nemačiau.

Išverčiau akis. Alanas sagstėsi slidžių apkaustus, lyg būtume šnekėję apie slidinėjimo trasas.

– Tu juos... išleidai?

– Taip.

– Kodėl?

Jis pakėlė galvą ir patenkintas pasižiūrėjo į mane.

– Todėl, kad jie paprašė.

Mano įtarimai pasitvirtino. Išsiaiškinau, kuris sergėtojas saugojo šiaurinius vartus su Alanu ir skubiai jį suradau. Jis pakartojo tą patį. Išleido Meisoną, Edį ir Miją nieko neklausęs. Nė nesuprato darąs ką negero. Pamačiau, kad sergėtojo akys apsiblaususios. Pažinau tokį žvilgsnį. Taip žiūrėdavo tie, prieš kuriuos Lisa panaudodavo įtaigą. Ypač tada, kai nenorėdavo, kad jie ką nors prisimintų. Ji mokėjo ištrinti atmintį – trumpam arba visam laikui. Lisos įtaiga buvo tokia stipri, kad galėjo priversti viską tiesiog pamiršti. Sergėtojai viską prisiminė, vadinasi, įtaiga naudojosi neįgudęs asmuo.

Pavyzdžiui, Mija.

Nesu gvėra, bet pamaniau, kad apalpsiu. Apsvaigo galva, tad užsimerkiau ir giliai įkvėpiau. Kai atsimerkiau, svaigulys buvo praėjęs. Viskas gerai. Aš viską išsiaiškinsiu.

Meisonas, Edis ir Mija pabėgo. Negana to, jie pasinaudojo įtaiga, o tai buvo griežtai draudžiama. Niekam nieko nesakę išėjo pro šiaurinius vartus. Buvau mačiusi kurorto žemėlapį. Šiauriniai vartai išėjo į kelią, vedantį į nedidelį miestelį, esantį už trisdešimties kilometrų. Miestelį, iš kurio, kaip sakė Meisonas, važinėja autobusai.

Į Spokaną.

Spokane gyveno strigojų ir jiems padedančių žmonių gauja.

Spokane Meisonas tikisi įgyvendinti savo beprotišką svajonę nužudyti strigojų.

Apie Spokaną jis sužinojo iš manęs.

– Ne, ne, – kartojau kone bėgdama į savo kambarį.

Nusiplėšiau suknelę ir persirengiau šiltais žieminiais drabužiais: ilgaauliais, džinsais ir megztiniu. Pasičiupusi paltą ir pirštines puoliau prie durų, paskui stabtelėjau. Veikiau nepagalvojusi. Ką gi aš darysiu? Reikia kam nors apie tai papasakoti... bet tada trijulė turės nemalonumų. Ir Dimitrijus sužinos, kad nelaikiau liežuvio už dantų – išpliurpiau apie Spokaną. Jis man patikėjo tą paslaptį kaip rimtai sergėtojai.

Kol mūsų pasiges, praeis nemažai laiko. Jei tik man pavyktų ištrūkti...

Netrukus jau beldžiausi į Kristiano duris. Jis atrodė užsimiegojęs ir kaip visada nusiteikęs ciniškai.

– Jei atėjai už ją atsiprašinėti, gali eiti sau.

– Patylėk, – pertraukiau. – Atėjau ne dėl tavęs.

Skubiai paaiškinau, kas atsitiko. Šįkart net Kristianas nesugalvojo, kaip atsikirsti.

– Tai Meisonas, Edis ir Mija iškeliavo į Spokaną medžioti strigojų?

– Taip.

– Nieko sau... O tu kodėl ne su jais? Kaip tik tavo būdui...

Vos neskėliau jam į ausį.

– Nesu beprotė! Tačiau turiu rasti juos, kol neiškrėtė kokios kvailystės.

Pagaliau Kristianas viską suprato.

– O kam tau prireikė manęs?

– Turiu kaip nors ištrūkti iš kurorto. Mija prieš sergėtojus panaudojo įtaigą. Tavęs man reikia dėl tos pačios priežasties. Žinau, kad naudoji įtaigą.

– Naudoju, – prisipažino jis. – Bet... – Pirmąkart gyvenime atrodė sutrikęs. – Man prastai sekasi. O dampyrų mano įtaiga beveik neveikia. Lisai einasi šimtą kartų geriau. Tikriausiai kaip ir bet kuriam kitam morojui...

– Žinau, bet nenoriu, kad Lisa prisidarytų rūpesčių.

Kristianas nusijuokė.

– O jei prisidarysiu aš?

– Man nusispjaut.

– Žinai, tu tikra kalė.

– Žinau.

Po penkių minučių mudu jau žingsniavom šiaurinių vartų link. Švietė saulė, visi lindėjo kambariuose. Tikėjausi, taip bus lengviau dingti nepastebėtiems.

Kvailiai, kartojau mintyse. Tik prisivirė košės. Kodėl Meisonas taip pasielgė? Jis nori atkeršyti, mačiau, kaip supyko, kad sergėtojai nieko nesiima. Bet vis tiek. Negi jis toks bukas? Juk turėjo suprasti, kaip tai pavojinga. Ar gali būti... Ar gali būti, kad mano atstumtas jis visai pametė galvą? Ir įvėlė Edį su Mija? Juos nesunku įkalbėti. Edis sektų paskui Meisoną nors ir į pasaulio kraštą, o Mija, kaip ir Meisonas, pasiryžusi išžudyti visus strigojus.

Šiaip ar taip, apie strigojus Spokane Meisonui papasakojau aš. Taigi esu dėl visko kalta.

– Lisa visada žiūri į akis, – pasakiau Kristianui, kai priėjom vartus. – Kalba ramiai. Nežinau, kas dar. Pasistenk sutelkti visą valią.

– Žinau, – pertraukė mane Kristianas. – Pats esu matęs.

– Gerai. Tik norėjau padėti.

Prie vartų pamačiau vienintelį sergėtoją. Pasisekė kaip niekad – keitėsi pamaina. Patekėjus saulei strigojai nepuola. Sergėtojai budi, bet dieną būna labiau atsipalaidavę.

Tad ir mus sergėtojas pasitiko visiškai ramiai.

– Ką čia veikiat, vaikai?

Kristianas nurijo seilę. Veide nuo įtampos susimetė raukšlelės.

– Tu išleisi mus pro vartus, – lėtai pasakė jis. Balsas šiek tiek drebėjo, bet šiaip jis visai vykusiai pamėgdžiojo Lisą. Deja, sergėtojo įtaiga nepaveikė. Kaip ir buvo sakęs Kristianas. Mijai tiesiog pasisekė. Sergėtojas mums nusišypsojo.

– Ką? – paklausė jis.

Kristianas pamėgino dar kartą.

– Tu mus išleisi.

Sergėtojas nustebęs sumirksėjo. Jo akys neapsiblausė kaip Lisos aukų, tačiau Kristianas bent trumpam išmušė jį iš vėžių. Deja, išsyk supratau, kad jis mūsų nepraleis. Laimė, mokėjau paveikti vaikinus ir be magijos.

Netoli posto gulėjo milžiniškas kokio pusmetrio ilgio žibintas. Griebiau ir tvojau juo sergėtojui per galvą. Sudejavęs sergėtojas susmuko ant žemės. Jis manęs nepastebėjo, nors pasielgiau baisiai, gailėjausi, kad už tokį stulbinantį pasirodymą negausiu pažymio.

– Viešpatie! – pašiurpo Kristianas. – Tu užpuolei sergėtoją.

– Aha. – Atrodo, nepastebėtai sugrąžinti trijulės nepavyks. – Nemaniau, kad taip susimausi su įtaiga. Apie užpuolimą pagalvosiu vėliau. Ačiū už pagalbą. Verčiau dink, kol nepasikeitė pamaina.

Kristianas papurtė galvą.

– Keliausiu su tavim.

– Nė nesvajok. Buvai reikalingas, kad pravestum mane pro vartus. Nenoriu, kad turėtum nemalonumų.

– Aš jau turiu nemalonumų! – Kristianas parodė į sergėtoją. – Jis matė mano veidą. Man vis tiek šakės, todėl galiu tau padėti. Ir liaukis buvusi tokia kalė.

Prieš išskubėdama mečiau žvilgsnį į sergėtoją. Buvau tikra, kad rimtai nesužeidžiau, o šviečiant saulei jis nesušals.

Po penkių minučių mudu su Kristianu jau žingsniavom keliu. Lengva nebus. Nors Kristianas buvo apsirengęs ir su akiniais, jį ėmė veikti saulė. Teko sulėtinti žingsnį, o netrukus kas nors suras sergėtoją ir puls mūsų ieškoti.

Išgirdusi iš užpakalio atvažiuojant automobilį – ne Akademijos – apsisprendžiau. Buvau prieš keliones autostopu. Net aš žinojau, kokios jos pavojingos. Bet turėjome kuo greičiau nusigauti į miestelį, todėl meldžiausi, kad mudviem pavyktų atsikratyti persekiotojų.

Laimė, automobilyje sėdėjo pagyvenusi pora. Jie tik paklausė:

– Ar jums nieko nenutiko, vaikai?

Iškėliau nykščius rodydama, kad viskas gerai.

– Mūsų mašina nuslydo nuo kelio. Gal pavėžėtumėt iki miestelio, kad galėčiau paskambinti tėčiui?

Pavyko. Po penkiolikos minučių jie išleido mus degalinėje. Tiesą sakant, net buvo sunku jais nusikratyti – taip norėjo mums padėti. Galiausiai įtikinom, kad mums viskas gerai, ir patraukėm į autobusų stotį. Kaip ir tikėjausi, stotis buvo nedidelė. Du autobusai vežė į kaimyninius kurortus, vienas – į Laustoną Aidahe. Iš Laustono buvo galima pasiekti kitus miestus.

Tikėjausi, mums pavyks nutverti Meisoną ir kitus tebelaukiančius autobuso, tada be vargo būtume partempę juos atgal. Deja, jų niekur nebuvo matyti. Ir maloni moteriškė kasoje iškart suprato, ko klausiam. Ji patvirtino, kad trijulė nusipirko bilietus per Laustoną į Spokaną.

– Po velniais, – nusikeikiau. Moteris kilstelėjo antakius. Pasisukau į Kristianą. – Turi pinigų bilietui?

Autobuse mudu beveik nesikalbėjom, tik pasakiau, kad Kristianas kvailys, jei mano, kad Lisai krito į akį Adrianas. Kol pasiekėm Laustoną, man pavyko jį įtikinti, ir tai buvo mažytis stebuklas. Važiuojant į Spokaną Kristianas užmigo, o aš negalėjau sumerkti akių. Vis galvojau, kad prisidirbau.

Į Spokaną atvykom vėlyvą popietę. Tik iš kažkelinto praeivio pavyko sužinoti, kur yra prekybos centras, kurį minėjo Dimitrijus. Nuo autobusų stoties iki jo – galas kelio. Po penkių valandų kelionės norėjosi pramankštinti sustingusias kojas. Saulė tebešvietė, bet nebe taip skaisčiai, todėl ir Kristianas nesibaimindamas sutiko paėjėti.

Ir tada, kaip dažnai nutikdavo apsiraminus, atsidūriau Lisos mintyse. Nesipriešinau, nes norėjau sužinoti, kas dedasi kurorte.

– Suprantam, kad nori juos apsaugoti, bet turi pasakyti, kur jie.

Lisa sėdėjo ant lovos mūsų kambaryje, mama su Dimitrijum žiūrėjo į ją. Kalbėjo Dimitrijus. Buvo įdomu pamatyti jį Lisos akimis. Jinai jį gerbė, o mane užgriūdavo ištisa jausmų lavina.

– Jau sakiau – nežinau. Aš nieko nežinau.

Lisa grūmėsi su neviltimi ir baime. Man buvo nesmagu, kad ji taip nerimauja, bet džiaugiausi, kad jos neįpainiojau. Jei nieko nežino, nieko ir nepasakys.

– Netikiu, kad jie nebūtų tau pasakę, kur išsiruošė, – tarė mano mama. Ji kalbėjo ramiai, bet veide buvo susimetusios nerimo raukšlelės. – Ypač atsižvelgiant į... jūsų ryšį.

– Jis vienpusis, – atsiduso Lisa. – Gerai tą žinot.

Dimitrijus priklaupė norėdamas pažvelgti Lisai tiesiai į akis. Tiesą sakant, jam tekdavo pasilenkti kone prie visų.

– Ar tikrai negali mums padėti? Miestelyje jų nėra. Vyrukas autobusų stotyje jų nematė... nors mes tikri, kad jie nuvažiavo kaip tik ten. Mums reikia už ko nors užsikabinti.

Vyrukas autobusų stotyje? Pasisekė antrąkart. Matyt, kasininkė išėjo namo. Jos porininkas mūsų nematė.

Lisa sužaibavo akimis.

– Manot, nepasakyčiau, jei ką nors žinočiau? Manot, aš dėl jų nesirūpinu? Neturiu supratimo, kur jie... ar kodėl pabėgo. Nėra jokios logikos. Juo labiau kad su jais Mija. – Pajutau, kad ji įskaudinta. Nesvarbu, kad pažeidėm taisykles, ji jautėsi atstumta.

Dimitrijus atsiduso ir atsitūpė ant kulnų. Iš veido mačiau, kad jis tiki Lisa. Atrodė sunerimęs – ir ne tik kaip sergėtojas. Išvydus tą nerimą – nerimą dėl manęs – man sugėlė širdį.

– Rouz? – Kristiano balsas sugrąžino mane į tikrovę. – Turbūt čia.

Priešais prekybos centrą plytėjo aikštė. Kampe – lauko kavinė. Net tokiu metu ten buvo daugybė žmonių.

– Na, ir kur jų ieškosim? – paklausė Kristianas.

Gūžtelėjau pečiais.

– Gal jei elgsimės kaip strigojai, jie mus užpuls?

Kristianas šyptelėjo. Jam patiko mano sąmojis.

Įėjom į vidų. Kaip ir kituose prekybos centruose, mus pasitiko pažįstami pavadinimai. Savanaudiškai pagalvojau, kad jei greitai surasim bėglius, gal dar liks laiko apsipirkti.

Mudu su Kristianu du kartus perėjom visą centrą, bet nepastebėjom nei draugų, nei kelio į tunelius.

– Gal atėjom ne į tą prekybos centrą? – galiausiai sudvejojau.

– Arba jie, – pasakė Kristianas. – Ir jie galėjo... Palauk. – Jis parodė ranka.

Pažvelgiau į tą pusę. Trys bėgliai sėdėjo kavinėje aiškiai nusiminę. Atrodė tokie apgailėtini, kad man net širdį suspaudė.

– Daug duočiau už fotoaparatą, – išsišiepęs pasakė Kristianas.

– Visai nejuokinga, – atkirtau eidama prie draugų. Mintyse su palengvėjimu atsidusau. Jie tikrai nerado strigojų ir tebebuvo gyvi – gal net pavyks grįžti daugiau neprisidirbus.

Kol nepriėjau prie stalo, jie nepastebėjo manęs. Edis nustebęs pakėlė galvą.

– Rouz, ką čia darai?

– Iš proto išsikraustėt? – surikau. Žmonės prie kitų staliukų susidomėję sužiuro į mus. – Ar žinot, kiek prisidirbot? Ir kiek per jus prisidirbom mudu?

– Kaip, po velniais, mus suradot? – paklausė neramiai dairydamasis Meisonas.

– Neįsivaizduok esąs genijus, – nusišaipiau. – Autobusų stoties kasininkė pasakė, kur išvažiavot. Ir pati susiprotėjau, kad leidotės į betikslę strigojų medžioklę.

Iš Meisono žvilgsnio supratau, kad jis visai nesidžiaugia mane išvydęs. Man atsakė Mija:

– Ji nėra betikslė.

– Nejau? Nužudėt bent vieną strigojų? Jeigu išvis juos aptikot...

– Ne, – pripažino Edis.

– Labai gerai. Jums pasisekė.

– Kodėl tu taip nusistačiusi prieš strigojų žudymą? – karščiavosi Mija. – Argi ne tam esi rengiama?

– Aš esu rengiama rimtoms kovoms, o ne vaikiškoms išdaigoms.

– Tai visai ne vaikiška! – ginčijosi Mija. – Strigojai nužudė mano mamą. O sergėtojai sėdi rankas sudėję. Net jų informacija klaidinga. Tuneliuose nėra jokių strigojų. Tikriausiai ir visam mieste...

Kristianas nustebo.

– Jūs radot tunelius?

– Taip, – patvirtino Edis. – Bet kaip Mija ir sakė, strigojų ten nėra.

– Prieš grįžtant reikėtų apžiūrėti, – pasakė man Kristianas. – Būtų šaunu, o jei informacija klaidinga, vadinasi, mums niekas negresia.

– Ne, – tariau griežtai. – Mes grįžtam. Nedelsdami.

Meisonas atrodė pavargęs.

– Mes dar kartą išnaršysim miestą. Net tu nepriversi mūsų grįžti, Rouz.

– Aš ne, bet privers Akademijos sergėtojai, kai paskambinsiu ir pasakysiu, kur jūs.

Šantažas ar blefas suveikė žaibiškai. Visi trys nutilo, lyg gavę per ausį.

– Tikrai taip pasielgtum? – paklausė Meisonas. – Išduotum mus?

Pasitryniau akis svarstydama, kodėl taip stengiuosi atvesti juos į protą. Juk pati kadaise pasprukau iš Akademijos? Meisonas teisus. Aš tikrai pasikeičiau.

– Tai ne išdavystė. Aš tik noriu jus apsaugoti.

– Manai, mes bejėgiai? – šiaušėsi Mija. – Manai, strigojai taip lengvai mus įveiks?

– Taip. Nebent žinai, kaip prieš juos panaudoti vandens elementą.

Mija nuraudo ir nieko neatsakė.

– Mes pasiėmėm sidabro kuolelius, – įsiterpė Edis.

Šito tik ir trūko. Aiškiai nukniaukė. Maldaujančiomis akimis pažvelgiau į Meisoną.

– Meisonai. Labai prašau. Pamiršk viską. Grįžkim.

Jis ilgai į mane žiūrėjo. Galiausiai atsiduso.

– Gerai.

Edis su Mija apstulbo, bet Meisonas buvo jų vadas, ir jie pakluso. Sunkiausia buvo Mijai, užjaučiau ją. Ji neturėjo kada gedėti mamos, leidosi užvaldoma keršto troškimo, kad numalšintų savo skausmą. Grįžus jai bus nelengva.

Kristianui knietėjo apžiūrėti tunelius. Turint galvoje, kiek ilgai jis pratūnodavo palėpėje, manęs tai nestebino.

– Prisimenu grafiką, – tarė jis man. – Iki kito autobuso dar yra laiko.

– Galim užeiti strigojų irštvą, – prieštaravau eidama prie pagrindinio išėjimo.

– Ten nėra strigojų, – patikino Meisonas. – Pagalbinės patalpos, ir tiek. Matyt, sergėtojai buvo suklaidinti.

– Rouz, – nerimo Kristianas. – Bent tiek išpeškim iš šitos kelionės.

Visi sužiuro į mane. Pasijutau lyg mama, atsisakiusi nupirkti vaikams saldainių.

– Na gerai. Bet tik trumpam.

Draugai nusivedė mus į kitą prekybos centro galą. Ant durų buvo užrašas: „Tarnybinis įėjimas“. Prasilenkėm su keliomis valytojomis ir įėję pro dar vienas duris pamatėm laiptus. Mane apėmė déjà vu, prisiminiau laiptus SPA centre. Tik šitie buvo purvini ir dvokė.

Nusileidę jais atsidūrėme siaurame koridoriuje netinkuotomis sienomis. Ant jų kabėjo šlykščios fluorescencinės lempos. Koridorius šakojosi. Visur buvo prikrauta dėžių su valymo reikmenimis.

– Įsitikinot? – pasakė Meisonas. – Nuobodu.

Mostelėjau ranka kairėn ir dešinėn.

– O kas ten?

– Nieko, – atsiduso Mija. – Tuoj parodysim.

Pasukom į dešinę, bet nieko naujo neišvydom. Jau norėjau sutikti, kad čia išties nuobodu, bet pamačiau užrašą ant sienos. Sustojau ir ėmiau tyrinėti raidžių sąrašą.

D

B

C

O

T

D

V

L

D

Z

S

I

Kai kurios buvo pažymėtos brūkšneliais ir kryžiukais, bet pats užrašas atrodė beprasmis.

– Tikriausiai valytojų darbas, – pasakė Mija. – Ar kokios gaujos.

– Greičiausiai, – atsakiau tebežiūrėdama į raides. Draugai nekantraudami mindžikavo nesuprasdami, kodėl domiuosi raidžių kratiniu. Pati negalėjau to paaiškinti, bet mane laikė keista jėga.

Staiga toptelėjo.

B – Badikos. Z – Zeklai. I – Ivaškovai...

Žiūrėjau netikėdama savo akimis. Ten buvo visų kilmingųjų šeimų pavardžių pirmosios raidės. D kartojosi tris sykius ir sprendžiant iš eiliškumo buvo surašytos pagal šeimų dydį. Sąrašo viršuje mažiausios šeimos: Dragomirai, Badikos, Kontos, apačioje – didžiausias Ivaškovų klanas. Nesupratau, ką reiškia brūkšneliai ir kryžiukai, bet greit pastebėjau kryžiukus prie Badikų ir Drozdovų.

Pasitraukiau nuo sienos.

– Dingstam iš čia, – paraginau ir pati išsigandau savo balso. – Tuoj pat.

Draugai nustebę sužiuro į mane.

– Kodėl? – paklausė Edis. – Kas atsitiko?

– Paaiškinsiu vėliau. Eime.

Meisonas parodė į tolyn einantį koridorių.

– Pro čia išeisim arčiau stoties.

Pažvelgiau į tamsą.

– Ne, – atkirtau. – Grįšim, pro kur atėjom.

Draugai žiūrėjo į mane kaip į beprotę, bet nieko neklausinėjo. Išėjusi iš prekybos centro su palengvėjimu atsidusau – dar nebuvo sutemę, nors saulė jau leidosi viską užliedama raudona šviesa. Autobusų stotį pasieksim iki saulėlydžio, bent iki tol galim nebijoti strigojų.

Dabar įsitikinau, kad strigojai tikrai Spokane. Dimitrijaus informacija buvo teisinga. Nesupratau, ką reiškia tas sąrašas, bet jis tikrai susijęs su užpuolimais. Turiu kuo skubiau papasakoti apie jį kitiems sergėtojams, bet negaliu nieko sakyti draugams, kol negrįšim į kurortą. Sužinojęs, ką išsiaiškinau, Meisonas užsispirs grįžti.

Į stotį pėdinom tylėdami. Net Kristianas nelaidė kandžių replikų. Matyt, būsiu juos kaip reikiant išgąsdinus. Mano širdyje pyktis maišėsi su kaltės jausmu – galvojau apie savo vaidmenį šioje istorijoje.

Priekyje einantis Edis staiga sustojo ir aš vos ant jo neužgriuvau. Apsidairęs paklausė:

– Kur mes?

Pabudusi iš savo minčių apsižvalgiau. Vieta atrodė nepažįstama.

– Po velniais! – sušukau. – Mes pasiklydom? Negi niekas nežiūrėjo kelio?

Nesąžiningas kaltinimas, nes pati apsižioplinau, bet nesusitvardžiau.

Meisonas, pažiūrėjęs į mane, mostelėjo ranka.

– Eime ten.

Apsigręžę nudrožėm siaura gatvele. Mačiau, kad einam ne tuo keliu, bet negalėjau pasiūlyti nieko geresnio. Be to, nenorėjau tuščiai ginčytis.

Netrukus išgirdau burzgiant variklį ir cypiant padangas. Mija ėjo kelio viduriu. Savisaugos instinktas suveikė dar nepamačius pavojaus. Čiupau Miją, ištempiau iš gatvės ir prispaudžiau prie namo sienos. Vaikinai irgi atšoko.

Iš už kampo išniro pilkas furgonas tamsintais stiklais ir pasuko mūsų link. Prisispaudėm prie sienos laukdami, kol automobilis pravažiuos.

Bet jis nepravažiavo.

Sucypė padangos, furgonas sustojo šalia. Atsidarė durys, iššoko trys galingi vyrai. Vėl suveikė mano savisaugos instinktas. Nežinojau, nei kas jie, nei ko jiems reikia, bet supratau, kad nenusiteikę draugiškai.

Vienas žengė prie Kristiano, tad nieko nelaukdama smogiau. Jis susvyravo aiškiai nustebęs. Matyt, nesitikėjo gauti iš tokios neūžaugos. Pamiršęs Kristianą atsigręžė į mane. Akies kampučiu mačiau, kaip Meisonas su Edžiu stoja prieš kitus du. Meisonas netgi išsitraukė vogtą sidabro kuolelį. Mija su Kristianu stovėjo suakmenėję.

Užpuolikai buvo labai augaloti. Jie neišmanė mūsų kovos metodų, be to, buvo žmonės, o dampyrai už juos daug stipresni. Nelaimė, už mūsų buvo siena. Neturėjom, kur trauktis. O prarasti turėjom ką.

Pavyzdžiui, Miją.

Vyras, stovintis priešais Meisoną, tą suprato. Jis nusisuko nuo Meisono ir griebė Miją. Žaibiškai išsitraukė pistoletą ir įrėmė jai į gerklę. Traukdamasi nuo savo priešininko riktelėjau Edžiui sustoti. Mes buvom mokomi tuoj pat paklusti komandoms ir Edis sustingo klausiamai žvelgdamas į mane. Pamatęs Miją išblyško.

Norėjau sumalti užpuolikus į miltus, bet negalėjau rizikuoti Mijos gyvybe. Vyras tai irgi suprato. Nė nemėgino grasinti. Neabejojo, jog padarysim viską, kad apsaugotume morojų. Novicams tai kalama į galvas nuo pirmų dienų: svarbiausia jie.

Visi sužiuro į mus. Matyt, pripažino vadais.

– Ko jums reikia? – piktai paklausiau.

Vyras stipriau prispaudė pistoletą, Mija sukūkčiojo. Nors kalbėdavo drąsiai, buvo už mane žemesnė ir perpus smulkesnė. Išsigandusi nedrįso nė pajudėti.

Vyras linktelėjo galva į furgoną.

– Lipkit vidun. Ir be pokštų. Kitaip jai galas.

Pažvelgiau į Miją, furgoną, draugus ir į tą vyrą. Šūdas.

Devynioliktas

Man nepatinka jaustis bejėgei. Nepatinka pasiduoti be kovos. Ten, gatvėje, mes paprasčiausiai pasidavėm. Jeigu... jeigu mane būtų sumušę, būtų kas kita. Tada gal ir būčiau susitaikiusi su pralaimėjimu. Gal. Bet manęs nesumušė. Net rankų nesusitepiau. Tiesiog tyliai pasidaviau.

Susodinę ant furgono grindų užpuolikai mums už nugarų surakino rankas. Plastikiniai antrankiai užlenkti susirakindavo patys, bet laikė ne prasčiau už metalinius.

Visą kelią važiavom tylėdami. Vyrai retkarčiais persimesdavo žodžiu kitu, bet tyliai, kad mes neišgirstume. Kristianas su Mija gal ir girdėjo, bet negalėjo mums nieko pasakyti. Mija virpėjo iš baimės, o Kristianas jau buvo įpykęs, nedrįso priešintis.

Džiaugiausi, kad Kristianui pavyko susitvardyti. Jei būtų bent krustelėjęs, būtų gavęs į galvą, o nei aš, nei kiti novicai nebūtume galėję niekuo padėti. Ir tai mane varė iš proto. Morojų gynimo instinktas buvo toks stiprus, kad pamiršau savo pačios saugumą. Svarbiausi buvo Kristianas su Mija. Turėjau juos ištraukti iš šitos velniavos.

Bet kaip ši velniava užvirė? Kas tie vyrai? Paslaptis. Nieku gyvu nepatikėjau, kad žmonės atsitiktinai pagrobė būrelį morojų ir dampyrų. Mes pasirinkti ne šiaip sau.

Pagrobėjai neužrišo mums akių ir nė nemėgino slėpti, kur važiuoja, o tai buvo blogas ženklas. Negi jie mano, kad nepažįstam miesto ir nerasim kelio atgal? Greičiausiai jiems tas nerūpėjo, nes vis tiek nepabėgsim iš ten, kur esam vežami? Furgonas tolo nuo centro į priemiestį. Spokanas buvo toks nykus, kokį ir įsivaizdavau. Gatves ir šaligatvius dengė ne baltas, švarus sniegas, o pilka pažliugusi masė. Ir augo kur kas mažiau spygliuočių. Plikos medžių šakos priminė skeletus ir tik dar labiau stiprino artėjančios nelaimės nuojautą.

Maždaug po valandos furgonas įvažiavo į tylų aklagatvį ir sustojo prie paprasto, nors ir didelio, namo. Šalia rikiavosi kiti priemiesčio namai ir tai sužadino viltį. Gal pavyks prisišaukti į pagalbą kaimynus?

Furgonas įvažiavo į garažą. Vos tik jo vartai nusileido, vyrai suvarė mus į namą. Viduje buvo kur kas įdomiau. Senovinės sofos ir kėdės, kurių kojos priminė gyvūnų letenas. Didžiulis akvariumas su jūros vandeniu. Virš židinio sukryžiuoti kardai. Ant sienos – vienas iš tų kvailų, šiuolaikinių paveikslų – kelios padrikos linijos, ir viskas.

Mielai būčiau išmėginusi kardus, bet siaurais laiptais buvom nuvesti į rūsį, tokio pat didumo kaip svetainė, bet su daugybe koridorių ir durų. Kaip kokiam labirinte. Pagrobėjai sugrūdo mus į nedidelį kambarį betoninėmis grindimis ir nedažytomis sienomis.

Čia stovėjo keletas itin nepatogių kėdžių su atkaltėmis – jos labai tiko rankoms prirakinti. Mija su Kristianu buvo pasodinti viename kambario gale, mes – kitame. Pagrobėjų vadas atidžiai stebėjo, kaip sėbras rakina Edžiui rankas naujais antrankiais.

– Nenuleisk akių nuo šitų, – perspėjo, linktelėdamas mūsų pusėn. – Jie priešinsis. – Jis nužvelgė Edį, Meisoną ir galiausiai mane. Spoksojom vienas į kitą, aš susiraukiau. Vadas paliepė: – O šitą saugok akyliausiai.

Paskui išlojo dar kelias komandas ir išėjo garsiai trenkęs durimis. Lipant į viršų žingsniai aidėjo visame name. Netrukus viskas nutilo.

Stebeilijom į užpuolikus. Mija sukūkčiojo ir pratrūko:

– Ką jūs ketinate..?

– Tylėt! – suriko vienas vyrų ir grasinamai žengė artyn. Mija perbalo ir susigūžė, bet, atrodė, norėjo dar kažką pridurti. Sugavau jos žvilgsnį ir papurčiau galvą. Mija liko sėdėti išplėtusi akis, lūpos vos vos virpėjo.

Labiausiai kankina laukimas ir nežinia. Vaizduotė gali būti žiauresnė už budelį. Pagrobėjai neleido mums kalbėtis ir nieko nepaaiškino, todėl prisikūriau klaikiausių scenarijų. Jie buvo ginkluoti, dingtelėjo, ką jauti, kai tave kliudo kulka. Tikriausiai skauda. Nors nelygu, kur pataiko. Į širdį ar į galvą? Greita mirtis. Kur dar? Į pilvą? Tada lėta ir skausminga. Nusipurčiau nuo minties, kad galiu būti palikta nukraujuoti. Vėl prisiminiau Badikų namus. Vyrai turėjo ir peilius – galėjo perrėžti mums gerkles.

Stebėjausi, kad esam dar gyvi. Jiems kažko iš mūsų reikia, bet ko? Užpuolikai nieko neklausinėjo. Jie žmonės. Kam mes reikalingi žmonėms? Žmonių mes nebijom, nebent kokių pamišėlių, norinčių mumis pasinaudoti kaip bandomaisiais triušiais. Pagrobėjai tikrai ne tokie.

Tai ko jiems reikia? Kodėl mus čia atvežė? Vaizduotė piešė vis baisesnę mirtį. Sprendžiant iš draugų veidų, ne aš viena bijojau žiaurių kankinimų. Kambaryje tvyrojo prakaito ir baimės kvapas.

Praradau laiko nuojautą, tik staiga iš susimąstymo pažadino žingsniai ant laiptų. Vienas pagrobėjų išėjo į koridorių, kiti du atsistojo, jų veidus sukaustė įtampa. O Dieve. Štai ji. Lauktoji akimirka.

– Taip, pone, – išgirdau sakant vadą. – Jie čia, kaip ir pageidavot.

Galiausiai viską supratau. Kažkas užsakė mus pagrobti. Apėmė panika. Turiu iš čia bėgti.

– Išleiskit mus! – klykiau mėgindama išlaisvinti rankas. – Išleiskit mus, jūs, šuns...

Nutilau. Gerklė išdžiūvo. Širdis, atrodė, tuoj sustos. Vadas grįžo su vyru ir moterim, kurių nepažinau. Tačiau iškart supratau, kad jie...

...strigojai.

Tikri, gyvi – vaizdžiai tariant – strigojai. Staiga viskas paaiškėjo. Teisingi buvo ne tik pranešimai apie Spokaną. Pasitvirtino baisūs įtarimai – strigojai veikia išvien su žmonėmis. Taigi viskas keičiasi. Dienos šviesa nebeužtikrina saugumo. Pavojus gresia visiems. Be to, tai tie patys strigojai, kurie padedami žmonių puldinėjo morojų šeimas. Prieš akis iškilo klaikūs prisiminimai – kūnai ir kraujas. Sukilo šleikštulys – pamėginau sugrįžti iš praeities. Menka paguoda.

Morojų oda buvo balta, ji lengvai parausdavo ir nudegdavo saulėje. Tačiau strigojų... Jie buvo balti kaip kreida ir atrodė kaip nevykusiai nugrimuoti. Pabaisų akių vyzdžius ryškino raudona linija.

Beje, moteris priminė Natali – mano vargšę draugę, kurią tėvas įkalbėjo tapti strigoje. Tačiau tą panašumą pastebėjau vėliau. Moteris buvo neaukšta – tikriausiai prieš tapdama strigoje buvo žmogus, tamsūs plaukai nevykusiai pašviesinti sruogelėmis.

Ir tada toptelėjo. Strigoje ji tapo visai neseniai, kaip Natali. Tai suvokiau palyginusi su vyru. Strigojės veide teberuseno gyvybės kibirkštėlė. Jo veidas buvo tikra mirties kaukė – nė lašelio šilumos ar švelnesnių jausmų. Išraiška šalta ir apskaičiuojanti, šypsena klastinga. Jis buvo aukštas, kaip Dimitrijus, o liekna figūra rodė, kad anksčiau buvo morojus. Pečius siekiantys plaukai krito ant veido ir kontrastavo su kraujo raudonumo marškiniais. Akys tokios tamsios, kad jei ne raudona linija, būtum neatskyręs vyzdžio nuo rainelės.

Vienas iš pagrobėjų man trenkė, nors neberėkiau. Paskui pažvelgė į strigojų.

– Užkimšti jai burną?

Staiga supratau, kad nesąmoningai lošiuosi su kėde atgal norėdama nuo jo atsitraukti. Jis irgi tai suprato ir jo plonas lūpas iškreipė vypsnys.

– Ne, – atsakė šilkiniu žemu balsu. – Paklausysiu, ką ji pasakys. – Jis kilstelėjo antakį. – Prašau tęsti.

Nurijau seilę.

– Ne? Nebeturi ką pasakyti? Ką gi. Bet jei dar ką prisiminsi, malonėk pasidalyti su mumis.

– Isajau! – sušuko moteris. – Kodėl juos čia laikai? Kodėl nesusisieki su kitais?

– Elena, Elena, – sumurmėjo Isajas. – Tvardykis. Tikrai neatsisakysiu galimybės pasidžiaugti dviem morojais ir... – jis atsistojo už kėdės ir kilstelėjo man plaukus. Sudrebėjau. Paskui jis apžiūrėjo Meisono ir Edžio sprandus. – ...Ir trim paaugliais dampyrais. – Tuos žodžius strigojus ištarė su palengvėjimu atsidusęs – supratau, kad jis ieškojo sergėtojų tatuiruočių.

Tada Isajas sutelkė dėmesį į Kristianą ir Miją. Mija jo žvilgsnį ištvėrė tik akimirką, po to nudelbė akis. Kristianas irgi baiminosi, bet atlaikė strigojaus žvilgsnį. Didžiavausi juo.

– Pažvelk į šias akis, Elena. – Strigojė priėjo prie Isajo. – Žydros kaip ledas. Tokias turi tik kilmingieji. Badikos. Ozeros. Kartais – Zeklai.

– Ozera, – atsakė Kristianas mėgindamas nuslėpti baimę.

Isajas pakreipė galvą.

– Tikrai? Juk tu ne... – jis pasilenkė arčiau prie Kristiano. – Tau tiek pat metų... ir plaukų spalva... – Jis nusišypsojo. – Luko ir Moiros sūnus?

Kristianas tylėjo, bet veidas pasakė viską.

– Pažinojau tavo tėvus. Puikūs strigojai. Neprilygstami. Kaip gaila, kad jie žuvo... Patys buvo kalti. Liepiau negrįžti tavęs. Buvai dar per mažas. Jie patikino, kad tave paslėps ir pažadins, kai paaugsi. Perspėjau, kad gali blogai baigtis, bet... – Isajas gūžtelėjo pečiais.

Žodį „pažadinti“ strigojai vartodavo šnekėdami apie pavertimą. Teikė tam sakralinę reikšmę.

– Bet jie manęs nepaklausė ir paguldė galvas.

Kristiano akyse liepsnojo neapykanta. Isajas vėl nusišypsojo.

– Esu sujaudintas, kad susiradai mane po tiek laiko. Gal man pavyks įgyvendinti jų svajonę?

– Isajau, – vėl įsikišo Elena. Ji inkštė kaip šunytis. – Kviesk kitus...

– Liaukis man įsakinėti! – Isajas sugriebė ją už peties ir stumtelėjo taip, kad ji nulėkė į kambario galą ir vos nesitėškė į sieną. Spėjo ištiesti ranką, kad sušvelnintų smūgį. Strigojų refleksai geresni nei dampyrų ar net morojų, Elenos nerangumas rodė, kad Isajas užklupo ją visiškai nepasirengusią. Lengvas stumtelėjimas prilygo nedidelio automobilio smūgiui.

Tai tik sustiprino mano įsitikinimą, kad Isajas kitoks. Nepalyginamai už ją stipresnis. Jis galėjo pritrėkšti Eleną kaip musę. Strigojų galia didėjo su amžium ir nuo išgerto morojų (o kartais ir dampyrų) kraujo. Tas vyras ne šiaip senas. Jam tikriausiai keli šimtai metų, ir per tą laiką jis išgėrė daug kraujo. Siaubas iškreipė Elenos veidą, ji baisiai nusigando. Strigojai dažnai puldinėja vieni kitus. Panorėjęs Isajas būtų nusukęs jai sprandą.

Elena susigūžė, nusuko akis.

– Atleisk, Isajau.

Isajas apsitampė marškinius. Balsas atgavo šaltą, gražų skambesį.

– Turi savo nuomonę, Elena, tad kviečiu ją išsakyti. Ką, tavo manymu, turėtume daryti su šiais jaunikliais?

– Turėtum... tai yra mes turėtume juos nužudyti. Ypač morojus. – Strigojė iš paskutiniųjų stengėsi neinkšti ir neerzinti Isajo. – Nebent... Ketini surengti dar vieną vakarienę? Tik tuščiai iššvaistytume brangų kraują. Tektų dalytis su kitais, o padėkos tikrai nesulauksi.

– Šitie skirti ne vakarienei, – arogantiškai pareiškė Isajas. Vakarienei? – Bet ir žudyti jų nežudysiu. Tu jauna, Elena. Trokšti tik greitai pasitenkinti. Kai sulauksi mano metų, būsi... kantresnė.

Isajui nematant Elena nusivaipė.

Strigojus atsigręžė į mane, Meisoną ir Edį.

– O štai jums trims, deja, teks mirti. Tai neišvengiama. Norėčiau pridurti, kad man labai gaila, bet iš tiesų visai negaila. Toks jau gyvenimas. Tačiau galit pasirinkti, kaip mirti, ir tai nulems jūsų elgesys. – Isajas įsmeigė akis į mane. Nesuprantu, kodėl visi žiūri į mane kaip į didžiausią peštukę. Nors gal tokia ir esu. – Kai kurių laukia skausmingesnė mirtis.

Net nežvilgtelėjusi į Meisoną su Edžiu jutau jų baimę. Edis lyg ir sudejavo.

Isajas nusigręžė į Miją su Kristianu.

– Judu, laimė, galite rinktis. Iš jūsų mirs tik vienas, kito laukia nemirtingojo gyvenimas. Netgi būsiu toks malonus ir kol suaugs, priglausiu po savo sparneliu. Esu kilniaširdis.

Nesusivaldžiusi garsiai nusikvatojau.

Isajas žaibiškai atsisuko ir pervėrė mane žvilgsniu. Nutilau, laukiau, kad jis nusvies mane per kambarį kaip Eleną, bet jis tik žiūrėjo. Ir to užteko. Širdis ėmė daužytis kaip pašėlus, akyse tvenkėsi ašaros. Susigėdau savo baimės. Norėjau būti tokia kaip Dimitrijus, gal net kaip mama. Pagaliau Isajas nusigręžė.

– Taigi, kaip jau sakiau, vienas iš jūsų bus pažadintas naujam gyvenimui. Tačiau jus pažadinsiu ne aš. Patys nuspręsit, kuris bus pažadintas savo noru.

– Labai abejoju, – atkirto Kristianas. Nors stengėsi kalbėti kandžiai, visiems buvo aišku, kad jis klaikiai bijo.

– Kaip man patinka Ozerų dvasia, – nusišypsojo Isajas. Jis žvilgtelėjo į Miją, raudonos akys sužibo. Ji iš baimės susigūžė. – Neleisiu jam tavęs užgožti, mieloji. Ir prasčiokų kraujyje esama stiprybės. Taigi štai kaip viskas bus. – Jis parodė į mus. Kai nužvelgė mane lediniu žvilgsniu, pasidingojo, kad užuodžiu irimo dvoką. – Jei norit likti gyvi, turit nužudyti kurį nors iš tos trijulės, – pareiškė Isajas morojams. – Ir viskas. Nieko baisaus. Tiesiog paaiškinkit šiems ponams, ką norit daryti. Jums nuims antrankius, išgersit dampyrų kraujo ir tapsit mūsiškiais. Apsisprendusį greičiau paleisim. Antras taps mano ir Elenos vakariene.

Kambaryje įsiviešpatavo tyla.

– Ne, – pareiškė Kristianas. – Draugų aš nežudysiu. Daryk, ką nori. Aš mirsiu pirmas.

Isajas paniekinamai numojo ranka.

– Lengva kalbėti, kai nesi alkanas. Bet pabūk kelias dienas be kraujo ir pažvelgus į šią trijulę tau ims varvėti seilė. Dampyrai – tikras delikatesas. Kai kurie strigojai juos mėgsta netgi labiau už morojus, ir nors aš tam nepritariu, vertinu įvairovę.

Kristianas susiraukė.

– Netiki manim? – paklausė Isajas. – Leisk tau parodyti. – Isajas priėjo prie mūsų. Atspėjusi jo kėslus nepagalvojusi išrėžiau:

– Gerk iš manęs.

Pasipūtėlio šypsena išnyko, nustebęs Isajas kilstelėjo antakius.

– Siūlaisi savanore?

– Jau esu tai dariusi. Maitinusi morojus. Aš nieko prieš. Man net patinka. O juos palik ramybėj.

– Rouz! – sušuko Meisonas.

Nekreipiau į jį dėmesio ir atkakliai spitrijau į strigojų. Nenorėjau, kad jis gertų mano kraują, vien nuo tos minties supykino. Bet aš buvau davusi kraujo anksčiau, tad verčiau tegu jis iščiulpia mane, negu skriaudžia Meisoną su Edžiu.

Isajas tiriamai žiūrėjo į mane neįskaitomu veidu. Jau buvau bemananti, kad sutiks, bet strigojus papurtė galvą.

– Ne. Ne tu. Bent jau kol kas.

Jis nuėjo prie Edžio. Iš paskutiniųjų stengiausi nutraukti antrankius, bet jie tik skaudžiai įsirėžė į odą.

– Neliesk jo!

– Nutilk, – atkirto Isajas nė nepažvelgęs į mane. Jis palietė Edžiui veidą. Tas sudrebėjo ir taip išbalo, kad pamaniau, apalps. – Tai gali būti malonu arba skausminga. Jei rėkausi, tikrai skaudės.

Man norėjosi rėkti, grasinti, išplūsti Isają šlykščiausiais žodžiais. Bet negalėjau. Akimis jau ne pirmąkart naršiau kambarį ieškodama išėjimo. Deja. Tik plikos, baltos sienos. Jokio lango. Vienintelės durys, ir tos saugomos. Buvau bejėgė, bejėgė nuo tada, kai buvom įstumti į furgoną. Iš nevilties vos nepravirkau. Kas aš per sergėtoja, jei negaliu apsaugoti draugų?

Bet aš tylėjau ir pasitenkinimas iškreipė Isajo veidą. Fluorescencinė šviesa suteikė jo odai nykų pilką atspalvį, išryškindama tamsius ratilus po akimis. Norėjau jam trenkti.

– Gerai. – Jis nusišypsojo ir pasilenkė prie Edžio, kad gerai matytų jo akis. – Juk nesipriešinsi, ar ne?

Lisos įtaiga labai stipri. Bet net jai nebūtų pavykę. Netrukus Edis šypsojosi.

– Ne. Nesipriešinsiu.

– Gerai, – pakartojo Isajas. – Ir savo valia duosi man kraujo?

– Žinoma, – atsakė Edis atlošdamas galvą.

Isajas pasilenkė prie Edžio, o aš nusisukau ir įbedžiau akis į nudrengtą kilimą. Nenorėjau to matyti. Girdėjau, kaip Edis sudejavo iš malonumo. Šiaip viskas vyko labai tyliai – negirdėjau nei šliurpčiojimo, nei kitų šlykščių garsų.

– Štai ir viskas.

Išgirdusi Isajo balsą pakėliau galvą. Jis apsilaižė krauju varvančias lūpas. Edžio kakle nepastebėjau žaizdos, bet ji turėjo būti – kruvina ir baisi. Mija su Kristianu žiūrėjo išpūtę akis – apimti baimės ir susižavėjimo. Edis buvo apsvaigęs, bet laimingas – nuo endorfinų ir Isajo įtaigos.

Strigojus atsitiesė ir pažvelgė į morojus laižydamasis nuo lūpų paskutinius kraujo lašus.

– Matot? – pasakė jiems eidamas prie durų. – Viskas labai paprasta.

Dvidešimtas

Reikėjo sugalvoti, kaip ištrūkti, ir kuo greičiau. Nelaimė, mano sumanymus galėjom įgyvendinti tik palikti be priežiūros. Arba užmigdę sargybinių budrumą. Arba jiems pasipriešinę.

Deja, po paros padėtis ne ką tepasikeitė. Sėdėjom rūsyje tvirtai surakinti antrankiais. Sargybiniai neprarado budrumo, beveik kaip sergėtojai. Beveik.

Daugiausia galimybių pabėgti turėjom vedami į tualetą, bet ir ten pagrobėjai nenuleido nuo mūsų akių. Kentėm pažeminimą. Negavom nei maisto, nei vandens. Buvo sunku. Nors žmogaus ir vampyro genai užgrūdino dampyrus, artėjau prie ribos, kai būčiau galėjusi užmušti dėl sūrainio ir riebaluose gruzdintų bulvyčių.

Mijai su Kristianu buvo nepalyginamai sunkiau. Morojai gali ištverti savaites be maisto ir vandens, jei gauna kraujo. Be kraujo jie po kelių dienų nusilpsta ir suserga net ir gaudami maisto. Tik taip mudvi su Lisa išgyvenom, nes negalėjau kasdien jai duoti kraujo.

Tačiau be maisto, vandens ir kraujo morojai pasmerkti mirti. Jei aš jaučiausi alkana, Mija su Kristianu turėjo būti išbadėję. Jų veidai sukrito, akys karščiavo. Padėtį blogino ir Isajo apsilankymai. Jis šnekėdavo visokias nesąmones, paskui, prieš išeidamas, atsigerdavo Edžio kraujo. Per trečią apsilankymą pamačiau, kad Mijai su Kristianu kone teka seilės. O Edis, apsvaigęs nuo bado ir endorfinų, tikriausiai nė nebesuvokė kur mes.

Negalėjau miegoti, bet antrą dieną ėmiau knapsėti. Alkis ir išsekimas pribaigė. Netgi susapnavau sapną, keista, kad tokiomis košmariškomis aplinkybėmis panirau į gilų miegą.

Sapne – beje, aš kuo aiškiausiai suvokiau, kad tai sapnas – stovėjau paplūdimy. Veikiai atpažinau šiltą ir smėlėtą Oregono pakrantę, skalaujamą Ramiojo vandenyno. Kai gyvenom Portlande, mudvi su Lisa kartą buvom ten nuvažiavusios. Buvo nuostabi diena, bet Lisa negalėjo ilgai būti saulėje. Todėl neužtrukom, nors labai norėjau pasilikti. Dabar į valias galėjau mėgautis šviesa ir šiluma.

– Mažoji dampyre, – išgirdau balsą. – Seniai tavęs laukiu.

Nustebusi atsigręžiau ir pamačiau Adrianą Ivaškovą. Jis mūvėjo kelnes, vilkėjo laisvus marškinius ir buvo – keista – basas. Vėjas plaikstė jo rudus plaukus, susikišęs rankas į kišenes Adrianas pašaipiai šypsojosi.

– Vis dar su apsauga, – tarė jis.

Susiraukiau, dingtelėjo, kad jis žiūri į mano krūtinę. Paskui supratau, kad stebeilija į mano pilvą. Buvau su džinsais ir bikinio liemenėle, bamboje auskaras su akim, ant riešo – rožinis.

– O tu ir vėl saulėje, – pasakiau. – Taigi čia tikriausiai tavo sapnas.

– Čia mūsų sapnas.

Pajudinau kojų pirštus smėlyje.

– Kaip du žmonės gali sapnuoti tą patį sapną?

– Žmonės nuolat sapnuoja tuos pačius sapnus, Rouz.

Prisimerkusi pažvelgiau į Adrianą.

– Kodėl sakei, kad mane supa tamsa? Ką tai reiškia?

– Tiesą sakant, nežinau. Visus supa šviesa, tik ne tave. Tave gaubia šešėliai. Perėmei juos iš Lisos.

Sutrikau dar labiau.

– Nieko nesuprantu.

– Dabar negaliu leistis į smulkmenas, – pasakė Adrianas. – Esu čia ne tam.

– O kam? – paklausiau žvelgdama į pilkai žydrą vandenį. Negalėjau atitraukti akių. – Maniau, nori... tiesiog čia pabūti?

Jis žengė artyn ir paėmė mane už rankos, priversdamas pažvelgti į akis. Linksmumas išblėso, atrodė labai rimtas.

– Kur tu?

– Čia, – atsakiau sumišusi. – Kaip ir tu.

Adrianas papurtė galvą.

– Klausiau ne to. Tikrame pasaulyje. Kur tu?

Tikrame pasaulyje? Viskas ėmė plaukti kaip nesufokusuotame kadre. Paskui liovėsi. Įtemptai mąsčiau. Tikras pasaulis. Vienas po kito pasipylė vaizdiniai. Kėdės. Sargai. Antrankiai.

– Rūsyje, – atsakiau lėtai. Staiga prislėgė nerimas ir aš viską prisiminiau. – O Dieve, Adrianai. Padėk Mijai su Kristianu. Aš negaliu...

Adrianas smarkiau suspaudė man ranką.

– Kur? – Negrįžtamai tolau nuo jo. Adrianas nusikeikė. – Kur tu, Rouz?

Sapnas sklaidėsi. Adrianas išnyko.

– Rūsyje. Name...

Jis dingo. Aš pabudau. Į tikrovę mane sugrąžino atsiveriančių durų garsas.

Į kambarį įsiveržė Isajas paskui save tempdamas Eleną. Ją pamačiusi vos sulaikiau šypseną. Isajas buvo arogantiškas ir žiaurus, tikras blogio įsikūnijimas. Kita vertus, jis buvo vadas, stiprus ir įtakingas, tad turėjo kuo pateisinti savo žiaurumą. Bet Elena... Ji – pastumdėlė. Ji mums grasino ir laidė šlykščias pastabas, bet tik todėl, kad jautėsi stipri šalia Isajo. Visiška nevykėlė.

– Sveiki, vaikai, – pasisveikino jis. – Kaip jaučiatės šiandien?

Jam atsakė paniurę žvilgsniai.

Susidėjęs rankas už nugaros Isajas priėjo prie Mijos su Kristianu.

– Neapsigalvojot po mano paskutinio apsilankymo? Pernelyg delsiat, Elenai tai nepatinka. Ji alkana... Kita vertus, tikriausiai ne tokia kaip judu.

Kristianas prisimerkė.

– Eik šikt, – iškošė pro sukąstus dantis.

Elena suurzgė ir metėsi prie jo.

– Nedrįsk...

Isajas ją nuvijo.

– Atstok nuo jo. Vadinasi, teks dar šiek tiek palaukti, o laukti labai smagu.

Elena žiūrėdama į Kristianą laidė žaibus.

– Jei atvirai, – toliau kalbėjo Isajas stebėdamas Kristianą, – negaliu apsispręsti, ko noriu labiau: tave nužudyti ar padaryti vienu iš mūsų. Abu variantai savaip žavūs.

– Tau neatsibosta savęs klausytis? – paklausė Kristianas.

Isajas pagalvojo.

– Žinai, kad ne. Kaip ir neatsibosta šitai.

Jis nuėjo prie Edžio. Vargšelis Edis, netekęs tiek kraujo, vos laikėsi ant kėdės. O blogiausia buvo, kad Isajui nebereikėjo įtaigos. Edžio veidą nušvietė kvaila šypsena, jis nekantraudamas laukė naujo įkandimo. Priprato.

Pajutau kylant pyktį ir šleikštulį.

– Po velniais! – surikau. – Palik jį ramybėj!

Isajas žvilgtelėjo į mane.

– Nutilk, mergiote. Tu man nė perpus neįdomi tiek, kiek Ozera.

– Tikrai? – atkirtau. – Jei taip tave erzinu, įrodyk. Įkąsk man. Pamokyk mane.

– Ne! – sušuko Meisonas. – Įkąsk man.

Isajas užvertė akis.

– Viešpatie, kas per kilnumas. Tikri spartiečiai, ar ne?

Jis pasitraukė nuo Edžio ir priėjęs prie Meisono pirštu kilstelėjo smakrą.

– Bet tu kalbėjai nerimtai. Pasisiūlei dėl jos.

Nenuleisdamas juodų akių jis priėjo prie manęs.

– O tu... Iš pradžių netikėjau ir tavim. Bet dabar... – jis pasilenkė, kad matytų mano akis. Nenusukau žvilgsnio, nors ir rizikavau būti paveikta įtaigos. – Dabar manau, kad kalbėjai rimtai. Tai ne šiaip kilnus poelgis. Tu tikrai to nori. Tikrai esi davusi kraujo. – Jo balsas buvo kerintis. Hipnotizuojantis. Isajas nenaudojo įtaigos, bet turėjo savotišką charizmą. Kaip Lisa su Adrianu. Gaudžiau kiekvieną jo žodį. – Ir, spėju, ne kartą, – pridūrė jis.

Kai jis pasilenkė prie manęs, pajutau karštą alsavimą. Girdėjau, kaip šaukia Meisonas, bet mačiau tik Isajo dantis prie savo odos. Pastaraisiais mėnesiais kraujo daviau tik kartą – kai jo skubiai prireikė Lisai. Iki tol duodavau bent dukart per savaitę dvejus metus ir tik neseniai sau pripažinau, kad buvau prie to pripratusi. Niekas, niekas pasaulyje negali prilygti morojų įkandimui, jo palaimai. Žinoma, strigojų įkandimai dar labiau svaiginantys...

Nurijau seilę staiga pajutusi, kaip pagreitėjo kvėpavimas ir širdies plakimas. Isajas nusijuokė.

– Taip. Tu tikra kraujo kekšė. Deja, tau nepasisekė, – negausi, ko taip nori.

Jis atsitraukė, aš susmukau kėdėje. Daugiau negaišdamas Isajas grįžo prie Edžio ir ėmė siurbti. Negalėjau žiūrėti, bet šįkart ne iš pasišlykštėjimo, o apimta pavydo. Pajutau, kaip to noriu. Noriu taip, kad net skauda visą kūną.

Pasisotinęs Isajas norėjo eiti, bet paskui stabtelėjo. Jo žodžiai buvo skirti Mijai su Kristianu.

– Nedelskit, – perspėjo jis. – Pasinaudokit proga išsigelbėti. – Jis linktelėjo galva mano pusėn. – Yra net savanorių.

Isajas išėjo. Iš kito kambario galo Kristianas pažvelgė man į akis. Jo veidas buvo dar labiau sukritęs negu prieš kelias valandas. Akys degė alkiu, manosios – noru jį numalšinti. Dieve, mums šakės. Atrodo, Kristianas tą suprato ir karčiai nusišypsojo.

– Dar niekad neatrodei taip gražiai, Rouz, – spėjo pasakyti ir buvo nutildytas.

Dieną šiek tiek nusnūdau, bet Adrianas į mano sapną negrįžo. Tačiau pusiau per miegus atsidūriau gerai pažįstamoje vietoje – Lisos mintyse. Po pastarųjų dienų įvykių pasijutau tarsi grįžusi namo.

Lisa sėdėjo ant grindų tuščioje pokylių salėje. Dėjosi rami, bet jaučiau, kaip nervinasi. Ji kažko laukė. Po kelių minučių pasirodė Adrianas.

– Pussesere, – pasisveikino jis. Prisėdo šalia netausodamas brangaus kostiumo. – Atleisk, kad vėluoju.

– Nieko tokio.

– Nežinojai, kad aš čia, kol manęs nepamatei, ar ne?

Ji nusivylusi papurtė galvą. Nieko nesupratau.

– Ir būdama su manim... tu nieko nematai?

– Ne.

Adrianas atsiduso.

– Tikiuosi, greitai viskas pasikeis.

– O ką matai tu? – paklausė ji degdama smalsumu.

– Ar žinai, kas yra aura?

– Kažkokia šviesa apie žmogų, ar ne? Naujojo amžiaus reliktas?

– Panašiai. Visi mes spinduliuojam dvasinę energiją. Na, beveik visi. – Adrianas nutilo ir aš pagalvojau, ar tik jis neturėjo galvoje manęs ir mane gaubiančios tamsos. – Iš auros formos ir spalvos galima daug pasakyti apie žmogų... jei tik visi matytų auras.

– Tu matai, – pasakė Lisa. – Ar iš mano auros matyti, kad mano elementas – dvasia?

– Tavo aura auksinė kaip ir mano. Tiesa, ji gali keisti spalvas priklausomai nuo nuotaikos, bet auksas išlieka.

– Kiek pažįsti tokių kaip mes?

– Nedaug. Sutinku tik retkarčiais. Ir jie apie tai nekalba. Tu pirma, su kuria apie tai šnekuosi. Nė nežinojau, kad tai vadinama „dvasios elementu“. Gaila, nežinojau šito tada, kai likau be specializacijos. Laikiau save išsigimėliu.

Lisa ištiesė ranką norėdama savo akimis pamatyti švytėjimą. Nieko. Ji atsiduso, ranka nusviro.

Ir tada aš viską supratau.

Adrianas irgi valdo dvasios elementą. Todėl ir klausinėjo apie Lisą, norėjo su ja pasikalbėti, klausinėjo apie mūsų ryšį ir jos specializaciją. Tai paaiškino ir kitką – pavyzdžiui, jo charizmą, kuriai negalėdavau atsispirti, kai būdavo šalia. Tą dieną, kai mudvi su Lisa buvom jo kambary, Adrianas pasinaudojo įtaiga – tik todėl Dimitrijus apie jį nepranešė.

– Tai tave pagaliau paleido? – paklausė Adrianas.

– Taip. Galiausiai suprato, kad iš tiesų nieko nežinau.

– Gerai. – Adrianas susiraukė ir aš nustebau supratusi, kad šįkart jis neapsvaigęs. – O tu tikrai nieko nežinai?

– Jau sakiau tau. Ryšys vienpusis.

– Hmm. Ką gi, tau metas.

Lisa sužaibavo akimis.

– Manai, ką nors slepiu? Jei tik galėčiau ją surasti, taip ir padaryčiau!

– Žinau, bet tam reikia stipresnio ryšio. Pašnekink ją sapnuose. Aš mėginau, bet man nepavyko ilgai jos išlaikyti...

– Ką pasakei? – sušuko Lisa. – Šnekinti sapnuose?

Dabar nustebo jis.

– Na taip. Negi nežinai, kaip tai daroma?

– Ne! Baik juokus. Kaip tai išvis įmanoma?

Mano sapnai...

Prisiminiau, kaip Lisa pasakojo apie nepaaiškinamą fenomeną, kad dvasios galios siekia toliau nei gydymas, tik niekas to nežino. Taip išeina, kad Adrianas mano sapnuose atsirado ne atsitiktinai. Jis sugebėjo patekti į mano mintis, tikriausiai panašiai, kaip aš patekdavau į Lisos. Dėl to man pasidarė nejauku. Lisai buvo sunku tą suvokti.

Jis persibraukė plaukus ir susimąstęs pažvelgė į sietyną.

– Na gerai. Tu nematai aurų ir negali kalbėtis su kitais sapnuose. Ką gali tu?

– Aš... aš galiu gydyti žmones. Gyvūnus, augalus. Galiu grąžinti gyvybę.

– Tikrai? – Adrianui tai padarė įspūdį. – Gerai. Pagarba. Ką gali dar?

– Galiu naudoti įtaigą.

– Mes visi tą galim.

– Ne, manoji galingesnė nei kitų. Galiu priversti padaryti viską – net blogus darbus.

– Aš irgi. – Adriano akys sužibo. – O jei pamėgintum panaudoti įtaigą prieš mane...

Lisa dvejojo. Nesąmoningai vedžiojo pirštu po raudoną kilimą.

– Aš... negaliu.

– Ką tik sakei, kad gali.

– Galiu, bet ne dabar. Geriu vaistus. Nuo depresijos ir panašiai... Jie silpnina mano magiškas galias.

Adrianas iškėlė rankas.

– Tai kaip tada išmokysiu tave lankytis kitų sapnuose? Kaip mes surasim Rouz?

– Klausyk, – piktai pasakė Lisa. – Aš visai nenoriu gerti vaistų. Tačiau be jų... elgiuosi keistai ir pavojingai. Šalutinis dvasios elemento poveikis.

– Aš negeriu jokių vaistų ir man viskas gerai, – atkirto jis.

Negerai, staiga supratau. Tą suprato ir Lisa.

– Keistai elgeisi tą dieną, kai Dimitrijus užklupo mus tavo kambaryje, – priminė ji. – Vapėjai kažkokias nesąmones.

– Ak, tai? Na, kartais taip nutinka. Bet nedažnai. Kartą per mėnesį. – Jis kalbėjo nuoširdžiai.

Lisa žiūrėjo į jį rimtai viską apsvarstydama. O jei Adrianui tikrai tai pavyksta? Valdyti dvasios elementą negeriant vaistų ir nejaučiant šalutinio poveikio? To ji norėjo labiau už viską. Be to, nebuvo tikra, ar vaistai jai padeda...

Atspėjęs jos mintis Adrianas nusišypsojo.

– Ką pasakysi, pussesere? – Jam nė neprireikė įtaigos. Pasiūlymas buvo pernelyg viliojantis. – Galiu išmokyti tave visko, ką žinau, jei pradėsi naudoti magiją. Tiesa, reikės palaukti, kol praeis vaistų poveikis, bet tada...

Dvidešimt pirmas

Šito man tik trūko. Būčiau susitaikiusi su viskuo: jei Adrianas būtų ją primušęs, pripratinęs prie savo juokingų cigarečių ir panašiai. Bet tik ne su šituo. Visai nenorėjau, kad Lisa nustotų gerti vaistus.

Nenoriai palikau jos mintis ir grįžau į niūrią tikrovę. Mielai būčiau pažiūrėjusi, kaip sekasi Adrianui su Lisa, bet iš to nebūtų buvę jokios naudos. Turėjau kažką sugalvoti. Turėjau ko nors imtis. Turėjau mus iš čia ištraukti. Tačiau apsidairiusi supratau, kad nė kiek nepasistūmėjau. Kitas dvi valandas įtemptai galvojau.

Šiandien mus saugojo trys sargybiniai. Jie nuobodžiavo, bet budrumo neprarado. Edis buvo beveik be sąmonės, Meisonas tuščiu žvilgsniu spoksojo į grindis. Kitame kambario gale Kristianas sėdėjo nuo visko atsiribojęs, o Mija miegojo. Skausmingai peršėjo išdžiūvusią gerklę, vos nenusijuokiau prisiminusi, kaip aiškinau Mijai, kad vandens elementas nieko vertas. Dabar kažin ką būčiau atidavusi už jos sugebėjimą pasitelkus magiją...

Magija.

Kodėl nedingtelėjo anksčiau? Mes ne bejėgiai. Bent jau nevisiški.

Pamažu galvoje brendo planas – tikra beprotybė, bet vienintelė mūsų išeitis. Širdis ėmė plakti greičiau ir man teko nutaisyti abejingą veidą, kad neatkreipčiau sargybinio dėmesio. Kristianas stebėjo mane iš kito kambario galo. Pamatęs džiaugsmo blyksnį suprato, jog kažką sugalvojau. Žiūrėjo į mane susidomėjęs ir pasirengęs veikti.

Dieve, kaip tai padaryti? Man reikėjo jo pagalbos, bet negalėjau jos prašyti. Tiesą sakant, nė nežinojau, ar jis galės padėti – buvo pernelyg nusilpęs.

Dėbsojau į Kristianą tarsi norėdama pasakyti, kad tuoj šis tas nutiks. Jis buvo sutrikęs, bet veide švietė ryžtas. Įsitikinusi, kad nė vienas sargas nežiūri į mane, vos vos pasisukau kėdėje ir truktelėjau surakintas rankas. Kiek galėdama atsigręžiau ir žvilgtelėjau į Kristianą. Nieko nesuprasdamas jis susiraukė, aš pasijudinau dar kartą.

– Ei! – pasakiau garsiai. Mija su Meisonu krūptelėjo iš netikėtumo. – Kiek dar marinsit mus badu? Bent jau vandens atneškit...

– Tylėt! – įsakė vienas iš sargybinių. Nieko daugiau iš jų ir negirdėjom.

– Baikit, – stengiausi koketuoti. – Nors gurkšnelį. Man gerklė dega. Liepsnote liepsnoja, – tardama paskutinius žodžius dirstelėjau į Kristianą, paskui į sargybinį, su kuriuo kalbėjau.

Kaip ir tikėjausi, šis atsistojo ir priėjo prie manęs.

– Neversk manęs kartoti, – suniurzgė. Nežinau, ar būtų man trenkęs, bet kol kas nenorėjau bandyti jo kantrybės. Be to, tikslą pasiekiau. Jei Kristianas nesuprato užuominos, nieko nepadarysi. Apsimečiau išsigandusi ir nutilau.

Sargas grįžo į vietą ir netrukus nuleido nuo manęs akis. Pažvelgiau į Kristianą ir dar sykį truktelėjau rankas. Nagi, Kristianai. Galvok.

Staiga jo antakiai iš nustebimo šovė į viršų. Atrodo, bus supratęs mano mintį. Išvydusi klausiamą Kristiano žvilgsnį linktelėjau. Jis susiraukęs pamąstė, paskui giliai, ramiai įkvėpė.

– Gerai, – tarė garsiai. Visi vėl pašoko.

– Nutilk, – tuoj pat nutildė Kristianą vienas iš sargų. Jis atrodė pavargęs.

– Ne, – pasakė Kristianas. – Aš pasiruošęs. Pasiruošęs gerti.

Visi trumpam neteko žado, netgi aš. Juk visai ne tai turėjau galvoje.

Sargybinių vyresnysis atsistojo.

– Nepokštauk su mumis.

– Aš ir nepokštauju, – atsakė Kristianas. Jo akys buvo paklaikusios, karščiuojančios – tikriausiai net nereikėjo vaidinti. – Nusibodo. Noriu iš čia ištrūkti, nenoriu mirti. Gersiu kraują – jos kraują. – Jis parodė į mane. Mija išsigandus cyptelėjo. Meisonas Kristiano adresu paleido tokį žodį, už kurį Akademijoje būtų buvęs nušalintas nuo pamokų.

Aš tikrai ne tai turėjau galvoje.

Kiti du sargai klausiamai susižvelgė su vyresniuoju.

– Gal pakviesti Isają? – svarstė vienas iš jų.

– Man regis, jo nėra, – atsakė šis. Kiek pagalvojęs apsisprendė. – Be to, nenoriu jo trukdyti, gal vaikiščiai tik kvailioja. Paleisk jį, pažiūrėsim.

Vienas iš sargų išsitraukė aštrias reples. Užėjo Kristianui už nugaros ir pasilenkė. Išgirdau spragtelint plastiką. Sargas čiupo Kristianą už rankos, pastatė ant kojų ir atvedė tiesiai prie manęs.

– Kristianai! – suriko įniršęs Meisonas. Jis taip stengėsi nutraukti antrankius, kad net kėdė drebėjo. – Ar pakvaišai? Nesileisk jų kvailinamas!

– Jūs mirsit, o aš ne, – atkirto Kristianas, atmesdamas nuo akių tamsius plaukus. – Nėra kitos išeities.

Gerai nesupratau, kas dedasi, tik pagalvojau, kad būdama taip arti mirties turėčiau labiau jaudintis. Du sargybiniai stovėjo Kristianui iš šalių ir įtariai žiūrėjo, kaip jis lenkiasi prie manęs.

– Kristianai, – sumurmėjau nustebusi, kaip lengva suvaidinti baimę. – Nereikia.

Jo lūpas iškreipė pažįstama kandi šypsenėlė.

– Mudu niekada nemėgom vienas kito, Rouz. Todėl jei jau turiu ką nors nužudyti, kodėl ne tave? – Jo žodžiai buvo lediniai, tikslūs, įtikinantys. – Be to, maniau, pati to nori?

– Ne šito. Maldauju, nereikia...

Vienas iš sargybinių niuktelėjo Kristianą.

– Arba gerk, arba grįžk į vietą.

Piktai šypsodamasis Kristianas gūžtelėjo pečiais.

– Atleisk, Rouz, bet tu vis tiek mirsi. Bent jau pasitarnauk kilniam tikslui. – Jis palinko prie mano kaklo. – Turbūt skaudės, – pridūrė.

Abejojau, ar skaudės... jei jis tikrai ketino tai padaryti. Juk jis... Ar ne? Neramiai pasimuisčiau. Kita vertus, jei jis iščiulps visą kraują, gausiu tiek endorfinų, kad jie nuslopins bet kokį skausmą. Taigi greičiausiai pajusiu, kad mane apima miegas. Žinoma, tai tik spėlionės. Dar nė vienas, miręs nuo vampyrų įkandimo, neprisikėlė papasakoti apie savo pojūčius.

Kristianas pasimuistė, slėpdamas veidą po mano plaukais. Jo švelnios lūpos palietė mano odą kaip bučiuodamos Lisą. Netrukus pajutau Kristiano iltis.

Ir skausmą. Deginantį skausmą.

Tik jį kėlė ne iltys. Kristianas nesusmeigė ilčių man į kaklą. Jis laižė odą lyg gerdamas kraują, keistai iškrypėliškai bučiavo.

Degė riešai. Kristianas nukreipė savo magiją į mano antrankius, kaip ir norėjau. Jis suprato, ką noriu pasakyti. Plastikas kaito vis labiau, o Kristianas apsimetė geriąs mano kraują. Mano plaukai viską užstojo.

Žinojau, kad plastiką sunku išlydyti, bet dabar tai pajutau savo kailiu. Tam reikėjo žvėriškos temperatūros. Jaučiausi taip, lyg kiščiau rankas į liepsnojančią lavą. Antrankiai svilino odą. Pasirangiau tikėdamasi sušvelninti skausmą, tai nepadėjo, bet pajutau, kad man sujudėjus antrankiai atsilaisvino. Jie minkštėjo. Gerai. Jau šis tas. Dar truputį kantrybės. Stengiausi mėgautis Kristiano įkandimu ir užsimiršti. Pavyko gal penkias sekundes. Gautų endorfinų nepakako užgniaužti klaikiam skausmui. Neištvėrusi sukūkčiojau ir išsklaidžiau sargybinių abejones.

– Negaliu patikėti, – sumurmėjo vienas. – Jis tikrai tai daro.

Išgirdau, kaip pravirko Mija.

Antrankiai jau lydėsi. Gyvenime nebuvau kentusi tokio skausmo, o juk teko patirti nemažai. Supratau, kad greitai nualpsiu.

– Ei, – staiga pasakė sargybinis. – Kas čia per kvapas?

Besilydančio plastiko kvapas. Arba besilydančio mano kūno. Bet, tiesą sakant, nebebuvo svarbu, nes dar kartą pajudinusi riešus sutraukiau antrankius.

Turėjau dešimt sekundžių netikėtam puolimui. Šokau iš kėdės nustumdama Kristianą. Abipus jo tebestovėjo sargybiniai, vienas laikė reples. Staigiai atėmiau jas ir suvariau jam į skruostą. Sargybinis sugargaliavo, o aš negaišau. Nusviedusi reples trenkiau antrajam. Šiaip stipriau smūgiuodavau koja, bet ir to užteko, kad jis susvyruotų.

Tada atsitokėjo vyresnysis. Kaip ir būgštavau, išsitraukė ginklą.

– Nė iš vietos! – suriko nusitaikydamas į mane.

Sustingau.

Pritrenktas sargybinis sugriebė mano ranką. Šalia gulėjo ir aimanavo sužalotasis replėmis. Nenuleisdamas nuo manęs ginklo vyresnysis norėjo kažką sakyti, bet staiga suriko iš skausmo. Pistoletas sutvisko oranžine šviesa ir iškrito jam iš rankų. Jo delne raudonavo dėmė. Supratau, kad Kristianas įkaitino metalą. Taip. Iš pat pradžių turėjom pasinaudoti magija. Jei pavyks ištrūkti iš čia gyviems, būtinai paremsiu Tašos idėją. Morojų taisyklė nenaudoti magijos kaip ginklo buvo taip įkalta mums į galvas, kad net nesusipratome išmėginti anksčiau. Kokie kvailiai..

Atsisukau į mane laikantį sargybinį. Jis nesitikėjo, kad tokia mergina gali stipriai pasipriešinti, be to, buvo priblokštas dėl draugo. Iš visų jėgų spyriau jam į pilvą. Per pamokas už tokį smūgį būčiau gavusi dešimtuką. Sargybinis suaimanavo ir trenkėsi į sieną. Nedelsdama puoliau ant jo. Sugriebusi už plaukų trenkiau galvą į grindis, kad prarastų sąmonę.

Susitvarkiusi su priešininku pašokau ant kojų stebėdamasi, kodėl manęs nepuola jų vyresnysis. Nereikėjo palikti jo taip ilgai be priežiūros. Tačiau kai atsisukau, kambaryje buvo tylu. Vyresnysis be sąmonės gulėjo ant žemės, virš jo buvo palinkęs ką tik išvaduotas Meisonas. Šalia stovėjo Kristianas. Vienoje rankoje laikė reples, kitoje pistoletą, nukreiptą į sužalotą sargybinį. Matyt, Kristianui pavyko atvėsinti ginklą. Sargybinis turėjo sąmonę, bet kraujavo ir nedrįso krustelėti.

– Viešpatie aukštielninkas, – sumurmėjau nužvelgdama kovos lauką. Paskui nusvirduliavau prie Kristiano.

– Atiduok, kol ko nors nesužeidei.

Užuot kandžiai atkirtęs, Kristianas atidavė pistoletą drebančiomis rankomis. Užsikišau jį už diržo. Atidžiau įsižiūrėjusi pamačiau, koks Kristianas išblyškęs. Atrodė, tuoj apalps. Kaip dvi dienas badavęs morojus jis parodė pritrenkiančią magiją.

– Meisi, paimk antrankius, – paliepiau.

Meisonas atatupstas žengė prie dėžės, kurioje sargybiniai laikė antrankius. Išėmė tris poras. Klausiamai žiūrėdamas į mane iškėlė lipnią juostą.

– Kaip tik tai, ko reikia, – pasakiau.

Prirakinome sargybinius prie kėdžių. Vienas tebeturėjo sąmonę, tad trinktelėjom, kad užsimirštų, paskui visiems užklijavom burnas. Nenorėjau, kad atsipeikėję sukeltų triukšmą.

Išlaisvinę Miją su Edžiu ėmėm tartis, ką daryti. Kristianas ir Edis vos laikėsi ant kojų, bet Kristianas bent jau orientavosi šiame pasaulyje. Mijos veidas buvo užverktas, bet protas dar veikė. Taigi spręsti teko mudviem su Meisonu.

– Pagal sargybinio laikrodį dabar rytas, – svarstė Meisonas. – Jei pavyks ištrūkti į lauką, išsigelbėsim. Žinoma, jeigu strigojai neturi daugiau žmonių.

– Vyresnysis minėjo, kad Isajo dabar nėra, – tyliai įsiterpė Mija. – Gal pavyks, ar ne?

– Jie čia prasėdėjo keletą valandų, – tariau. – Galėjo ir apsirikti. Turim elgtis itin apdairiai.

Meisonas tylutėliai pravėrė duris ir atsargiai dirstelėjo į tuščią koridorių.

– Kaip manai, ar galima išeiti pro rūsį?

– Būtų pernelyg paprasta, – sumurmėjau. – Likit čia. Mes apžiūrėsim rūsį, – liepiau draugams.

– O jei kas nors ateis? – baiminosi Mija.

– Neateis, – nuraminau. Buvau tikra, kad rūsyje daugiau nieko nėra, antraip kilus triukšmui jau būtų atbėgusi pagalba. O jei kas nors lips iš viršaus, mes išgirsim.

Mudu su Meisonu pridengdami vienas kitą išžvalgėm visą rūsį. Aptikom tikrą labirintą. Daugybę koridorių ir kambarių. Vienas po kitų atidarinėjom duris. Visi kambariai buvo tušti, mėtėsi tik kelios kėdės. Nusipurčiau pagalvojusi, kad jie naudojami kaip kalėjimas.

– Visam rūsy nė vieno sumauto lango. – Raukiausi baigus apžiūrą. – Teks lipti į viršų.

Staiga Meisonas sulaikė mane už rankos.

– Rouz...

Sustojau ir pažvelgiau į jį.

– Ką?

Jo žydros akys – tokių rimtų jų dar nebuvau mačiusi – žvelgė su atgaila.

– Aš tikrai viską sumoviau.

Prisiminiau, nuo ko viskas prasidėjo.

– Mes abu susimovėm, Meisonai.

Jis atsiduso.

– Tikiuosi... tikiuosi, kai viskas bus baigta, galėsim pasikalbėti ir išsiaiškinti. Neturėjau teisės ant tavęs pykti.

Norėjau jam pasakyti, kad nieko nebus, kad jau jam išėjus norėjau jį pasivyti ir pasakyti, jog mudviejų niekas nesieja. Bet dabar buvo netinkamas metas kalbėtis apie išsiskyrimą.

– Ir aš tikiuosi, – sumelavau spustelėdama jam ranką.

Meisonas nusišypsojo ir mes grįžom pas draugus.

– Padarysim štai ką, – pasakiau.

Greitai aptarėm planą ir patyliukais užlipom laiptais. Aš ėjau pirma, už manęs Mija, prilaikydama Kristianą, o paskutinis Meisonas kone nešė Edį.

– Turėčiau eiti pirmas, – sumurmėjo Meisonas, kai užsikorėm laiptais.

– Bet neisi, – atkirtau imdama už durų rankenos.

– Taip, bet jei kas nors nutiks...

– Meisonai, – kirste nukirtau. Griežtai pažvelgiau ir netikėtai prisiminiau, kaip elgėsi mama tą dieną, kai buvo užpulti Drozdovai. Ji išliko rami ir santūri. Tada visiems reikėjo vado, kaip dabar mūsų būreliui, tad nusprendžiau laikytis panašiai kaip ji. – Jei kas atsitiks, tu juos išvesi. Bėkit kuo toliau ir kiek kojos neša. Negrįžkit be armijos sergėtojų.

– Jei kas, jie puls tave pirmą! – sušnypštė Meisonas. – Ką siūlai daryti? Palikti tave likimo valiai?

– Taip. Svarbiausia išvesti juos.

– Rouz, aš neleisiu...

– Meisonai, – prieš akis vėl išvydau mamą, randančią stiprybės vadovauti kitiems. – Tu susitvarkysi, ar ne?

Mudu žiūrėjom vienas į kitą, kiti užgniaužę kvapą laukė.

– Susitvarkysiu, – galiausiai tarė Meisonas. Linktelėjau ir nusigręžiau.

Daromos rūsio durys sugirgždėjo ir aš susiraukiau. Sulaikiusi kvapą stovėjau laiptų aikštelėje, klausiausi ir laukiau. Keistas interjeras: ant langų nuleistos tamsios žaliuzės. Viskas lygiai taip pat, kai buvom čia atvesti, bet pro tarpus sklido saulės šviesa, žadanti mums laisvę.

Nebuvo girdėti nė garso. Dairydamasi aplinkui stengiausi prisiminti, kurioje pusėje durys. Kitoje. Jos ranka pasiekiamos, bet dabar tie keli nuo jų skiriantys metrai virto begalybe.

– Padėk man viską patikrinti, – paprašiau Meisono tikėdamasi, kad atsileis jo užgautas išdidumas.

Palikęs Edį Mijai jis priėjo prie manęs. Greitai apžiūrėjom svetainę. Nė gyvos dvasios. Kelias iki durų laisvas. Su palengvėjimu atsidusau. Meisonas grįžo prie Edžio. Baimė kaustė kiekvieną žingsnį. Dieve, mums pavyks, galvojau. Mums tikrai pavyks. Buvo sunku patikėti, kad taip pasisekė. Atsidūrėm per plauką nuo mirties, bet sugebėjom pabėgti. Tokiomis akimirkomis pergalvoji savo gyvenimą ir prisieki, kad viską pakeisi, kad nešvaistysi jo veltui. Kai supranti...

Staiga jie išdygo priešais mus. Isajas su Elena tarsi materializavosi iš oro. Bet aš žinojau, kad magija čia niekuo dėta. Tiesiog strigojai itin greiti. Tikriausiai lindėjo gretimame kambaryje, kurį manėm esant tuščią – nenorėjom gaišti laiko apžiūrai. Iškeikiau save, kad nepatikrinom kiekvienos pėdos. Netgi prisiminiau, kaip per Steno pamoką prikaišiojau mamai: Man rodos, jūs tiesiog susimovėt. Kodėl iš pat pradžių nepatikrinot, ar ten nėra strigojų? Būtumėt išvengę visų nemalonumų.

Prakeikta karma.

– Vaikai, vaikai, – papriekaištavo Isajas. – Taip nieko nebus. Jūs laužote taisykles. – Strigojaus lūpas iškreipė žiauri šypsena. Mes jam kėlėm juoką, o ne grėsmę. Ir jei atvirai, jis buvo teisus.

– Kuo toliau ir kiek kojos neša, Meisonai, – tyliai priminiau nenuleisdama nuo strigojų akių.

– Vaje, vaje... Jei tik žvilgsniu būtų galima nužudyti... – Isajas kilstelėjo antakius, jam žybtelėjo kažkokia mintis. – Manai, įveiksi mus viena? – Jiedu su Elena nusikvatojo.

Aš sukandau dantis. Ne, neįveiksiu abiejų. Tiesą sakant, buvau tikra, kad žūsiu. Bet, šiaip ar taip, nukreipsiu jų dėmesį.

Puoliau Isają, bet pistoletą nukreipiau į Eleną. Tačiau pulti galima žmones, o ne strigojus. Jie atspėjo, ką darysiu, vos krustelėjau. Tiesa, nesitikėjo, kad turiu ginklą. Ir nors Isajas lengvai atrėmė puolimą, prieš jam užlaužiant man rankas spėjau iššauti į Eleną. Driokstelėjo šūvis, strigojė sukliko iš skausmo ir nuostabos. Taikiausi į pilvą, bet kliudžiau šlaunį. Vis tiek kulka nenužudysi strigojaus, tiesiog pataikiusi į pilvą būčiau sukėlusi jai daugiau skausmo.

Isajas taip suspaudė man riešus, kad sutraškėjo kaulai. Pistoletas iškrito iš rankų, trinktelėjo į grindis ir nuslydo prie durų. Įsiutusi Elena rėkdama puolė mane išskėtusi rankas, bet Isajas ją sutramdė. Susimoviau visais atžvilgiais. Ką jau kalbėti apie pabėgimą, dėmesio nukreipti nesugebėjau.

Ir staiga išgirdau nuostabiausią garsą pasaulyje.

Atsiveriančių laukujų durų.

Meisonas pasinaudojo tuo, kad nukreipiau strigojų dėmesį. Jis paliko Edį su Mija ir pralindęs pro mus atplėšė lauko duris. Isajas žaibiškai atsigręžė ir pamatęs šviesą suriko. Nors jam ir skaudėjo, veikė greitai. Puolė tolyn nuo šviesos, kartu tempdamasis Eleną ir mane – ją už rankos, mane už gerklės.

– Vesk juos iš čia! – surikau Meisonui.

– Isajau... – prabilo Elena, išsilaisvindama iš jo gniaužtų.

Isajas šveitė mane ant žemės ir atsigręžė į bėglius. Sunkiai gaudydama kvapą pro užkritusius plaukus pažvelgiau į duris. Meisonas kaip tik vilko Edį per slenkstį į saugią saulės šviesą. Mija su Kristianu jau buvo už durų. Iš palengvėjimo vos nepravirkau.

Persiutęs Isajas įsmeigė į mane pajuodusias iš pykčio akis. Klaikus jo veidas buvo neįžvelgiamas. Būtų buvę per švelnu pavadinti jį pabaisa.

Sugriebęs už plaukų Isajas pakėlė mane nuo žemės. Suklykiau iš skausmo. Jis prisikišo artyn.

– Nori duoti kraujo? – paklausė. – Nori tapti kraujo kekše? Tebūnie. Bet palaimos nejausi. Tau skaudės ir aš pasistengsiu, kad skaudėtų taip, kaip nėra skaudėję gyvenime. Mirtis ateis lėtai. Tu rėksi. Verksi. Maldausi pasigailėti ir leisti numirti...

– Isajau, – nekantravo Elena. – Pribaik ją, ir viskas. Verčiau būtum paklausęs manęs anksčiau.

Isajo žvilgsnis nukrypo į Eleną.

– Nepertraukinėk manęs.

– Tu tik dramatizuoji, – inkštė ji. Niekad nemaniau, kad strigojai taip cypčioja – buvo beveik juokinga. – Ir tuščiai eikvoji maistą.

– Ir neatsikalbinėk.

– Aš alkana. Tik sakau, kad...

– Paleisk ją arba aš tave užmušiu.

Visi sužiurom pikto balso pusėn. Tarpduryje užlietas šviesos stovėjo Meisonas su pistoletu rankoje. Isajas kiek padvejojo.

– Gerai, – galiausiai tarė lyg nuobodžiaudamas. – Pamėgink.

Meisonas nedvejojo. Šaudė tol, kol suvarė visą apkabą Isajui į krūtinę. Gavęs kulką strigojus krūptelėdavo, bet toliau laikė mane. Štai ką reiškia senas ir galingas strigojus, supratau. Jauną vampyrę kaip Elena sužeidė netgi į koją įsmigusi kulka, o Isają smingančios į krūtinę kulkos tik suerzino.

Meisonas tai irgi suprato, jo veidas apsiniaukė, jis nusviedė pistoletą.

– Eik iš čia! – surikau.

Meisonas saugus stovėjo saulėje. Bet jis manęs nepaklausė. Puolė prie mūsų. Ėmiau muistytis tikėdamasi nukreipti Isajo dėmesį. Nepavyko. Isajas stumtelėjo mane Elenai, kai Meisonas dar buvo pusiaukelėj. Tada akimirksniu pastojo Meisonui kelią, kaip neseniai man.

Tik šįkart Isajas neužlaužė Meisonui rankų. Negriebė už plaukų, nepradėjo ilgų išvedžiojimų apie lėtą ir skausmingą mirtį. Isajas paprasčiausiai pastojo kelią, abiem rankom suėmė Meisono galvą ir pasuko. Išgirdau šlykščiai trekštelint. Meisono akys išsiplėtė ir sustingo.

Nekantriai atsidusęs Isajas numetė Meisono kūną Elenai. Jis šlumštelėjo mums po kojom. Mane supykino, akyse tavaravo.

– Še, – pasakė Isajas Elenai. – Gal dabar nusiraminsi. Tik neišgerk visko, palik ir man.

Dvidešimt antras

Sustingau ištikta siaubo ir šoko. Atrodė, siela užgeso, o gyvenimas baigėsi. Po Meisono žūties negalėjau gyventi toliau. Norėjau išrėkti savo skausmą visam pasauliui. Norėjau verkti, kol ištirpsiu. Norėjau susmukti prie Meisono ir numirti kartu su juo.

Elena mane paleido, matyt, nusprendė, kad dabar nekeliu jiems jokios grėsmės. Ji palinko prie Meisono kūno.

Ir tada aš lioviausi jausti ar galvoti. Tiesiog veikiau.

– Nė. Negalvok. Jo. Paliesti. – Pati nepažinau savo balso.

Elena tik nusivaipė.

– Na ir įkyrėlė. Imu suprasti Isają – tave tikrai reikės pakankinti prieš mirtį. – Nusigręžusi pasilenkė prie Meisono ir atvertė jį ant nugaros.

– Neliesk jo! – suklykiau. Trenkiau jai, iš tiesų tik kepštelėjau. Užtat atsakomasis Elenos smūgis vos neišvertė manęs iš kojų. Vargais negalais atsitiesiau.

Isajas stebėjo mus su šypsena, paskui jo žvilgsnis nukrypo į grindis. Ten gulėjo iš palto kišenės iškritęs Lisos rožinis. Isajas jį pakėlė. Strigojai gali liesti šventus daiktus – pasakos, kad jie bijo kryžių. Strigojai tik negali būti šventoje žemėje. Isajas apvertė kryžių ir pirštais perbraukė drakoną.

– A, Dragomirai, – išsiviepė. – Buvau ir pamiršęs. Su jais neturėsiu rūpesčių. Kiek ten jų liko – vienas, du? Neverta nė prisiminti. – Isajas įbedė į mane baisias raudonas akis. – Pažįsti ką nors iš jų? Netrukus ketinu juos aplankyti. Bus nesunku...

Ir tada išgirdau sprogimą. Akvariumo stiklas suskilo, iš jo ūžtelėjo vanduo. Į mane lėkė stiklo šukės, bet nekreipiau dėmesio. Vanduo ore suformavo rutulį, paskui metėsi ant Isajaus. Netikėjau savo akimis.

Jis irgi žiūrėjo, labiau sutrikęs, nei išsigandęs. Paskui vanduo užliejo jam veidą ir ėmė dusinti.

Ir nors deguonies stygius, kaip ir kulkos, negalėjo Isajo pribaigti, jis sutriko.

Pakėlė rankas mėgindamas užsidengti veidą, bet pirštai tiesiog nuslydo vandeniu. Pamiršus Meisoną Elena pašoko ant kojų.

– Kas per velniava? – suklykė ji ir papurtė Isają, bergždžiai bandydama jį išlaisvinti. – Kas čia dedasi?

Nejučia ėmiau veikti. Užčiuopiau didelę stiklo šukę. Nelygūs kraštai draskė delną. Puoliau Isają ir suvariau šukę jam į krūtinę, pataikiau tiesiai į širdį – jos taip ilgai ieškojau tada per treniruotę. Isajas per vandenį keistai sugargaliavo ir susmuko ant grindų. Užvertęs akis, susirietė iš skausmo.

Elena žiūrėjo sukrėsta, visai kaip aš, kai Isajas nužudė Meisoną. Aišku, Isajas nemirė, tik kuriam laikui išėjo iš rikiuotės. Jos išraiška bylojo, kad ji tuo netiki.

Dabar protingiausia būtų buvę išbėgti lauk, į saugią saulės šviesą. Bet aš kažkodėl mečiausi į priešingą pusę, prie židinio. Nukabinau vieną iš senovinių kardų ir atsigręžiau į Eleną. Ji jau spėjo atsitokėti ir bėgo prie manęs.

Urgzdama iš įniršio taikėsi mane sugriebti. Aš nesimokiau kautis kardu, bet buvau išmokyta kautis bet kuo, kas paklius po ranka. Ištiesiau kardą, kad išlaikyčiau tarp mūsų atstumą. Nors ginklą laikiau negrabiai, Elena nepuolė.

Ji iššiepė baltas iltis.

– Aš priversiu tave...

– Kentėti, sumokėti, pasigailėti, kad gimiau? – pasiūliau jai keletą variantų.

Prisiminiau treniruotę su mama, tada nuolat gyniausi. Šįkart tai nepadės. Reikia pulti. Užsimojau ir kirtau. Pro šalį. Elena nuspėdavo kiekvieną mano judesį.

Staiga išgirdau, kaip už jos sudejavo beatsipeikėjantis Isajas. Elena žvilgtelėjo per petį, to užteko, kad nusitaikyčiau jai į krūtinę. Viso labo perrėžiau marškinius ir pradrėskiau odą, bet ji krūptelėjo ir išsigando. Matyt, jai prieš akis tebestovėjo stiklo šukė, smygsanti Isajo širdyje.

Kaip tik to ir laukiau.

Sukaupusi visas jėgas atsitraukiau ir užsimojau.

Kardo ašmenys susmigo Elenai į kaklą. Nuo jos kraupaus riksmo man pašiurpo oda. Elena mane puolė, aš užsimojau dar kartą. Ji griebėsi už gerklės ir suklupo. O aš kirtau ir kirtau, ašmenys kaskart vis giliau smigo į kaklą. Pasirodo, nukirsti galvą kur kas sunkiau, nei buvau maniusi. Be to, kardas buvo senas, atšipęs.

Tik po kurio laiko supratau, kad Elena nebejuda. Galva gulėjo skyrium nuo kūno, negyvos akys žvelgė į mane tarsi negalėdamos patikėti tuo, kas atsitiko. Netikėjau ir aš.

Kažkas spiegė, ir man trumpai pasidingojo, kad tebeklykia Elena. Paskui pakėliau akis ir apsidairiau. Tarpduryje stovėjo Mija. Išplėstomis akimis, pažaliavusia oda, atrodė, tuoj susivems. Pasąmonė pakuždėjo, kad tai ji susprogdino akvariumą. Matyt, vandens elementas šio to vertas.

Vis dar sukrėstas Isajas pamėgino atsistoti. Tačiau aš jau buvau čia pat. Kapojau kardu, su kiekvienu kirčiu jis plūdo krauju ir aimanavo. Dabar jau atrodė, kad būčiau tai dariusi visą gyvenimą. Isajas parkrito ant grindų. Iš galvos neišėjo vaizdas, kaip jis nusuka Meisonui sprandą, todėl kirtau ir kirtau, norėdama tą vaizdą ištrinti.

– Rouz! Rouz!

Degdama neapykanta vos pažinau Mijos balsą.

– Rouz, jis nebegyvas!

Lėtai, drebėdama nuleidau kardą ir pažvelgiau į strigojaus kūną. Galva gulėjo atskirai. Mija sakė tiesą. Jis negyvas. Šįkart tikrai negyvas.

Apžvelgiau kambarį. Balos kraujo, bet siaubo nejutau. Pasaulis sustojo, mano mąstymas sulėtėjo. Nužudyti strigojus. Apsaugoti Meisoną. Daugiau apie nieką nepajėgiau galvoti.

– Rouz, – sušnibždėjo Mija. Ji visa drebėjo, balse buvo justi baimė. Ji bijojo manęs, ne strigojų. – Rouz, mums reikia eiti. Eime.

Nusigręžiau nuo Mijos ir pažvelgiau į Isajaus palaikus. Paskui priėjau prie Meisono kūno tebegniauždama rankoje kardą.

– Ne, – pasakiau. – Negaliu jo palikti. Gali ateiti kiti strigojai...

Mano akys perštėjo, lyg būčiau norėjusi verkti. Keista. Kraujo troškimas tebebuvo gyvas, nejaučiau nieko, tik įniršį.

– Rouz, sugrįšim jo vėliau. Gali pasirodyti kiti strigojai, turim iš čia nešdintis.

– Ne, – pakartojau nežiūrėdama į ją. – Aš jo nepaliksiu. Nepaliksiu jo vieno. – Laisva ranka perbraukiau Meisonui per plaukus.

– Rouz...

Staigiai pakėliau galvą.

– Dink iš čia! – surikau ant Mijos. – Dink ir palik mus ramybėj!

Ji žengė artyn, bet aš pakėliau kardą. Mija sustingo.

– Eik, – pakartojau. – Susirask kitus.

Mija lėtai traukėsi prie durų. Prieš išeidama dar žvilgtelėjo į mane.

Viskas nurimo. Atpalaidavau ranką, bet kardo vis dar nepaleidau. Susiriečiau šalia Meisono, galvą padėjau jam ant krūtinės. Pasaulis ir laikas sustojo. Nežinau, kiek taip pragulėjau – kelias akimirkas ar kelias valandas. Nežinojau nieko, tik tai, kad negaliu palikti Meisono. Tarsi persikėliau į kitą pasaulį, atsiribodama nuo kančios ir siaubo. Negalėjau patikėti, kad Meisono nebėra. Negalėjau patikėti, kad atėmiau gyvybes. Tad kol pati sau to nepripažinsiu, apsimetinėsiu, kad nieko neįvyko.

Pasigirdo balsai ir žingsniai. Pakėliau galvą. Kambarys prisipildė žmonių. Nemačiau jų veidų, bet man ir nereikėjo. Jie buvo grėsmė, nuo kurios turėjau apsaugoti Meisoną. Keletas žengė mūsų link ir aš pašokau su pakeltu kardu norėdama apsaugoti Meisono kūną.

– Nesiartinkit, – perspėjau. – Nesiartinkit prie jo.

Jie artėjo.

– Nesiartinkit! – surikau. Visi, išskyrus vieną, sustojo.

– Rouz, – išgirdau tylų balsą. – Nuleisk kardą.

Mano rankos drebėjo.

– Nesiartinkit prie mūsų!

– Rouz.

Vėl tas balsas, balsas, kurį pažinčiau bet kur. Nenoriai grįžau į tikrovę. Pažvelgiau į priešais stovintį vyrą. Rudos Dimitrijaus akys švelniai ir griežtai žiūrėjo į mane.

– Viskas baigta, – tarė jis. – Viskas baigėsi. Nuleisk kardą.

Mano rankos drebėjo nuo pastangų išlaikyti ginklą

– Negaliu, – košiau žodžius. – Negaliu jo palikti. Turiu jį saugoti.

– Tu ir saugai.

Kardas iškrito iš rankų ir žvangėdamas trenkėsi į medines grindis. Susmukau ant žemės. Norėjau verkti, bet stigo ašarų.

Dimitrijus mane apkabino ir padėjo atsistoti. Išgirdau balsus, vieną po kito atpažinau sergėtojus, kuriais pasitikėjau. Dimitrijus vedė mane prie durų, bet kojos neklausė. Įsikibau jam į marškinius, glamžydama medžiagą. Viena ranka tebelaikydamas mane apkabinęs, kita nubraukė nuo veido užkritusius plaukus. Padėjau galvą jam ant krūtinės, jis mane glostė ir kažką murmėjo rusiškai. Nesupratau nė žodžio, bet švelnus balsas ramino.

Po namą zujo sergėtojai, jie apieškojo kiekvieną pėdą. Keletas palinko prie kūnų, į kuriuos aš negalėjau žiūrėti.

– Čia ji juos nužudė? Abu?

– Tas kardas tikriausiai negaląstas daugybę metų.

Man iš gerklės išsiveržė keistas garsas. Dimitrijus ramindamas spustelėjo petį.

– Vesk ją iš čia, Belikovai, – išgirdau pažįstamą moters balsą.

Dimitrijus vėl spustelėjo man petį.

– Eime, Roza. Mums metas.

Šįkart paklusau. Dimitrijus išvedė mane iš namo, padėjo žengti kankinamus žingsnius. Mano protas vis dar atsisakė patikėti tuo, kas įvyko. Sugebėjau vykdyti tik paprasčiausius nurodymus.

Kažkaip atsidūriau viename iš Akademijos lėktuvų. Suriaumojo varikliai ir lėktuvas pakilo. Dimitrijus sumurmėjo, kad greitai grįš, ir paliko mane vieną. Žiūrėjau priešais save, tyrinėdama kėdę.

Kažkas ant pečių užmetė antklodę. Pastebėjau, kad visa tirtu. Stipriau susisiaučiau.

– Šalta, – pasakiau. – Kodėl man taip šalta?

– Tau šokas, – atsakė Mija.

Pažvelgiau į ją, jos žydras akis ir šviesias garbanas. Žiūrint į ją grįžo atmintis. Pamažu viską prisiminiau. Iš skausmo užsimerkiau.

– O Dieve, – pažvelgiau į Miją. – Tu mane išgelbėjai – susprogdindama akvariumą. Nereikėjo to daryti. Nereikėjo grįžti.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– O tau nereikėjo pulti prie kardo.

Teisingai pastebėta.

– Ačiū, – padėkojau. – Tavo drąsa... Man ir į galvą nebūtų šovę. Genialus sprendimas.

– Nežinau, – Mija liūdnai nusišypsojo. – Vanduo ne kažin koks ginklas, ar ne?

Nusijuokiau, nors mano žodžiai man visai nepasirodė juokingi. Teisingiau, nebejuokingi.

– Vanduo – galingas ginklas, – galiausiai pasakiau. – Kai grįšim, reikės pasimokyti juo naudotis.

Mijos veidas nušvito, akys sužibo.

– Labai norėčiau. Labiau už viską pasaulyje.

– Užjaučiu... dėl mamos.

Mija tik linktelėjo.

– Tau pasisekė, kad ją tebeturi. Nė nežinai, kaip pasisekė.

Nudelbiau akis. Kiti mano žodžiai nustebino mane pačią.

– Norėčiau, kad ji būtų čia.

– Ji čia, – nustebusi atsakė Mija. – Su kitais sergėtojais puolė namą. Negi jos nematei?

Papurčiau galvą.

Abi nutilom. Paskui Mija atsistojo ir kažkur nuėjo. Netrukus kažkas atsisėdo šalia. Man nė nereikėjo žiūrėti. Tiesiog žinojau.

– Rouz, – pasakė mama. Pirmąkart gyvenime ji atrodė sumišusi. Gal net išsigandusi. – Mija sakė, kad norėjai mane pamatyti. – Nieko neatsakiau. Net nepažvelgiau. – Tu... tau ko nors reikia?

Nežinojau, ko man reikia. Nežinojau, ką man daryti. Peršėjimas akyse tapo nepakeliamas ir pati nepajutau, kaip prapliupau ašaromis. Ilgi, skausmingi kūkčiojimai tampė visą kūną. Ašaros upeliais tekėjo veidu. Baimė ir kančia, kurias gniaužiau savy, pagaliau prasiveržė draskydamos krūtinę. Man trūko oro.

Mama mane apkabino, aš priglaudžiau galvą jai prie krūtinės ir sukūkčiojau dar garsiau.

– Suprantu, – pasakė ji švelniai mane apglėbdama. – Aš viską suprantu.

Dvidešimt trečias

Tą dieną, kai turėjau gauti pirmąsias tatuiruotes, atšilo. Ėmė tirpti sniegas, akmeninėmis Akademijos sienomis tekėjo sidabriniai upeliai. Žiema toli gražu nesibaigė, po kelių dienų vėl atšals. Bet dabar atrodė, kad verkia visas pasaulis.

Spokane atsipirkau keliom mėlynėm ir įbrėžimais. Lydydamiesi antrankiai smarkiai nudegino riešus. Bet man vis dar buvo sunku susitaikyti, kad ne tik mačiau žudant, bet ir žudžiau pati. Norėjau susirangyti į kamuoliuką ir su niekuo nekalbėti, na, gal tik su Lisa. Tačiau ketvirtą dieną mane surado mama ir liepė ruoštis tatuiruotėms.

Iš pradžių nesupratau, apie ką ji kalba. Paskui prisiminiau, kad nužudžiusi du strigojus užsitarnavau dvi žaibo formos tatuiruotes. Mano pirmosios tatuiruotės. Ta mintis pritrenkė. Kaip būsima sergėtoja dažnai pasvajodavau, nekantriai laukiau, kada gausiu pirmąsias tatuiruotes. Laikiau jas garbės ženklais. Bet dabar... jos tik primins tai, ką norėjau pamiršti.

Ceremonija vyko sergėtojų korpuse, salėje, kurioje paprastai būdavo rengiami susitikimai ar priėmimai. Ji nė iš tolo nepriminė kurorto pokylių salės. Paprasta ir praktiška, tenkino sergėtojų poreikius. Grindis dengė melsvai pilkas lengvai valomas kilimas, ant baltų sienų kabėjo nespalvotos nuotraukos iš Akademijos gyvenimo. Jokių nereikalingų puošmenų, bet akimirkos iškilmingumas vis tiek buvo justi. Dalyvavo visi Akademijos sergėtojai, nė vieno novico. Sergėtojai stoviniavo būreliais, bet nesišnekėjo. Prasidėjus ceremonijai niekieno neliepiami sustojo į vietas ir sužiuro į mane.

Sėdėjau ant kėdės salės kampe, palenkusi galvą, su užkritusiais ant veido plaukais. Sergėtojas Lionelis adata badė man sprandą. Pažinojau jį seniai, bet nenutuokiau, kad jis – tatuiruočių meistras.

Prieš pradėdamas jis persimetė keliais žodžiais su mama ir Alberta.

– Pažado ženklo jai nedarysiu, – pasakė Lionelis. – Ji dar nebaigė Akademijos.

– Pasitaiko, – atsakė Alberta. – Padaryk žaibus, pažado ženklą gaus vėliau.

Pastaruoju metu patyriau daug skausmo, todėl nesitikėjau, kad taip skaudės. Tačiau prikandau lūpą ir kol Lionelis tatuiravo, net necyptelėjau. Atrodė, jis niekada nebaigs. Pabaigęs paėmė du veidrodžius ir sudėjo taip, kad pamatyčiau tatuiruotes. Ant paraudusios ir suerzintos odos vienas šalia kito juodavo du mažyčiai žaibai. Vienas už Isają, kitas už Eleną.

Parodęs tatuiruotes sutvarstė ir paaiškino, kaip turėčiau jas prižiūrėti, iki užgis žaizdos. Pusę praleidau pro ausis nusprendusi pasiklausti vėliau. Vis dar jaučiausi sukrėsta.

Paskui prie manęs vienas po kito ėjo sergėtojai, kiekvienas savaip išreiškė palaikymą – kas apkabino, kas pabučiavo, kas pasakė ką nors gražaus.

– Sveika prisidėjus prie mūsų, – pasakė stipriai mane apkabindama Alberta. Jos šiurkštus veidas švietė švelnumu.

Dimitrijus neištarė nė žodžio, bet kaip visada akys pasakė viską. Jose švietė švelnumas ir pasididžiavimas, ir aš vos sulaikiau ašaras. Dimitrijus švelniai paglostė man skruostą, linktelėjo ir nuėjo.

Kai Stenas – mokytojas, su kuriuo riejausi nuo pat pirmos dienos – apkabino ir tarė: „Dabar tu viena iš mūsų. Seniai žinojau, kad tu geriausia“, maniau, apalpsiu.

Priėjus mamai, skruostu nuriedėjo ašara. Mama ją nubraukė, paskui palietė tatuiruotes.

– Niekada to nepamiršk, – pasakė.

Niekas neištarė „sveikinu“, ir aš tik džiaugiausi. Mirties nereikia švęsti.

Ceremonijai pasibaigus, buvo patiekta užkandžių ir gėrimų. Priėjusi prie stalo pasiėmiau keletą užkandėlių su feta ir gabalėlį sūrio torto su mangais. Kramčiau nejausdama valgio skonio, atsakinėjau į klausimus kaip apdujusi. Elgiausi lyg robotas. Ištatuiruota oda degė, o iš atminties neblėso žydros Meisono ir kruvinos Isajaus akys.

Jaučiausi kalta, kad nesidžiaugiu didžiąja diena, bet labai palengvėjo, kai visi ėmė skirstytis. Atsisveikinant su kitais prie manęs priėjo mama. Mudvi beveik nesikalbėjom nuo tada, kai palūžau lėktuve. Dėl to jaučiausi keistai – šiek tiek sutrikusi. Ji apie tai neužsiminė, bet mūsų santykiai kažkaip pasikeitė. Tikrai netapom draugėm... bet ir nebebuvom priešės.

– Lordas Selskis ruošiasi išvažiuoti, – pasakė mama prie durų, netoli nuo tos vietos, kur pirmą dieną ją aprėkiau. – Turiu vykti su juo.

– Žinau. – Tai buvo savaime suprantama, sergėtojai visur lydi morojus. Jie svarbiausi.

Mama mąsliai žiūrėjo į mane rudomis akimis. Pirmąkart pajutau, kad ji žvelgia į mane kaip į sau lygią, o ne kaip į vaiką. Turbūt laikas, nes esu puse galvos už ją aukštesnė.

– Tu šaunuolė, – galiausiai pasakė ji. – Atsižvelgiant į aplinkybes.

Tai buvo tik pusė komplimento, bet daugiau ir nenusipelniau. Dabar aiškiai suvokiau klaidas, padarytas strigojų irštvoje. Būta ir mano kaltės. Norėjau grįžti į praeitį ir kai ką pakeisti, bet supratau, kad motina teisi. Padariau viską, ką galėjau.

– Žudyti strigojus nėra taip šaunu, kaip maniau, – pasiguodžiau.

Ji liūdnai nusišypsojo.

– Niekada ir nebuvo.

Pagalvojau apie jos tatuiruotes, apie tai, kiek strigojų ji nugalabijo. Sudrebėjau.

– Tiesa, – norėdama pakeisti temą, įkišau ranką į kišenę ir ištraukiau pakabutį, kurį mama man dovanojo. – Pakabutis, kurį man davei. Ar čia n-nazaras? – tardama tą žodį užsikirtau. Mama nustebo.

– Taip. Iš kur sužinojai?

Nenorėjau jai pasakoti apie sapnus ir Adrianą.

– Kažkas minėjo. Jis saugo nuo blogio, ar ne?

Mama susimąstė, paskui atsiduso ir linktelėjo.

– Taip. Senas Artimųjų Rytų prietaras... Ten tikima, kad tas, kas linki tau blogo, gali tave prakeikti ar nužiūrėti. Nazaras saugo nuo blogos akies... ir šiaip saugo visus, jį nešiojančius.

Perbraukiau pirštais stiklą.

– Artimieji Rytai... Pavyzdžiui, Turkija?

Mama nusišypsojo.

– Kaip tik Turkija. – Ji dvejojo. – Tai... dovana. Gavau ją labai seniai... – Mama paskendo prisiminimuose. – Kai buvau tavo metų, sulaukdavau daug vaikinų dėmesio. Iš pradžių buvo malonu, paskui ėmė varginti. Kartais sunku suprasti, kas tikrai tave myli, o kas tik naudojasi. Tačiau pažinęs tikrą jausmą... iškart pamatai skirtumą.

Štai kodėl ji taip rūpinosi mano reputacija – nes jaunystėje susigadino savąją. Ir tikriausiai ne vien reputaciją.

Taip pat supratau, kodėl atidavė nazarą man. Jį jai dovanojo mano tėvas. Mačiau, kad mama nebenori apie tai kalbėti, todėl nieko neklausinėjau. Užteko žinoti, kad galbūt – galbūt – juos siejo ne tik fizinis ryšys.

Atsisveikinom ir aš grįžau į pamokas. Visi žinojo, kur buvau ryte, ir norėjo pamatyti tatuiruotes. Nekaltinau draugų. Jais dėta irgi būčiau prašiusi parodyti.

– Parodyk, Rouz, – maldavo Šeinas Rejesas. Ėjom iš rytinių treniruočių, jis mėgino patraukti į uodegą surištus mano plaukus. Rytoj ateisiu palaidais plaukais. Prie jo prisidėjo dar keli prašytojai.

– Parodyk. Leisk pažiūrėti, ką gavai už meistrišką darbą kardu.

Draugų akys degė smalsumu ir susižavėjimu. Buvau didvyrė, bendraklasė, nužudžiusi siautėjančios strigojų gaujos lyderius. Paskui pamačiau akis, kuriose nebuvo nei smalsumo, nei susižavėjimo. Edis. Pagavęs mano žvilgsnį jis liūdnai nusišypsojo, nes viską suprato.

– Atleiskit, – pasakiau draugams. – Jos sutvarstytos. Taip liepė daktaras.

Murmesys peraugo į klausimus, kaip nužudžiau strigojus. Nukirsti vampyrui galvą itin sudėtinga, juolab kad sergėtojai nesinešioja kardų. Pasistengiau išdėstyti faktus nešlovindama pačios mirties.

Galiausiai pamokos baigėsi ir mudvi su Lisa nudrožėm į mano bendrabutį. Po Spokano mudvi taip ir neturėjom kada pasišnekėti. Teko atsakyti į daug klausimų, paskui – Meisono laidotuvės. Lisa buvo užsiėmusi Akademiją paliekančių kilmingųjų palydomis ir turėjo dar mažiau laisvo laiko už mane.

Su ja pasijutau geriau. Nors bet kada galėjau patekti į jos mintis, tai nebuvo tas pat, kas būti šalia artimo žmogaus.

Prie mano kambario durų ant grindų išvydom frezijų puokštę. Atsidususi pakėliau kvapnias gėles nė nežvilgtelėjusi į kortelę.

– Nuo ko jos? – paklausė Lisa, kol rakinau duris.

– Nuo Adriano. – Kai suėjom vidun, parodžiau vazą, kurioje buvo pamerktos dar kelios puokštės. Pamerkiau ten ir frezijas. – Džiaugsiuosi, kai jis išvažiuos. Daugiau neištversiu.

Lisa nustebusi pažiūrėjo į mane.

– Tai tu nieko negirdėjai?

Per mūsų ryšį pajutau nemalonų virptelėjimą, įspėjantį, kad man naujiena nepatiks.

– Ko nežinau?

– Adrianas neišvažiuoja. Jis lieka.

– Turi išvažiuoti, – paprieštaravau. Kiek žinojau, atvyko tik į Meisono laidotuves, nors ir nesupratau kodėl. Meisono jis beveik nepažinojo, matyt, norėjo pasirodyti. O gal persekioti mudvi su Lisa. – Juk jis mokosi koledže ar bent jau pataisos namuose. Kuo nors juk užsiima.

– Jis pasiėmė akademines atostogas.

Užverčiau akis.

Pamačiusi mano veidą, Lisa nusišypsojo.

– Jis liks ir dirbs su manim... ir Karmak. Adrianas nenutuokė, kad yra dvasios elementas. Neturėjo specializacijos, bet turėjo keistų sugebėjimų. Niekam apie juos nepasakojo, nebent jei sutikdavo kitą dvasios elemento valdytoją. Bet ir jie neką padėjo.

– Turėjau susiprasti, – nusišypsojau. – Jis turi kažką... kas skatina su juo kalbėtis. Jis charizmatiškas, visai kaip tu. Matyt, dėl dvasios elemento, įtaigos ar panašiai. Esi priverstas jį pamėgti, nors visai nepatinka.

– Tikrai nepatinka? – paerzino Lisa.

– Nepatinka, – užsispyrusi pakartojau. – Kaip ir nesąmonė su sapnais.

Žalios Lisos akys iš nuostabos išsiplėtė.

– Bet tai taip šaunu, – pasakė ji. – Tu visada žinai, ką aš jaučiu, o aš negaliu su tavim bendrauti. Džiaugiuosi, kad viskas gerai baigėsi, bet gailiuosi, kad per sapnus neįstengiau jums padėti.

– O aš džiaugiuosi, kad Adrianas neįtikino tavęs liautis gerti vaistus.

Tai sužinojau tik po kelių dienų, grįžus iš Spokano. Lisa atmetė Adriano pasiūlymą. Tačiau man prisipažino, kad jei mudu su Kristianu nebūtume buvę surasti, ji būtų leidusis įkalbama.

– Kaip dabar jautiesi? – paklausiau, prisiminusi Lisos susirūpinimą. – Vis dar jauti, kad vaistai nebeveikia?

– Hmm... Tai sunku paaiškinti. Jaučiuosi arčiau magijos, vaistai jos nebeslopina. Kita vertus, nebeliko šalutinio poveikio – depresijos, nuotaikų kaitos.

– Bet juk tai puiku.

Šypsena nušvietė jos gražų veidą.

– Žinau. Atsiranda viltis, jog kada nors galėsiu naudoti magiją.

Matydama Lisą tokią laimingą nusišypsojau. Mane slėgė jos niūrios mintys, džiaugiausi, kad jos išnyko. Nesupratau kodėl, bet kol Lisa jaučiasi gerai...

Visus supa šviesa, išskyrus tave. Tave gaubia šešėliai. Perėmei juos iš Lisos.

Adriano žodžiai aidėjo mano galvoje. Sunerimusi pagalvojau apie savo elgesį per pastarąsias keletą savaičių. Pykčio protrūkiai, nežabotas maištingumas. Giliai susitvenkę tamsūs jausmai...

Ne, nusprendžiau. Nieko bendro. Tamsūs Lisos jausmai susiję su magija. Manieji – su stresu. Be to, dabar jaučiausi gerai.

Pamačiusi, kad ji mane stebi, mėginau prisiminti, apie ką mudvi kalbėjomės.

– Gal ilgainiui sugalvosi, kaip tą padaryti. Jei Adrianas gali valdyti dvasią be vaistų...

Lisa staiga nusikvatojo.

– Tu nieko nežinai, tiesa?

– Ko nežinau?

– Adrianas gydosi pats.

– Tikrai? Bet jis sakė... – staiga toptelėjo. – Na, žinoma. Cigaretės. Alkoholis. Ir vienas Dievas žino, kas dar.

Lisa linktelėjo.

– Taip. Jis nuolat ką nors vartoja.

– Bet tikriausiai ne naktį... Todėl ir gali patekti į mano sapnus.

– Kaip norėčiau ir aš, – atsiduso Lisa.

– Gal kada ir išmoksi. Tik žiūrėk, netapk alkoholike.

– Netapsiu, – užtikrino ji mane. – Bet išmoksiu. Nė vienas dvasios valdytojas, be šv. Vladimiro, to nesugebėjo, Rouz. O jis sugebėjo. Išmoksiu valdyti magiją nekenkdama sau.

Nusišypsojau ir paliečiau jos ranką. Visiškai ja pasitikėjau.

– Neabejoju, taip ir bus.

Prašnekėjom visą vakarą. Išsiskyrėm, kai atėjo laikas treniruotei su Dimitrijum. Einant kažkas nedavė man ramybės. Nors strigojų gaujoje buvo daug narių, sergėtojai nusprendė, kad jų vadeiva – Isajas. Tai nereiškia, kad grėsmė išnyko, bet kurį laiką būsim ramūs.

Nepamiršau sąrašo ant sienos Spokano tunelyje, jame pagal gausumą surašytos kilmingųjų šeimos. Isajas paminėjo Dragomirus. Jis žinojo, kad jie beveik išnykę ir turbūt norėjo pats juos sunaikinti. Isajo nebėra, bet jei ir kiti turi tokių pat kėslų?

Papurčiau galvą. Negalvosiu apie tai. Bent jau ne šiandien. Turiu atsigauti. Bet netrukus teks pagalvoti.

Nežinojau, ar šįvakar treniruosimės, bet vis tiek nuėjau į rūbinę persirengti. Su sportine apranga nusileidau į salę, ten radau Dimitrijų, skaitantį vieną mėgstamų vesternų. Išgirdęs mano žingsnius jis pakėlė akis. Pastaruoju metu jo beveik nemačiau, tikriausiai būdavo su Taša.

– Tikėjausi, kad ateisi, – pasakė jis, dėdamas tarp lapų skirtuką.

– Laikas treniruotei.

Dimitrijus papurtė galvą.

– Ne. Šiandien treniruotės nebus. Turi atgauti jėgas.

– Buvau pas daktarę. Esu sveika. Galiu treniruotis, – stengiausi kalbėti kuo įtikinamiau.

Bet Dimitrijus nepatikėjo.

– Sėskis, Rouz, – pakvietė.

Akimirką dvejojau. Jis patraukė savo kėdę ir pastatė ją priešais mane. Jo tamsių, gražių akių žvilgsnis suvirpino man širdį.

– Žudyti sunku... ypač pirmą kartą... tegu ir strigojus, nes tai vis tiek žmogžudystė. Nelengva tai pamiršti. Tau teko šitiek išgyventi... – Dimitrijus atsiduso, paskui paėmė mane už rankų. Jo pirštai buvo ilgi, stiprūs, išmankštinti. – Kai pamačiau tavo veidą... kai radom jus tame name... nenutuoki, kaip pasijutau.

Nurijau gerklėje įstrigusį gumulą.

– Ir... kaip tu pasijutai?

– Apimtas nevilties... palaužtas. Tu buvai gyva, bet žvilgsnis... Maniau, niekada neatsigausi. Man plyšo širdis, kad tai nutiko tokiai jaunai. – Dimitrijus suspaudė man rankas. – Bet tu atsitiesi – dabar tai žinau ir džiaugiuosi. Tik reikia laiko. Nelengva prarasti mylimą žmogų.

Nudelbiau akis.

– Tai aš dėl visko kalta, – pasakiau tyliai.

– Dėl ko?

– Dėl Meisono žūties.

Nė nepažvelgusi į Dimitrijų mačiau jo akyse užuojautą.

– Ak, Roza. Taip, tu suklydai... Turėjai pranešti kitiems, kai jo pasigedai... Bet nekaltink savęs. Ne tu jį nužudei.

Pakėliau ašarotas akis.

– Galima sakyti, aš. Meisonas ten atsidūrė per mane. Mes susipykom... ir aš jam išklojau apie Spokaną, nors tu ir buvai liepęs niekam neprasižioti...

Skruostu nuriedėjo ašara. Ne, reikia išmokti tvardytis. Kaip mamai. Dimitrijus nušluostė skruostą.

– Nekaltink savęs dėl to. Gali gailėtis nepasielgusi vienaip ar kitaip. Bet Meisonas turėjo savo galvą. Pats taip nusprendė, ir visai nesvarbu, paskatinai jį ar ne.

Meisonas sugrįžo man padėti pasidavęs jausmams. Kaip tik šito bijojo Dimitrijus – jei pradėtume susitikinėti, sukeltume pavojų ir sau, ir saugomiems morojams.

– Gailiuosi, kad... negalėjau nieko padaryti.

Nurijusi ašaras ištraukiau rankas ir atsistojau, kad neleptelėčiau kokios kvailystės.

– Turiu eiti, – pasakiau kimiai. – Pranešk, kada pradėsim treniruotis. Ir ačiū... kad išklausei.

Pasisukusi eiti išgirdau Dimitrijų sakant: „Ne“.

Atsigręžiau.

– Ką?

Jis pažvelgė man į akis ir mus užliejo nuostabi šiluma.

– Ne, – pakartojo jis. – Pasakiau jai „ne“. Tašai.

– Bet... – iš nuostabos man atvipo žiauna. – Bet... kodėl? Tokia proga pasitaiko kartą gyvenime. Galėjai turėti vaiką. O ji... ji tave įsimylėjusi.

Dimitrijus liūdnai nusišypsojo.

– Buvo. Tebėra. Todėl ir turėjau pasakyti „ne“. Negaliu atsakyti į jos meilę... suteikti jai laimės. Ypač kai... – Dimitrijus žengė prie manęs. – Ypač kai mano širdis priklauso kitai.

Vos neapsižliumbiau.

– Maniau, Taša tau patinka. Juk sakei, kad elgiuosi kaip mažvaikė...

– Taip ir elgeisi, nes esi jauna. Bet tu daug ką supranti, Roza. Tai, ko nesupranta vyresni už tave. Tą dieną... – Iškart supratau, apie ką jis kalba. Tą dieną sporto salėje. – Buvai teisi, jog turiu sukaupti visą valią, kad susitvardyčiau. To niekas nesuprato – ir aš išsigandau. Tu mane išgąsdinai.

– Kodėl? Nenori, jog kas nors sužinotų?

Dimitrijus gūžtelėjo pečiais.

– Sužinos ar ne – ne taip svarbu. Svarbiausia, kad tu taip gerai mane perpranti. Sunku, kai kitas gali pažvelgti tau į sielą. Tada atsiveri, tampi pažeidžiamas. Su draugais daug paprasčiau.

– Pavyzdžiui, su Taša.

– Taša Ozera – nepaprasta moteris. Ji graži ir drąsi. Bet...

– ...tavęs nesupranta, – užbaigiau.

Jis linktelėjo.

– Žinojau tai. Bet vis tiek norėjau pamėginti. Žinojau, kad bus nesunku, o ji atitrauks mano mintis nuo tavęs. Tikėjausi, ji privers tave pamiršti.

Aš tą patį galvojau apie Meisoną.

– Bet neprivertė.

– Ne. Taigi... turim bėdą.

– Nes negalim būti kartu.

– Taip.

– Dėl amžiaus skirtumo.

– Taip.

– Bet svarbiausia dėl to, kad abu tapsim Lisos sergėtojais ir turėsim galvoti apie ją, o ne apie vienas kitą.

– Taip.

Kiek pasvarsčiusi pažvelgiau jam tiesiai į akis.

– Na... – galiausiai pasakiau. – Kol kas mudu dar nesam Lisos sergėtojai.

Mintyse jau girdėjau atsakymą. Teks išklausyti dar vieną paskaitą apie dvasios stiprybę ir susilaikymą, apie tai, kaip šiandienos sprendimai atsiliepia ateičiai, ir panašių nesąmonių.

Bet, užuot pamokslavęs, Dimitrijus mane pabučiavo.

Laikas sustojo. Jis delnais suėmė mano veidą, priglaudė lūpas prie manųjų. Iš pradžių net nebučiavo, bet paskui godžiai įsisiurbė į lūpas. Atsiplėšęs švelniai pakštelėjo į kaktą ir nepaleido manęs iš glėbio.

Norėjau, kad Dimitrijus bučiuotų mane amžinai. Tačiau jis atsitraukė, perbraukė pirštais skruostą ir plaukus. Tada pasuko durų link.

– Pasimatysim, Roza.

– Per kitą treniruotę? – paklausiau. – Juk ir vėl treniruosimės, ar ne? Dar turi daug ko mane išmokyti.

Tarpdury Dimitrijus atsigręžė ir nusišypsojo.

– Taip. Dar labai daug ko.

Šios knygos nebūčiau parašiusi be savo draugų ir artimųjų palaikymo ir paramos. Labiausiai norėčiau padėkoti patarėjų komandai: Caitlinai, Davidui, Jay, Jackie ir Kate. Praleidot internete daugiau vėlyvų valandų, nei galėčiau suskaičiuoti. Be jūsų nebūčiau pabaigusi knygos nei apskritai ištvėrusi šių beprotiškų metų.

Taip pat dėkoju savo agentui Jimui McCarthy, kuris išjudino žemę, dangų ir terminus, kad padėtų man pabaigti darbus. Džiaugiuosi, kad tave turiu. Ir galiausiai nuoširdžiai ačiū Jessicai Rothenberg ir Benui Schrankui iš „Razorbill“ už nuolatinį palaikymą ir sunkų triūsą.

Content

Мид Райчел Šalčio dvelksmas