Макнот Джудит

Lemties piršlys

Iš anglų kalbos vertė

Dalia Žukauskienė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrių

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

36 skyrius

37 skyrius

38 skyrius

39 skyrius

40 skyrius

41 skyrius

42 skyrius

43 skyrius

44 skyrius

45 skyrius

46 skyrius

47 skyrius

48 skyrius

49 skyrius

50 skyrius

51 skyrius

52 skyrius

53 skyrius

54 skyrius

55 skyrius

56 skyrius

57 skyrius

58 skyrius

Išnašos

Holei ir Klei — su meile

1 skyrius

Apsnigtos kalvos viršūnėje stovintis didžiulis Vajatų namas atrodė tarsi karališkoji karūna: akmeninės gotiškos smailės stiebėsi į dangų, o vitražo langai žėrėjo lyg brangakmeniai.

Už mylios nuo namo išsirikiavę limuzinai ir prabangūs automobiliai lėtai judėjo link uniformuoto apsauginio, budinčio prie teritorijos vartų. Kiekvienam iš jų priartėjus, šis patikrindavo keleivių vardus pagal svečių sąrašą, tada mandagiai perduodavo nurodymą vairuotojui:

— Apgailestauju, bet dėl sniego ponas Vajatas nenori, kad šįvakar automobilius statytų namo teritorijoje.

Jei vairuodavo vairuotojas, apsauginis pasitraukdavo į šalį, leisdamas jam įsukti į keliuką, pravažiuoti vartus ir nuvežti svečius iki namo, paskui laukti pagrindiniame kelyje, vedančiame į parką.

Jei mašiną vairuodavo jos šeimininkas, apsauginis jį nukreipdavo prie juodų spindinčių Range Rover, išrikiuotų kryžkelėje ant kalvos ir leidžiančių dūmų spirales pro išmetamuosius vamzdžius.

— Prašau truputį pavažiuoti ir palikti automobilį patarnautojui, — nurodydavo apsauginis. — Jus nuveš iki namo.

Tačiau kiekvienas svečias greitai suprasdavo, kad šis procesas nebuvo nei toks paprastas, nei patogus, kaip atrodytų. Nors aplink lūkuriavo daugybė paslaugių patarnautojų ir laisvų Range Rover automobilių, didžiulės pusnys ir sustatytos mašinos buvo taip užkimšusios keliuką namo link, jog vietomis jis buvo siauras pravažiuoti, o nuolatinė lėtai judančių mašinų vilkstinė suplakė tądien nenukąstus keturis colius sniego į tirštą pliurzę.

Tokia netvarka visus nervino ir erzino. Visus, išskyrus detektyvus Čaildresą ir Makneilą, kurių Chevrolet sąraše nebuvo, todėl juos nugrūdo įkalnėn, už šimto penkiasdešimties jardų nuo įvažiavimo į Vajatų rezidenciją. Šie detektyvai priklausė rūpestingai atrinktai komandai, tądien sudarytai šiek tiek anksčiau. Jų užduotis — visą parą stebėti Mitčelą Vajatą.

Aštuntą valandą vakaro jie atsekė įkandin Mitčelui čionai, į Sesilio Vajato rezidenciją, kur jis staiga pasuko į šoną nuo apsauginio, bandžiusio jį sustabdyti, įvažiavo į privatų keliuką ir dingo iš akių. Vajatui pranykus, Čaildresui ir Makneilui neliko nieko kita, kaip pasistatyti mašiną ir fiksuoti asmenis, su kuriais jis bendrauja. Kad būtų lengviau, Čaildresas stebėjo aplinką pro naktinio matymo žiūronus, pranešdamas Makneilui automobilių numerius ir įvairią kitą informaciją, o šis viską užsirašinėjo į užrašų knygelę.

— Prie starto linijos artėja naujas pretendentas, — sumurmėjo Čaildresas, kai dar viena priekinių žibintų pora pasiekė apsauginį prie vartų. Jis garsiai perskaitė numerį, tada apibūdino automobilį ir vairuotoją. — Baltas Mercedes AMG, šių metų modelis, o gal pernykštis. Vairuotojas — kaukazietis, šešiasdešimties su trupučiu, keleivė — kaukazietė, šiek tiek per trisdešimtį, meiliai prigludusi prie savo turtingo dieduko.

Makneilui neatsakius, Čaildresas žvilgtelėjo į jį ir suprato, jog šis dėmesį sutelkęs į kalvą dešinėje, nuo kurios lėtai leidosi automobilis.

— Turbūt kas nors, čia gyvenantis, — tarstelėjo Čaildresas. — Ir jis ne tik turtingas, bet ir smalsus, — pridūrė, kai juodas Lincoln Town sustojo tiesiai priešais keliuką, kuriame jiedu buvo sustoję, ir išjungė šviesas.

Atvėręs juodas dureles išlipo bent keturiasdešimtmetis vyras, vilkintis tamsų paltą. Čaildresas nuleido langą, ketindamas atsiprašyti, kad čia sustojo, tačiau, kai vyras pakėlė mobilųjį telefoną prie ausies, Čaildresas jį pažino.

— Čiagi Grėjus Eliotas. Ką jis čia veikia?

— Gyvena netoliese. Tikriausiai pakviestas į pobūvį.

— O gal nori pasisiūlyti padėti mums sekti, — pajuokavo Čaildresas, tačiau balsas išdavė susižavėjimą. Praėjus vos metams po paskyrimo Kuko apygardos valstijos prokuroru, Grėjus Eliotas buvo policininkų didvyris — talentingas prokuroras, nebijantis imtis sunkių, rizikingų bylų. Tai, kad jis, pasiturintis aukštuomenės atstovas, pasirinko valstybės tarnybą užuot didinęs turtus, dar pridėjo žavesio jo herojiškam įvaizdžiui.

Makneilas irgi jį mėgo dėl viso to — jis visada mėgo Grėjų, — net ir tada, kai šis buvo neatsakingas nutrūktgalvis paauglys, kurį Makneilas kelis kartus buvo suėmęs už nedidelius jaunatviškus prasižengimus.

Eliotas baigė pokalbį, priėjo prie mašinos ir pasilenkęs žvilgtelėjo vidun.

— Jūs tikriausiai Čaildresas, — ištarė jis, užuot pasisveikinęs, tada atsisuko į Makneilą. — Makai, norėčiau su tavim šnektelėti.

Makneilas išlipo ir nuėjo už mašinos. Vėjas nurimo, o įjungtas variklis pūtė šiltus dūmus jiems į kojas.

— Paprašiau, kad tau paskirtų šią bylą, — pradėjo Grėjus, — nes tu tyrei Viljamo Vajato dingimą ir pažįsti visus veikėjus.

— Ne visus, — įsiterpė Makneilas, nepajėgdamas suvaldyti smalsumo. — Iki šios dienos nebuvau net girdėjęs apie Mitčelą Vajatą. Kas, po velnių, jis toks ir kodėl mes jį stebim?

— Netikras Viljamo Vajato brolis, ir, manau, jis susijęs su Viljamo dingimu.

— Netikras brolis? — pakartojo Makneilas ir abejodamas suraukė antakius. — Viljamui dingus, apklausiau visus šeimos narius, visus jo draugus. Niekas net neužsiminė apie netikrą brolį. Tiesą sakant, kai apklausiau Sesilį Vajatą, senis kelissyk man pakartojo, kaip svarbu, kad rastume jo vienintelį vaikaitį ir grąžintume jį žmonai ir sūnui.

— Tave sąmoningai klaidino arogantiškas suktas senis. Jis visai neketino pasakyti turįs vaikaitį, kurio niekada nepripažino. Pažįstu Vajatų šeimą visą savo gyvenimą, bet ir aš niekada negirdėjau, kad Viljamas turi netikrą brolį. Tiesą sakant, iki praėjusio birželio to nežinojo ir Viljamas.

Pagal tai, ką man ką tik papasakojo, Viljamo tėvas Edvardas turėjo romaną su savo sekretore. Tada Viljamui buvo pora metų, o jo mama merdėjo nuo vėžio. Sekretorė pastojo, po kelių mėnesių Viljamo mama mirė, tačiau, kai sekretorė pradėjo spausti Edvardą ją vesti, kaip buvo žadėjęs, jis delsė. Galop nepripažino, kad kūdikis jo. Tada ji pradėjo kerštauti grasindama parduoti šią nešvarią istoriją Tribune laikraščiui.

Suskambo Elioto mobilusis telefonas, jis tylomis žvilgtelėjo į ekraną ir pasakojo toliau.

— Tuo metu Sesilis buvo numatęs Edvardui didelę politinę ateitį, o skandalas ją būtų sugriovęs. Taigi leisti „neišauklėtai paleistuvei“ atitekėti į jų šeimą buvo neįsivaizduojamas dalykas. Sesilis bandė ją papirkti, bet toji nenusileido reikalaudama pripažinti savo vaiką teisėtu, pavadinti Vajatu ir būti auginamam kaip Vajatas. Ji pasisamdė advokatą ir galop buvo sutarta: Edvardas ją ves prieš pat gimstant vaikui, o iškart po gimdymo jiedu išsiskirs. Ji atsisakė visų teisių į vaiką, perduodama visišką globą Sesiliui. Sesilis savo ruožtu įsipareigojo garantuoti, kad kūdikis bus auginamas „su visomis privilegijomis, kurias suteikia Vajatų pinigai ir socialiniai ryšiai,“ įskaitant geriausią išsilavinimą, keliones į užsienį ir taip toliau. Ji gavo nemažą pinigų sumą su sąlyga, kad niekada nė žodžiu neprasitars apie tai, kas įvyko, ir niekada nebandys susisiekti su kuriuo nors iš susijusių asmenų, taip pat ir kūdikiu.

Makneilas pasikėlė švarko apykaklę. Visam buvo pakankamai šilta, bet ausys šalo.

— Akivaizdu, kad vėliau Sesilis persigalvojo, — tarė jis pasitrindamas rankas, prieš susikišdamas į kišenes.

— Ne, jis laikėsi susitarimo raidės, bet ne dvasios. Jis sutiko, kad Mitčelas augtų „su visomis privilegijomis, kurias suteikia Vajatų pinigai ir socialiniai ryšiai“, bet Sesilis niekada konkrečiai nebuvo žadėjęs, kad „socialiniai ryšiai“ apims ir bendravimą su pačiais Vajatais. Praėjus savaitei po Mitčelo gimimo, Sesilis išsiuntė jį į vieną šeimą Italijoje, pridėdamas suklastotą gimimo liudijimą. Kai Mitčelui buvo ketveri ar penkeri, Sesilis išplėšė jį iš tos šeimos namų ir išsiuntė į privilegijuotą internatinę mokyklą Prancūzijoje. Vėliau Mitčelas buvo perkeltas į parengiamąją mokyklą Šveicarijoje, o paskui į Oksfordą.

— Ar vaikis bent nutuokė, kas jis toks, arba kas moka už jo prabangų išsilavinimą? — paklausė Makneilas.

— Šeima, kurioje jis augo Italijoje, persakė jam tai, kas jiems patiems buvo papasakota, t.y., kad vos gimusį jį paliko ant namų slenksčio kažkur Kalifornijoje ir kad jo vardą iš telefonų knygos išrinko jo dosnūs geradariai amerikiečiai, kurie reguliariai skirdavo pinigų tokiems vaikams išlaikyti ir išlavinti. Ir neva šie tariami geradariai nenorėjo nieko mainais, tik teisės išlikti anonimai.

— Viešpatie, — papurtė galvą Makneilas.

— Tavo balse, atrodo, girdžiu gailestį. Tai geriau palaikyk jį tam, kuris jo nusipelno, — sarkastiškai tarė Eliotas. — Pagal atsiliepimus, jaunasis Mitčelas mėgavosi gyvenimu ir maksimaliai išnaudojo galimybes. Jis buvo apsigimęs atletas, pasižymėjęs sportininkas, lankė geriausias mokyklas ir laisvai bendravo su įtakingiausių Europos šeimų vaikais. Baigęs koledžą, puikiai pasinaudojo savo išsilavinimu, gera išvaizda, įgytais socialiniais ryšiais ir sugebėjo susikrauti krūvą pinigų. Dabar jam trisdešimt ketveri ir jis vadovauja kompanijoms, įsikūrusioms daugiausia Europoje. Jis turi butus Romoje, Londone, Paryžiuje ir Niujorke. — Eliotas nutilo, kad žvilgtelėtų į laikrodį, ir susiraukęs mėgino tamsoje įžiūrėti ciferblatą. — Ar tu matai, ką rodo tavo laikrodis?

Makneilas patraukė rankovę ir žvilgtelėjo į didelius švytinčius žalius savo Timex laikrodžio skaitmenis.

— Aštuonios keturiasdešimt penkios.

— Turiu eiti. Reikia pasirodyti Sesilio pobūvyje.

— Kaip Vajatas atsidūrė būtent čia, būtent dabar, po šitiekos laiko? — greitai paklausė Makneilas, stengdamasis optimaliai išnaudoti likusį laiką.

— Prieš septynis mėnesius, ankstyvą birželį, Viljamas sename seife aptiko kelis dokumentus ir buvo šokiruotas, kokio elgesio iš savo senelio ir tėvo susilaukė jo vargšas netikras brolis. Jis nusamdė detektyvus ir, kai šie surado Mitčelą Vajatą Londone, Viljamas pasiėmė žmoną bei sūnų ir išskrido į Londoną asmeniškai prisistatyti ir paaiškinti, kas nutiko.

— Gražus poelgis.

Eliotas atlošė galvą ir pažiūrėjo į dangų.

— Taip, gražus, — ištarė jis itin ramiai, kaip žmogus, besistengiantis nerodyti emocijų. — Viljamas apskritai buvo mielas vaikinas — per daugelį kartų šioje šeimoje vienintelis vyras ne egoistas sociopatas. — Staiga jis atsigręžė į Makneilą ir nutilo. — Kai jis grįžo iš Londono su puikiais atsiliepimais apie stebėtinus Mitčelo pasiekimus, Edvardas nenorėjo nieko žinoti apie savo seniai prarastą sūnų, bet senasis Sesilis, akivaizdu pakankamai susidomėjo, kad pakviestų jį susitikti. Susitikimas įvyko rugpjūtį, kai Mitčelas čia viešėjo, kaip spėjama, verslo reikalais. O paskui, kai lapkritį Viljamas dingo, Sesilis paprašė Mitčelą grįžti į Čikagą, kad jie galėtų geriau susipažinti. Ironiška, bet senis dabar yra gerokai susižavėjęs savo vaikaičiu paklydėliu — netgi paprašė jį atvykti šįvakar į savo aštuoniasdešimtojo gimtadienio pobūvį. Man jau metas eiti, — užbaigė jis žengtelėdamas savo mašinos link.

Makneilas ėjo šalia.

— Tu taip ir nepapasakojai nieko, kas paaiškintų, kodėl mes stebim Mitčelą Vajatą.

Eliotas staiga sustojo, jo veido išraiška buvo griežta, o balsas šaltas ir kapotas.

— O, negi aš tai praleidau? — nustebo jis. — Yra tik dvi priežastys: rugsėjį, praėjus mėnesiui po pirmojo Sesilio ir Mitčelo susitikimo, Edvardas — Viljamo ir Mitčelo tėvas — iškrito iš savo balkono ir užsimušė, nuskriejęs trisdešimt aukštų žemyn. Lapkritį dingo Viljamas. Pagal Jungtinių Valstijų migracijos tarnybos duomenis taip sutapo, kad Mitčelas Vajatas įvažiuodavo į šalį beveik visai prieš kiekvieną įvykį ir išvykdavo beveik iškart po to.

Makneilui primerkus akis, Eliotas tarė:

— Dabar tu matai tik dalį paveikslo, o štai ir daugiau: Mitčelas Čikagoje jau dvi savaitės. Jis apsistojo Viljamo name, guodžia gražiąją Viljamo žmoną ir stengiasi susidraugauti su keturiolikmečiu Viljamo sūnumi. — Neįstengdamas nuslėpti pasišlykštėjimo balse, Eliotas tęsė: — Mitčelas Vajatas sistemingai naikina savo šeimos narius ir pertvarko ją, kad atitiktų jo reikalavimus.

— Tu manai, kad jis gviešiasi šeimos turto, — padarė išvadą Makneilas.

— Aš manau, kad Vajatų genai subrandino dar vieną sociopatą. Ir ne bet kokį, o šaltakraujį žudiką.

Eliotui nuėjus, Makneilas grįžo į automobilį pas Čaildresą ir abu stebėjo, kaip Elioto mašina sustojo prie sankirtos ir laukia, kol grupė pobūvio svečių susės į Range Rover automobilius. Žilaplaukė moteris slystelėjo ant patižusio sniego ir jos vyras ją sugriebė. Vidutinio amžiaus pora drebėjo šaltyje, kol susinervinusi vyresnė pora, padedama patarnautojų, stengėsi užlipti ant aukšto automobilio laiptelio.

— Žinai, — tarė Čaildresas, kai automobiliai pagaliau pajudėjo, — kai šįvakar važiavom pro apsaugos vartus, aš žvilgtelėjau į kelią, vedantį namo link, ir galiu prisiekti, jis buvo švariai nukastas — bent jau tiek, kiek galėjau įžiūrėti.

— Taip, buvo, — pritarė Makneilas.

— Tai kodėl, po velnių, apsauginis visus verčia palikti mašinas pagrindiniame kelyje?

Makneilas gūžtelėjo pečiais.

— Kas žino?

2 skyrius

Svečių srautas jau buvo sumažėjęs iki srovelės, kai prie vartų lėtai priartėjo nauja priekinių žibintų pora. Čaildresas padėjo kavos puodelį, ką tik įsipiltą iš termoso, ir pakėlė žiūronus. Makneilas pasiėmė užrašų knygutę ir pradėjo užsirašinėti Čaildreso perduodamą informaciją.

— Automobilis – senovinis Rolls Royce, tikriausiai 1950-ųjų, kaštoninės spalvos, nepriekaištingos būklės, — pradėjo Čaildresas. — Prie vairo vairuotojas. Gale sėdi moteris. Dieve, kokia ji gražuole!

— Mašina ar keleivė? — paklausė Makneilas.

Čaildresas suprunkštė.

— Mašina. Keleivė kokių devyniasdešimties metų, o jos veidas kaip slyva raukšlėjasi dėl kažko, ką apsauginis sako jos vairuotojui, kuriam, beje, irgi netoli devyniasdešimties. Spėju, kad senajai damai nepatinka, jog teks palikti savąjį Rolls Royce gatvėje.

Čaildresas klydo. Sesilio Vajato sesuo, Olivija Hebert, nebuvo nepatenkinta dėl brolio nurodymų, kaip statyti automobilius, ji buvo įtūžusi.

— Tas pasipūtęs tironas! — šūktelėjo ji savo vairuotojui, jiems važiuojant pro vartus paskui tris Range Rover. — Pažiūrėk į šį keliuką, Grendžeri. Ar matai ant jo sniego?

— Ne, ponia.

— Sesilis vaiko savo svečius kaip avis vien tik tam, kad įrodytų, jog jis tai gali!

— Taip atrodo, ponia, — atsiliepė vairuotojas, ją vežiojantis jau keturiasdešimt metų, o jo balsas drebėjo dėl amžiaus ir iš pasipiktinimo.

Patenkinta, kad Grendžeris suprato ir pritarė, Olivija Hebert atsilošė minkštoje odinėje savo mašinos sėdynėje iš bejėgiško pykčio. Kaip ir visiems kitiems, kurie pažinojo jos brolį, jai buvo gerai žinomas jo įprotis staiga susikurti neperkalbamą „ekscentriškumą“ — jis nuolatos prisigalvodavo tokių vien tam, kad primestų savo valią sau lygiems, kad dar kartą sau įrodytų, jog jis vis dar viršesnis už visus iki vieno.

— Negaliu patikėti, kad po aštuoniasdešimties metų žmonės vis dar taikstosi su jo arogantišku elgesiu, — karčiai tarė ji. — Tiesą pasakius, stebiuosi, kad visi šitie žmonės neapsisuko ir neišvažiavo namo, vos tik suprato, kad kelias nukastas! — pridūrė ji, bet tai nebuvo tiesa. Ji puikiai suprato, kodėl Sesilio svečiai nusiteikę taikstytis su beprasmiškais šio vakaro nepatogumais. Pirma, Sesilis dosnus rėmėjas, paaukojęs dešimtis milijonų dolerių jų mėgstamiems labdaros fondams. Antra, jie atvyko pabūti kartu su Sesiliu per jo aštuoniasdešimtąjį gimtadienį ne tam, kad padėtų jam švęsti, bet kad padėtų jam išgyventi šią progą, kurią aptemdė jo mylimo trisdešimt šešerių metų vaikaičio Viljamo dingimas.

— Be viso to, šįvakar jis dar naudojasi žmonių užuojauta, štai ką jis daro, — pridūrė Olivija, kai jie sustojo priešais namą, žiūrėdama į žmones, lipančius iš Range Rover automobilių.

Užuot atsakęs, Grendžeris tausojo jėgas varginančiai kelionei pro mašinos priekį prie jos užpakalinių durelių. Jo pečiai buvo palinkę nuo amžiaus naštos, nugara ir keliai susukti artrito, plaukai — retėjantys sidabriniai kirpčiukai po vairuotojo kepure, o liesas jo kūnas pranyko juodame palte, kuris pastaruoju metu pasidarė jam per didelis. Jis atidarė poniai dureles ir ištiesė gumbuotą ranką, padėdamas jai išlipti. Olivija įdėjo į ją savo pirštinėtą ranką.

— Reikės persiūti tau paltą, — tarė ji, išlipdama iš mašinos ir siekdama lazdelės. — Truputį per didelis.

— Atleiskit, ponia.

Dešine ranka suspaudusi lazdelę, o kaire sugriebusi jo palto rankovę, Olivija leidosi lėtai vedama namo link, kur apšviestame tarpduryje jau laukė Sesilio liokajus.

— Pasistenk daugiau valgyti, Grendžeri. Už tiek, kiek dabar kainuoja drabužiai, aš kadaise nusipirkdavau naują mašiną.

— Taip, ponia. — Padėjęs jai užlipti trimis plokštėmis grįstais laiptais, vedančiais prie paradinių durų, vairuotojas paklausė: — Kaip aš žinosiu, kada man privažiuoti jūsų paimti?

Olivija sustojo, įsitempė ir nuožmiai pažvelgė į jį.

— Net nemanyk pasitraukti iš šito keliuko! — įspėjo ji. — Bent jau mes nenusileisim niekingo tirono užgaidoms. Pastatyk mašiną ten po portiku.

Sesilio liokajus tai girdėjo ir padėdamas Olivijai nusivilkti paltą, šaltakraujiškai davė priešingą nurodymą.

— Jūsų mašina turės laukti už vartų, o ne po portiku, — įsakmiai metė jis Grendžeriui, kai šis pasisuko ir lėtai pajudėjo laiptų link. — Prašau liepti savo vairuotojui...

— Nedarysiu nieko panašaus! — piktai nutraukė ji, įbrukdama savo lazdelę ir pati nusivilkdama paltą. — Grendžeri, — šūktelėjo ji vairuotojui.

Grendžeris apsisuko ant antro laiptelio ir pažvelgė į ją, klausiamai kilstelėjęs žilus antakius.

— Kol stovėsi po portiku, jei kas nors bandytų prie tavęs artintis, pervažiuok juos mano mašina! — patenkinta ji lediniu žvilgsniu perliejo liokajų. — Po portiku stovi juoda užsienietiška sportinė mašina, — tarė ji. — Kieno ji?

— Pono Mitčelo Vajato, — atsakė liokajus.

— Taip ir maniau! — piktdžiugiškai šūktelėjo Olivija, brukdama liokajui paltą ir išplėšdama jam iš rankų lazdelę. — Jis irgi nepasiduoda niekingo tirono kaprizams, — išdidžiai pareiškė ji liokajui. Visu svoriu atsirėmusi į lazdelę, ji pradėjo nerangiai eiti per grublėtas skalūnines prieškambario grindis, iš svetainės sklindančių balsų link. Liokajus už nugaros jai pranešė:

— Ponas Sesilis liepė jums palaukti jo kabinete.

Nors trumpai pademonstravo drąsą, Olivijai buvo nelengva susidurti su grėsmingu broliu akis į akį. Jis turėjo keistą savybę — nujausdavo pasipriešinimą dar prieš jam atvirai pasireiškiant. Užuot ėjusi tiesiai į jo kabinetą, Olivija pasuko svetainės kairėje link. Sustojusi po skliautuotu įėjimu, ji ištiesė kaklą tikėdamasi išvysti sąjungininką — nepaprastai aukštą tamsiaplaukį, kuris taip pat nepakluso Sesilio nurodymui ir pasistatė automobilį po portiku.

Svetainė buvo pilna svečių, tačiau Mitčelo nematyti. Nebuvo jo ir valgomajame, kur dar daugiau svečių vaišinosi gausybe užkandžių. Ji jau ėjo per svetainę atgal, kai Sesilis, pakėlęs akis nuo žmonių, su kuriais kalbėjosi, ją pamatė. Brolis įsistebeilijo į ją šalta, mįslinga seno priešininko išraiška, tada staigiu galvos judesiu parodė jai tuojau pat eiti į kabinetą. Olivija kilstelėjo smakrą, bet pakluso.

Sesilio kabinetas buvo priešais svetainę, kitapus skalūnu kloto prieškambario, už pagrindinių laiptų, einant į užpakalinę namo dalį. Sunkios, plokštėmis apmuštos kabineto durys per didelius pobūvius paprastai būdavo uždarytos, kad svečiams nekiltų noro susirinkti privačiose Sesilio valdose, tačiau šįvakar pro tarpdurį skverbėsi plonytis švelnios šviesos ruoželis. Uždėjusi ranką ant durų rankenos, Olivija stabtelėjo, leisdama kojoms ir plaučiams trumpai pailsėti; tada ji ištiesė nugarą, pakėlė galvą — ir sustingo iš nuostabos, išvydusi sceną, atsivėrusią jai prieš akis apšvietus siauram šviesos spinduliui.

Mitčelas stovėjo apkabinęs Viljamo žmoną, Karolina buvo skruostu prigludusi jam prie krūtinės, o rankoje suspaudusi laikė nosinaitę.

— Nežinau, ar dar ilgai galėsiu šitai tverti, — trūkčiojamu balsu tarė ji, pakeldama veidą.

— Mes neturim pasirinkimo, — atsiliepė jis be jokių emocijų, bet ne šaltai.

Trumpai Oliviją apėmęs šokas užleido vietą supratingai užuojautai. Vargšė Karolina atrodė tokia sulysusi ir išbalusi kaip benamis gyvūnėlis. Savaime suprantama, ji ieškojo šeimos vyriškio paguodos ir paramos, bet jos tėvas palaidūnas leido medaus mėnesį kažkur Europoje su savo penktąja žmona, o iš Sesilio ji tegalėjo sulaukti vien trumpų pamokymų apie tai, kaip sunkiu metu reikia būti stipriems. Karolinos keturiolikmečiam sūnui pačiam reikėjo visos paguodos, kokią tik galėjo suteikti motina, ir dėl jo jinai vaidino stiprią, bet pati visiškai neturėjo į ką atsiremti — nieko, išskyrus Mitčelą.

Oliviją užliejo dėkingumas, kad Mitčelas grįžo į šeimą kaip tik laiku, kad padėtų Karolinai ir Sesiliui ištverti jų sielvartą. Deja, Olivija nujautė, kad Mitčelas, galėdamas pasirinkti, neišneštų Sesilio iš degančio namo. Jis akivaizdžiai neturėjo jokio noro palaikyti ryšį su savo šeima ar susipažinti su jų draugais, ir — visų blogiausia — Olivija buvo įsitikinusi, kad jis ketina išvykti iš Čikagos labai greitai, net neįspėjęs žodžiu kitu nė vieno, išskyrus Karoliną.

Olivija puikiai suprato, kodėl jis taip jaučiasi. Vajatai atsikratė Mitčelo kūdikystėje, tarsi jis būtų tik bjauri šiukšlė, sujaukusi jų idealius tvarkingus gyvenimus. Tuo metu ji nedaug težinojo apie nepageidaujamo Edvardo kūdikio likimą ir nieko nepadarė, kad jį pakeistų, todėl priėmė Mitčelo panieką kaip pagrįstai pelnytą. Tačiau ji negalėjo susitaikyti su mintimi, kad jis netrukus išvyks iš Čikagos. Ji norėjo, kad prieš išvykdamas Mitčelas susipažintų su ja ir suprastų, jog gali ja pasitikėti. Ji norėjo, kad prieš juos palikdamas, pavadintų ją „teta Olivija“. Tik vienas „teta Olivija“, ir ji būtų patenkinta. Tačiau buvo dar kai kas, ko Olivija norėjo daug labiau, kai kas, ką ji turėjo gauti, kol dar ne per vėlu — tai atleidimas.

Tačiau šią akimirką jai labiausiai rūpėjo, kad Sesilis, prisėlinęs jai iš už nugaros, neatplėštų durų į kabinetą ir nesusidarytų klaidingos nuomonės apie vaizdą jame. Užuot įsiveržusi vidun, taip priversdama Karoliną jaustis kalta, o Mitčelą be reikalo aiškintis, Olivija nusprendė įspėti juos apie savo pasirodymą. Taigi ji trinktelėjo lazdele į sunkias duris, apgraibomis ieškodama skląsčio, tada dar ištiesė lazdelę priešais save kaip aklasis ir įėjo į kabinetą, taukšėdama ir baksnodama į ąžuolines grindis, įbedusi akis į senas lentas, tarsi jos galėtų neišlaikyti jos svorio.

— Gal jums reikia daugiau šviesos? — paklausė Mitčelas.

Olivija pakėlė galvą, tarsi nustebusi, jog čia kažkas yra, bet iš tiesų ją apstulbino ironija Mitčelo balse. Jis tebestovėjo priešais židinį kaip ir anksčiau, bet Karolina jau sėdėjo ant gretimos kėdės. Olivijai suskaudo širdį išvydus tamsius ratilus po jos šviesiai rudomis akimis.

— Mano vargšas vaikelis, — tarė ji uždedama ranką ant auksinių Karolinos plaukų.

Karolina atlošė galvą ir priglaudė Olivijos ranką sau prie skruosto.

— Teta Olivija, — pasakė ji nelaimingu balsu.

Olivija būtų pasilikusi su ja, tačiau pastebėjo, kad Mitčelas pasitraukė nuo židinio ir tingiai apžiūrinėja kabinete esančią portretų kolekciją. Didžiulis kambarys buvo tikra Vajatų šventovė, įvairaus dydžio įrėmintais portretais buvo nukabinėtos visos sienos ir apkrauta židinio atbraila. Tai buvo pirmasis jo atvirai rodomas ženklas, kurį ji matė, kad jam nors šiek tiek rūpi Vajatai — bent jau Olivija norėjo tikėti, jog tai buvo susidomėjimo požymis.

— Tai tavo prosenelis, — paaiškino ji, atsistojusi jam iš šono ir rodydama į paveikslą virš židinio. — Ar matai panašumą?

— Į ką? — paklausė jis, sąmoningai šaipydamasis.

— į tave, — atkakliai tęsė Olivija, bet jis metė į ją šaltą įspėjamą žvilgsnį — tokį panašų į tuos grėsmingus jo prosenelių žvilgsnius; tada įsikišo ranką į kišenę ir paėjo keletą žingsnių tolyn. Olivija atkreipė dėmesį į įspėjimą, tačiau akies kampučiu ir toliau stebėjo jį, tikėdamasi kitos galimybės pramušti ledinius šarvus, jei tik jis parodytų susidomėjimą kitu portretu.

Sesilis visada versdavo žmones laukti, taip jis (rodydavo savo viršenybę. Paprastai toks elgesys erzindavo Oliviją, bet šįkart tikėjosi, kad jis privers juos laukti visą valandą. Po kelių akimirkų Mitčelas sustojo apžiūrėti kito portreto ir Olivija nuskubėjo prie jo; tada išsižiojo pamačiusi paveikslą, kurį jis išsirinko. Portrete buvo pavaizduota mergina, kukliai sėdinti ant sodo sūpynių, jai į plaukus buvo įpinti rausvi rožių pumpurai, o balta suknelė išsiuvinėta šilkinėmis gėlėmis. Mitčelas žvilgtelėjo į Oliviją iš šono.

— Čia jūs? — paklausė jis.

— Dieve mano! — sušuko ji. — Kaip tu supratai? Man tuomet buvo vos penkiolika.

Užuot atsakęs, jis linktelėjo į kitą portretą.

— Ir čia jūs?

— Taip, man buvo dvidešimt ir aš buvau ką tik susižadėjusi su ponu Hebertu. Tai jis, štai čia. Mūsų portretus nutapė tą pačią dieną.

— Jūs neatrodot tokia patenkinta sužadėtuvėmis kaip jis.

— Aš ir nebuvau, — prisipažino Olivija, pamiršusi, kad tai ji ketino priversti Mitčelą atsiverti, o ne atvirkščiai. — Man atrodė, kad jis ir jo šeima šiek tiek... pasipūtę.

Mitčelas žaviai nusišypsojo.

— Kodėl jums atrodė, kad jie „pasipūtę“? — paklausė jis, sutelkdamas į ją visą dėmesį.

— Dabar tai atrodo kvaila, bet vienas iš jo protėvių pasirašė Nepriklausomybės deklaraciją, o kitas buvo generolas Pilietinio karo metu, ir aš jaučiau, kad jo šeima labai tai sureikšmina — na žinai, pernelyg tuo didžiuojasi.

— Pasibaisėtinas elgesys, — pritarė jis juokingai rimta išraiška.

Mėgaudamasi tokiu geraširdišku pajuokavimu, Olivija pasistengė jį pratęsti.

— Taip, tikrai. Galima pamanyti, kad jie atplaukė laivu Mayflower1.

— Esu tikras, jie bandė, — pajuokavo Mitčelas, — bet laivas buvo mažas ir jie negalėjo iš anksto užsisakyti vietų.

— Na, jei jie negalėjo, — lyg paslaptį patikėjo Olivija, palinkdama arčiau jo, — tai tik dėl to, kad mes jau buvom jas užėmę!

Jam nusijuokus, Olivija visai pametė galvą ir leptelėjo:

— Vajatų vyrai dailūs, tačiau mano laikais tave mes būtume vadinę gražuoliu, jaunuoli.

Jo veidas sustingo tą pačią akimirką, kai tik ji pasakė, jog jis yra vienas iš Vajatų vyrų, tad Olivija stengėsi atitaisyti padėtį ir atkreipė jo dėmesį į vieną bruožą, kurio protėviai neturėjo.

— Ir jie visi buvo rudų akių, bet tu mėlynakis.

— Įdomu, kaip tai galėjo nutikti, — nutęsė jis nuobodžiaudamas.

— Tavo moti... — Olivija nutraukė sakinį; tada persigalvojo ir nusprendė, jog jis turi teisę žinoti. Galbūt jis netgi nori žinoti. — Pamenu, tavo motinos buvo gražios, gilios mėlynos akys. Niekada nebuvau mačiusi tokių mėlynų akių kaip jos, ir iki šiol nemačiau.

Ji laukė, kad jis paprašytų daugiau papasakoti apie savo mamą, bet, užuot taip padaręs, jis sukryžiavo rankas ant krūtinės ir įsispoksojo į ją, demonstruodamas šaltą nepakantumą ir didžiulį nuobodulį. Olivija atitraukė žvilgsnį nuo jo ir parodė į mažą portretą, kabėjusį iškart už Džordžo Heberto portreto.

— Ką manai apie jį? — pasiteiravo atkreipdama Mitčelo dėmesį į orų džentelmeną, vilkintį krakmolytus marškinius ir ryšintį dryžuotą rožinių, mėlynų ir geltonų atspalvių kaklaraištį.

— Manau, kad jo skonis renkantis kaklaraiščius buvo baisus, — trumpai atšovė Mitčelas ir nuėjo šalin.

Olivija pažvelgė į Karoliną, kuri lėtai papurtė galvą, tyliai patvirtindama, kas ir taip buvo akivaizdu: Olivija padarė klaidą paminėdama jo motiną, taip pat bandydama priversti Mitčelą pripažinti esant ryšį tarp jo ir vyrų portretuose.

Olivija stebėjo, kaip jis eina nuo vieno paveikslo prie kito — aukštas, plačių pečių vyras, žiūrintis į nutapytus vyrus, kurių dauguma tokie panašūs į jį, jog turėjo jaustis, lyg žiūrėtų į veidrodį, gal kartais šiek tiek neryškų, bet vis dėlto veidrodį. Išdidumas jį vertė neigti panašumą ir paveldimumą, bet stebėdama iš kitapus kambario Olivija žavėjosi jo beprasmiškomis pastangomis. Protėviai buvo aukšti kaip ir jis, jų laikysena išdidi, protai išskirtiniai, temperamentai nenuspėjami. Kaip ir jo.

Ji prisiminė jo kritiką dėl dryžuoto kaklaraiščio, kurį ryšėjo jos šešuras, ir, pažvelgus į Mitčelo profilį, jos nuotaika šiek tiek pasitaisė. Nuo spindinčių juodų itališkų pusbačių iki jam pasiūto anglies spalvos kostiumo, nuo sniego baltumo marškinių iki tobulo tankių juodų plaukų kirpimo, Mitčelas — kaip ir visi Vajatų vyrai — buvo skoningai konservatyvus ir nepriekaištingai išpuoselėtas.

Vis dėlto trys dalykai, kuriuos ji pastebėjo jiems apžiūrinėjant portretus, aiškiai skyrė jį nuo protėvių: ironiškas humoro jausmas, švelnus rafinuotas žavesys ir ta jo šypsena. Derinys buvo tiesiog mirtinas — pakankamai pavojingas, kad net tokiai senai moteriai kaip ji truputį apsisuktų galva. Vajatų vyrai buvo valingi ir veiklūs, bet paprastai turėjo nekokį humoro jausmą ir dar menkiau žavesio. Juos galėjai pavadinti Hempfriais Bogartais2, o Mitčelas buvo Keris Grantas3, tik griežto smakro ir šaltų mėlynų akių.

— Tai ilgai netruks, — šiurkščiu balsu prabilo Sesilis, išdidžiai įžingsniuodamas į kambarį.

Olivija viduje įsitempė ir stebėjo, kaip jos brolis eina stalo link. Ją erzino tai, jog artritas dar nesulenkė jam nugaros, nors jis buvo už ją dvejais metais vyresnis.

— Sėskitės, — įsakė jis.

Mitčelas priėjo prie Olivijos ir pritraukė jai kėdę; tada atsistojo prie Sesilio stalo kampo, susikišo rankas į kelnių kišenes ir pakėlė antakius.

— Aš liepiau sėstis, — perspėjo jį Sesilis.

Mitčelo lūpomis perbėgo ledinė šypsena ir jis apsidairė aplink.

— Ko tu ieškai? — paklausė Sesilis.

— Jūsų šuns, — atsiliepė Mitčelas.

Olivija sustingo, o Karolina giliai įkvėpė. Sesilis pažiūrėjo į jį griežtai, pasipiktinęs... tada beveik pagarbiai.

— Kaip nori, — tarė jis, tada nukreipė žvilgsnį į Oliviją ir Karoliną. — Norėjau, kad judvi dalyvautumėt, nes jaučiu, jog privalau pasakyti tai Mitčelui visos šeimos akivaizdoje, o likimas taip lėmė, jog mes esam vieninteliai suaugusieji, likę šioje šeimoje.

Vėl akimis grįžęs prie Mitčelo, jis tęsė:

— Prieš daug metų išdidumas ir pyktis paskatino mane padaryti tau didžiulę skriaudą ir aš noriu dabar tai pripažinti tavo tetos ir tavo brolienės akivaizdoje. Mano pyktis visiškai nebuvo susijęs su tavim, pykau ant savo sūnaus ir ant tos moters, kuri buvo tavo motina. Mano sūnus Edvardas buvo mergišius ir aš negalėjau pakęsti šios jo savybės. Kol jauna jo žmona merdėjo nuo vėžio, kita moteris — tavo motina — pradėjo lauktis jo kūdikio ir aš negalėjau jam šito atleisti. Aš taip pat negalėjau žiūrėti pro pirštus į tai, jog tavo motinos visiškai negraužė sąžinė. Ji susidėjo su mano neištikimu sūnum, puikiai žinodama, kad jo žmona miršta, ir jai taip trūko paprasčiausio padorumo, jog ji net nesugebėjo suprasti, kaip būtų paniekintas mirusios Edvardo žmonos atminimas, jei jis būtų ją vedęs ir susilaukęs vaiko praėjus vos šešiems mėnesiams po pirmosios žmonos mirties.

Sesilis nutilo, o Olivija susirūpinusi tyrinėjo Mitčelo veidą, svarstydama, kaip jis jaučiasi girdėdamas bjaurią tiesą apie savo tėvus, bet jis atrodė nešališkas — tarsi būtų klausęsis šiek tiek nemalonios istorijos, kuri visiškai neturėjo nieko bendra su juo. Jei Olivija nebūtų pastebėjusi labai nežymaus žandikaulio įsitempimo, būtų pamaniusi, kad jam visiškai nuobodu.

Nekreipdamas dėmesio į tokius išraiškos niuansus, Sesilis paklausė:

— Ar galiu ir toliau kalbėti taip tiesiai?

— Žinoma, prašom, — atsiliepė Mitčelas su pašaipiu mandagumu.

— Aš buvau pasipiktinęs, ne, pasibjaurėjęs tavo tėvų elgesiu, bet kai tavo motina nusisamdę prastą advokatą, kad pabandytų išplėšti iš manęs pinigų ir priversti mane auginti jos pavainikį kaip Vajatą, mano pasibjaurėjimas ja virto neapykanta ir aš būčiau padaręs bet ką, kad jai sutrukdyčiau. Bet ką. Ar tu gali suprasti mano jausmus šioje situacijoje?

— Puikiai.

— Jei tavo motina būtų tiesiog norėjusi pinigų auginti savo sūnui ir padoriai gyventi, būčiau tai supratęs, — pridūrė Sesilis, ir Olivijai pirmąkart pasirodė, jog paslaptingame Mitčelo veide šmėstelėjo nuostaba ar kažkokia kita emocija. — Bet jos kūne nebuvo nė kruopelytės motiniško jausmo. Jai buvo svarbu tik pinigai ir „būti šalia turtingų žmonių“, ir ji nusprendė, kad jos vaikui taip pat turėtų to užtekti.

Sesilis atsistojo. Olivija pastebėjo, jog jis turėjo atsiremti rankomis į stalą, tarsi jautėsi silpniau, nei būtų norėjęs parodyti.

— Tavo tėvai buvo silpnavalis vyras be charakterio ar padorumo ir klastinga gobši šliundra. Niekada nebūčiau pamanęs, kad, įvertinant visa tai, iš tavęs galėtų išeiti kas nors gero, bet aš klydau, Mitčelai. Persidavė stiprūs ir nesugadinti Vajatų genai. Aš mylėjau tavo brolį Viljamą, jis buvo geras vyras ir tėvas, bet jis buvo minkštas, jam, kaip ir Edvardui, trūko ambicijų. Tu, Mitčelai, grįžti prie protėvių šaknų. Aš išmečiau tave į pasaulį, nedavęs nieko, išskyrus galimybę mokytis ir užmegzti ryšius, o tu per dešimtmetį pavertei tai įspūdinga nedidele finansų imperija. Gebėjimą tai pasiekti tu paveldėjai iš Vajatų. Gal tu ir nebuvai auginamas kaip Vajatas, bet tu juo esi.

Užbaigęs Sesilis su viltimi pažvelgė į Mitčelą.

Užuot atrodęs pamalonintas, Mitčelas, rodės, smaginosi.

— Ar turėčiau tai vertinti kaip komplimentą?

Sesilis suraukė antakius, išgirdęs linksmą gaidą Mitčelo balse; tada jo plonų lūpų kampučius kilstelėjo pasitenkinimo šypsena.

— Žinoma, ne. Tu esi Vajatas, o mes, Vajatai, nesiekiant ir mums nereikia kitų pritarimo. — Tarsi staiga supratęs, jog nė kiek nepalenkė jaunojo vyro, Sesilis pakeitė taktiką. — Kadangi esi Vajatas, tu taip pat suprasi, kaip man sunku pripažinti, jog prieš daugelį metų mano pyktis ir išdidumas privertė mane padaryti pražūtingą klaidą. Klaidą, už kurią tu turėjai mokėti visą savo gyvenimą. Nesitikiu, kad man adeisi, nes Vajatai nepasitenkina paprasčiausiais atsiprašymais už tai, kas neatleistina, o man jau aštuoniasdešimt, taigi nebeturiu pakankamai laiko kaltei išpirkti. Aš taip pat esu Vajatas, taigi negaliu prašyti atleidimo, jei neturiu teisės jo gauti. Galiu prašyti tik štai ko... — Senis ištiesė ranką ir ji lengvai sudrebėjo. — Ar paspausi man ranką?

Olivija iš susijaudinimo vos neverkė, Karolinos apatinė lūpa drebėjo nuo padrąsinamosios šypsenos, bet Mitčelas ignoravo Sesilio gestą.

— Ne, kol nesužinosiu, dėl ko rankas sukertam.

— Šiandien mano aštuoniasdešimtas gimtadienis, — pavargusiu balsu ištarė Sesilis, leisdamas rankai nusvirti prie šono. — Aš esu atsakingas už Oliviją, Karoliną ir jaunąjį Bilį, bet kai manęs nebebus, nebeliks nieko, kas jais pasirūpintų. Žinau, kad Olivija pajuto tau prieraišumą. Be abejonės, ji mato tavyje sąjungininką, nes jūs abu pamanėt esant tinkama ignoruoti mano prašymą palikti mašinas gatvėje.

Mitčelas metė nuostabos kupiną žvilgsnį į Oliviją, ir šiai pasirodė, kad jo akys linksmai suspindo, prieš jam vėl nukreipiant visą dėmesį į Sesilį.

— Aš žinau, kad Viljamas pajuto ryšį tarp jūsų vos tik tave sutikęs, o mūsų Viljamas buvo puikus žmonių žinovas. Karolina ir jaunasis Bilis man sako, jog tu praleidi su jais daug laiko dabar, kai Viljamas mi... dingęs, ir aš manau, kad tu, kaip ir jie, vertini mylinčios šeimos dėmesį. — Jis nutilo, tačiau Mitčelas nei pritarė, nei prieštaravo, todėl Sesilis vėl ištiesė ranką ir spaudė jį toliau. — Patinka tai tau ar ne, tu esi mano vaikaitis. Ir aš turiu žinoti — taip pat jie turi žinoti... — pabrėžė jis, — kad tu prisiimi šitą atsakomybę ir sutinki pasirūpinti jais, jei man kas nors nutiktų. Ar sukirsim rankas dėl šito?

Olivija žavėjosi tuo, kaip gudriai Sesilis perfrazavo savo prašymą, tarsi prašytų Karolinos ir jos vardu, ir ji buvo nepaprastai patenkinta, kad šį kartą Mitčelas tik akimirką sudvejojo prieš ištiesdamas ranką per stalą, kad paspaustų ranką seneliui.

— Tada sutarta, — nukirto Sesilis nusimesdamas bejėgiškumo skraistę, tarsi ji būtų netinkantis apdaras. — Olivija, Karolina, nusiveskit Mitčelą į svetainę ir pasirūpinkit, kad jis susipažintų su reikiamais žmonėmis.

Olivija suraukė antakius.

— Ar tu ketini padaryti kokį nors pranešimą apie tai, kas jis toks ir kur buvo visą tą laiką?

— Žinoma, ne! Oficialus pranešimas atvertų duris papildomiems klausimams, į kuriuos aš neturiu jokio noro atsakinėti. Aš jau užsiminiau keletui žmonių, kad Mitčelas buvo toks malonus, jog, nepaisydamas savo verslo reikalų Europoje, atvyko praleisti kelių savaičių su mumis. Kai nusivesit Mitčelą į svetainę, elkitės taip, tarsi manytumėte, jog jie jau žino, kas jis toks, ir, tiesą sakant, tikriausiai buvo sutikę jį čia anksčiau.

Patenkintas, kad reikalas išspręstas, Sesilis patraukė durų link.

— Kaip, dėl Dievo, aš tai padarysiu? — paklausė Olivija.

Jis apsisuko ir irzliai pademonstravo, kaip tai daryti:

— Tu prieini prie grupelės žmonių ir sakai jiems, „Jūs visi pažįstat Mitčelą, ar ne?“ O kai jie atsako neigiamai, tu vaidini nustebusią. Jie praleis likusį vakarą svarstydami, kaip ir kada taip mane įžeidė, kad liko su juo nesupažindinti. — Jis vėl nusisuko, žengė kelis žingsnius, tada atsigręžė, o jo lūpas buvo perkreipusi vylinga šypsena. — O dar geriau, kartkartėmis, privedusi Mitčelą prie kurio nors, pradėk taip: „Mitčelai, tu pameni tokį ir tokį, tiesa?“ Jie, aišku, neprisimins, jog buvo kur nors jį sutikę, bet bus dar labiau sukrėsti, kad jis neprisimena. Taip Mitčelas gaus kelis papildomus balus.

Tai pasakęs, jis išėjo.

Olivija pažvelgė į Mitčelą norėdama sužinoti jo reakciją, tačiau šis atkakliai spoksojo į Sesilio nugarą, taigi ji tarė:

— Sesilis pilnas rafinuotų, bet suktų juokelių.

— Sesilis pilnas... — Mitčelas metė žvilgsnį į pašiurpusį Olivijos veidą ir nebaigė sakinio. Karolinos žodžiai išblaškė jų dėmesį.

— Aš šįvakar tikrai nenusiteikusi tuštiems plepalams ar lavinai klausimų apie Viljamą, į kuriuos nėra naujų atsakymų. Geriau palauksiu čia.

— Parvešiu tave namo, — greitai tarė Mitčelas, bet ji papurtė galvą ir nusišypsojo jam. — Sesilis teisus, geriausia tave pristatyti šiandien, kai susirinkę tiek daug Sesilio draugų.

— Aš nesu kokia debiutante, — ištarė ji sarkastiškai.

— Niekas ir nepalaikys tavęs debiutante, — ironiškai atkirto Karolina, — bet kai kurios iš ten esančių moterų žiūrės į tave, tarsi būtum dieviškai mįslingas ir dailus saldainis.

Jis ištiesė jai ranką, norėdamas padėti atsikelti nuo kėdės.

— Gal kada kitą kartą.

Karolina dar tvirčiau įsitaisė kėdėje ir ryžtingai papurtė galvą.

— Tai geriausias būdas ir geriausias laikas. Eik su Olivija. Prašau, padaryk tai dėl manęs... — įtikinėjo ji, nes jis vis dar atrodė nenusiteikęs. — Po šio vakaro mes su Biliu galėsim visur su tavim važinėti ir man nereikės jaudintis dėl žmonių, manančių, kad aš jau pakeičiau Viljamą nauju vaikinu.

— Penkiolika minučių, — nekantriai sutiko Mitčelas, tada pasiūlė Olivijai parankę, ir ši į ją įsikibo.

3 skyrius

Prie svetainės durų Olivija sustojo, leisdama jam gerai įsižiūrėti į ten buvusius elegantiškus diduomenės atstovus, tuo pat metu pateikdama pikantiškos informacijos apie jų aukštą kilmę ir reikšmingus pasiekimus.

— Džentelmenas, su kuriuo ką tik šnekėjo Sesilis, yra kompanijos „Pasaulinis kaučiukas“ įkūrėjo vaikaitis. Jis ketina kandidatuoti į senatorius ir mes visi manom, jog vieną dieną taps prezidentu. Simpatiška brunetė su juo — ta, kuri dabar žiūri į mūsų pusę — jo žmona.

Mitčelas leido jai kalbėti, bet jis jau vos metęs žvilgsnį suprato, kas buvo šie žmonės ir kokie jie buvo: išpuikę, susireikšminę vyrai, įsitikinę, jog „gera kilmė“ iškelia juos aukščiau visų kitų; tuščios, nuolaidžiaujančios savo silpnybėms moterys, besibodinčios savo gyvenimais ir savo vyrais, o prablaškančios save labdara ir aistringais romaniūkščiais. Šito kambario vaizdas Mitčelui anaiptol nebuvo naujas, nebent tai, jog jam trūko tautinės įvairovės, prie kurios buvo įpratęs. Taigi vaizdas labiau priminė šiek tiek provincialią miniatiūrą iš jo paties gyvenimo.

— Džentelmenas tamsiai pilku kostiumu ir kaštoniniu kaklaraiščiu yra Grėjus Eliotas, — toliau pasakojo Olivija, — Jis kilęs iš puikios senos Čikagos šeimos ir yra jauniausias kada nors išrinktas Kuko apygardos valstijos prokuroras. Jis jau įrodė savo užsidegimą ir pelnė labai gerą vardą. Priešais jį Evanas Bardetas ir jo tėvas Henris. Bartletai tvarko Vajatų šeimos teisinius reikalus nuo tų laikų, kuriuos aš galiu prisiminti, net dar ilgiau — kartų kartoms.

Mitčelas pažvelgė į vyresnįjį Bartletą ir pamanė, jog Henris tikriausiai sutvarkė visas keblias smulkmenas, susijusias su jo gimimu — suklastotą gimimo liudijimą, skyrybų sąlygas, išmoką jo motinai.

— ... jaunasis Evanas yra nuostabus advokatas, — entuziastingai čiauškėjo Olivija, — kuris jau dabar perima vadeles iš Henrio...

Jaunasis Evanas, ironiškai tarė sau Mitčelas, rytoj nuodugniai išnagrinės senus dokumentus, kai tėvas jam papasakos, ką atsimena apie Mitčelą Vajatą.

Olivija nutilo, norėdama patyrinėti Mitčelo veidą ir įvertinti jo reakciją.

— Ar tau jau nuobodu? — paklausė ji nusiminusi.

Mitčelui buvo daugiau nei nuobodu, tačiau ji taip akivaizdžiai stengėsi padaryti jam įspūdį ir priversti jį užsinorėti tapti viso šito dalimi, kad jis nejučiom atsakė:

— Ne, visai ne.

Olivija neatrodė įtikinta.

— Ar tu ketini greitai mus palikti? — tiesiai paklausė ji.

— Taip, po dviejų savaičių.

Ji tučtuojau nusigręžė, jos ranka stipriai suspaudė jam alkūnę, o visą kūną tuo metu purtė drebulys. Mitčelas automatiškai apkabino ją per nugarą, kad prilaikytų, ir apsidairė, ieškodamas artimiausios kėdės.

— Jums negera... — pradėjo jis, bet šis epizodas praėjo taip pat greitai, kaip ir buvo atsiradęs.

— Man retai būna negera, — šaltai atsakė ji, — o jei jau taip būtų, niekada neleisčiau, kad tai nutiktų svečių akivaizdoje!

Ketindama tai įrodyti, ji kilstelėjo veidą ir pažvelgė į jį, o jos išblukusiose gintarinėse akyse švietė iššūkis ir spindėjo ašaros.

Išvydus ašaras, Mitčelo žandikaulis įsitempė. Jis nepripažino jos teisės nuliūsti dėl jo išvykimo. Sesilio kabinete jis suprato, kodėl ji norėjo, kad jis apžiūrėtų savo giminaičių portretus. Jis žinojo, kodėl ji taip stipriai troško šįvakar nusivesti jį į svetainę ir pristatyti visiems kaip sūnėną. Per paskutinius trisdešimt ketverius metus ji net nepamėgino atsiųsti jam slapto raštelio, paaiškinančio, kas jis toks ar kas tokia jam ji, o dabar ketino atitaisyti tai keliais nieko nereiškiančiais gestais. Jos susisielojęs veidas ir tvirtai įsitvėrusi ranka nerodė nuoširdaus prieraišumo, tai buvo tiesiog jos kaltės ir baimės apraiška.

Ji buvo išsigandusi sena moteris, žiūrinti mirčiai į akis su nešvaria sąžine; ji buvo arogantiška, manipuliuojanti sena moteris, norinti greitai išpirkti kaltę, ir jai nesinorėjo, kad jis sugriautų jos planus per anksti išvykdamas. Tiesą sakant, ji beveik tučtuojau atsigavo po savo tariamo sielvarto priepuolio ir ramiu bejausmiu tonu paklausė:

— Grįši į Londoną ar į Paryžių?

— Nei vienur, nei kitur, — atkirto Mitčelas, nusprendęs įtaisyti ją artimiausioje kėdėje ir atsisakyti susipažinimų svetainėje. — Darosi vėlu ir aš noriu parvežti Karoliną namo.

— Ar tu ketini kada nors grįžti į Čikagą?

— Po poros savaičių, — atsakė Mitčelas, ketindamas jėga nutempti ją į nepatogiai atrodančią senovinę kėdę prie pat įėjimo į svetainę.

Ji sukliudė jam žengti pirmąjį žingsnį kėdės link, užkišdama lazdelę priešais kelius.

— Grįši po kelių savaičių?

Mitčelas pažvelgė žemyn į jos ekstazės pagautą veidą ir šviesias ašarotas akis, ir akmuo ištrūko iš abejingumo sienos, kurią jis visą gyvenimą statė prieš savo nežinomos šeimos narius. Ji džiugiai jam šypsojosi ir spaudė jo ranką, tarsi negalėtų jos paleisti.

Jinai jam priminė mielą voriuką, nepaisantį aukštesnio negu jo ūgio ir pasirengusį įveikti bet kokį pavojų, iškylantį tiems, kurie atsiduria priešais griūvančias sienas. Jis būtų galėjęs numesti ją nuo rankovės vienu pirštų sprigtelėjimu ir kaip tik tada, kai ketino būtent taip ir padaryti, išgirdo save raminamai tariant:

— Aš statausi namą Angilijoje4. Turiu praleisti ten kelias savaites, tada grįšiu.

— Aš taip džiaugiuosi! — sušuko ji ir impulsyviai prispaudė savo pergamentinį skruostą prie jo rankos, kad tai įrodytų. — Girdėjau, kad Angilija labai graži sala. Ten yra viešbutis, apie kurį visi nuolat šneka. Henris Bartletas dažnai ten važiuoja, — pridūrė ji, tačiau jos dėmesys jau po truputį grįžo prie malonios užduoties, kurios ji ėmėsi ir turėjo ją užbaigti. — Štai ten Metju Farelas ir jo žmona Meredit Bankroft. Jie ką tik grįžo iš kelionės po Kiniją. Neabejoju, tu esi apie juos girdėjęs, tiesa?

— Taip, — atsakė Mitčelas, su nuostaba supratęs, jog šiame kambaryje yra du žmonės, kuriuos jis jau pažįsta ir netgi mėgsta.

Ištiesusi kaklą, Olivija rengėsi vesti jį į mūšį.

— Na, kam pirmajam tave pristatyti?

— Metju Farelui, — greitai atsakė Mitčelas.

— Labai gerai, bet mes turėsim praeiti pro Evaną ir Henrį Bartiems, todėl pradėkime nuo jų. — Ji įsikibo jam į parankę, nekantriai nusišypsojo ir paragino eiti. Neturėdamas kitos išeities, Mitčelas nutaisė mandagią veido išraišką ir leido jai imtis iniciatyvos.

Akivaizdu, jog Sesilis buvo prasitaręs, kad Mitčelas dalyvauja pobūvyje, ir žinia pasklido labai greitai, nes tą akimirką, kai Mitčelas su Olivija už parankės įžengė į svetainę, susižavėję veidai atsisuko į juos ir pradėjo tyrinėti nuo galvos iki kojų. Pokalbiai pritilo, o tada prasiveržė linksmi šnabždesiai.

Olivija iškart pastebėjo, jog jis daro palankų įspūdį, ir pradėjo eiti mažyčiais, lėtais žingsneliais, kad kuo ilgiau galėtų jį parodyti.

— Tu sukėlei tikrą sąmyšį tarp damų! — sušnabždėjo ji patenkinta. Dar kartą paslapčia apžvelgusi kambarį, ji pridūrė: — Net tarp ištekėjusių.

Ypač tarp ištekėjusių, kandžiai tarė sau Mitčelas. Jis buvo naujas eržilas, vedamas į arklidę, ir grynaveislis, nes buvo Vajatas. Kaip potencialus meilužis, būdamas grynakraujis, jis atrodė daug labiau geidžiamas nei įprastiniai teniso instruktorius, treneris ar neturtingas menininkas.

Visą gyvenimą jis žaidė aukščiausiose lygose su tokiais žmonėmis kaip šie. Jis išmanė visus žaidimus ir mokėjo juos žaisti. Taip pat žinojo, kaip juos laimėti. Jis nei didžiavosi, nei gėdijosi savo praeities laimėjimų ir jam nebuvo įdomu bandyti juos pakartoti.

Tiesą sakant, vienintelė jo reakcija į pilną kambarį moterų, kurios dabar jį apžiūrinėjo, buvo palengvėjimas, jog Olivija per daug senoviška, kad galėtų įsivaizduoti, apie ką kai kurios iš jų šiuo metu galvoja.

Ji suspaudė jam ranką, kad atkreiptų dėmesį, ir Mitčelas palenkė prie jos galvą.

— Aš žinau, apie ką moterys galvoja, — pasakė ji.

Apstulbęs Mitčelas atsargiai paklausė:

— Tikrai?

Ji palinksėjo galva ir slopiu balsu patenkinta sušnabždėjo:

— Jos galvoja, kad tu gražuolis!

Henris Bartletas nemanė, kad Mitčelas gražuolis. Henris Bartletas puikiai žinojo, kas toks tas Mitčelas Vajatas, ir jis norėjo, kad Mitčelas tai žinotų. Olivijai ištarus „Henri, tu esi sutikęs Mitčelą, tiesa?“, kaip Sesilis ją mokė, Bartleto ledinė šypsena virto kvailu šypsniu.

— Taip, — atsakė jis storžieviškai susikišdamas dešinę ranką į kišenę, užuot ištiesęs ją Mitčelui. — Tačiau tada Mitčelas buvo daug mažesnis.

Netikėtas jo atsakymas visiškai suglumino Oliviją.

— Henri, — tarė ji, — tu tikriausiai kažką painioji. Tu nepažinojai Mitčelo, kai jis buvo mažas...

— Aš manau, kad Henris teisus, — įterpė Mitčelas pastabą Olivijai, o pats tuo metu šaltakraujiškai stebeilydamas į Bartletą. — Tiesą sakant, galiu lažintis, jog Henris mane pirmą kartą paskraidino lėktuvu.

— Aš tave tik nuvežiau iki lėktuvo, o ne skraidinau juo.

— Dabar Mitčelas turi nuosavą lėktuvą, — sklandžiai įsiterpė Olivija, aiškiausiai leisdama Mitčelui suvokti, jog ji nesuprato nieko, ką Henris pasakė, tačiau pajuto povandenines sroves ir jos jai nepatiko. Ji pasisuko į Bartleto sūnų ir tarė: — Mitčelai, tai Evanas Bartletas, Henrio sūnus. Tada suprato padariusi klaidą ir nevikriai pridūrė: — Tu prisimeni Evaną, tiesa...

— Mes nebuvome susitikę, — šiukščiai atkirto Mitčelas, o jos pirštai pradėjo nervingai bėgioti perlų vėriniu ant kaklo.

Evanas Bartletas buvo geriau išauklėtas nei jo tėvas. Jis paspaudė Mitčelui ranką, nieko neklausinėjo ir sumaniai pasinaudojo tema apie privačius lėktuvus pokalbiui pradėti.

— Mes apžiūrinėjame dvejų metų senumo Gulfitream G-3 savo firmai. Skraidymas komercinėmis oro linijomis užima tiek daug laiko ir tapo tikra kankyne, todėl manom, jog jau atėjo laikas, kai turėti savo lėktuvą yra ekonomiškiau.

Mitčelas negarbingai keršijo Henriui, leisdamas jo sūnui kapstytis. Užuot atsakęs, jis kilstelėjo antakius ir toliau tylėjo.

— Tik problema ta, — po nejaukios pauzės tęsė Evanas, — kad sunku pagrįsti G-3 kainą, kai modelis Lear mus taip pat nuskraidintų ten, kur reikia.

— Bet ne taip patogiai, — pagaliau atsakė Mitčelas.

— Tiesa. Žinoma, jei svarbiausia būtų komfortas ir prabanga ir galėtume visiškai negalvoti apie pinigus, tai G-5 yra vienintelis lėktuvas, kurį verta turėti. Dieve, va čia tai nuostabus paukštis. Aš įsigeidžiu jo kaskart, kai tik pamatau ant pakilimo tako. Į jį žiūrėdamas susijaudini kaip ir žiūrėdamas į gražią moterį. Ar jūs kada nors buvote viduje?

Mitčelas darė prielaidą, jog jis kalba apie lėktuvą, o ne apie moterį. Jei šalia nebūtų buvę Olivijos, jis būtų paprašęs patikslinti, vien tam, kad pasilinksmintų, matydamas Evano reakciją. Tačiau ji buvo čia, todėl jis tik ištarė:

— Taip.

— O kokį lėktuvą jūs turit? — toliau atkakliai klausinėjo Evanas.

— G-5.

Olivija linksmai suprunkštė ir pati išsigando.

— Mitčelas porai savaičių išvyks į Angiliją, — leptelėjo ji. — Tu dažnai ten lankaisi, tiesa, Henri?

— Kelis kartus per metus, — už tėvą atsakė Evanas, kai šis neatsiliepė. — Aš pats pirmąkart važiuosiu ten po trijų savaičių. Norėjau važiuoti lapkritį, bet negalėjau gauti kambario Salos klube iki pat vasario pirmos. Ten beveik neįmanoma apsistoti, jei nesi nuolatinis svečias. Ar jūs taip pat apsistosit Salos klube?

— Ne. — Norėdamas sukliudyti Olivijai pranešti jiems, jog jis statosi namą Angilijoje (o jautė, kad ji troško tai padaryti), Mitčelas greitai pridūrė: — Mano draugas turi ten laivą, jame ir apsistosiu.

— Tikiuosi, jog man neteks atšaukti kelionės, — tarė Evanas. — Netikėtai mirė mūsų klientas ir jo duktė, suprantama, labai nusiminusi. Ji gali ne... — jis nutilo, pažvelgė į laikrodį ir susiraukė. — Jei jau prakalbau apie mūsų kliento mirtį, tai šįvakar turiu apsilankyti budynėse ir jau labai vėluoju.

Evanas atsisveikino su tėvu ir Mitčelu, tada pakštelėjo į skruostą Olivijai ir pradėjo skintis kelią per pilnutėlį kambarį priekinių durų link.

Olivija pasinaudojo jo išėjimu ir nutempė Mitčelą nuo Henrio, prieš tai šaltai jam linktelėjusi.

— Nagi, pažiūrėkim, kur yra Metju Farelas, — tarė ji, ištempdama kaklą. — O, pažvelk, jis eina mūsų link. Man rodos, jis labai nori su tavim susipažinti.

— Kodėl jūs taip manote? — paklausė Mitčelas, mėgaudamasis sumišusią šypsena draugo veide.

— Pats pažiūrėk — jis tau šypsosi.

— Jis tikriausiai galvoja, kad aš gražuolis, — pajuokavo Mitčelas, nes malonus laukimas nuvijo šalin paskutinių minučių susierzinimą ir nuobodulį.

4 skyrius

Uždarame sode, pilname žydinčių jazminų ir jostrų, vilos terasoje, kurią Salos klube jiems rezervavo Evanas, stovėjo Keitė Donovan ir žiūrėjo į vaizdą, kuris labai panėšėjo į rojaus lopinėlį.

Po akinamai mėlynu dangum su puriais baltais debesimis grakštūs burlaiviai ir spindinčios jachtos slydo per žėrintį Maundėjaus įlankos vandenį. Besideginantys saulėje poilsiautojai ilsėjosi pusmėnulio formos paplūdimyje, kur smėlis buvo toks baltas, tarsi smulkus cukrus, o tuo metu dėmesingi viešbučio darbuotojai sukinėjosi netoliese, jei kartais kas nors pakeltų vėliavėlę, duodamas ženklą, jog nori vėsaus rankšluosčio, gėrimo ar ko nors užkąsti.

Pora, bandžiusi priplukdyti baidarę prie kranto, pasidavė ir išbrido iš vandens juokdamiesi ir vilkdami ją iš paskos. Keitė nusišypsojo džiaugdamasi už juos, tačiau netrukus jos šypseną vėl užliejo nauja vienatvės banga.

Angilijos sala buvo kvapą užimančio grožio, o viešbutis — stebuklingi maurų rūmai su kupolais, bokšteliais ir nuostabiais sodais, tačiau ji čia buvo visiškai viena. Užuot atitraukęs ją nuo sielvarto dėl tėvo mirties, buvimas vienai šiame svetimame atogrąžų rojuje tik sustiprino atotrūkį nuo gyvenimo ir vienatvę, kuriuos ji jautė nuo pat laidotuvių.

Suskambus telefonui, ji įbėgo iš terasos, tikėdamasi, jog tai Evanas.

— Keite, čia Holė. Palauk sekundėlę... — Linksmas draugės balsas buvo balzamas Keitės sielai, kaip ir pažįstamas lojančių šunų garsas fone. Holė buvo veterinare, kuri priglausdavo „išgelbėtus“ šunis, kol ieškodavo jiems namų. Buvo beveik neįmanoma su ja pasikalbėti nepertraukiant chorui lojančių šunų. — Atsiprašau dėl triukšmo, — truputėlį uždususi pradėjo Holė. — Ką tik priglaudžiau dobermaną ir jis kelia rūpesčių. Na, tai kaip Angilija?

— Graži sala, labai išpuoselėta.

— Kaip tu jautiesi? Ar galvą tebeskauda?

— Ne, tik tąkart prieš keturias dienas, skrendant lėktuvu iš Čikagos. Skaudėjo taip stipriai, jog nusileidus St. Maartene Evanas liepė taksistui vežti mus pas gydytoją. Vairuotojas nuvežė pas savo gydytoją, mielą senuką, turintį kabinetą savo name ir kalbantį tik prancūziškai. Taksistas šiek tiek kalbėjo angliškai, todėl turėjo vertėjauti.

— Ačiū Dievui, kad neturėjai jokių ginekologinių nusiskundimų!

Nusišypsojusi iš šmaikščios Holės pastabos, Keitė tarė:

— Matyt, taksistas sugebėjo išaiškinti, nes gydytojas nusprendė, jog man migrena — tai buvo vienintelis žodis, kurį aš tikrai supratau. Šiaip ar taip, jis išrašė man piliulių nuo migrenos, kurias turėčiau gerti kasdien dvi savaites. Išgėriau kelias, bet, manau, jog galvos skausmus bus sukėlęs stresas ir jie praėjo savaime, kai apsigyvenau čia.

— Vis tiek ir toliau gerk vaistus, — griežtai prisakė Holė ir, Keitei prižadėjus taip ir daryti, pakeitė temą lengvesne. — Papasakok apie Salos klubą, koks jis?

Nenorėdama nuliūdinti Holės, Keitė žvaliu tonu apibūdino viešbutį:

— Palei paplūdimį išsimėčiusios trisdešimt vilų, kiekviena su nuosavu sodu, terasa ir panoraminiu vaizdu į vandenyną. Viskas balta: viešbutis, vilos, netgi kambarių grindys. Vonios kambarys mano svetainės dydžio, o pati vonia lyg negilus nusekęs baseinas. Pagrindinis viešbučio pastatas, kuriame yra registratūra, gana mažas, bet parduotuvėlės jame nuostabios, ir maistas čia puikus.

— Ar matei kokią įžymybę?

— Pasiuntinukas sakė, jog praėjusią savaitę čia buvo apsistojęs Donaldas Trampas, o Džulija Roberts viešėjo prieš mėnesį. Vienoje iš vilų gyvena šeima, turinti asmens sargybinį, sekiojantį paskui jų paauglius sūnus, tačiau aš tos šeimos nepažįstu ir nemanau, jog darbuotojai man pasakytų, jei paklausčiau. Personalas labai labai diskretiškas ir itin paslaugus. Tiesą pasakius, čia yra jaunas padavėjas, kurį norėčiau matyti dirbantį pas mus. Norėjau pasakyti — pas mane, — pasitaisė Keitė, stengdamasi atrodyti abejinga, o ne nelaiminga.

Tačiau Holė neapsigavo.

— Negalvok apie restoraną. Perduok ragelį Evanui. Liepsiu jam kuo dažniau tave juokinti ir mylėtis, kad apie nieką negalvotum iki grįžimo namo.

Keitė padvejojo, o tada nenoriai tarė:

— Evano čia nėra.

— Ar jis žaidžia trisdešimt šešių duobučių golfo lauke ar tik dvidešimt septynių?

— Jis nežaidžia golfo, jis Čikagoje.

— Ką? — piktai paklausė Holė.

— Jo tėvas turėjo pasirūpinti, kad vienos svarbios bylos svarstymas būtų atidėtas, — paaiškino Keitė, — tačiau teisėjas nesutiko. Evanas turėjo apsisukęs grįžti į Čikagą dalyvauti byloje arba įtikinti teisėją atidėti jos svarstymą.

— Kada jis planuoja sugrįžti į Angiliją? — karčiai paklausė Holė.

— Galbūt rytoj. Tikriausiai.

— Evanas yra pasipūtęs, nedėmesingas bukagalvis ir jo pasiaiškinimai man nerūpi. Jis vos sugebėjo atvažiuoti į tavo tėvo budynes visai joms baigiantis, nes turėjo dalyvauti kažkokio turtingo senio gimtadienio pobūvyje. Jis žinojo, kad tu nenori važiuoti į šitą kelionę iškart po tėvo laidotuvių, bet privertė tave jaustis tokia kalta, kad tu vis tiek su juo išvažiavai. O dabar kiurksai ten viena.

— Yra ir blogesnių vietų „kiurksoti“, — pajuokavo Keitė, bandydama nuraminti Holę. Akies kampučiu ji pamatė didžiulį šunį, išlendantį iš miško ir bidzenantį per jos sodą. Ji ausimi prispaudė telefoną prie peties, kad galėtų išvynioti kumpį, kurį saugojo jam servetėlėje. — Tiesą pasakius, čia yra toks gana simpatiškas vyriškis, su kuriuo dažnai susitinku. Mes su Maksu kartu valgom.

Holė tučtuojau susidomėjo.

— Koks jis?

Vis dar laikydama telefoną prie peties, Keitė išėjo į terasą ir apibūdino šunį, o šis tuo metu godžiai rijo kiekvieną gabalėlį kumpio, kurį paduodavo, tada kantriai laukdavo kito.

— Jis labai aukštas, šviesiai rudų plaukų ir labai protingų rudų akių. Taip pat stebėtinai švelnus, nors labai didelis. Aš jį vadinu Maksu, tai sutrumpintas Maksimilianas.

Keitės balse Holė girdėjo ironiją.

— Keite, kas jam negerai? — atsargiai pasiteiravo ji.

— Jis per liesas, jam reikėtų nusiprausti ir nėra matęs šukų.

— Dieve mano!

— Ir jis su keturiomis kojomis.

— Na, tai bėda, kurios neištaisysi, — nusijuokė Holė. — Mes kalbam apie šunį ar apie katę?

— Labai didelį šunį, — šypsodamasi patvirtino Keitė, atiduodama šuniui paskutinį kumpio gabalėlį ir valydamasi pirštus servetėle. — Jis man primena šunį, kurį tu labai seniai išgelbėjai. Tą, kurį mes taip ilgai gaudėm. Jo irgi buvo trumpi gelsvai rudi plaukai ir juodas snukis. Man rodos, tu sakei, jog jo veislė iš pradžių buvo numatyta tigrams persekioti ir jiems nuvarginti.

— Ne tigrams, liūtams, — pataisė Holė. — Tas šuo buvo Rodezijos ridžbekas.

— Na, Maksas be raukšlių ir jis neabejotinai benamis. Turi dvi nevalyvas drauges, daug mažesnes už jį, ir jos visada atlekia prie mūsų užkąsti, tačiau pastaruoju metu Maksas pradėjo užsukti be jų, tiesiog pasisveikinti. Jis truputį flirtuoja.

— Na, kad jau kalbam apie flirtą, gal padarysi man mažą paslaugą, kol esi įstrigusi ten vienui viena, nes Evanas „per daug užsiėmęs“, kad atskristų?

— Kokią paslaugą? — Keitė tučtuojau sunerimo dėl pasikeitusio Holės tono.

— Ar viešbutyje yra apsistojusių simpatiškų nevedusių žmonių giminės vyrų?

— Nemanau.

— Gerai, tada gal matei kokį neblogai atrodantį durininką? Ar mielą pasiuntinuką?

— Kodėl tu klausi?

— Todėl, kad aš būčiau beprotiškai laiminga manydama, jog tu užmezgei romaną su vienu iš jų, kol Evanas mokėjo už prakeiktą viešbutį, — piktdžiugiškai paaiškino Holė.

Keitė užgniaužė juoką.

Gerai.

Pyktis Holės balse virto nuostaba.

— Tu taip ir padarysi?

— Ne, — atsakė Keitė nusišypsojusi, — bet leisiu tau manyti, jog padariau, jei dėl to tu būsi „beprotiškai laiminga“.

Geraširdiškai juokaujant su Hole, Keitės nuotaika šiek tiek pasitaisė ir padėjusi ragelį ji pamėgino nuspręsti, ko būtų geriausia imtis. Ji galėtų eiti paplaukioti, o tada vėlyvų priešpiečių į Smėlio barą, mažą jaukų restoranėlį dengtu vidaus kiemu ir su maurų arkomis. Iš ten atsiveria nuostabus vaizdas į įlanką, o jei ji nebūtų nusiteikusi spoksoti į vandenį, galėtų skaityti knygą, kurią nusipirko O’Haros oro uoste — Kaip įveikti sielvartą.

Jei nenorėtų ir skaityti, galėtų pradėti sudarinėti sąrašą tų darbų, kuriuos reikės padaryti vos tik grįš į Čikagą. Ji turėjo reikalų, kuriuos reikėjo sutvarkyti restorane, ir begalę dalykų, susijusių su tėvo mirtim ir jo palikimu, kuriais taip pat reikėjo pasirūpinti.

Dažniausiai paprastas dalykų surašymas į tvarkingus sąrašus padėdavo Keitei pasijusti daug geriau ir daug pajėgesnei susitvarkyti su užduotimis. Tiesą sakant, ji sudarinėdavo sąrašus kaskart, kai patirdavo įtampą — užduočių sąrašus pagal svarbumą, argumentų „už“ ir „prieš“ sąrašus, kai turėdavo priimti sunkų sprendimą. Holė erzindavo ją sakydama, jog ji yra pamišusi sąrašų sudarinėtoja, tačiau Keitei tai padėdavo.

Turėdama popietės planą, Keitė pasijuto geriau ir energingiau. Kol vėl nepalaužė liūdesio ir bejėgiškumo priepuolis, ji užsivilko geltoną maudymosi kostiumėlį ir aplink liemenį apsijuosę derančios spalvos sarongo stiliaus skraistę. Tada, iš stalčiaus išsiėmusi knygą ir bloknotą, susidėjo juos į žalios drobės krepšį, kurį naudojo tarsi rankinės ir paplūdimio krepšio kombinaciją, ir patraukė į pliažą. Pirmiausia gaivinamasis pasiplaukiojimas, tada nepaprastai skanūs priešpiečiai.

Jaunas padavėjas atsirado tarsi iš niekur tą pačią akimirką, kai Keitės sandalas įžengė į vidaus kiemą už Smėlio baro, bet jam pradėjus vesti ją vienintelio laisvo staliuko link, ji sudvejojo. Pirma, jai reikėjo pasislėpti nuo atogrąžų saulės, kol ši nenudegino jos šviesios odos, kad ir pateptos apsauginiu kremu. Antra, trys paaugliai vaikinukai su savo asmens sargybiniu valgė prie gretimo staliuko. Jau vakar jie su visu jaunatvišku atkaklumu kaip įmanydami stengėsi su ja flirtuoti, o dabar nužiūrinėjo ją su atsinaujinusia viltimi.

— Aš verčiau valgysiu viduje, — pasakė ji padavėjui.

Jis nuoširdžiai susikrimto.

— Bet tada jums teks valgyti prie baro, nebent norite palaukti, kol atsiras laisvas staliukas.

Keitė sustojo po maurų arka ir žvilgtelėjo vidun. Prie nedidelio baro nebuvo nė žmogaus, o aukštos kėdės su dailiais atlošais atrodė patogios. Priešpiečiai prie baro puikiai tiks. Ji pasirinko kėdę, atsuktą į vidaus kiemą, kad galėtų žiūrėti į vandenį; tada iš krepšio išsitraukė knygą, bloknotą ir rašiklį. Patenkinta, jog turi viską, ko reikia, ji permetė drobines žalio krepšio rankenas per kėdės atlošą ir užsisakė salotų bei stiklinę pomidorų sulčių.

Paplūdimyje, kai išlipo iš vandens, jai atnešė rankšluosčius, ir dabar jos drėgnus plaukus maloniai džiovino švelnus vėjelis, pučiantis pro atviras restoranėlio arkas. Buvo gera pasislėpti nuo akinamos saulės šviesos, o pokalbiai prie staliukų viduje buvo pakankamai tylūs, kad netrukdytų jai susikaupti. Keitė žvilgtelėjo į vandenį, svarstydama, nuo kokio sąrašo pradėti, ir barbendama rašiklio galu į bloknotą.

Ji nusprendė pradėti nuo savo santykių su Evanu. Padavėjas atnešė jai pomidorų sulčių kaip tik tuo metu, kai ji bloknoto lape brėžė vertikalią liniją, dalijančią jį į dvi skiltis. Virš kairiosios skilties ji užrašė „Argumentai tęsti“, virš dešiniosios — „Argumentai nutraukti“.

Bendraudama su Evanu ji buvo pasyvi, leisdama santykiams stovėti vietoje, nes nebuvo įsitikinusi, ar tikrai nori, kad jie judėtų į priekį. Holė kaltino Evaną dėl daugelio dalykų, ypač dėl to, kad per beveik ketverius metus jis taip ir neužmovė Keitei sužadėtuvių žiedo, tačiau tai greičiau buvo jos pačios kaltė. Kai tik pajusdavo jį galvojant apie vedybas, ji padarydavo ar pasakydavo ką nors, kas priversdavo jį susilaikyti ir permąstyti šį klausimą. Jos tėvas mylėjo Evaną ir jam būtų patikusi mintis, jog Keitė išteka už Bartleto. Jis būtų norėjęs, kad Keitės gyvenimas būtų gražus, kad jai niekada netektų rūpintis dėl pinigų...

— Kas čia? — paklausė ji padavėjo, kai šis padėjo antrą stiklinę pomidorų sulčių šalia pirmosios, kurios ji dar beveik nepalietė.

— Linkėjimai nuo jaunųjų ponaičių kiemelyje, — paaiškino jis su šypsena. — Jie paprašė atnešti jums stiklinę to gėrimo, kurį jūs geriat, ir įrašyti tai į jų tėvų sąskaitą.

Keitė užgniaužė šypseną ir pažvelgė į jų staliuką.

Trys paauglių veidai su viltimi išsišiepė jai. Buvo akivaizdu, jog šeima prie gretimo staliuko žino, ką vaikinukai padarė, nes jie stebėjo Keitę kaip ir pora, sėdėjusi netoli Keitės, kuri girdėjo padavėjo paaiškinimą, šiam atnešus stiklinę pomidorų sulčių.

Berniukų amžius svyravo nuo trylikos iki šešiolikos ir Keitė akimirką svarstė, kaip geriausia elgtis šioje situacijoje neįžeidžiant jų savimeilės.

— Perduokit jiems mano padėką. Ir... pasakykit, jog aš dirbu, — pridūrė.

Skamba šiek tiek nevykėliškai, pamanė Keitė, bet tikrai turėtų sulaikyti juos nuo minties palaikyti jai draugiją prie baro.

Kol padavėjas atnešė salotas, Keitė jau buvo įrašiusi po keletą punktų abiejose lapo pusėse, bet suvokė, jog šiuo metu yra per daug susijaudinusi, kad galėtų objektyviai apsispręsti dėl Evano ir jų jausmų vienas kitam. Paliko šį sąrašą nebaigtą ir atsivertė naują puslapį. Jo viršuje ji užrašė — „Darbai restorane“. Padavėjui statant priešais ją dar vieną stiklinę pomidorų sulčių, Keitė pakėlė akis.

— Linkėjimai nuo jaunųjų ponaičių.

Šį kartą jis išsišiepęs vartė akis.

Apsidairiusi Keitė pamatė, jog kelios poros viduje šypsodamiesi ją stebi, o pažvelgusi laukan į vaikinus suprato, jog visi aplinkui juos taip pat ją seka, išskyrus vyrą, atskirai sėdintį prie staliuko, kurio Keitė šiek tiek anksčiau atsisakė. Pasijutusi nejaukiai dėl berniukų — ne dėl savęs — Keitė pažvelgė tiesiai į juos ir lėtai papurtė galvą, perspėdama liautis, tačiau tuo pat metu šyptelėjo, norėdama sušvelninti atstūmimą.

Nuleidusi akis, ji pažvelgė į naujojo sąrašo antraštę ir jai sudrebėjo ranka. Jos mintyse Donovano restoranas visada bus susijęs su tėvu. Įsikūręs miesto centre, Donovano restoranas iš pradžių tebuvo maža airiška smuklė, įkurta jos tėvo, tačiau per trisdešimt metų jis vis keitėsi ir plėtėsi, kol virto vienu iš populiariausių ir elegantiškiausių Čikagos restoranų. Danielis Patrikas Donovanas ten buvo vienintelis pastovus dalykas — sąmojingas, charizmatiškas žmogus, besisukinėjantis tarp savo lankytojų, tuo pat metu atidžiai sekdamas kiekvieną smulkmeną, susijusią su maistu ir aptarnavimu. Jis buvo restorano dvasia ir varomoji jėga, o dabar Keitė turėjo tęsti be jo.

Iš visų jėgų stengdamasi suvaldyti emocijas, Keitė palinko prie sąrašo. Pasak restorano administratoriaus, ateinančioms vienuolikai dienų visi staliukai buvo užsakyti, o laukiančiųjų sąrašas buvo ilgesnis nei įprastinis atšauktų užsakymų skaičius. Keitė turėjo išsiaiškinti visas smulkmenas dėl einamojo biudžeto ir susikurti saugiklius, padėsiančius jo neviršyti... Kurį laiką reikės kas savaitę rengti personalo susirinkimus, kol jie įsitikins, kad ji sugebės pakeisti tėvą. Ir kol ji pati tuo įsitikins. Ji taip pat turėjo išsiaiškinti, ar jau užsakyti naujieji meniu, kuriuos buvo išsirinkęs jos tėvas. Jam patiko kaštoninės spalvos oda apmušti meniu, su žodžiu Donovano, giliai įspaustu auksinėmis raidėmis.

Jis mėgo kaštoninės spalvos odos kėdes su spindinčiomis žalvarinėmis vinių galvutėmis, skausmingai prisiminė ji...

Ir padavėjus ką tik išlygintais smokingais...

Ir blizgančias graviruoto krištolo taures...

Ir spindinčius žalvarinius strypus kojoms prie baro...

Keitė liovėsi rašiusi ir nykščiu bei smiliumi suspaudė tarpuakį, kad sulaikytų ašaras, dilgčiojančias akyse. Kiemelyje suskambėjęs juokas nuvilnijo per restoraną. Keitė sumirksėjo ir pakėlė galvą.

— Linkėjimai nuo jaunųjų ponaičių, — pranešė padavėjas.

— Neškit atgal ir pasakykit, jog aš nenoriu, — liepė Keitė įsitempusiu balsu. Ji žvilgtelėjo atsiprašydama žiūrovų restorane, tada vėl nuleido galvą ir atvertė naują bloknoto puslapį. Ėmėsi sudarinėti sąrašą darbų, kuriuos reikėjo padaryti tėvo namuose.

Tuo tarpu kiemelyje vaikinai nusiminę sudejavo, kai padavėjas išėjo iš restorano, ant padėklo nešdamas nepaliestą stiklinę sulčių.

Mitčelas Vajatas, sėdintis prie gretimo staliuko, nusisuko, kad paslėptų juoką, ir žvilgsniu susidūrė su taip pat besišypsančiais restorano lankytojais jam iš kairės. Dabar jau kiekvienas, sėdintis kiemelyje, žinojo apie pakartotinius berniukų meilės bandymus padaryti įspūdį moteriai, sėdinčiai viduje.

Nors Mitčelas matė ją prie baro, ją slėpė tamsus šešėlis, todėl jis nė neįsivaizdavo, kaip ji atrodo. Pasak vaikinukų, kurie daug kartų pareiškė savo nuomonę visiems aplinkui, ji buvo „Toookia karšta“ ir „Tokia žavi“.

Padavėjas pastatė stiklinę pomidorų sulčių ant jų stalo ir griežtai pranešė:

— Ponia nebenori dar vienos stiklinės pomidorų sulčių.

Bandydamas nekreipti dėmesio į juoko protrūkį ir jaunatviškus nusivylimo šūksnius po padavėjo žodžių, Mitčelas pakėlė sąmatas, kurias jam buvo davęs jo rangovas, tačiau jauniausias berniukas akivaizdžiai nusprendė paklausti vyresnio, labiau patyrusio vyro patarimo. Pasilenkęs Mitčelo pusėn, jis bejėgiškai iškėlė delnus ir paklausė:

— Ką jūs darytumėt, mumis dėtas?

Šiek tiek susierzinęs, kad vėl yra atitraukiamas, Mitčelas nužvelgė ne itin viliojamai atrodančias pomidorų sultis ir tarė:

— Aš pridėčiau stiebelį saliero ir taurelę degtinės.

— Taip! — susižavėjęs šūktelėjo vaikis, žiūrėdamas į padavėją.

Padavėjas klausiamai žvilgtelėjo į asmens sargybinį, kuris kartu su jais sėdėjo prie staliuko ir bandė skaityti laikraštį. Berniukai atsisuko į jį su viltimi.

— Padėk mums, Dirkai, — meldė vienas.

Asmens sargybinis atsiduso, padvejojo, tada linktelėjo padavėjui ir tarė:

— Bet tik vieną.

Vaikinukai apsidžiaugė ir susidaužė delnais.

Vyras prie staliuko iš kairės juokdamasis prisipažino Mitčelui:

— Negali jų kaltinti, kad bando. Velniai griebtų, būčiau nevedęs, aš irgi nerčiausi iš kailio. Ji atrodo kaip Džuliana Mur5.

Mitčelas pasipiktinęs liovėsi bandęs susikaupti prie sąmatų ir apsižvalgė ieškodamas padavėjo, kad šis atneštų jam sąskaitą. Padavėjo nesimatė, jis buvo grįžęs į restoraną.

Nieko nenutuokdama apie sujudimą kiemelyje, Keitė žiūrėjo į sąrašą darbų, kuriuos reikėjo padaryti tėvo namuose, o viduje vis augo ir augo skausmas. Atiduoti drabužius Gelbėjimo armijai. Jos tėvo kostiumai... Jo mėgstamiausias žalias megztinis, kurį vilkint jo akys atrodydavo dar žalesnės. Jo buvo tokios nuostabios akys... šiltos, besišypsančios, airiškos akys. Ji niekada nebeišvys šitų akių.

Keitė su siaubu suprato, jog tuoj pravirks. Ji turi iš čia sprukti. Keitė užvertė bloknotą ir pakilo nuo baro kėdės. Kaip tik tuomet, kai padavėjas priešais ją pastatė „Kruvinąją Merę“, iš kiemelio vidun įžengė vyras ir patraukė jos link.

— Linkėjimai nuo jaunųjų ponaičių, — paaiškino padavėjas.

— Pomidorų sultys buvo miela, — tarė ji. — „Kruvinoji Merė“ — nebemiela. Taip elgtis vaikams netinka, tai bjauru.

— Tai buvo ne jų sumanymas, ponia, — greitai paaiškino padavėjas.

— Kieno tada? — griežtai paklausė Keitė, nekreipdama dėmesio, jog visi restorane, o turbūt ir kiemelyje, stebėjo ją, norėdami sužinoti, ką ji darys su „Kruvinąja Mere“.

— Mano, — visai šalia jos atsiliepė ką tik įėjęs vyras.

Iš žemo balso Keitė suprato jį esant pakankamai suaugusį, kad suprastų, jog tokie juokai nedera, todėl net nepažvelgė į jį.

— Jūs padedat tiems paaugliams pirkti alkoholį. Toks elgesys smerktinas.

Kaire ranka ji iš už lėkštės pagriebė bloknotą ir knygą; tada prakišo dešinę pro ilgas žalios drobės krepšio rankenas ir paėmė „Kruvinąją Merę“, ketindama atiduoti ją atgal.

— Man šito nereikia... — krepšio rankenos užkliuvo už kėdės atlošo ir ji jas nekantriai trūktelėjo, tuo pat metu brukdama jam gėrimą.

Raudonas skystis šliūkštelėjo iš stiklinės ir kiaurai permerkė jo baltų marškinių priekį.

— O, ne... — šūktelėjo Keitė, nustelbdama jam išsprūdusį keiksmažodį ir žiūrovų aiktelėjimus. — Aš labai atsiprašau!

Numetusi viską, išskyrus „Kruvinąją Merę“, ji pastatė pusiau tuščią stiklinę ant baro, greit pačiupdama stiklinę su lediniu vandeniu ir medžiagine servetėle.

— Nuo pomidorų sulčių liks dėmė, jei tuoj pat jų nenuvalysim, — murmėjo, neįstengdama pakelti į jį akių.

Kai Mitčelo šilkinius marškinius apipylė lediniu vandeniu, jis krūptelėjo, o jai pradėjus servetėle pašėlusiai plekšnoti per dėmę ir atsiprašinėti, jo susierzinimas nejučia virto linksmumu. Tačiau kai ji liepė aplink besisukinėjančiam padavėjui atnešti gazuoto vandens, Mitčelas nubrėžė ribą:

— Neduokit jai daugiau nieko, ką galėtų ant manęs išpilti, — perspėjo jis. — Geriau atneškit mums rankšluostį.

Ji išvertė gėrimą jo akims dar nespėjus apsiprasti su prieblanda ir nuo to laiko nepakėlė žvilgsnio aukščiau jo krūtinės, todėl Mitčelas net nenumanė, kaip ji iš tiesų atrodo, išskyrus tai, jog buvo maždaug penkių pėdų ir šešių colių ūgio, ilgais tamsiai raudonais plaukais, kurie buvo labai tankūs, drėgni ir banguoti. Be viso šito, viskas, ką jis galėjo matyti iš dabartinės savo pozicijos, buvo tai, jog jos antakiai ir blakstienos buvo tokios pat spalvos kaip ir plaukai. Jis palenkė smakrą ir kreipėsi į jos blakstienas:

— Ar jūsų niekas nemokė pasakyti „Maloniai dėkoju, bet ne“?

Keitė pagaliau suprato, jog jis nėra įsiutęs, tačiau jos palengvėjimą nusvėrė gėda.

— Bijau, kad jūsų marškiniai sugadinti, — tarė ji, dešine ranka imdama iš padavėjo rankšluostį, o kairės pirštus kišdama tarp marškinių sagų ir jo nuogos odos. — Aš pasistengsiu išvalyti kaip galima geriau.

— Skamba geriau nei bandymas juos nuskandinti.

— Blogiau pasijusti jau nebeįmanoma, — sušnibždėjo ji slopiu balsu.

— Ne, įmanoma, — paprieštaravo Mitčelas, bet jo dėmesys buvo nukreiptas į jos numestą knygą ir jis stengėsi perskaityti jos pavadinimą aukštyn kojomis.

— Kaip?

— Šnekėdamasis su berniukais aš nenorėjau pasakyti, kad jie turėtų nusiųsti jums „Kruvinąją Merę“, — paaiškino jis ir suprato, jog knyga vadinasi Kaip įveikti sielvartą.

Visiškai palaužta, ji pagaliau pakėlė veidą ir viskas akimirksniu paaiškėjo. Dabar Mitčelas puikiai suprato, kodėl trys paaugliai taip ėjo dėl jos iš proto. Įrėmintas kupetos auksinių banguotų plaukų ir be menkiausio makiažo pėdsako jos veidas buvo nepaprastas — dramblio kaulo spalvos oda, iškilūs skruostikauliai ir mažas kvadratinis smakras su intriguojančia duobute. Nosis buvo tiesi, lūpos švelnios ir plačiai pravertos. Tačiau jos akys jį užbūrė akimirksniu: po grakščiai išlenktais tamsiai rudais antakiais ir tankiu ilgų rusvų blakstienų krašteliu jos didelės žalios akys buvo stulbinamos šlapių lapų spalvos. Šiek tiek per vėlai Mitčelas suprato, jog šiose akyse spindi ašaros ir jis pajuto aštrų, kvailą apgailestavimo dūrį, kad ir jis padėjo joms atsirasti.

— Savaime suprantama, aš sumokėsiu už jūsų marškinius, — tarė ji žengdama atgal ir nusisukdama.

— Nieko kito ir nesitikėjau iš žmogaus su tokiais griežtais principais, — švelniai atsakė Mitčelas, žiūrėdamas, kaip ji deda ant baro rankšluostį ir ima krepšį. Jis atkreipė dėmesį į tai, jog ji nemūvi žiedo ant kairės rankos.

Keitė suprato, jog jis juokauja, ir negalėjo patikėti, kad yra toks mielas. Ir toks nepaprastai gražus. Atsukusi jam nugarą, Keitė iš krepšio išsiėmė čekių knygutę ir apgraibomis ieškojo rašiklio.

— Kokiai sumai išrašyti čekį?

Mitčelas dvejojo. Susimąstęs jis stengėsi kuo greičiau įvertinti savo pastebėjimus: Salos klubas buvo nepaprastai brangus elitinis viešbutukas, tačiau jos laikrodis ir žiedas ant dešinės rankos nebuvo brangūs, o ant jos krepšio puikavosi knygyno pavadinimas, bet ne dizainerio ženklas. Tai reiškė, jog ji tikriausiai atvyko su kažkuo, kas apmoka visas jos išlaidas. Su tokia stulbinama išvaizda ji, be abejonės, turėjo daug turtingų gerbėjų, pasiryžusių parodyti jai gražiausius pasaulio kampelius ir geriausias pramogas... tačiau jos maudymosi kostiumėlis buvo mažumėlę per kuklus „pasilinksminimų merginai“. Be to, ji atrodė švelni, pažeidžiama ir gal net šiek tiek... rimta?

Jam neatsiliepus, Keitė apsisuko ir klausiamai į jį pažvelgė.

— Tai nepaprastai brangūs marškiniai, — rimtai pradėjo jis, bet jo lūpų kamputyje šmėstelėjo šypsena, — jumis dėtas, aš geriau pasisiūlyčiau nusivesti mane vakarienės.

Apstulbusios Keitės viduje kaupėsi juokas, nustumdamas į šalį skausmingą pastarųjų dviejų savaičių kančią.

— Jūsų marškiniai tokie brangūs?

Jis linktelėjo apsimesdamas, jog labai apgailestauja.

— Bijau, kad taip. Patikėkit manim, kvietimas vakarienės piniginiu požiūriu būtų išmintingiausias sprendimas.

— Po viso to, ką jums padariau, jūs norite su manim vakarieniauti? — Keitė nelabai galėjo tuo patikėti.

— Taip, bet tik su sąlyga, jog aplink bus vien kietas maistas. Jokių jums pasiekiamų skysčių.

Neįstengdama išlaikyti rimtos veido išraiškos, Keitė nuleido galvą, o jos pečiai drebėjo iš juoko dėl jo išgąstingo tono.

— Kaip suprantu, tai reiškia, jog jūs esate pasirengusi apmokėti savo skolą, sakykim, šįvakar aštuntą? — ramiai tęsė Mitčelas, apgailestaudamas, jog nemato jos veido išraiškos.

Ji akimirką svyravo; tada linktelėjo ir pagaliau pakėlė veidą. Mitčelo žvilgsnis nuslydo nuo jos akių prie kerinčios šypsenos ir jam sustojo širdis. Kai ji šypsojosi, jos lūpos buvo romantiškiausios ir patraukliausios, kokias jam kada nors teko matyti.

— Aš Keitė Donovan, — prisistatė ji, o jai tiesiant ranką jos dailias lūpas nušvietė draugiška šypsena.

Jos rankos paspaudimas geras, nusprendė Mitčelas jos ilgiems pirštams slystant jo delnu ir suspaudžiant ranką.

— Mitčelas Vajatas, — atsiliepė jis.

Keitės galva jau buvo užimta praktiniais klausimais. Tam vakarui Evanas buvo iš anksto rezervavęs staliuką nuostabiame stikliniame viešbučio restorane „Kelionės“ prie pat vandens.

— Susitikim aštuntą valandą „Kelionėse“, — pasiūlė ji.

— Verčiau susitikim priešais viešbutį. Aš esu numatęs kitą restoraną.

Keitę apėmė miglotas nerimas, bet tą akimirką jai labiau rūpėjo jo sugadinti marškiniai, gražus įdegęs veidas ir staiga atėjęs suvokimas, jog visi restorane juos stebi arba jų klausosi.

— Gerai, — sutiko ji ir susirinko daiktus.

Užuot išėjusi pro kiemelį ir pražingsniavusi pro paauglių staliuką, Keitė pasuko išėjimo jai už nugaros link. Taip ji galėjo kirsti paplūdimį įstrižai ir atsidurti prie vilos, kurioje buvo apsistojusi. Nuėjusi pusę kelio, ji pažvelgė per petį ir, už savęs neišvydusi aukšto vyro su didele raudona dėme ant marškinių, suprato, jog jis išėjo iš restorano pro pagrindinį išėjimą. Užplūdus kaltės jausmui, ji svarstė, kokias paauglių pašaipas jam teko iškęsti kiemelyje, einant pro jų staliuką.

5 skyrius

Stovėdama vonioje priešais veidrodį, apsisiautusi baltu viešbučio vonios chalatu, Keitė baigė tramdyti savo garbanotus plaukus, suguldydama juos švelniomis bangomis, tada išjungė džiovintuvą ir priėjo prie spintos apžvelgti turimų drabužių. Dauguma Angilijos restoranų buvo paprasti, bet buvo ir keli gana elegantiški, o ji net nenumanė, ką vilkės jos palydovas — džinsus ir marškinėlius, o gal sportinę striukę ir ilgas laisvas kelnes.

Kadangi tokias kelnes, baltus marškinius ir pusbačius jis vilkėjo per priešpiečius, atrodė tikėtina, jog jis ne prasčiau apsirengs ir vakarienei, galbūt net ir dar geriau. Padariusi tokią išvadą, Keitė išsirinko šilkines kelnes su miglotu Monet Vandens lelijų atvaizdu šviesiai mėlyname fone, priderino pagal spalvą palaidinukę pečius atidengiančia iškirpte ir šviesiai mėlyną atlasinį diržą. Ir vis dėlto ji ir toliau stovėjo dvejodama su pakaba rankose.

Užuot toliau bandžiusi nuspėti jo aprangą, ji pakabino apdarus atgal į spintą ir priėjo prie telefono, stovinčio svetainėje ant stalo. Švelnus vėjelis dvelktelėjo nuo parko pro atviras terasos duris, kai ji, spustelėjusi mygtuką, susisiekė su viešbučio operatoriumi ir paprašė sujungti su Mitčelo Vajato kambariu.

— Apgailestauju, — trumpai patylėjęs tarė vaikinas, — bet ponas Vajatas neapsistojęs mūsų viešbutyje.

— Jūs tuo tikras? — pasiteiravo Keitė.

— Taip, visiškai.

Miglotas nerimas, apėmęs Keitę, kai jis pasakė turįs „kitą omeny restoraną“, jai padėjus ragelį virto panika. Tuščiu žvilgsniu spoksodama į viešbučio informacinį bukletą, gulintį šalia telefono, ji permąstė situaciją: viešbutyje ji sutiko vyrą — nepažįstamąjį, apie kurį visiškai nieko nežino — ir sutiko sėsti į automobilį ir kažkur su juo važiuoti. Tas vyras buvo nepaprastai gražus, nepriekaištingai žavus ir labai iškalbingas — ideali kombinacija alfonsui, besisukinėjančiam aplink prabangius viešbučius, tikintis užmegzti pažintis su turtingomis moterimis.

Jis gali būti ir daug blogesnis už alfonsą. Jis gali būti prievartautojas. Arba žmogžudys — serijinis žudikas, kuris keliauja iš salos į salą, žiauriai žudydamas savo aukas ir užkasdamas jų kūnus į smėlį.

Išgąsdinta tokių minčių, Keitė išėjo į terasą; jai vos pavyko užgniaužti nervingą aiktelėjimą, kai iš krūmų terasos pakrašty staiga išniro didžiulė šuns galva.

— Maksai, tu mane išgąsdinai! — šūktelėjo ji.

Išgirdęs jos kaltinamą toną, šuo krūptelėjo ir Keitė tuoj pat prabilo švelniu, raminamu balsu.

— Iš tiesų ne tu mane išgąsdinai. Aš jau buvau išsigandusi, nes gali būti, jog sutikau eiti vakarieniauti su Džefriu Dameriu6 arba Džeku Skerdiku7.

Šuo žvilgtelėjo per petį, lyg norėdamas įsitikinti, ar niekas neseka; tada jis apėjo krūmus ir neryžtingai padėjo vieną leteną ant terasos. Tik vieną, atkreipė dėmesį Keitė, ne dvi.

— Aš daugiau neturiu tau maisto, — tarė ji mostelėdama į tuščią stalą šalia savęs. — Matai, čia nieko nėra.

Jis uždėjo ant terasos antrą leteną, vis dar svyruodamas, bet žiūrėdamas į ją įdėmiai, tarsi kažko norėtų. Žengusi artyn, ji uždėjo ranką jam ant galvos.

— Nieko tau neturiu, — pakartojo, bet jai prisilietus jis suvizgino uodegą.

— Tu nori šito? — nustebusi paklausė ji ir nedrąsiai perbraukė ranka nuo jo pakaušio iki kaklo. Atsakydamas jis priglaudė galvą jai prie kojos.

Kai perbraukė ranka trečiąkart, jis atsirėmė į ją visu svoriu. Po ketvirtojo — ramiai užmerkė akis iš pasitenkinimo.

— Aš taip pat vieniša, Maksai, — sušnibždėjo Keitė.

Po tėvo mirties ji tapo tokia jautri, jog vien supratimas, kad šis šuo taip pat vienišas, sujaudino ją iki ašarų. Bandydama nukreipti dėmesį kitur, ji glostė Maksui galvą ir mąstė apie galimus savo neapgalvoto sprendimo pavakarieniauti su nepažįstamuoju padarinius. Kai galų gale ji pažvelgė į laikrodį, buvo be penkiolikos minučių aštuonios.

— Aš turiu eiti, — tarė ji ir patapšnojo šunį prieš pasitraukdama.

— Žinai ką, — pridūrė ji stengdamasi jam atrodyti linksma, — jei šįvakar grįšiu sveika ir gyva, rytoj pusryčiausim kartu ir aš tau užsakysiu atskirus pusryčius, vien tik iš mėsos. Kaip tau tai patinka?

Didelės rudos akys maldaujamai pažvelgė į ją ir šuo suvizgino uodegą. Jis norėjo daugiau glamonių ir tai buvo taip aišku, tarsi jis būtų tai pasakęs. Keitė atbula įžengė į kambarį ir uždėjo ranką ant stumdomųjų stiklinių durų, ketindama jas uždaryti. Lėtai traukdama duris, ji įvairiais pažadais nevykusiai bandė papirkti nelaimingąjį šunį, kad šis pasijustų geriau, o ji nesijaustų tokia kalta.

— Užsakysiu tau kumpio ir dešrelę. Dar geriau — užsakysiu kepsnį su kaulu, kurį galėsi pasiimti ir užsikasti! O dabar tau jau tikrai reikia eiti, — paragino ji, iki galo užstumdama duris. Šuo už stiklo įdėmiai į ją žiūrėjo. Keitė nenoromis nusisuko.

Po dešimties minučių, vilkėdama iš pradžių pasirinktus drabužius, Keitė pasilenkė įsispirti į melsvas basutes siaurais dirželiais, tada pasiėmė prie apavo derančią teatrinę rankinę. Atėjo metas sužinoti, ar ji padarė kvailiausią ir galbūt pavojingiausią savo gyvenimo klaidą, sutikdama vakarieniauti ne viešbutyje su visiškai nepažįstamu vyru. Jei šįvakar jį negrįš ir bus rasta negyva, niekas niekada nesužinos, kas ją nužudė.

Pusiaukelėje durų link jai kilo mintis ir ji grįžo. Savo žaliame drobės krepšyje susiradusi rašiklį ir bloknotą, į kurį rašė anksčiau, išplėšė tuščią lapą. Ant jo didelėmis raidėmis užrašė „Išėjau vakarieniauti su vyru, kuris prisistato esąs Mitčelas Vajatas. Susipažinau su juo šią popietį Smėlio bare, kai apipyliau jo marškinius „Kruvinosios Merės“ kokteiliu. Padavėjas gali jį apibūdinti.“ Patenkinta, ji atrėmė lapelį į telefoną svetainėje, kur jį lengvai pastebėtų policija, jei tirtų jos dingimą. Perskaitę jos raštelį, jie tikrai apklaus padavėjus Smėlio bare, ir vienas ar keli iš jų sugebės smulkiai apibūdinti jos pagrobėją.

Prie durų Keitė vėl stabtelėjo ir pažvelgė per petį į terasos duris. Maksas buvo pasitraukęs nuo jos terasos į žolę ir ketino pasišalinti. Matyt, jis buvo per daug gudrus, kad slampinėtų jos terasoje jai išėjus, ir Keitė tuo džiaugėsi. Ji spėjo, jog, kaip paprastai, jis patrauks į saugią vietą miške ir prisijungs prie savo draugų, bet jai nuėjus vos kelis žingsnius nuo baltai tinkuotos vilos, kurioje buvo apsistojusi, iš už namo išniro rudas šuo ir pribėgo tiesiai prie jos. Keitė sunerimusi sustojo ir jis pritūpė.

— Tu tampi per daug drąsus, — griežtai įspėjo ji. — Prižiūrėtojai tave seka, o aš negalėsiu tavęs apginti, jei manęs čia nebus.

Rodydama į mišką ji liepė:

— Eik!

Jis pažvelgė jos rodoma kryptim, tada vėl į ją.

— Aš žinau, kad tu mane supranti, — tvirtai tarė Keitė, — nes žmonės nuolat tave veja ir liepia eiti šalin, o tu taip ir darai. Nagi, aš rimtai.

Nesusilaikiusi ji patapšnojo jam per galvą, tada vėl parodė į medžių liniją ir griežtai įsakė:

— Eik šalin!

Jis lėtai atsistojo.

— Nagi, eik iš čia! — šiukščiai sušuko Keitė ir, kad būtų tvirčiau, dar suplojo rankomis; tada atsuko jam nugarą ir ryžtingai nuėjo takeliu pagrindinio įėjimo į viešbutį link.

Akies kampučiu ji stebėjo, kaip jis nubėgo link medžių, tačiau pasukdamas ta pačia kryptim, kuria ėjo ji. Ji susižavėjusi atkreipė dėmesį, kad jis buvo toks didelis ir vikrus, jog be jokių pastangų nubėgdavo didelį atstumą lengvai liuoksėdamas. Tačiau jei jis ketino bandyti susitikti su ja prie įėjimo į viešbutį, už pasirodymą tenai pateks į bėdą. Keitė prisiminė, kaip visai neseniai jis buvo prisiglaudęs prie jos ir užmerkęs akis, glostant jam galvą, ir pasijuto esanti žiauri ragana, kad vos po kelių minučių taip jį nuvijo.

6 skyrius

— Labas vakaras, panele, — pasisveikino durininkas, kai likus kelioms minutėms iki aštuonių Keitė praėjo pro pagrindinio viešbučio pastato vestibiulį. Šventiški deglai, išrikiuoti abipus ilgo įvažiavimo, nušvietė įėjimą. Nuolatinis srautas atvykstančių ir išvykstančių porų, kai kurie pasipuošę vakarienei viešbutyje, kiti vilkintys šortus ir traukiantys į naktinius barus saloje.

— Gal iškviesti jums taksi?

— Ne, ačiū.

Keitė nužvelgė laukiančiųjų mašinų eilę. Dauguma buvo nedidelės raudonos arba baltos, iš nuomos punktų, tingiai pastebėjo ji. Tada prisiminė, jog mėgstamiausi serijinių žudikų automobiliai yra Volkswagen vabalai. Jei Vajatas vairuos tokį, ji nelips vidun, nusprendė Keitė. Užuot ėjusi į vestibiulį ir palaukusi ten, ji lėtai vaikštinėjo šaligatviu, kurio kairėje kerojo didžiuliai krūmai, o dešinėje driekėsi pagrindinis įvažiavimas į viešbutį. Artėdama prie krūmų galo, ji pamatė juodą kabrioletą nuleistu viršum įsukant į keliuką, bet kitoje krūmų pusėje staiga pratrūkę pikti vyriški šūksniai sukėlė jai blogą nuojautą ir privertė pagreitinti žingsnį jų kryptimi.

Pro ją nuskubėjo du pasiuntinukai, akivaizdžiai reaguodami į riksmus. Keitė išgirdo, kaip vienas iš jų ištarė šuo, ir pasileido bėgti kaip tik tą akimirką, kai Mitčelas Vajatas staigiai sustabdė savo kabrioletą prie šaligatvio krašto šalia jos. Lėkdama pro mašiną Keitė matė nustebusią jo veido išraišką, tačiau neturėjo laiko sustoti ir paaiškinti.

Pribėgusi krūmų galą, Keitė sustojo šalia pasiuntinukų, ir jos baimė greit virto nevalingu juoku. Du pikti sodininkai šaukdami ratais vaikėsi Maksą mojuodami grėbliais, bet jis lengvai nuo jų pasprukdavo.

Mitčelas Vajatas su ironija prabilo jai už nugaros:

— Akimirką buvau pamanęs, kad bėgat mano mašinos link, nes labai džiaugiatės vėl mane matydama.

Keitė per petį metė į jį išsiblaškiusį, linksmą žvilgsnį:

— Pasijutot pamalonintas ar išgąsdintas?

— Jūs prabėgote pro mane man net nespėjus susivokti. — Po akimirkos jis juokaudamas pridūrė: — Jei norėtumėt lažintis dėl baigties, statau už šunį, dešimt prieš vieną.

— Dvidešimt prieš vieną, nors tai ir netikęs statymas, — atšovė Keitė drąsiai šypsodamasi.

Jis nusišypsojo iš jos sąmojo ir staiga ankstesni Keitės nuogąstavimai, kad jis gali būti žiaurus nusikaltėlis, pasirodė absurdiški. Ji palaukė dar kelias minutes, norėdama įsitikinti, kad Maksui tikrai negresia pavojus būti pagautam, tada apsisuko ir nuėjo su Mitčelu jo automobilio link.

— Norėčiau, kad jie nustotų jį vaikytis, — tarė ji. — Viena kambarinė man pasakojo, jog kai kuriose aplinkinėse salose kyla bėdų dėl aplink besibastančių šunų gaujų, bet šis šuo nepavojingas. Jis tiesiog alkanas. Jis nedaro nieko blogo.

— Jei aš gerai supratau neseniai kalbėjusius pasiuntinukus, tas šuo pridaro daug žalos sodams, nes jis toks didelis, — paaiškino Mitčelas, atidarydamas jai mašinos dureles. — Ir jis gąsdina viešbučio svečius. Praėjusią savaitę pribėgo prie mažos mergaitės ir jai prasidėjo isterija.

— Jis vienišas, — liūdnai tarė Keitė, galvodama apie tai, kaip jis prisiglaudė prie jos ir palaimingai užmerkė akis, kai glostė jam galvą. Sėsdamasi į keleivio vietą ji pasiteiravo: — Kokia kalba kalbėjo durininkas? Daugelis darbuotojų kalba prancūziškai, bet šis nebuvo prancūzas.

— Olandų ir gali būti, kad aš didumą supratau klaidingai... — pradėjo aiškinti jis, bet jiems už nugarų sucypę automobilio stabdžiai privertė juos staigiai atsisukti. Kaip tik laiku, kad spėtų pamatyti šunį, lekiantį skersai kelią tarp mašinų, ir du sodininkus golfomobilyje, važiuojančius jam iš paskos. Golfomobilis saugiai sustojo prie šaligatvio krašto, atvykstantis taksi taip pat stabtelėjo laiku, tačiau nuvažiuojantis taksi kitapus skiriamosios juostos didino greitį ir Keitė suriko įspėdama šunį. Išgirdęs jos balsą, Maksas metėsi į tą pusę ir bandė bėgti jos link. Taksi jį partrenkė.

Taksi vairuotojui dar nespėjus išlipti iš automobilio, Keitė jau buvo iššokusi iš mašinos ir bėgo. Mitčelas ją pasivijo ir sugriebė už rankos.

— Leiskit pirma man pažiūrėti, — primygtinai paprašė jis.

— Aš noriu padėti, — paklaikusi sušuko Keitė, bandydama ištrūkti iš jo gniaužtų. — Paleiskit ranką.

Apstulbęs, jog ji nesistengia išvengti vaizdo, kuris gali būti kruvinas, Mitčelas paleido ją ir paspartino žingsnį, kad spėtų kartu.

Kai Keitė atskubėjo prie taksi priekio, jos baimė virto sielvartu. Nejudantis Makso kūnas gulėjo ant šono, galva atremta į šaligatvio kraštą, akys užmerktos. Suklupusi šalia šuns, ji paniškai bandė užčiuopti jo kakle pulsą. Kai pagaliau užčiuopė, ją užliejo palengvėjimas.

— Jis gyvas, — greitai tarė ji, — bet mums reikia pagalbos.

Pakėlusi galvą, ji pažvelgė į sargus ir sodininkus, kurie susibūrė šalia taksi vairuotojo ir Mitčelo. — Tuoj pat skambinkit veterinarui, — nurodė ji viešbučio darbuotojams.

Vienas iš sargų abejingai pažvelgė į sodininkus, tada į kitą sargą. — Veterinarui? — pakartojo jis, Keitei pradėjus nedrąsiai apžiūrinėti kraujuojančią žaizdą Makso galvoje.

— Gyvūnų daktarui, — nekantriai paaiškino Mitčelas angliškai, paskui ir olandiškai.

Sodininkai buvo priblokšti tokio pasiūlymo, o sargai užsispyrę prieštaravo.

— Ne, panele, jokio gydytojo, — pasakė vienas iš jų. — Mes pasirūpinsim šunimi, o jūs eikit ir gerai praleiskit vakarą.

Jis suburbėjo kažką olandiškai savo draugams ir grupelė vyrų pajudėjo pirmyn.

Jų šešėlis kaip tik krito ant Keitės, kai ji suprato, kaip jie buvo nusiteikę „pasirūpinti“ dideliu, viską griaunančiu, nesąmoningu gyvūnu, kuris skleidė erzinamą nepatogumą suaugusiems viešbučio svečiams ir bauginamą grėsmę kai kuriems jų vaikams.

— Ką jūs ketinate daryti? — ryžtingai paklausė ji.

— Pirmiausia mes nuvilksim jį nuo kelio, kad mašinos galėtų pravažiuoti, o tada išgabensim.

— Ne! — paprieštaravo Keitė tvirtai purtydama galvą. — Jo negalima judinti. Mašinos gali jį apvažiuoti. Jam gali būti pažeistas stuburas ar lūžę kaulai.

Suvokė, jog jiems tai visiškai nerūpėjo, todėl skubiai kreipėsi į vyrą, kurį buvo žadėjusi nusivesti vakarienės.

— Mes turime jam padėti!

Mitčelas pažvelgė į jos gražų veidą ir suprato, jog ji tikisi, kad jis būtinai gelbės nusususio, benamio, negrynakraujo šuns gyvybę. Ir staiga jis iš tiesų sutiko — nors tai padaryti privertė jos akys, o ne šuo. Pats nustebęs, kokią didelę įtaką jam turi tos žalios maldaujančios akys, Mitčelas rimtai pareiškė:

— Pažiūrėsiu, ką galima padaryti.

Mitčelui priėjus, durininkas mandagiai nusišypsojo.

— Labas vakaras, pone Vajatai.

Mitčelas spėjo, jog durininkas bus matęs įvykį kelyje, todėl ignoravo pasisveikinimą ir nieko neaiškindamas tuoj pat ėmėsi dėstyti problemą:

— Šuo sunkiai sužeistas. Kur arčiausiai galima rasti veterinarą?

— Yra vienas Angilijoje, bet jis jau bus baigęs darbą. — Tarsi įrodydamas, jog jau gana vėlu, jis reikšmingai žvilgtelėjo į besileidžiančią saulę.

Mitčelas jau buvo numatęs tokį atsakymą, todėl nužingsniavo pro jį į vestibiulį ir patraukė prie registratūros, kur laukė dvi poros, norėdamos įsiregistruoti, o vienas vyras klausė kelio. Mitčelui nuėjus pusę kelio, pro šonines duris išėjo viešbučio valdytojas, pamatė jį ir atskubėjo pasisveikinti.

— Pone Vajatai! — patenkintas sušuko jis.

Mitčelas įkišo ranką į kišenę.

— Nežinojau, jog apsistojote pas mus, — tarė valdytojas, tiesdamas paspausti ranką. — Buvau užsiėmęs su naujuoju pavaduotoju, nes kitą savaitę jam teks viską prižiūrėti. Rytoj turiu skubiai išvykti į Valstijas ir bijau, jog jis gerokai sukrėstas.

Mitčelas paspaudė ištiestą valdytojo ranką ir įkišo šimto dolerių banknotą jam į delną.

— Džiaugiuosi, kad šįvakar jūs dar čia, Morisai, nes kelyje prie viešbučio įvyko avarija, kuriai reikia ypatingo jūsų dėmesio.

— O, ne! Ar yra sužeistų?

— Taip.

— Kas nors iš mūsų svečių?

— Ne, vienas iš jūsų benamių šunų, — atsakė Mitčelas, jau žingsniuodamas link registratūros telefono, Morisui skubant šalia jo. — Man kuo skubiau reikia greitosios pagalbos automobilio ir gydytojo.

— Jūs... jūs norit, kad aš iškviesčiau greitąją pagalbą ir gydytoją, nes buvo sužeistas benamis šuo?

Atsakydamas Mitčelas pakėlė telefoną ir ištiesė ragelį sutrikusiam valdytojui.

— Noriu, kad jie atvažiuotų kaip galima greičiau. Aš nepaprastai myliu šitą šunį.

Valdytojas paėmė ragelį, nuspaudė vieną mygtuką ir sudvejojo.

— Jie atsisakys gydyti šunį.

— Apeliuokit į jų sąžinę, — su ironija atrėmė Mitčelas, iš kelnių kišenės išimdamas pluoštą grynųjų ir pradėdamas skaičiuoti stambius banknotus, kad paskatintų greitosios pagalbos vairuotoją ir gydytoją apsispręsti kelionei.

Valdytojas akimirką jį stebėjo, tada greitai baigė rinkti greitosios pagalbos numerį.

Mitčelas palaukė, kol jis sėkmingai baigė pokalbį su vairuotoju ir gydytoju, tada paliko „paskatinimo premiją“ valdytojui, kad šis ją išdalytų.

Išėjęs iš viešbučio, Mitčelas iš karto pamatė Keitę Donovan kitapus kelio. Taksi vairuotojas nuvažiavo, sargai ir sodininkai išsiskirstė, o ji sėdėjo ant žolės skiriamojoje juostoje, atsirėmusi į šaligatvio kraštą šalia šuns, po savim parietusi kojas. Apšviesta deglo liepsnos, raudonais plaukais lyg šilkine mantija ant pečių ir ranka, švelniai glostančia sužeistą šunį, ji atrodė nežemiška.

Mitčelui priėjus, ji pakėlė akis, ieškodama jo veide užuominos, ar pasisekė įvykdyti užduotį.

— Pagalba jau kelyje, — pažadėjo jis pritūpdamas ant kulnų šalia jos. — Kaip jaučiasi ligonis?

Atsakydama ji vėl nukreipė dėmesį į šunį, o jos pirštai švelniai glostė gyvūnui petį.

— Kvėpavimas atrodo šiek tiek stipresnis ir reguliaresnis. Neužčiuopiu sulaužytų kaulų ir žaizdos negilios, tačiau gali kraujuoti viduje. Jis pradėjo busti prieš kelias minutes, ar bent jau taip man pasirodė.

Ji nutilo ir Mitčelas nieko nebesakė, nes stengėsi išgirsti tam tikrą garsą. Ir jis labai greitai jį išgirdo — sirena kaukė vis garsiau ir garsiau.

Keitė neatkreipė dėmesio į sireną, nes pajuto silpną raumenų trūkčiojimą po savo pirštų galiukais ir staiga Maksas atmerkė akis.

— Štai ir tu! — džiugiai ištarė ji. — Nejudėk, — tuoj pat įspėjo šunį, prispaudusi jį abiem rankom, kai šis silpnai pabandė apsiversti ant pilvo. — Pagalba jau netoli, — pažadėjo ji. Nepakeldama akių, paklausė Mitčelo: — O kas atvažiuoja?

Jos klausimą beveik užgožė automobilis, atriaumojęs keliu ir cypdamas sustodamas priešais viešbutį.

— Štai kas, — parodė Mitčelas.

Keitė pasilenkė į priekį ir pažvelgė jam už kojų; tada juokdamasi pažvelgė į jį, negalėdama patikėti ir atvirai žavėdamasi.

— Jūs iškvietėt greitąją pagalbą?

Ji būtų kalbėjusi toliau, tačiau Mitčelas jau žingsniavo greitosios pagalbos automobilio link, o partrenktas šuo jau nerimo, blaškydamasis ir iš paskutiniųjų stengdamasis atsistoti ant kojų. Ramindama Maksą balsu ir rankomis, Keitė žiūrėjo, kaip du vyrai iššoko iš automobilio, o tuo metu keliu atskubėjo tamsiai žalia mašina ir truktelėjusi sustojo už jų. Mašina dar tebedrebėjo, kai vairuotojas atplėšė jos dureles ir iššoko, laikydamas rankoje didelį juodą portfelį.

Keitė iškart suprato, jog tai gydytojas terapeutas, tačiau jos džiaugsmą slopino baimė, jog ir jis, ir greitosios pagalbos automobilio vairuotojai sušoks atgal į mašinas ir išvažiuos, vos tik Mitčelas jiems paaiškins, kas iš tikrųjų yra jų pacientas. Ji įsitempusi stebėjo Mitčelą rodant į šunį, kurį ji bandė nulaikyti ant žemės.

Keitė sulaikė kvėpavimą.

Gydytojas apsisuko ir pradėjo eiti jos link. Vairuotojai nuskubėjo prie savo autobusiuko galo ir išsitraukė neštuvus.

Keitę užliejo nuostaba ir optimizmas, ir ji sušnabždėjo šuniui:

— Manau, jog mes labai gerose rankose, Maksai.

Ji buvo tuo įsitikinusi, kai gydytojas pritūpė šalia, pažvelgė į nervingą, nepatikliai jį nužiūrinėjantį šunį ir atsidarė juodą portfelį.

— Mūsų vietinis veterinaras atostogauja, bet aš prieš išvažiuodamas paskambinau savo draugui veterinarui į Sen Marteną ir atsivežiau kelis daiktus, kuriuos jis rekomendavo. Nagi, — ramiu balsu tarė jis, — šunys paprastai mane mėgsta. Tikėkimės, šitam taip pat patiksiu, nes kol kas nenoriu leisti jam raminamųjų. Galvos traumos, — tęsė jis, lėtai tiesdamas ranką šuns link, — gali būti...

Šuniui iš gerklės išsiveržė žemas, prikimęs urzgimas, o iššiepti nasrai atidengė baltas iltis.

Gydytojas atitraukė ranką.

— Sužeisti gyvūnai dažnai puola bet ką, kas prieina per arti, — paaiškino jis Keitei, tada vėl ištiesė ranką šuns link, tik šįkart atsargiai, po truputį. — Bet šis draugužis leidžia jums prisiliesti, tai turėtų leisti ir man. Tiesą sakant, jis truputėlį manęs prisibijo... ir visas tas urzgimas yra tiktai... blefas.

— Ne, nemanau, kad tai... — Keitės perspėjimą nustelbė gydytojas, surikęs iš skausmo.

7 skyrius

— Šuo turėtų pasveikti, — tarė gydytojas Keitei ir Mitčelui, dairydamasis aplinkui savo juodojo portfelio.

Greitosios pagalbos vairuotojai jau buvo išvažiavę, po to, kai padėjo įkurdinti šunį ant grindų šalia kavos staliuko svetainėje.

— Turėtų miegoti visą naktį, jei daviau jam tinkamą dozę. Rytoj turėtumėt nuvežti jį į Sen Marteną, kad veterinaras apžiūrėtų ir padarytų kaukolės bei peties rentgeno nuotraukas.

— Nežinau, kaip jums atsidėkoti, — nuoširdžiai tarė Keitė, — labai apgailestauju dėl jūsų rankos.

— Įkandimas ne toks gilus, bet gana skausmingas, — šaltai atsiliepė jis, imdamas tvarsčius ir antiseptiką nuo stalo šalia terasos durų. — Ir, suprantama, reikia turėti omenyje pasiutligę.

Keitė užgniaužė šypseną, kuri slėpė nerimą ir gėdą.

— Bet jūs sakėte, jog asmuo ligoninėje, su kuriuo ką tik kalbėjote, sakęs, kad saloje jau daug metų nebuvo pasiutligės atvejų?

— Taip. Tačiau labai svarbu, kad iki išvažiavimo jūs laikytumėte šunį pas save. Vėliau aš juo pasirūpinsiu. Būtų geriau, jei jūs jau dabar leistumėt man jį pasiimti.

— Aš noriu pati jį prižiūrėti, kol dar esu čia, — atsakė Keitė. Nuojauta jai kuždėjo, jog gydytojas norėtų užmigdyti Maksą, kad galėtų tuoj pat išsiaiškinti, ar jis sirgo pasiutlige, o ne laukti dešimt dienų, kad pamatytų, ar Maksui atsirado kokių nors simptomų.

— Jei iki tol atsiras nors menkiausių pasiutligės simptomų, aš tuojau pat turiu apie tai sužinoti, kad galėčiau pradėti gydymą. Sutarta?

— Taip, žinoma, — patvirtino Keitė ir dar linktelėjo.

— Ir jūs gerai žinot, kokie tai simptomai?

— Aš juos užsirašiau štai čia, — atsakė Keitė laikydama bloknotą.

— Jei šuo dingtų nepraėjus dešimčiai dienų, — toliau dėstė gydytojas, — aš turėčiau gydytis, nesvarbu, ar šuo sirgo pasiutlige, ar ne.

Mitčelas jau užtektinai prisiklausė apie šią labai menkai tikėtiną galimybę, į kurią nereikėjo kreipti tiek dėmesio, nebent ji taptų mažai tikėtina realybe. Šuo buvo toks silpnas ir apsvaigęs, jog jo įkandimas vos įdrėskė gydytojui odą, bet pastarasis rėkė iš skausmo ir apsibintavo sau ranką tarsi būtų buvusi pažeista pagrindinė arterija.

— Mes puikiai suprantam, — maloniai patikino Mitčelas, lydėdamas gydytoją durų link. — Eidami laukan, laikysim jį už pavadėlio, — pridūrė jis ir plačiai atvėrė duris.

Tarpduryje gydytojas sudvejojo ir apsisuko.

— O jūs turit pavadėlį?

— Nupirksiu rytoj.

Gydytojas vis dar spyriojosi.

— Nusipirksit iš pat ryto?

— Auštant, — patvirtino Mitčelas ir, mikliai uždėjęs ranką ant gydytojo alkūnės, apsuko jį ir be ceremonijų išstūmė pro duris.

Keitė stebėjo šį manevrą iš kito kambario galo ir buvo patenkinta bei sužavėta Mitčelo abejingu šaltakraujiškumu ir greita reakcija sunkiu metu. Per pastarąsias kelias valandas nuo jų pažinties ji smarkiai — ir neteisingai — kritikavo jį dėl „Kruvinosios Merės“, išpylė gėrimą jam ant marškinių, netesėjo žodžio dėl puikios vakarienės, kurią buvo skolinga, ir vietoj to įvėlė jį į dramatišką šuns gelbėjimo operaciją. O jis su viskuo susitvarkė ramiai ir labai labai maloniai. Prieš valandą ji įsivaizdavo, jog jis gali būti žudikas, dabar žiūrėjo į jį kaip į draugą ir sąjungininką.

Nuoširdžius Keitės jausmus išdavė šilta jos šypsena, kai ji prabilo:

— Aš vis dar skolinga jums vakarienę. Galėčiau paskambinti kambarių tarnybai ir mes galėtume pavakarieniauti terasoje, jei jūs norėtumėt. — Kadangi Evanas planavo atvykti jau kitą vakarą, Keitė pasiūlė vienintelę įmanomą alternatyvą. — O gal jūs labiau linkęs pamiršti vakarienę ir leisti man sumokėti už marškinius? — Ji suko galvą, ar Mitčelas atkreips dėmesį į tai, jog yra apribotas tik šiais dviem pasirinkimais, bet jis prakalbo taip nerūpestingai, jog Keitė nusprendė, kad jis arba nepastebėjo, arba jam buvo vis tiek.

— Vakarienė terasoje bus puiku, — atsakė Mitčelas. — Jūs skolinga man vakarienę, — pridūrė jis švelniai, — o aš visada susirenku savo skolas.

Akivaizdu, jog ji laukia rytoj atvykstant savo vaikino, suprato jis, kitaip būtų paaiškinusi, kodėl negali pavakarieniauti su juo kokį kitą vakarą.

Keitė laisvai sukryžiavo rankas ant krūtinės ir linksmai į jį pažvelgė:

— Nejaugi?

— Visada, — patikino jis, siekdamas nuo stalo informacinio viešbučio bukleto.

— Tai kiek tada aš jums skolinga už gydytoją ir greitąją pagalbą?

— Nieko, — atsakė Mitčelas, atsiversdamas skyrių Kambarių tarnyba.

— Argi jūs jiems nepasiūlėte pinigų, kad jie sutiktų atvažiuoti ir gydyti šunį?

— Aš apeliavau į jų sąžinę.

— Štai kaip, — tarė Keitė apsimesdama, jog patikėjo jo pasakojimu. — Ir todėl jie taip greitai atvažiavo? Turiu omenyje, jog jie buvo čia nepraėjus nė dešimčiai minučių po to, kai jūs įėjote į vestibiulį.

Mitčelas žvilgtelėjo į ją akies krašteliu. Keitė stebėjo jį su gudria šypsenėle ir jis pajuto staigų, visiškai neapgalvotą impulsą apglėbti ją rankomis ir priglusti prie šitų gundančių lūpų savosiomis. Nuo tokios minties ir jo lūpų kamputyje pasirodžius šypsenai, jis gūžtelėjo pečiais ir tarė:

— Jie taip greitai atvažiavo, nes sala labai mažytė.

— Ir dar todėl, kad jūs jiems pažadėjot labai didelius arbatpinigius?

Stengdamasis sulaikyti juoką, Mitčelas sutelkė dėmesį į meniu.

— Ko jūs norėtumėt vakarienei?

Keitė nurodė tą patį nepaprastai skanų patiekalą, kurį buvo užsisakiusi praėjusį vakarą:

— Aš tikriausiai valgysiu moliuskų, krevečių ir avokado salotas, — tarė ji pasilenkdama pažiūrėti, kaip laikosi miegantis šuo.

— Ar norėtumėt, kad paskambinčiau kambarių tarnybai? — pasiteiravo jis.

— Taip, prašau, — atsiliepė Keitė per petį. — Imkite bet ką, ką mėgstat. Imkite viską, ką mėgstat, — pajuokavo ji įsivaizduodama didžiulius arbatpinigius, kuriuos jis turėjo duoti, kad suviliotų greitosios pagalbos vairuotojus ir gydytoją didžiausiu greičiu atlėkti gelbėti sužeisto benamio šuns.

Prilietus Makso nosis atrodė šilta, o jo kvėpavimas buvo negilus ir kiek per greitas, tačiau gydytojas ją įspėjo, jog to galima tikėtis. Keitė girdėjo, kaip jai už nugaros Mitčelas pakėlė telefono ragelį, bet po akimirkos pakabino jį atgal ant svirtelės garsiai tarkštelėdamas. Sumišusi Keitė pažvelgė per petį ir išvydo jį stovintį šalia telefono ir rankoje laikantį lapelį liniuoto bloknoto popieriaus, o jo tamsūs antakiai buvo rūsčiai suraukti.

Lapelis iš bloknoto... jos bloknoto! Jos bloknoto lapelis, kuriame buvo žinutė, jos parašyta, kad padėtų policijai nustatyti jo tapatybę, jei ji pradingtų.

— Aš galiu paaiškinti, — pradėjo ji atsistodama ir eidama jo link.

— Nekantrauju išgirsti, — šaltai atsiliepė jis ir padavė jai lapelį.

Keitė taip jautriai sureagavo į šaltuką jo balse, jog net pati nustebo. Ji nenorėjo jo įžeisti ar kad jis pradėtų blogai apie ją galvoti — tik ne dabar, kai ji jam tokia dėkinga ir jis taip jai patinka. Jo balsas nebuvo toks atžarus ir nedraugiškas net tada, kai ji kaltino jį dėl „Kruvinosios Merės“ ir paskui išpylė kokteilį jam ant marškinių. Bandydama sugalvoti mažiausiai įžeidžiantį paaiškinimą, ji dar kartą perskaitė, ką buvo parašiusi.

„Išėjau vakarieniauti su vyru, kuris prisistato esąs Mitčelas Vajatas. Susipažinau su juo šią popietę Smėlio bare, kai apipyliau jo marškinius „Kruvinosios Merės“ kokteiliu. Padavėjas gali jį apibūdinti.“

Vilkindama laiką, ji padėjo įžeidžiamą raštelį ant stalo.

— Šįvakar, — pradėjo ji užsikirsdama, — aš negalėjau apsispręsti, kaip apsirengti vakarienei, todėl nutariau paskambinti jums ir paklausti, kur mes vakarieniausime.

Ji sustojo nervingai trindama delnus į kelnių šonus.

— Tęskite, — šiurkščiai teištarė jis.

— Kai paskambinau viešbučio operatoriui ir paprašiau sujungti su jūsų kambariu, jis pasakė, jog jūs nesate čia apsistojęs. Tai privertė mane... na... sunerimti. Į galvą pradėjo lįsti visokios galimybės, kurių aš neapsvarsčiau anksčiau, kai maniau, jog jūs esat šio viešbučio svečias ir sutikau su jumis pavakarieniauti.

— Kokios galimybės? — paklausė jis.

Keitė norėjo kaip nors išsisukti, bet tai buvo neįmanoma, kai jo mėlynos akys tarsi rapyra buvo įsmeigtos į ją.

— Kai kurios detalės privertė mane pamanyti, jog jūs galite būti... — ji vos nepaspringo tardama tą žodį, — alfonsas.

Jis dar stipriau susiraukė.

— Kas toks?

— Prašau, pasistenkit pažvelgti į tai mano akimis. Jūs slampinėjote aplinkui labai brangų viešbutį, kuriame nesate apsistojęs, jūs nežmoniškai gražus, neįtikėtinai malonus, absoliučiai žavingas, ir jūs negaištate laiko veltui — pažinodamas mane vos dvi ar tris minutes, paprašėte, kad aš nusivesčiau jus vakarienės.

Jo veido išraiška nė trupučio nesušvelnėjo, o tai reiškė du dalykus: jis nebuvo pamalonintas jos komplimentais apie savo išvaizdą ir žavesį ir laukė paaiškinimo, kodėl ji nurodė asmenims, kurie skaitys jos raštelį, gauti jo apibūdinimą iš padavėjo.

Nusibraukdama nuo kaktos plaukus, ji pripažino visą nemalonią tiesą:

— Aš buvau nusiminusi dėl galimybės, jog buvau apgaule įviliota vakarieniauti su alfonsu, bet tada supratau, jog gali būti dar blogiau.

— Negaliu sugalvoti nieko šlykštesnio kaip būti alfonsu.

— Ne, bet jūs galėjote būti blogiau nei „šlykštus“. Jūs galėjote būti pavojingas. Jūs galėjote būti žudikas, kuris užmezga pažintis su vienišomis moterimis salų viešbučiuose, nužudo jas ir užkasa jų kūnus į smėlį... arba... kažkas panašaus... — Keitė nutilo jausdamasi visiška idiote.

— Taigi jūs palikot raštelį pareigūnams, jei pradingtumėt?

Keitė liūdnai linktelėjo.

— Nes norėjote būti tikra, kad aš neišsisuksiu nuo bausmės už jūsų nužudymą?

Keitė jautėsi tokia pažeminta ir taip pyko ant savęs, kad nepastebėjo linksmo atspalvio jo žemame balse. Neįstengdama atlaikyti jo žvilgsnio, ji nusuko akis į Maksą.

— Tuo metu tai neatrodė taip kvaila, kaip atrodo dabar.

Jau antrą kartą per kelias minutes Mitčelas turėjo tramdyti troškimą griebti ją į glėbį. Norėdamas nuvyti jį šalin, nusisuko ir pakėlė ragelį.

Apstulbinta jo staigaus judesio, Keitė pasiteiravo:

— Kam jūs skambinat?

— Kambarių tarnybai, — švelniai atsakė jis.

— Tuo atveju, — atgailaudama tarė Keitė, — galite pakeisti mano užsakymą į didelę porciją atsiprašymų.

Kai kambarių tarnybos operatorius atsiliepė, Mitčelas vis dar šypsojosi.

8 skyrius

Palikusi Mitčelą kalbėtis su kambarių tarnyba, Keitė nuėjo į prabangią apartamentų drabužinę apsitvarkyti. Sukinėdamasi priešais veidrodžius iki žemės, sukabintus ant vienos sienos, ji nusivalė žolę ir purvą, prilipusius prie kelnių iš nugaros, bet vienoje pusėje šlapia dėmė buvo labai pastebima.

Suprasdama, jog turi nedaug laiko, ji priėjo prie spintos ir apžiūrėjo, ką turinti. Susidėti daiktus jai padėjo Holė, nes tą vakarą, prieš išvykstant į Angiliją, ją buvo ištikęs vienas iš stiprių galvos skausmo priepuolių, kamavusių ją nuo tėvo mirties. Holė buvo išrinkusi drabužius, tinkamus romantiškoms atostogoms su Evanu, ir nė vienas iš jų neatrodė derantis šia konkrečia proga.

Keitė apsistojo prie kreminių laisvalaikio kelnių su plačia marokietiško siuvinėjimo juosta ties siūle ir puošnia kreminės spalvos palaidinuke tiesia iškirpte ir siaurais raišteliais ant pečių. Apdaras atrodė šiek tiek per moteriškas vakarieniauti vienai viešbučio kambaryje su nepažįstamu vyru, bet jis dengė viską, išskyrus rankas, ir iškirptė buvo labai kukli, todėl atrodė, jog tai geriausias pasirinkimas iš jos turimų drabužių.

Keitė greitai persirengė ir įsispyrė į aukso spalvos sandalus. Ji tik akimirką stabtelėjo priešais veidrodį virš žalvarinės kriauklės, kad perbrauktų šepečiu plaukus ir pasidažytų lūpas. Buvo visiškai pasiryžusi atpirkti savo kaltę už viską, ką Mitčelui teko iškęsti, padarydama likusį vakarą tokį malonų, kaip tik buvo įmanoma, o tai reiškė, jog nebuvo galima jo versti laukti vienumoje ilgiau, nei buvo būtina.

Keitei dažantis lūpas, suskambo telefonas ir ji automatiškai ištiesė ranką prie telefono, kuris kabojo ant sienos šalia veidrodžio; tada sudvejojo ir leido jam skambėti toliau. Kiekvieną vakarą maždaug tokiu laiku skambindavo Evanas ir šis skambutis neabejotinai buvo jo. Jei jis skambino pasakyti, jog negalės atskristi į Angiliją rytoj po pietų, tai tikriausiai jam bus lengviau palikti žinutę viešbučio balso paštu. O jei jis skambino patvirtinti, kad atvyks, kaip ir planavo, ji gali išklausyti jo žinutę ir vėliau. O dabar ji turėjo atlyginti gana neatidėliotiną skolą vyrui gretimame kambaryje ir vienintelis būdas tai padaryti buvo pasirodyti kaip galima geresne šeimininke. Tai buvo vienas dalykas, kurį Keitė išmanė gana gerai, nes buvo užaugusi restoranų versle.

Ji paskutinį kartą pažvelgė į save veidrodinėje sienoje sau už nugaros, tada išjungė šviesas ir išėjo iš vonios.

Ji tikėjosi rasti Mitčelą terasoje, besimėgaujantį švelnia mėnesiena, bet vis dėlto jis stovėjo šalia miegančio šuns, susikišęs rankas į kišenes ir suglumusia šypsena. Užsižiūrėjusi į jo šypseną, Keitė sustojo tarpduryje, bandydama atspėti, ką jis galvoja, bet tada jai dingtelėjo kitkas; jis atrodė taip pat nepriekaištingai, kaip ir vakaro pradžioje atvykęs į viešbutį. Jo tankūs juodi plaukai buvo gražiai ir madingai kirpti — ir visiškai neišsitaršę; sniego baltumo marškiniai buvo nesusilamdę, kaip ir jo gelsvai rudos kelnės, o rudi pusbačiai spindėjo. Tamsiai mėlyną striukę, kurią anksčiau vilkėjo, jis buvo pasvėręs ant kėdės, o marškinių rankoves atsiraitojęs iki dilbių, tačiau, išskyrus šiuos du išvaizdos pasikeitimus, jis tikrai neatrodė taip, tarsi būtų padėjęs įkelti ir iškelti iš neštuvų didžiulį, sąmonės netekusį šunį.

Anksčiau tądien, blankioje restorano šviesoje, Keitė buvo per daug susigėdusi, jog apipylė jį „Kruvinąja Mere“, kad spėtų įsidėmėti ką nors daugiau, išskyrus tai, kad jis gražus. Šį vakarą ji buvo per daug užsiėmusi Maksu, kad atidžiai ištyrinėtų vyrą, kuris mandagiai atsiliepė į jos pagalbos šauksmą, bet dabar ji suvokė, jog Mitčelas Vajatas nebuvo paprasčiausiai gražus, jis buvo tiesiog nuostabus. Vyras buvo maždaug šešių pėdų ir trijų colių ūgio, nepaprastai plačių pečių, vyriškos krūtinės ir siaurų klubų. Veidas įdegęs saulėje, smakras kvadratinis, tankūs ir tiesūs antakiai virš tamsiomis blakstienomis įrėmintų akių, kurios, kaip ji jau žinojo, buvo tamsios indigo spalvos.

Nepaprastai gražūs vyrai dažniausiai nedarydavo Keitei įspūdžio, nes paprastai jie būdavo arba pasipūtę ir tušti, arba šiek tiek sumoteriškėję, bet šis vyras buvo dėmesingas, malonus ir be galo vyriškas. Visiškai ramiai stovėdamas svetainėje, susikišęs rankas į kišenes, jis aiškiai skleidė vyrišką energiją ir fizinį patrauklumą.

Visos šios savybės, kartu su ironišku humoro jausmu ir abejingu rafinuotumu, privertė Keitę nuspręsti, jog jis visais atžvilgiais yra patraukliausias vyras, kokį ji kada nors buvo sutikusi. Žavios rafinuotos moterys, be jokios abejonės, puldavo jam į glėbį vos šiam pamojus pirštu, pagalvojo Keitė sau slapčiomis šypsodamasi. Tačiau ji nebuvo nei žavi, nei labai turtinga, ir bent kartą buvo visai patenkinta šiais trūkumais, nes tada jo neims pagunda pasitelkti visą savo žavesį ir puikią išvaizdą dėl tokios kaip ji. Vakaras ir taip jau buvo pakankamai nervingas, kad dar reikėtų atremti nenuoširdu mirtinai žavaus vyro dėmesį. Pavėluotai supratusi, jog per ilgai jį tyrinėja, Keitė žengė į priekį ir pranešė apie savo pasirodymą, pasakydama tai, kas šovė į galvą:

— Atsiprašau, kad taip ilgai užtrukau.

Išgirdęs jos balsą, Mitčelas atsisuko, bet užuot atsakęs, lėtai nužvelgė ją nuo galvos iki kojų pirštų, šypsodamasis ir atvirai vyriškai ją įvertindamas, o tai Keitei buvo taip malonu ir bauginama, jog ji turėjo sutelkti visą dėmesį, kad eidama nesukluptų. Kai jo žvilgsnis vėl įsmigo į jos veidą, ji pasirengė dviprasmiškam komplimentui.

— Jūsų garbanos šįvakar visiškai sutramdytos, — švelniai pastebėjo jis. Nervingi Keitės nuogąstavimai išsisklaidė su palengvėjimu nusijuokus.

— Kankinau jas, kol pasidavė, lygintuvu ir džovintuvu, — atsiliepė ji sustodama šalia jo. — Kaip laikosi ligonis? — pasiteiravo pasilenkdama prie nedidelio įdrėskimo už Makso ausų. Pirštų galiukais ji užčiuopė nežymų sluoksnį miltelių pavidalo medžiagos, kurios anksčiau ten nebuvo, ir pastebėjo, jog miltelių taip pat yra ant kilimo aplink šunį. Keitė nustebusi žvilgtelėjo per petį ir iškėlė miltuotus pirštus.

— Ar jūs žinote, kas tai?

— Milteliai nuo blusų. Liepiau ūkvedžiui jų atnešti, kol jūs persirenginėjote.

— Kodėl jūs galvojate, kad jis turi blusų?

— Todėl, kad jos, man stebint, tempė jį durų link, — pašmaikštavo jis, suspausdamas jai ranką ir ragindamas atsistoti. — Aš laikyčiausi atokiau, kol milteliai atliks savo darbą, kitaip nemiegosit visą naktį, kasydamasi sau už ausų.

Nustebinta ir sujaudinta, kad jis galantiškai pasirūpino dar viena problema už ją, Keitė išsitiesė ir tiriamai pažiūrėjo į jo gražų įdegusį veidą. Ji nesmagiai jautėsi šalia paprasčiausiai todėl, kad jis buvo nežmoniškai žavus ir ji be galo troško jam tai pasakyti, o paskui už tai atsiprašyti. Užuot taip pasielgusi, ji švelniai ir nuoširdžiai pasakė:

— Jūs labai mielas.

Mitčelas reagavo seksualiai, o ne mielai; vis dėlto, pažvelgęs į jos švytinčias žalias akis, jis pagavo save svarstant, ar turi tiesos aksioma, jog akys yra sielos veidrodis. Jo dėmesys beveik tuoj pat nukrypo į jos putlias lūpas, bet vos tik jis pasidavė impulsui jas pabučiuoti, tylą sudrumstė muzikantai paplūdimyje, pradėję mušamaisiais su užsidegimu groti „Atsisveikinimą su Jamaika“.

Keitė nedelsdama atsitraukė, nusišypsojo ir pasuko galvą ta kryptim, iš kurios pro terasos duris sklido muzika.

— Mėgstu kalipsą8. Ar užsakydamas miltelius jūs ir tai užsakėt?

Jos atsigavimas buvo toks sklandus, jog Mitčelas iš tiesų būtų patikėjęs, kad ji nesuprato, kas galėjo nutikti vos prieš akimirką, jei tik jos oda nebūtų buvusi per daug šviesi, kad paslėptų išdavikišką rožinį atspalvį ant iškilių skruostikaulių. Jos apsimetimas pasirodė jam linksmas, bet juokingai nereikalingas. Jie abu buvo suaugę, akivaizdžiai traukė vienas kitą, todėl galų gale jie atsidurs toje viliojančioje didžiulėje lovoje, stovinčioje nišoje. Mitčelas nematė jokios priežasties kuriam nors iš jų apsimetinėti, jog yra ne taip.

— Jei aš būčiau užsakęs tą muziką, — juokaudamas patikino jis, — būčiau jiems pasakęs, jog mėgstu daug lėtesnį tempą... iš pradžių.

Keitės akys išsiplėtė supratus, jog ši replika turi dvejopą reikšmę. Anksčiau ji apkaltino jį „negaištant veltui laiko“, bet net jei jis ir buvo toks, tikrai negalėjo taip greitai peršokti nuo pokalbio apie blusas prie bučinio, kuris nutrūko, paskui prie akivaizdžios seksualinės užuominos.

O gal galėjo?

Keitė nusprendė, jog įkaito jos vaizduotė, ir priminė sau, kad šįvakar jos tikslas — būti gera šeimininke.

— Įpilsiu jums ko nors išgerti, — tarė ji guviai nusišypsodama ir nusisuko į gausiai prikrautą apartamentų barą. — Ko norėtumėt?

— Degtinės su toniku, jei turit ledo. Jei ne, grynos degtinės.

— Esu tikra, jog turim ledo, — pasakė ji ir patvirtino tai, nuėmusi dangtelį nuo ledų kibirėlio. — Personalas čia pasirūpina viskuo. Jie net atneša vėsių rankšluosčių, kai esi paplūdimyje.

Ji išėmė iš šaldytuvo miniatiūrinius degtinės ir toniko buteliukus ir žaliąją citriną.

— Kol jūs rengėtės, kažkas skambino, — tarė jis.

Keitė žvilgtelėjo į raudoną žinutės lemputę, kaltinamai mirksinčią telefone ant stalo, ir atidarė degtinės buteliuką.

— Žinau, vėliau išklausysiu.

— Kada laukiat jo atvykstant?

Nerūpestingas pokalbio tonas ją nustebino taip pat, kaip ir nuovoki jo išvada, jog ji laukė vyro, vis dėlto ji sugebėjo kažkaip pažvelgti per petį, nusišypsoti ir atsakyti į jo klausimą taip pat nerūpestingai.

— Tikriausiai rytoj vakare.

Dėdama ledą į jo stiklinę, Keitė laukė Mitčelo komentarų, tačiau jam tylint pasijuto privalanti užpildyti nejaukią tylą papildoma informacija apie savo draugą, nors apie jį iš tikrųjų visiškai nenorėjo su juo kalbėti.

— Dienomis jis dalyvauja svarbioje byloje, o vakarais dirba, kad pasiektų šalių susitarimą. Prieš keturias dienas jis atskrido čia su manim, bet teisėjas nusprendė nebepratęsti bylos nagrinėjimo, todėl turėjo apsisukęs skubėti namo. Jis tikėjosi, jog byla bus greitai išspręsta, bet jos nagrinėjimas užsitęsė.

Baigusi kalbėti, Keitė suprato, jog papildomos žinios apie Evaną tikriausiai buvo gera mintis. Ji ne tik patvirtino Mitčelui, kad turi draugą, bet ir pateikė pakankamai papildomų duomenų apie jį, todėl dabar jis tarsi materializavosi kambaryje ir bus barjeras tarp jos ir Mitčelo. Jei ankstesnis Mitčelo komentaras apie jam patinkantį „tempą“ iš tiesų buvo seksualinė užuomina, Keitė buvo tikra, jog daugiau tai nepasikartos. Jis taip pat daugiau nemėgins jos pabučiuoti ir jos neims kvaila pagunda jam tai leisti. Nesvarbu, koks malonus jis atrodė, ar koks patrauklus buvo, tiesa buvo ta, jog Mitčelas yra visiškai svetimas žmogus ir jie yra vieni viešbučio kambaryje.

— Mes susitikinėjam jau daug metų, — pridūrė ji dėl viso pikto, kad dar labiau užkirstų kelią bet kokiems bandymams ir pagundoms.

Keitė įpylė degtinės ant ledukų į Mitčelo stiklinę, nusiraminusi ir tikra, jog tai, ką ji papasakojo apie Evaną, garantuos, kad jų laukiančio malonaus vakaro daugiau nebetrikdys nervinančios geidulingos povandeninės srovės.

Mitčelas stebėjo ją visiškai patenkintas, kad draugas advokatas nekelia jokios kliūties jiems atsidurti šiąnakt lovoje kartu. Jam buvo akivaizdu, jog Keitė nemano esanti įsimylėjusi tą advokatą; moterys, manančios, kad yra įsimylėjusios, siųsdavo aiškius signalus, ypač kalbėdamos apie savo mylimuosius, o Keitė Donovan nesiuntė jokių signalų.

Neatrodė, jog draugas galėtų tapti erzinančiu nepatogumu, jei jiedu su Keite nuspręstų pasidžiaugti vienas kitu dar dieną ar dvi. Iš Mitčelo patirties, advokatai, kurie pranašauja, jog sėkmingai užbaigs „svarbią bylą“ per kelias dienas, apgaudinėja patys save arba bando apgauti ką nors kitą — šiuo atveju Keitę.

Mintyse Mitčelas įsivaizdavo pasiturintį vidutinio amžiaus advokatą, kuriam pavyko apakinti Keitę prieš daug metų, kai ji buvo vos baigusi koledžą. Uždavęs keletą klausimų, jis būtų galėjęs patvirtinti savo įtarimus, tačiau bendrai vakaro nuotaikai būtų buvę nenaudinga toliau aptarinėti jos draugužį. Be to, Mitčelas jautė, jog tokiu metu būtų netaktiška kišti nosį į čia nesančio žmogaus asmeninį gyvenimą.

Pagal asmeninį Mitčelo Europos seksualinės etikos kodeksą, permiegoti su kito vyro drauge buvo visiškai leistina, jei tik moteris sutinka. Tačiau aptarinėti su ja išvykusį vyrą buvo nereikalingas ir netaktiškas jo asmeninio gyvenimo pažeidimas. Tai buvo nedžentelmeniška. O Mitčelas negalėjo pakęsti nedžentelmeniško elgesio.

Nė neįtardama, kad jos pasakojimas apie Evaną davė visiškai priešingą rezultatą, negu ji tikėjosi, Keitė įdėjo griežinėlį žaliosios citrinos į degtinę su toniku ir padavė gėrimą Mitčelui. Jai ištiesus stiklinę, Mitčelas vėl juokais prisiminė „Kruvinąją Merę“, kuria šiandien buvo apipiltas. Jis be žodžių žengė žingsnį atgal ir su įtarimu ją stebėjo, prieš atsargiai paimdamas stiklinę iš jos ištiestos rankos. Keitė nusprendė, jog iš visų žavių jo savybių nuginkluojantis humoro jausmas jai patinka labiausiai — neabejotinai dėl to, kad juokaujant buvo lengviau pamiršti jo puikią išvaizdą ir atsipalaiduoti. Geraširdiškai šypsodamasi iš jo pasišaipymo apie „Kruvinąją Merę“, ji paklausė pirmo atėjusio į galvą klausimo:

— Kur jūs išmokot olandų kalbos?

— Olandijoje, — atsakė jis ir gurkštelėjo savo gėrimo.

— Kada jūs ten buvot?

— Būdamas vienuolikos ar dvylikos.

Neatrodė, jog jis labai norėtų kalbėti šia tema, bet Keitė vis tiek jos laikėsi, nes ji atrodė tinkama pokalbiui pradėti.

— O ką jūs veikėt Olandijoje būdamas tokio amžiaus?

— Lankiau mokyklą kartu su berniuku, kurio šeima gyveno Amsterdame, ir porą vasarų jis pakvietė mane praleisti ten su jo šeima.

— O aš nesu buvusi Europoje, — tarė Keitė nusisukdama ir eidama atgal prie baro, — bet Amsterdamas yra viena iš tų vietų, kurias aš ypač norėčiau pamatyti. Žinote, apie ką aš pagalvoju kam nors paminėjus Amsterdamą?

— Ne, — atsiliepė Mitčelas, stebėdamas jos lengvą, natūraliai gracingą eiseną ir kaip jos tamsiai raudoni plaukai krinta švytinčiu bangų ir garbanų kriokliu, uždengdami pusę nugaros. — Apie ką jūs pagalvojat, kam nors paminėjus Amsterdamą?

Tūpdamasi priešais šaldytuvą, ji metė į jį ironišką žvilgsnį per petį.

— Esu tikra, jog apie tuos pačius du dalykus, kaip ir jūs.

— Marihuaną ir prostitutes? — tvirtai spėjo Mitčelas.

Keitė atsistojo su Perrier buteliu rankoje, bet, užuot atsakiusi, kad jis teisus, ji kelias sekundes krapštėsi su butelio kamšteliu, stengdamasi jį atidaryti. Ketindamas pasiūlyti jai pagalbą, Mitčelas pradėjo eiti pirmyn, bet tada suprato, jog jos pečiai dreba iš juoko, ir nustebęs sustojo.

— Kai tik kas nors pagalvoja apie Amsterdamą, — drąsiai pareiškė jis, — pirmi du į galvą atėję dalykai yra restoranai su marihuanos meniu ir prostitutės, stovinčios vitrininiuose languose.

Ji dar garsiau nusijuokė ir energingai papurtė galvą į šalis, sujudindama plaukus už dramblio kaulo pečių lyg banguojančią tamsiai raudoną užuolaidą.

— Dauguma žmonių pagalvoja ne apie tai, — netvirtai tarė ji po to, kai galiausiai nuėmė Perrier dangtelį ir įsipylė putojančio skysčio į savo stiklinę.

— O apie ką dar galima galvoti? — pasiteiravo jis.

Tada Keitė visiškai atsisuko į jį, o jos veidas buvo nutviekstas šypsenos.

— Tulpes! — pareiškė ji pasiimdama savo stiklinę ir eidama per kambarį jo link. — Ir kanalus. Paminėjus Amsterdamą, visi pagalvoja apie tulpes ir kanalus.

— Akivaizdu, jog ne visi, — pastebėjo Mitčelas.

— Pasirodo, taip, — pritarė ji, tačiau nesutiko pasiduoti remdamasi vien tik jo nuomone. — Vis dėlto norėčiau atkreipti jūsų dėmesį, jog žiūrėdami į Amsterdamo nuotraukas kalendoriuose, jūs matote ryškiaspalvių tulpių laukus ir nuostabius kanalus. Jūs nematote fotografijų su marihuana, įtraukta į meniu vietoje užkandžio, nei prostitutėmis, stovinčiomis vitrininiuose languose.

— Marihuanos asortimentas išvardytas atskirame meniu, — pataisė Mitčelas, patirdamas beveik pamirštą, berniokišką malonumą nekaltai ir gyvai diskutuoti apie nereikšmingas smulkmenas su įžūlia mergaite, kuri jį traukė, linksmino ir jam prieštaravo. — Ji nebūna įrašyta prie Užkandžių.

— O turėtų, — atkirto Keitė, automatiškai galvodama kaip restorano savininkė. — Marihuana juk sužadina apetitą.

— Jūs kalbat iš asmeninės patirties? — pasiteiravo Mitčelas gudriai šypsodamasis.

— Aš baigiau universitetą, — atsakė ji su pasitikėjimu. Ir informatyviai, pamanė jis.

Norėdama sustabdyti tolesnį jo spaudimą, Keitė iškėlė ranką ir juokais užbaigė temą:

— Daugiau nesakykit nė žodžio apie Amsterdamą, nes sugadinsit visą jo įvaizdį, man dar net nespėjus jo pamatyti. Jūs ir taip jau pakeitėt mano palaimingas mintis apie raudonų ir geltonų tulpių laukus vaizdais iš restoranų, dvokiančių marihuana, o mano vizijos apie gražius kanalus virto vizijomis apie apleistus skersgatvius su parsidavinėjančiomis prostitutėmis. Be to, — pridūrė ji, kažkam pabeldus į duris, — mūsų vakarienė jau čia.

Jos balse išgirdęs palengvėjimą, Mitčelas suprato, jog ji tikrai jautėsi nejaukiai, diskutuodama su juo apie neteisėtą seksą ir narkotikus. Tai jį sutrikdė ir nustebino, bet juk beveik viskas, ką ji darė, jį arba suglumindavo, arba suintriguodavo. Paskui valandėlę jis stebėjo, kaip ji palydi padavėjus ir prižiūri įmantrių patiekalų perkėlimą ant stalo terasoje, tarsi visą gyvenimą būtų vadovavusi veiksmui prašmatniuose namuose ir viešbučiuose. Mažiau nei prieš dvi valandas ji klūpėjo šalia sužeisto benamio šuns ir žiūrėjo į Mitčelą su maldaujančiomis ašaromis akyse, o praėjus keletui minučių jis rado ją sėdinčią ant šaligatvio krašto šalia judraus kelio, visiškai nesirūpinančią savo patogumu, drabužiais ar kitų viešbučio svečių reakcija. Dar po kiek laiko, kai jis pranešė, jog pagalba jau pakeliui, ji pakėlė veidą ir nusišypsojo jam su jaudinančiu dėkingumu.

Jis tikrai jai patiko ir ji nesistengė to slėpti... ir vis dėlto jo neapleido jausmas, kad jis vertė ją nervintis. Ji buvo ryški, beveik egzotiškai graži... tačiau jam besižavint tuo, kaip ji atrodė vilkėdama banguojančias šilko kelnes ir baltą palaidinukę, per pečius surištą plonyčiais raišteliais, ji kartu atrodė tokia susidrovėjusi, jog, užuot pagyręs jos išvaizdą, jis tik parodė pastebėjęs jos plaukus. Prieš kelias minutes jie vos nepasibučiavo... tačiau muzikai sutrukdžius, ji atsitraukė ir stengėsi dėtis, jog nieko neįvyko.

Visa tai įvertinęs, Mitčelas pradėjo svarstyti, ar tik nesuklydo dėl jos jausmų advokatui. Galbūt jie išbuvo kartu daug metų, nes ji yra jam atsidavusi, ar bent jau pasiryžusi nenuklysti. Mitčelas karštai tikėjosi, jog nei tas, nei anas nebuvo tiesa, nes jis ją traukė ir ji labai traukė jį.

Tiesą sakant, ji nežmoniškai traukė jį, prisipažino pats sau, žiūrėdamas, kaip įeina padavėjai.

Iš terasos jam už nugaros ji švelniai tarė:

— Vakarienė ant stalo!

Mitčelas atsisuko ir pamatė ją stovinčią žvakių šviesoje šalia stalo, o švelnus salos vėjelis taršė aplink pečius liepsnojančią jos raudonų plaukų mantiją.

Beprotiškai traukė.

Jam priėjus prie stalo, ji pakėlė ranką ir nusibraukė nuo savo švelnaus skruosto neklusnią plaukų sruogą. Jis stebėjo šį nesąmoningą moterišką gestą, tarsi niekada nebūtų matęs šimtus kitų moterų darant tą patį.

— Prašau sėstis, — maloniai tarė ji, kai jis pradėjo eiti aplink stalą, kad atitrauktų jai kėdę. — Jūs ir taip jau labai ilgai laukėt šito valgio.

Ankstesnysis Keitės nerimas dingo. Dabar ji buvo pažįstamoje aplinkoje, stovėjo šalia elegantiško, žvakėmis nušviesto stalo ir sukinėjosi apie ypatingą svečią, kurį norėjo priversti pasijusti nepaprastai svarbiu šį vakarą. Šį vaidmenį ji galėjo atlikti tobulai. To ji išmoko iš meistro ir tik jis galėtų atlikti tai geriau.

Bet ji jau niekada nebeišvys savo tėvo šiame vaidmenyje.

Mirkčiodama, kad sulaikytų staiga akyse sužibusias ašaras, Keitė ištiesė ranką paimti atidaryto vyno butelio nuo staliuko greta savęs.

— Ar galiu įpilti jums vyno? — pasiteiravo ji šypsodamasi jam pro ašarų miglą, per kurią negalėjo įžiūrėti staiga jo veide atsiradusios šypsenos.

— Tai priklauso nuo to, kur jūs planuojate jį pilti ir kaip gerai jūs mokat nusitaikyti.

Keitės jausmai tuoj pat iš sielvarto perėjo į juoką.

— Aš puikiai taikausi, — patikino ji pasilenkdama jo stiklinės link.

— Visi ankstesni įrodymai byloja priešingai, — pastebėjo Mitčelas. Jo nusivylimui, Keitė jam atsilygino, šypsodamasi tiesiai į akis, kol įpylė reikiamą kiekį raudonojo vyno į jo stiklinę.

— Tiesą pasakius, — pareiškė ji, — aną kartą aš taip pat pataikiau būtent ten, kur norėjau.

Nespėjus Mitčelui susivokti, ar ji kalba rimtai, Keitė nusisuko. Jai atsisėdus į kėdę priešais, jis atidžiai tyrinėjo jos veidą, bet jo išraiška buvo romi ir abejinga.

— Ar jūs norit pasakyti, jog tyčia apipylėt mane ta „Kruvinąja Meri“?

— Žinot, ką žmonės sako apie temperamentingus raudonplaukius, — atsakė Keitė išlankstydama savo servetėlę; tada ji pasilenkė į priekį ir pažiūrėjo į jį, tarsi siaubinga, bet kartu ir juokinga, galimybė būtų šovusi jai į galvą:

— Juk jūs tikrai nemanot, kad aš tyčia nusidažiau plaukus šita nepakenčiama spalva?

Mitčelas buvo priblokštas vien minties, kad ji iš tiesų galėjo apipilti jį gėrimu, apimta vaikiško, nesuvaldomo apmaudo. Jis nenorėjo patikėti, jog suklydo dėl jos, ir nenorėjo svarstyti, kodėl jam darėsi taip svarbu, kad ši moteris būtų tokia, kokia jam pasirodė iš pradžių. Vaidindamas abejingą, jis paklausė:

— Jūs tikrai padarėt tai tyčia?

— Pažadat nesupykti?

Jis geranoriškai nusišypsojo.

— Ne.

Nustebusi Keitė vos nesukikeno, išvydusi didžiulį skirtumą tarp jo pritariamos išraiškos ir neigiamo atsakymo.

— Tada gal pažadėsit niekada apie tai nebekalbėti, jei pasakysiu tiesą?

Jo atsakymą lydėjo dar viena šilta šypsena.

— Ne.

Keitė įsikando lūpą, kad nepradėtų juoktis.

— Jūs bent jau sąžiningas ir tiesus, nors ir klaidinantis.

Norėdama atitraukti savo žvilgsnį nuo jo, Keitė paėmė krepšelį su traškiomis bandelėmis ir pasiūlė jam.

— O jūs sąžininga ir tiesi? — linksmai paklausė jis, paimdamas iš krepšelio bandelę. Nors elgesys buvo draugiškas, Keitę staiga apėmė nepaaiškinamas povandeninės srovės pojūtis. Ji suprato, jog jis su ja žaidžia katę ir pelę, ir akivaizdu, jog jis buvo „katė — pasaulio čempionė“, bet ji juto, kad iš tikrųjų jis nesimėgauja žaidimu. Kadangi jos tikslas buvo atsidėkoti už jo begalinį gerumą paverčiant vakarą kaip galima malonesniu, ji padarė galą visai šitai šaradai.

Žiūrėdama tiesiai jam į akis, ji tyliai ir nuoširdžiai ištarė:

— Aš nedariau to tyčia. Aš tik apsimečiau, jog taip padariau, kad atsilyginčiau jums už tai, jog du kartus pasišaipėt iš manęs dėl „Kruvinosios Merės“.

Mitčelas girdėjo jos žodžius, tačiau jos akių švelnumas ir miela veido išraiška trukdė žodžiams pasiekti smegenis, todėl jis nusprendė, jog nesvarbu, kad ji tai padarė tyčia. Tada suprato, jog ji to nedarė, ir tai jam buvo daug svarbiau, nei jis būtų pagalvojęs. Kokia šeima, klausė jis savęs, kokiame mieste, kokioje planetoje užaugino šią linksmą, manieringą, nenuspėjamą moterį su pašėlusiu humoro jausmu, širdį stabdančia šypsena ir didžiule aistra sužeistiems negrynakraujams šunims?

Mitčelas ištiesė ranką, norėdamas paimti peilį sviestui.

— Iš kur, po galais, jūs esat?

— Iš Čikagos, — atsakė ji nustebusi ir šypsodamasi dėl jo tono.

Jis pakėlė akis taip ūmiai ir pažvelgė taip nepatikliai, jog Keitė pasijuto privalanti patvirtinti ir išplėsti savo atsakymą.

— Iš Čikagos, — pakartojo ji. — Ten gimiau ir užaugau. O iš kur jūs?

Iš Čikagos. Mitčelas sugebėjo išstumti nepasitenkinimą jos atsakymu iš savo veido, tačiau pasidarė budrus.

— Aš niekur negyvenau tiek ilgai, kad galėčiau pasakyti, jog esu „iš“ ten, — atsakė jis, duodamas tą patį miglotą atsakymą, kurio visada užtekdavo visiems, kas to klausdavo. Jis žinojo, kad klausimas nenuoširdus. Žmonės to klausė, nes tai buvo tinkama pokalbio tarp nepažįstamųjų tema. Žmonėms niekada iš tikrųjų nerūpėdavo atsakymas. Deja, Keitė Donovan nebuvo iš tų žmonių.

— O kokiose vietose jūs gyvenot vaikystėje? — atkakliai tęsė ji ir erzindama pridūrė: — Bet ne taip ilgai, kad galėtumėt iš tiesų būti „iš“ vienos jų?

— Įvairiose Europos vietose, — patikslino Mitčelas, ketindamas tuojau pat pakeisti temą.

— O kur jūs gyvenat dabar? — paklausė ji, jam nespėjus to padaryti.

— Kur tik mane nuveda mano darbas. Aš turiu butus keliuose Europos miestuose ir Niujorke.

Jo darbas kartais nublokšdavo jį ir į Čikagą, bet jis nenorėjo minėti to Keitei, nes troško išsisukti nuo neišvengiamos diskusijos apie galimus bendrus pažįstamus. Buvo mažai tikėtina, kad ji iš tiesų pažinojo ką nors iš Vajatų aukštuomenės rato, bet jų pavardė buvo žinoma kiekvienam čikagiečiui, kuris skaitė laikraščius. Kadangi Mitčelo pavardė taip pat Vajatas, buvo tikimybė, jog Keitė paklaus, ar jis kaip nors susijęs su anais Vajatais, o jis mažiausiai norėjo pripažinti tą ryšį, jau nekalbant apie tai, koks jis iš tiesų buvo.

Keitė laukė, kol jis duos kokią užuominą apie miestus, kuriuose yra jo butai, arba apie tai, koks yra jo „darbas“. Jam tylint, ji padarė išvadą, jog jis norėtų apeiti šias specifines temas. Tai jai pasirodė keista. Iš patirties žinojo, jog vyrai mėgo kalbėti apie savo darbą ir pasiekimus. Keitė nenorėjo traukti informacijos, kurios Mitčelas nenorėjo jai suteikti, bet ji negalėjo taip paprastai staiga pereiti prie kitos temos, todėl ėmė ir paklausė:

— Tai jokių šaknų?

— Visiškai jokių. — Kai ji keistai į jį pažiūrėjo, Mitčelas pasiteiravo: — Iš jūsų veido išraiškos spėju, jog jums tai atrodo šiek tiek neįprasta?

— Ne neįprasta, o tiesiog sunku įsivaizduoti. — Padariusi prielaidą, jog jai pasidalinus asmenine informacija, Mitčelas bus labiau linkęs pasekti jos pavyzdžiu, Keitė prabilo: — O aš užaugau tame pačiame airių rajone, kuriame ir gimiau. Mano tėvui ten priklausė nedidelis restoranėlis ir daug metų mes gyvenome virš jo. Vakarais rajono gyventojai susirinkdavo ten pavalgyti ir pabendrauti. Dieną aš lankydavau Šv. Mykolo pradinę mokyklą kartu su vaikais iš to paties rajono. Vėliau studijavau Lojolos universitete mieste. Baigusi pradėjau dirbti senojo rajono kaimynystėje, nors per tą laiką jis labai pasikeitė.

Apėmus jausmui, panašiam į linksmą nuostabą, Mitčelas suprato, jog jį beprotiškai traukė miela raudonplaukė airių katalikų mergaitė iš geros, vidutinės klasės amerikiečių šeimos. Jam tai visiškai nebūdinga, todėl nėra ko stebėtis, kad ji jam atrodė tokia mįslė.

— Kokį darbą pradėjote dirbti po universiteto?

— Dirbau socialine darbuotoja Vaikų ir šeimos reikalų departamente.

Mitčelas sutramdė juoką. Tiesą sakant, jį beprotiškai traukė miela raudonplaukė airių katalikų mergaitė su socialinės atsakomybės jausmu.

— Kodėl pasirinkot socialinį darbą, o ne restoranų verslą? Spėju, kad pakankamai jo prisižiūrėjot augdama, — pridūrė jis, pats atsakydamas į savo klausimą.

— Tai buvo ne visai restoranas. Labiau jauki airiška smuklė su nedideliu skanių airiškų patiekalų ir sumuštinių valgiaraščiu. Man ten patiko viskas, ypač vakarai, kai kas nors skambindavo pianinu ir žmonės dainuodavo airiškas dainas. Karaokė, — pridūrė ji šypsodamasi, — jau šimtus metų yra mėgstama laisvalaikio leidimo forma airių smuklėse, tik mes jos niekada taip nevadinome.

Mitčelas žinojo, ką reiškia karaokė, ir buvo gerai susipažinęs su keliomis smuklėmis Airijoje, todėl labai gerai suprato, ką ji turi omeny.

— Tęskite, — paragino jis siekdamas savo vyno taurės. — Jūs mėgote muziką?..

Keitė suprato, jog jis dėmesingas klausytojas. Vis dar puoselėdama viltį, kad Mitčelas taps atviresnis ir daugiau papasakos apie savo gyvenimą, jei ji laisvai kalbės apie savąjį, ji tai ir darė.

— Aš mėgau muziką, bet mano miegamajame ji nelabai girdėdavosi, o nuo penktos valandos vakaro man nebuvo leidžiama sukinėtis apačioje. Taigi, auklei užmigus, aš įslinkdavau į svetainę ir klausydavausi muzikos iš ten. Iki man sukako septyneri, aš jau mokėjau atmintinai visas dainas — liūdnas, revoliucines, nešvankias. Nesupratau visų žodžių, bet galėjau jas padainuoti tarmišku airių akcentu. Tiesą sakant, — prisipažino ji įsidėjusi kąsnį salotų, — per televizorių nuolat žiūrėdavau senus miuziklus ir užaugusi norėjau tapti naktinio klubo dainininke, vilkėti gražias sukneles, kaip moterys tuose filmuose. Įsivaizduodavau, kad mūsų virtuvės stalas yra fortepijonas, ir praktikuodavausi persisverti per jį tuo pat metu dainuodama į įsivaizduojamą mikrofoną — paprastai tai būdavo šluotkotis.

Mitčelas sukikeno įsivaizdavęs Keitės nupieštą paveikslą.

— Ar kada nors pasitaikė proga padainuoti klausytojams apačioje?

— O, taip. Oficialus debiutas įvyko, kai man buvo septyneri.

— Ir kaip sekėsi?

Istorija buvo juokinga, tačiau joje dalyvavo ir Keitės tėvas, todėl ji nusuko akis į sodą, bandydama nuspręsti, ar sugebės ją papasakoti nenuliūsdama.

— Sakykim taip — viskas vyko šiek tiek kitaip, nei aš įsivaizdavau, — galiausiai tarė.

Mitčelui buvo sunku sutelkti dėmesį į maistą. Ką tik ji buvo tokia atvira, jog dabar jos žavi, neryžtinga veido išraiška prisiminus savo dainavimo debiutą bare jį suintrigavo ir jis pasiryžo išgauti detales. Kadangi mandagumas reikalavo, kad jis duotų jai progą nors šiek tiek užkąsti, Mitčelas nuslopino savo smalsumą, laikinai atidėdamas klausimą.

Vyriausiasis Salos klubo virėjas buvo plačiai žinomas ir krevečių bei avokadų salotos, kurias Mitčelas užsakė jiems abiem, buvo patiektos su nuostabiu Parmezano ir kaparėlių padažu. Raudonasis ešerys, kurį jis užsisakė sau, buvo tobulai paskrudęs ir patiektas su pušų riešutais ir šviežiais šparagais, bet raudonplaukė, sėdinti priešais jį, buvo labiau jo skonio, todėl maisto skonio jis beveik nejuto. Mitčelas luktelėjo, kol ji suvalgė šiek tiek salotų ir savo pagrindinio patiekalo, tada pakėlė vyno taurę ir pusiau rimtai prabilo:

— Aš neketinu jums leisti neatsakyti į mano klausimą apie jūsų dainavimo debiutą bare.

Po trumpos tylos staiga nuskambėjęs sodrus jo baritonas įaudrino Keitei jausmus ir ji greitai pakėlė galvą. Bandydama nuslėpti savo reakciją, pažvelgė į jį, kaip pati tikėjosi, linksmai ir išdidžiai.

— Nepasakosiu jums tos istorijos, kol jūs nepapasakosit man kokios nors istorijos, kurioje jūs atrodėte kvailai.

Užuot sutikęs ar liovęsis klausinėti, Mitčelas atsilošė kėdėje, žaisdamas savo taurės kojele, ir tylėdamas ilgai ir susimąstęs į ją žiūrėjo.

Keitė bandė tvirtai atlaikyti jo žvilgsnį, tačiau juokdamasi kapituliavo.

— Pasiduodu — ką, po galais, jūs galvojat?

— Svarstau, ko griebtis — kyšio ar prievartos.

— Rinkitės kyšį, — pasipiktinusi patarė Keitė, nes buvo rizikuojama tik dėl paprasčiausios istorijos, o ji buvo įsitikinusi, jog Mitčelas pasiūlys kokią nors kvailą pagundą.

— Tokiu atveju, rytoj aš atsinešiu antkaklį ir pavadėlį...

Ji pradėjo vartyti akis, vaidindama pasibaisėjusią.

— Jūs arba labai iškrypęs, arba visiškai nenutuokiat apie aksesuarus. Geriau likit prie kaklaraiščių...

— ... ir padėsiu jums nuvežti Maksą pas veterinarą į Sen Marteną, — tęsė jis, nekreipdamas dėmesio į jos pašaipas.

Keitei viskas paaiškėjo, ir jos juokas nutilo. Ji pažvelgė į jį apimta dėkingumo ir keisto jausmo, jog jiems lemta tapti geriausiais draugais, kad tai tarsi numatyta iš anksto. Jis taip pat žvelgė į ją, jo mėlynos akys šiltai šypsojosi... ne, ne šiltai, suprato Keitė. Intymiai! Ji kuo greičiau pasistengė atitraukti jo dėmesį pajuokaudama.

— Labai gudrus kyšis. O ką būtumėt sakęs, norėdamas padaryti spaudimą?

Jis mąsliai išrietė antakį, o jo lūpas virpino šypsena.

— „Jūs man skolinga“? — ištarė jis.

Keitei norėjosi užsidengti veidą ir ausis, kad jo nematytų ir negirdėtų. Net sėdėdamas atsipalaidavęs savo kėdėje jis tryško galinga seksualine energija. Kai jis juokėsi, atrodė seksualiai. Kai šypsojosi, buvo pavojingai patrauklus. O kai tylėjo ir mąstė, kaip kad prieš akimirką, buvo intriguojantis... ir nuostabus. Jis buvo toks žavus, toks sąmojingas ir rafinuotas, ir toks erzinamai malonus, jog ji labai norėjo juo patikėti ir su juo susidraugauti, nors tikriausiai jis buvo netinkamiausias vyras Karibuose, kuriuo galėtum pasitikėti ar su kuriuo galima susidraugauti viešbučio kambaryje, ypač tokiai kaip ji. Jis buvo tarsi galingas dviejų šimtų svarų magnetas, o ji jautėsi lyg mažytė sąvaržėlė, besipriešinanti jo traukos jėgai, tačiau vis tiek nenumaldomai, colis po colio, traukiama per stalą jo link.

Ji suprato, jog, tiesą sakant, jos nervų sistemai lengviau nukreipti jo dėmesį ir jį linksminti, negu praleisti tris sekundes tyloje stengiantis jam atsispirti, todėl ji nusileido ir nusprendė papasakoti istoriją.

Jis tai suprato tą pačią akimirką, kai ji priėmė tokį sprendimą.

— Kas tai nulėmė? — pasiteiravo jis patenkintai šypsodamasis. — Kyšis ar spaudimas?

— Manęs visiškai neveikia kyšiai, — išdidžiai atsakė Keitė ir ketino pridurti, jog jos taip pat neveikia spaudimas, bet jai nespėjus prabilti, jis tarė:

— Gerai. Užvažiuosiu jūsų rytoj dešimtą ryto. Nagi, pasiklausykim jūsų istorijos apie dainavimo debiutą bare.

Atsidususi Keitė pradėjo pasakoti.

— Buvo Šventojo Patriko diena, todėl septintą valandą baras jau buvo sausakimšas, o dainavimas ir gėrimas jau įsisiūbavę. Žinojau, jog mano tėvas buvo kažkur išėjęs su pavedimu, nes šiek tiek anksčiau jis buvo užlipęs į viršų piniginės, todėl nusėlinau į apačią, nors tvarka buvo tokia, jog nesant tėvo, man į apačią nebuvo galima bet kokiu dienos metu. Mūsų barmenas taip pat žinojo šią taisyklę, tačiau baras buvo pilnutėlis, o aš tokia maža, jog niekas manęs nepastebėjo. Iš pradžių aš tiesiog stoviniavau ant apatinio laiptelio, tyliai niūniuodama kartu su muzika, bet iš ten nieko nesimatė, todėl žengiau truputį gilyn į salę... dar truputį gilyn... ir dar truputį, kol atsidūriau prie baro galo. Man už nugaros ir iš kairės stovėjo fortepijonas, o dešinėje prie baro sėdėjo vidutinio amžiaus pora. Aš nežinojau, jog jie stebėjo, kaip aš niūniuoju, kol vyras pasilenkė prie manęs, nusišypsojo ir paklausė, kokia mano mėgstamiausia daina. Aš atsakiau, jog mano mėgstamiausia „Draugužis Denis“, nes mano tėčio vardas Danielis... — Keitė ištiesė ranką prie vyno taurės, kad paslėptų savo staigią emocingą reakciją paminėjus dainą, kurią ji savo tėvui paskutinį kartą dainavo, stovėdama prie jo kapo, ašaroms plūstant veidu ir laidotuvių dalyviams raudant į nosinaites.

— Aš neleidžiu jums pavalgyti, — atsiprašė Mitčelas.

Keitė suvalgė moliuską ir šiek tiek ryžių, kad turėtų laiko nusiraminti, bet Mitčelas beveik neprisilietė prie maisto. Kaip toks aukštas, raumeningas vyras, kuris šiuo metu jau turėjo mirti iš bado, jis nelabai daug valgė, pamanė Keitė.

— Kai tik būsite pasirengusi tęsti... — paragino jis po kelių minučių.

Jo šypsena buvo taip pakelianti dvasią, jog Keitė nusišypsojo jam ir tęsė pasakojimą nebesmaugiama sielvarto, kurį juto prieš kelias akimirkas.

— Prie baro sėdėjęs vyras pakilo ir tikriausiai davė pinigų skambinusiajam fortepijonu, nes kita daina buvo „Draugužis Denis“. Vos tik ją užgrojo, jis čiupo mane nuo grindų, užkėlė ant savo kėdės ir sušuko visiems nurimti, nes noriu sudainuoti „Draugužį Denį“. — Keitė vėl nutilo, bet šį kartą dėl to, kad stengėsi nepradėti kikenti nuo prisiminimo. — Taigi atėjo lemiama akimirka. Aš taip nervinausi, jog turėjau sunerti rankas už nugaros, kad jos neišnirtų, o kai pabandžiau dainuoti, mano balsas nuskambėjo kaip girgždantis šnabždesys.

— Ir tuo viskas baigėsi?

Ji nusijuokė ir papurtė galvą.

— Deja, ne.

Nekantraudamas sužinoti, kas nutiko, Mitčelas bandė spėti.

— Jūs pagaliau įstengėt padainuoti garsiau ir nusidainavot?

Jo šypsena dingo, kai suprato, koks žiaurus mažam vaikui gali būti pilnas girtuoklių baras tokiomis aplinkybėmis, bet Keitė prieštaraudama papurtė galvą ir tariamai įsižeidusi atrėžė:

— Man labiau patinka mano istorijos pabaiga, o ne jūsų.

— Tai kokia jūsiškė pabaiga?

— Tiesą sakant, galop aš atgavau balsą ir viskas buvo gerai. Šiaip ar taip, pakankamai gerai, nes man dainuojant visi nutilo ir tylėjo dar kelias akimirkas man pabaigus, o paskui prasidėjo plojimai.

— Daug plojo?

— Labai daug. Savaime suprantama, mane tai padrąsino, ir aš jiems padainavau dar vieną dainą — kažką labiau pakeliančio dvasią, manydama, jog taip pademonstruosiu savo puikų tarmišką akcentą. Dainuojant šią dainą kažkas įdavė man žalią nykštuko skrybėlę ir netikrą vėzdą. Ir tada, — sustojo ji, pradėjusi bejėgiškai juoktis, — įėjo mano tėvas. O, Dieve...

— Jis nuliūdo... — spėjo Mitčelas, galvodamas, jog jos tėvas visiškai neturėjo nuliūsti, nes ji akivaizdžiai pasirodė puikiai.

— Jis truputėlį nuliūdo, — patvirtino Keitė, dar stipriau juokdamasi. — Matot, tuo metu, kai jis grįžo, aš jau nebestovėjau ant kėdės, aš stovėjau ant baro, kad visi mane matytų. Mūvėjau žalią skrybėlę ir, atsirėmusi į savo netikrą vėzdą, iš visų plaučių plėšiau įkvepiančią dainos. Ateikit, visi valkatos ir prekiautojai“ versiją. Jei dar neatspėjot, tai pasakysiu, jog kai kurie žodžiai buvo šiek tiek nešvankūs ir aš kaip tik buvau juos įpusėjusi, kai prieš mane išniro tėvo veidas.

— Kas nutiko?

— Mano balsas užsikirto įpusėjus žodį.

— O ką darė jūsų tėvas?

— Jis nutraukė mane nuo baro, o kitą dieną paprašė mano dėdės, pasinaudojus įtaka, nedelsiant įtaisyti mane į Šv. Mykolo mokyklą, kad vienuolės galėtų... mmm.. prisidėti prie mano auklėjimo. Iki tol aš lankiau visuomeninę mokyklą, nes ji buvo daug arčiau, o šeštadieniais Šv. Mykolo mokykloje mokiausi katekizmo.

Pakeldamas prie lūpų vyno taurę, Mitčelas paklausė:

— Ir taip baigėsi jūsų, kaip dainininkės, karjera?

— Panašiai. Nuo tada mano dainavimas apsiribojo bažnyčios choru.

Išgirdęs žodį choras, Mitčelas paspringo vynu.

— Ačiū Dievui, kad vienuolės nesuviliojo jūsų stoti į vienuolyną ir nepavertė viena iš jų, — tarė jis garsiai, iš tikrųjų neketinęs išreikšti šios minties.

Ji sukikeno.

— Įkalbėti mane stoti į vienuolyną? Jos nebūtų manęs priėmusios, net jei aš būčiau maldavusi! Nebuvo taisyklės, kurios aš nebūčiau bandžiusi sulaužyti ar apeiti, ir mane visada visada sugaudavo, taip, kaip dainuojančią ant baro sugavo tėvas. Vėlesnius metus praleidau pasilikdama po pamokų už vieną nusižengimą ar už kitą ir aš praktiškai sutryniau klasės lentą šimtus kartų rašydama „Aš paklusiu mokyklos taisyklėms“ ir Aš nesielgsiu nepagarbiai“. Vienuolės būtų visiškai praradusios dėl manęs viltį, jei mano balsas nebūtų skambėjęs taip „angeliškai“, kai aš giedodavau chore.

Mitčelas vis dar stengėsi susieti angeliškos choro mergaitės įvaizdį su žavia raudonplauke, sėdinčia priešais jį, kai ji švelniai pridūrė:

— Tiesą sakant, nuo išmetimo iš ketvirtos klasės mane tikriausiai apsaugojo dėdės įtaka, o ne mano dainavimo gebėjimai.

— Jūsų dėdė paaukojo daug pinigų bažnyčiai?

— Ne, jis paaukojo daug savo laiko. Jis buvo parapijos kunigas.

Mitčelas spoksojo į ją, juokais pasibaisėjęs.

Palenkusi galvą į šoną, Keitė tyrinėjo jo išraišką.

— Jūs atrodote dėl to nuliūdęs.

— Aš nuliūdęs mažiau, nei būčiau išgirdęs, jog esate vienuolė.

— Kodėl jūs būtumėte nuliūdęs, jei aš būčiau vienuolė?

Atsakymas turėjo būti akivaizdus. Kadangi taip nebuvo, Mitčelas nusprendė, jog reikia padaryti jį akivaizdų. Jo žvilgsnis tyčia nuslinko prie jos putlių viliojančių lūpų, krūtų, tada atgal prie jos akių.

— O kaip jūs manot, Keite?

Jo nebuvo galima nesuprasti, ir Keitė pajuto geidulingą šoką, kuris susitelkė jai paširdžiuose, o tada blykstelėjo kaip karštas žaibas žemyn kojomis iki pat pirštų galiukų. Jos kūno reakcija buvo tokia stipri ir netikėta, kad ji užgniaužė nervingą juoką ir atsistojo. Stengdamasi atrodyti rami ir linksma, ji griežtai paklausė:

— Ar jūs visada toks stačiokiškas?

— Aš tiesiog noriu įsitikinti, jog mes tame pačiame puslapyje.

— Aš net nesu tikra, jog mes toje pačioje bibliotekoje, — atšovė Keitė, nervingai nusibraukdama plaukus nuo kaktos. Jo žvilgsnis nukrypo nuo jos veido prie rankos, o tada žavėdamasis nuslinko jos plaukais ir tai taip glostė savimeilę ir taip viliojo, jog jos ranka sustojo ir ji pajuto, kaip paraudo skruostai.

Jis taip pat tai pastebėjo ir nusišypsojo.

— Manau, toje pačioje.

Bandydama visiškai išsisukti nuo šitos temos, Keitė pažvelgė į jį tolerantiškai ir linksmai.

— Jūs tikrai savimi pasitikite.

— Nebūtinai taip, — atsiliepė jis ramiai. — Gal aš paprasčiausiai apsigavau manydamas, kad ir aš jus beveik taip pat traukiu, kaip ir jūs mane. Jei taip, aš kaltas dėl per didelių norų, bet ne dėl per didelio pasitikėjimo.

Tarsi dar nebūtų sukėlęs joje pakankamai sumaišties, jis kilstelėjo antakius ir tarė:

— Štai tokios dvi galimybės. Rinkitės.

Jūs ne tame puslapyje... mes net ne toje pačioje bibliotekoje... jūs apsigaunat. Keitė suprato, jog tai viskas, ką jai reikėjo pasakyti, tačiau kai į ją buvo nutaikytos veriančios mėlynos akys ir gudri šypsena, ji nebuvo įsitikinusi, jog nuskambėtų įtikinamai, ypač kai pati jau nebebuvo tokia tikra. Stengdamasi išsisukti iš rizikingos situacijos, ji ignoravo jo raginimą pasirinkti ir juokdamasi atsakė:

— Negaliu pakęsti klausimų su keliais galimais atsakymais. Jie tokie... apribojantys. — Jam nespėjus ištarti žodžio ar įvilioti jos į dar vienus spąstus — arba sau ant kelių — Keitė paskubom pridūrė: — Patikrinsiu, kaip laikosi Maksas, ir atnešiu mums dar ledo. O jūs, prašau, valgykit. — Tai pasakiusi ji apsisuko ir pabėgo į kambarį.

Užuot sustojusi prie kibirėlio su ledu, Keitė nuskubėjo tiesiai į vonios kambarį, įsijungė šviesas ir uždarė duris. Delnais atsirėmusi į margas vonios plyteles, ji nuleido galvą ir giliai raminamai įkvėpė, stengdamasi atgauti pusiausvyrą. Tačiau galvoje sukosi mintis apie tai, koks jausmas būti bučiuojamai Mitčelo ar laikomai jo glėbyje.

Susierzinusi dėl savo minčių tėkmės, Keitė pakėlė galvą ir rūsčiai pažvelgė į save veidrodyje. Kaip ji gali net svarstyti apie trumpą, nieko nereiškiantį seksualinį ryšį su nuostabiu nepažįstamuoju, kai niekada nėra dariusi nieko panašaus? Atsakymas buvo akivaizdus: nepažįstamasis, laukiantis jos terasoje, buvo tarsi svajonė... jis buvo sąmojingas, žavus, rafinuotas, dėmesingas, švelnus ir — o, taip — kvapą gniaužiamai gražus ir labai seksualus. Net situacija buvo idiliška — jie atogrąžų saloje vakarieniauja mėnesienoje, apsupti svaiginamo jostros žiedų kvapo ir jaudinamo būgnų, pajūryje grojančių kalipsą, ritmo. Laikas taip pat buvo nepriekaištingas, suprato Keitė, nes ji jau ketino padėti tašką savo ilgai trukusiuose santykiuose su Evanu.

Visos šios aplinkybės stūmė ją tiesiai į Mitčelo glėbį, gundydamos priimti tikriausiai netikusį sprendimą, kurio ji paskui gailėtųsi. Ji niekada neturėjo atsitiktinio, vienos nakties nuotykio, net universitete su vaikinais, kuriuos pažinojo. Jei dabar ji nusileistų, jei nesudrausmintų savęs, jos savigarba ir išdidumas rytoj būtų žlugę.

Atsitiesdama Keitė pradėjo svarstyti iš naujo. Ji — suaugusi moteris ir gali būti, jog rytoj visiškai nesijaustų sugniuždyta. Ji suprato, jog nusprendusi nepermiegoti su juo, tikriausiai ištisus mėnesius svarstytų, kaip tai būtų buvę.

Pasijutusi bejėgė, Keitė nusprendė nieko nespręsti. Ji ištiesė ranką prie šviesos jungiklio ant sienos šalia telefono. Raudona žinutės lemputė primygtinai, atkakliai mirkčiojo ir nežinia, dėl kaltės ar iš atsargumo, Keitė staiga pajuto, jog jai būtina sužinoti, ką jai norėjo pasakyti Evanas. Ji pakėlė ragelį ir nuspaudė mygtuką „Žinutė“.

„Jūs turite vieną neišklausytą balso pranešimą“ — informavo įrašas ir po akimirkos ji išgirdo pažįstamą, mandagų Evano balsą. „Keite, čia aš. Tu tikriausiai išėjusi vakarienės.“ Jo balsas buvo išvargęs ir nusivylęs, todėl Keitė žinojo, ką jis pasakys, dar prieš jam prabylant: „Man labai gaila, bet man nepavyks atskristi rytoj. Kaip įmanydamas stengiuosi užbaigti šitą bylą, bet juk tu ir taip tai žinai. Ji garantuotai pasibaigs rytoj, todėl poryt aš jau būsiu su tavim, patikėk. “

Keitė taip „tikėjo“ jau tris dienas.

Ji padėjo ragelį.

9 skyrius

Svetainėje ji sustojo patikrinti miegančio šuns. Pasilenkusi palietė Maksui nosį. Ji buvo drėgna ir vėsesnė nei anksčiau, o kvėpavimas lygus. Glostydama jam galvą, Keitė švelniai tarė:

— Kaip tu jautiesi, Maksai?

Jos nuostabai, šuo šiek tiek pramerkė akis ir atsakydamas silpnai pavizgino uodegą.

— Tu pasveiksi, — sušnibždėjo ji kasydama jam ausis. — Jei netyčia atgautum jėgas per ateinančias kelias minutes ir jei esi geras sarginis šuo, gali ateiti į terasą. Mane šį vakarą reikia saugoti, nes ima pagunda padaryti kai ką labai kvailo. O gal ne taip jau ir labai.

Ji pajuto keistą jausmą, tarsi kaklas iš nugaros būtų pašiurpęs, ir pažvelgė per petį. Ją stebėjo Mitčelas.

— Kaip jis? — pasiteiravo jis.

Keitės pulsas padažnėjo.

— Jam geriau, — atsakė ji atsistodama. — Aš tuoj ateisiu, tik nusiplausiu tuos miltelius nuo blusų.

Vonioje Keitė greitai nusiplovė rankas. Eidama pro svetainę, ji pamatė barą, prisiminė ledų kibirėlį, kuriuo pasinaudojo kaip dingstimi pasprukti kelioms minutėms, ir paėmė jį. Dar sugriebė butelį brendžio.

— Ateinu su dovanom, — pajuokavo ji, statydama kibirėlį su ledu ir brendį ant mažo staliuko šalia vyno. — Norėtumėt dar vyno?

— Belaukdamas jūsų, įpyliau dar šiek tiek mums abiem.

Keitė žvilgtelėjo į jo lėkštę ir suprato, jog jai išėjus, jis neprisilietė prie maisto ir verčiau leido jam atšalti, nei valgė be jos. Be visa kita, šio vyro elgesys buvo nepriekaištingas. Bandydama išpirkti savo kaltę, kad buvo išėjusi taip ilgai, Keitė paėmė šakutę, kad ir jis paimtų savąją, ir leido jam rinktis pokalbio temą bei tempą. Jos palengvėjimui — ir truputėlį nusivylimui — nuo tol jis laikėsi visuotinių temų, plepėjo su ja apie viešbutį ir orą ir papasakojo linksmą istoriją apie dvi poreles, kurios Sen Martene išsinuomavusios burlaivį trim valandoms, išbuvo pasiklydusios tris dienas.

Praėjus dešimčiai minučių, vienintelis svarbus dalykas, kurį apie jį sužinojo Keitė, buvo tai, jog jis puikiai išmanė, kaip palaikyti įdomų lengvą pokalbį.

Muzikantai jau baigė groti arba padarė pauzę, o kartkartėmis pasigirstantis linksmo juoko protrūkis reiškė, jog viešbučio svečiai tebesilinksmina. Keitė pažvelgė į sodus dešinėje klausydamasi, kaip bangos ritmingai atsirita į krantą, tuo pat metu svarstydama, kaip priversti jį papasakoti apie save ir nepasirodyti kaišiojančia nosį į svetimus reikalus. Jai nebuvo paprasčiausiai smalsu, ji jautė neįveikiamą poreikį jį pažinti ir suprasti. Nors jis buvo žavus ir atsipalaidavęs, Keitei vis stiprėjo nuojauta, jog Mitčelas Vajatas yra labai sudėtingas žmogus. Vengiantis kalbėti apie save, jis pasirodė jai atsargus ir atsiskyręs. Jis akivaizdžiai nedvejodamas siekė seksualinio intymumo, bet Keitė pradėjo klausti savęs, ar jis buvo kam nors, o ypač jai, pasiekiamas emociniu lygmeniu. Tyliai sau atsidususi, ji išbarė save už tai, kad mąsto — ir jaučiasi — kaip netekusi galvos, pernelyg besistengianti dvylikametė, kuri nekantrauja sužinoti viską, kas įmanoma, apie savo susižavėjimo objektą.

Mitčelas kilstelėjo savo vyno taurę ir atsilošė kėdėje, akimirką gėrėdamasis jos dailiu profiliu ir romantika gundančiomis lūpomis. Jo lūpomis perbėgo šypsena, įsivaizdavus ją septynmetę, su nesuvaldoma kupeta ilgų, garbanotų raudonų plaukų persisveriančią per virtuvės stalą ir vaizduojančią, jog šluotkotis yra mikrofonas.

Jis pamėgino įsivaizduoti ją su katalikų mokyklos uniforma — tikriausiai balta palaidinukė, languotas megztinis, baltos kojinės ir rudi bateliai, nusprendė jis. Kai jis įsivaizdavo ją pasistiebusią ant pirštų galiukų, kad šimtą kartų ant klasės lentos parašytų „Aš nesielgsiu nepagarbiai“, akių kampučiuose jam atsirado šypsenos raukšlelių. Jis prisiminė, jog vienuolėms atrodė, kad jos balsas giedant chore skambėjo kaip angelo, ir jam prieš akis tuoj pat atsirado naujas vaizdas — mažos mergaitės ilga choro mantija, pakėlusios didžiules žalias akis į dangų ir rankose laikančios dainyną.

Katalikų bažnyčios chorai nebuvo visiškai svetimi Mitčelui. Italijoje jis gyveno Kaliorosų šeimoje, kol jam sukako penkeri ir jis išvyko į savo pirmąją internatinę mokyklą. Prieš pat jam išvykstant, Serdžijus Kaliorosas su žmona suprato, jog Mitčelas gali būti nekrikštytas, o kadangi patys buvo dievobaimingi katalikai, jiedu ir jam parinko šitą religiją. Mitčelui įstrigo ta liepos diena, kai jis buvo pakrikštytas, nes mažoje kaimo bažnytėlėje buvo labai tvanku, o Rozalija Kalioroso tolei krakmolijo ir lygino jo baltus marškinius, kol šie pasidarė kieti kaip tinkas. Kad dar padaugėtų nepatogumų, senasis kunigas krikšto sakramentą pasirinko kaip dingstį nesibaigiančiam pamokslui, ir jam monotiškai kalbant, Mitčelas tegalėjo galvoti apie tai, kaip bus gera pajusti šaltą vandenį tekant per galvą, kaip jam buvo žadėjusi Rozalija. Bet kai atėjo tas metas, vanduo neatvėsino — jis buvo drungnas. Kaip ir jo įspūdis apie apeigas.

Krikštas neprivertė jo pasijusti šventam ar pamaldžiam, nesukėlė net menkiausio palinkimo į katalikybę. Visose internatinėse mokyklose, kuriose Mitčelas vėliau mokėsi, lankyti bažnyčią buvo privaloma, todėl, kai tik jis išsiaiškindavo, kurios religinės apeigos konkrečioje mokykloje yra trumpiausios, nedelsdamas apsispręsdavo „atsiversti“ į tą tikėjimą. Kai jam buvo keturiolika ir vienintelis esamas rabinas pasidarė per daug ligotas laikyti pamaldas keletui žydų berniukų iš Mitčelo mokyklos, jis tuoj pat pareiškė savo nuoširdų troškimą atsiversti į judaizmą, ir taip išvengė bet kokių religinių apeigų beveik pusę metų.

O Keitė kažkodėl žydėte žydėjo, nors ir buvo auginama slogioje parapinėje aplinkoje. Jis dar gurkštelėjo vyno ir toliau stebėjosi jos paprastumu ir nuoširdumu, nors ji turėjo tokią figūrą ir veidą, kurių pavydėtų daugelis moterų. Per savo gyvenimą Mitčelas bendravo su daugybe žavingų ir protingų moterų ir pažinojo daugybę ne tokių gražių, kurios taip pat buvo linksmos ir sumanios, ir jų draugijoje jam taip pat buvo gera. Bet Keitė Donovan buvo pirma jo sutikta moteris, į valias turinti visų jų geriausių savybių, be to, esanti jautrios širdies ir šiek tiek juokingai kukli. Tokiam rinkiniui buvo velniškai sunku atsispirti, jei tik tas dievobaimingas mokyklinis kuklumas šįvakar neužsitęs per ilgai.

Ji neužsiminė apie motiną, brolio ar sesers egzistavimą ir Mitčelas suko dėl to galvą, bet neketino jos klausti. Jis suprato, jog jei toliau klausinės apie jos šeimą, ji tikėsis daugiau sužinoti apie jį. Ir nors buvo pasirengęs suteikti jai beveik viską, kad tik nusitemptų į tą didžiulę lovą, Mitčelas neketino patenkinti kieno nors smalsumo apie savo vaikystę ar šeimą.

Ji išsiblaškiusi žvelgė į miško pakraštį ir krūmus sodo gale — tikriausiai kūrė jam klausimų sąrašą, ironiškai pamanė Mitčelas — tik staiga sustingo ir pasilenkė į priekį.

— Ar jūs tai matėt?

— Ką mačiau? — paklausė Mitčelas, jau pusiau pakilęs nuo kėdės.

— Medžiuose kažkas sujudėjo ir akimirką aš mačiau kažką sublizgant — atspindį mėnesienoje.

Purtydamas galvą dėl keistos mieste užaugusios mergaitės reakcijos į nekalto naktinio žvėrelio pasirodymą, Mitčelas, užuot vėl atsisėdęs, nusprendė atsistoti.

— Šuo arba katė, — nuramino jis apeidamas stalą jos link. — Jų akys, naktį apšviestos, spindi.

— Tada šitas šuo arba katė buvo beveik šešių pėdų aukščio.

— Todėl, kad jis medyje, — pateikė argumentą Mitčelas. Jai ir toliau įtartinai tebespoksant į medžius jam už nugaros, jis pridūrė: — Nesitikėkit, kad pradėsiu šukuoti mišką. Aš šįvakar jau viršijau savo didvyriškų poelgių metinę normą.

Keitė nusprendė, jog jis teisus dėl gyvūno medyje, ir pasidavė jo linksmai nuotaikai.

— Kur jūsų riteriškumas? — papriekaištavo.

Jis sąmoningai suteikė savo sodriam balsui reikšmingą toną.

— Mano riteriškumas baigiasi kartu su desertu.

Jis stovėjo taip arti, kad jo gelsvai rudų kelnių klešnės lietė jai kelius ir kalbėdama su juo turėjo atlošti galvą, bet Keitė kaip įmanydama dėjosi linksma ir abejinga, nepaisydama nepatogios padėties.

— Mes nevalgėme deserto, — pastebėjo ji.

— Tai suvalgykim dabar, — tarė jis ramiu balsu, kuriam buvo neįmanoma atsispirti, ir ištiesė ranką.

Keitei širdis trankėsi į šonkaulius. Ji lėtai ištiesė ranką jo link, jos pirštai įslydo į jo šiltą delną. Jis ištiesė kitą ranką ir ją paėmusi Keitė pajuto, jog yra traukiama į viršų. Jo dešinė ranka nuslydo jai už nugaros, prispausdama jos krūtis prie kietos kaip uola vyriškos krūtinės, o traukdamasis nuo stalo, jis kaire ranka suėmė jos dešinę, prispausdamas ją sau prie krūtinės. Laukdama bučinio, Keitė pradėjo lošti galvą atgal, tačiau jis žengė į šoną ir šiek tiek pasuko ją į kairę. Prieš pat prarasdama pusiausvyrą ir užkliūdama jam už kojos, Keitė suprato, jog muzikantai paplūdimyje užgrojo „Mergaitę iš Ipanemos“, ir jis nemėgino jos pabučiuoti, jis mėgino su ja pašokti. Svarbiausias žodis buvo „mėgino“, suprato Keitė, slopindama kikenimo dėl sutrikimo priepuolį, nes ji turėjo greitai žengti du nerangius žingsnius į šoną, kad neužliptų jam ant kojų, ir dar du žingsnius į priekį, kad pataikytų į ritmą.

— Ir kaip sekasi? — pajuokavo jis.

Ką tiktai ji nedrįso paliesti jo, bijodama užsidegti. Dabar atrėmė kaktą į tą pačią uolos tvirtumo vyrišką krūtinę, nuo kurios jai dilgčiojo krūtys, ir bejėgiškai nusijuokė.

— Galėjot užsiminti, jog ketinat su manim pašokti, o ne mėginsit išprievartauti.

— Bet aš ketinu jus išprievartauti, — tyliai įspėjo jis, o jo lūpos buvo taip arti jos viršugalvio, kad jo kvėpavimas judino jai plaukus.

Keitė liovėsi juoktis jausdama, kaip vėl įsiliepsnoja jausmai. Praėjo visa minutė, kol juslingai sambos melodijai pulsuojant naktyje ir jo ilgoms kojoms liečiantis prie jos, Keitė suvokė, jog jis šoka taip, kaip daro ir visa kita — be pastangų ir su išmanymu. Be jokios abejonės, jis būtų toks pat ekspertas ir lovoje, pamanė ji — toks pat reiklus ir švelnus, koks buvo ir visur kitur, kurio vyriškumui neįmanoma atsispirti.

Keitės kūnas lyg išdavikas tapo šiltas ir sukalbamas, o ji pati kovojo su didžiule pagunda nusileisti jo rankai subtiliai spaudžiant jai stuburą ir pasislinkti arčiau jo. O kas bus paskui, kai ji su juo permiegos, griežtai paklausė savęs Keitė. Jis taip nerūpestingai kalbėjo apie seksą, jog, be jokios abejonės, užmiršdavo moterį taip pat greitai ir lengvai, kaip ir ją sugundydavo. Jei taip, tai jam bus dvigubai lengviau užmiršti ją. Kita vertus, jai dabar jau bus siaubingai sunku jį pamiršti, net jei su juo ir nemiegotų. O permiegojusi, gali būti, ji neįstengs jo pamiršti ištisus mėnesius ar netgi metus.

Stengdamasi kabintis už šios liūdnos minties, Keitė spoksojo tiesiai priešais save, bet tada jai prieš akis stambiu planu stojosi jo įdegęs kaklas ir „V“ raidės forma prasegti balti marškiniai, o šiek tiek aukščiau sagos kviečiamai žvilgčiojo tamsūs plaukeliai. Ji paskubomis nusuko akis į dešinę ir pasijuto žiūrinti į ilgus vyriškus pirštus, lengvai susipynusius su jos pirštais. Jo rankos buvo gražios, gerai prižiūrėtais nagais. Stiprios, išmoningos rankos, kurios rastų ir ištyrinėtų intymiausias jos kūno vietas, jei tik ji leistųsi...

Keitė kapituliavo. Ji ketino jam leisti. Kad ir kas nutiktų, ji turėjo išsiaiškinti, kas jos laukia jo glėbyje. Ji turėjo sužinoti. Turėjo suprasti, kaip jis galėjo jai pažadinti šį liepsnojantį svaiginamos aistros ir šiltos draugystės derinį vos per kelias jų pažinties valandas.

Prigludusi skruostu jam prie krūtinės, Keitė užmerkė akis ir sekė jo žingsnius taip lengvai, tarsi jiedu amžinai būtų šokę kartu.

Mitčelas lengvai kilstelėjo smakrą, mėgaudamasis tuo pojūčiu, kai jos skruostas atsiremia jam į krūtinę, o jos kūnas visiškai atsipalaiduoja, nebyliai laukdamas to, kas netrukus nutiks. Šiek tiek pakreipęs kairį riešą, jis pažvelgė į savo laikrodį ir pamatė, jog jau buvo 23:25. Per ateinančias penkias minutes stropi viešbučio kambarių tarnyba turėtų ateiti nukraustyti stalą, jeigu jie atvyks Keitės nurodytu laiku. Gal ji ir pamiršo apie artėjantį jų pasirodymą, bet Mitčelas — ne, ir jis nenorėjo dar vieno nutraukto bučinio. Be to, dabar jis taip nebeskubėjo. Jis iš patirties žinojo, jog bet kokio intymaus akto laukimas — įskaitant ir pirmąjį žmonių, tuoj tapsiančių meilužiais, bučinį — dažnai būdavo toks pat malonus, kaip ir pats aktas. Pastaruoju metu laukimas dažnai būdavo net malonesnis.

Muzikantai paplūdimyje baigė groti ir stabtelėjo išklausyti savo negausios publikos aplodismentų. Keitėjo glėbyje liovėsi judėjusi ir pažvelgė į jį, o jos žaliose akyse švietė mėnesiena ir pasidavimas.

Mitčelas suprato, jog ji tikisi būti pabučiuota, ir staigiai pakeitęs ką tik priimtą sprendimą nutarė, jog dabar tinkamas laikas lengvam, trumpam bučiniui — greitam bučinukui, kuris patvirtintų tai, kas netrukus nutiks.

Vos jam palenkus galvą, Keitė nusiteikė reikliam geidulingam antpuoliui, bet jo bučinys buvo stebėtinai lengvas — tiesiog draugiškas, nedrąsus susilietimas lūpomis. Su jo besišypsančiomis lūpomis, tarė sau Keitė nedrąsiai nusišypsodama ir apkabindama jį rankomis per pečius, kad atsakytų į „susipažinimo“ bučinį.

Tada bučinys pakito. Mitčelo lūpos ėmė slidinėti jos lūpomis pirmyn atgal, vos pastebimai didindamos spaudimą po kiekvieno brūkštelėjimo, kol Keitė prasižiojo. Tada jis giliai paniro pirštais į jos plaukus ties sprandu, jos lūpas tvirtai spausdamas prie savųjų, laisvąja ranka nuslysdamas prie jos šlaunų ir stipriai prisitraukdamas ją prie savęs.

Keitė ištirpo karštame atkakliame bučinyje, todėl beldimas, kurį ji išgirdo, atrodė sklindantis iš jos vidaus, kol Mitčelas pagaliau atitraukė lūpas ir rūsčiai pažvelgė į kažką jai per petį.

— Kambarių tarnyba, — ištarė jis nenatūraliu balsu ir nuleido rankas. — Tu liepei kambarių tarnybai ateiti pusę dvylikos nukraustyti stalo.

Keitė pagaliau suprato, ką jis jai sako, ir skubiai nusisukusi patraukė durų link, kad įleistų padavėjus.

Mitčelas stebėjo ją nueinant ir pašnibždomis keikėsi, stengdamasis sutramdyti įsisiautėjusį geismą. Fiziniam aistros įrodymui anaiptol nemenkstant, jis apsisuko ant kulno ir išėjo iš terasos, priverstas pasitraukti į sodo tamsą, kad paslėptų savo kietą susijaudinimą, kurio priežastis neturėtų būti vienintelis, palyginti nekaltas, bučinys. Ar šeši bučiniai.

10 skyrius

Keitė atidarė duris dviem besišypsantiems padavėjams. Vienas buvo arti trisdešimties, o kitas bebaigiąs penktą dešimtį.

— Kaip vakarienė, panele? — paklausė jaunesnysis, įstumdamas vežimėlį.

— Nuostabi. — Ji negalėjo prisiminti, ką valgė vakarienės, ir atrodė šiek tiek uždususi.

— O vynas patiko? — pasiteiravo vyresnysis padavėjas, atsargiai apeidamas miegantį šunį.

— Taip, — atsiliepė Keitė. — Labai, — pridūrė ji staiga šyptelėjusi ir stengdamasi atgauti pusiausvyrą. Ji žvilgtelėjo į Maksą, norėdama įsitikinti, ar jam viskas gerai; tada susiglostė plaukus ir žengė atgal į terasą. Mitčelas stovėjo sode susikišęs rankas į kišenes ir spoksojo į mėnulio nušviestą vandenį, tarsi skendėtų mintyse.

Vėl suskambo muzika ir Keitei einant aplink stalą jaunesnysis padavėjas liovėsi grūdęs kamštį į nebaigtą gerti raudonojo vyno butelį.

— Paplūdimyje vyksta privatus vakarėlis, — paaiškino jis. — Tikiuosi, muzika netrukdė jums ir jūsų vyrui.

— Mums... man ji labai patiko, — ištarė Keitė, bet žodis vyras akimirksniu privertė ją užsikirsti. Ne todėl, kad Mitčelas nebuvo jos vyras, bet todėl, kad ji suvokė, kaip keistai ši situacija atrodys rytoj vakare, arba poryt, jei tie patys padavėjai patarnaus per vakarienę jai ir Evanui. Tada jai toptelėjo, jog apie tokią galimybę susimąstė ir Mitčelas ir dėl to pasišalino į tamsą toliausiame sodo kampe.

Keitė nustūmė šalin nerimą dėl ateities ir nusileido nuo terasos ant žolės. Netrukus ji turės susitaikyti su savo sprendimo būti šiąnakt su Mitčelu padariniais, tačiau sprendimas jau buvo priimtas ir ji negalėjo trauktis atgal. Ji nenorėjo trauktis. Tik ne po jų bučinio. Taip dar ji nesibučiavo — dar niekada — ir nuojauta jai kuždėjo, jog Mitčelas yra beveik taip pat nustebintas ir sužavėtas šito bučinio kaip ir ji.

Jis atsisuko į jos pusę ir Keitė pradėjo tyrinėti jo bruožus, ieškodama kokio nors pėdsako, jog bučinys jį paveikė taip, kaip ji ir manė. Ji norėjo tikėti, kad jam tai nebuvo eilinis bučinys. Jai labai reikėjo tuo patikėti, ir vis dėlto blankioje mėnesienoje pasirodė, kad jis beveik į ją šnairuoja. Tačiau jis stovėjo per toli, kad Keitė tiksliai įvertintų jo išraišką, todėl nedrąsiai jam šyptelėjo, stengdamasi nuspręsti, ką jam pasakyti priėjus arčiau. Jis jai nenusišypsojo ir ji suko galvą kodėl.

Mitčelas nesišypsojo, nes apžiūrinėjo moterį, kuri ką tik sugebėjo vienu vieninteliu bučiniu sužadinti nekontroliuojamą, visa pasiglemžiantį geismą ir jam nelabai patiko tai, ką jis matė. Sunėrusi už nugaros rankas, švelniam vėjeliui šiaušiant plaukus ir plaikstant ilgų jos kelnių kraštus, ji priminė jam airę choro mergaitę, o viliojantys jos drabužiai — kuriuos vakarienės metu jis mintyse nurenginėjo — dabar pritrenkė jį tarsi būtų nekaltai balti.

Keitė visiškai neatitiko jo būdo, kaip ir stipri jo kūno reakcija į tą vienintelį bučinį. Dieną, kai ji išpylė ant jo „Kruvinąją Merę“, jo troškimas vėl ją pamatyti buvo tiesiog įprasta reakcija į patrauklų veidą, įrėmintą žavios kupetos raudonų plaukų. Tačiau šįvakar jo potraukis jai stiprėjo taip smarkiai su kiekvienu jos žodžiu ar veiksmu, kad paprasčiausias bučinys — kuris, jo ketinimu, neturėjo reikšti nieko daugiau kaip apatišką troškimą, netrukus būsiantį patenkintą — tapo beprotiškai svarbiu bučiniu.

Jis stebėjo, kaip ji sustoja, kad nusiskintų baltą žiedą nuo žydinčio krūmo. Ji kilstelėjo žiedą prie nosies ir žvelgdama kažkur virš vandens įkvėpė jo aromato. Staiga Mitčelas pasijuto nusviestas dešimtmečiu atgal, į vakarėlį vieno graikų verslininko namuose. Vakarėlis buvo nuobodus, Mitčelas išsinešė savo gėrimą į lauką ir galiausiai nuklydo takeliu, atvedusiu jį prie įėjimo į mažą, žibintų nušviestą sodą ant skardžio krašto. Sodo viduryje stovėjo natūralaus dydžio jaunos moters statula vilnijančiais plaukais ir gėle rankoje. Sprendžiant iš jos aprangos, statula buvo gana nauja, bet kažkuo ji patraukė.

— Ar neprieštaraujat, jei prisijungsiu prie jūsų? — paklausė jis statulos, tyrinėdamas jos bruožus.

Mitčelas suprato, kad jo klausimas idiotiškas, kaip ir tas faktas, jog dabar jis lygina raudonplaukę Čikagos mergaitę su graikų skulptūra, iškalta iš alebastro. Jo reakcija į Keitę Donovan buvo ne tik nereali, ji buvo nenuspėjama, ir nors Mitčelas nesuvokė, kodėl ji taip jį veikė — ar kur link visa tai krypo — jis staiga susirūpino pačia kryptim apskritai. Jis apsisprendė nubraižyti likusį maršrutą daug apdairiau ir su savo sąlygom.

Keitė sustojo priešais jį ir pažvelgė pro jo petį paplūdimio link, kur muzikantai pradėjo groti dar vieną sambą.

— Ir vėl groja muzika, — linksmai prakalbo ji, stengdamasi nesijausti nejaukiai dėl to, kad jis žiūri į ją su gana šalta šypsena ir susikišęs rankas į kišenes. — Padavėjas man sakė, jog apačioje vyksta privatus vakarėlis, — pridūrė ji.

Mitčelas nukreipė žvilgsnį jos rodoma kryptim ir ištarė muzikantų grojamos dainos pavadinimą.

— Korkovado, — tarė jis, bet nė nekrustelėjo, kad su ja pašoktų. Keitė nutarė, jog neryžtingo jo elgesio priežastis buvo vis dar terasoje besisukiojantys padavėjai.

Negalėdama sugrąžinti tos nuotaikos, kuri buvo apėmusi juos prieš pat pasirodant padavėjams, Keitė ryžosi vėl išmėginti draugišką pajuokavimą kaip ir vakarienės metu, tikėdamasi, jog pasitaikys galimybė šiek tiek daugiau sužinoti apie vyrą, su kuriuo ji ketina permiegoti.

— Matau, jog mėgsti muziką, — prabilo ji linksmai. — Suprantu iš to, kaip šoki. Ką mėgsti labiausiai?

— Džiazą.

Keitė atsiduso, vaidindama nusivylusią.

— Vyrams patinka džiazas, nes jūs nesivarginate klausydami dainos žodžių. Su džiazu jums net nereikia apsimesti, kad jų klausotės. O kokia antra mėgstamiausia muzikos rūšis?

— Klasika, — atsakė Mitčelas.

— Kurioje apskritai nėra žodžių, — rėžė ji tokia patenkinta savim, jog Mitčelas nelauktai sau pačiam šyptelėjo. — O trečia? — pasiteiravo ji.

— Opera, — tarė Mitčelas.

— Kurios žodžių tu nesupranti, — ironiškai pastebėjo Keitė, iškeldama delnus, tarsi jo atsakymai būtų visiškai patvirtinę jos nuomonę, tačiau neryžtingai virptelėjusi jo veido išraiška privertė ją nuleisti rankas ir patyrinėti jį atidžiau.

— Tu supranti itališkai?

Italų, o ne anglų kalba buvo Mitčelo gimtoji, bet užuot jai tai pasakęs ir sukėlęs dar daugiau klausimų, jis linktelėjo ir nenoriai ištarė: — Taip.

— Ar tu ir kalbi itališkai? Turiu omeny, ar tu kalbi itališkai taip pat laisvai, kaip angliškai ar olandiškai?

— Aš nekalbu olandiškai laisvai, — patikslino jis.

Iš šito atsakymo Keitė padarė išvadą, jog itališkai jis vis dėlto kalba laisvai, todėl atrodė nustebusi ir sužavėta.

— Keliomis kalbomis tu kalbi?

— Niekada neskaičiavau.

— Suskaičiuokim dabar, — pajuokavo Keitė ir pradėjo lenkti pirštus.

— Geriau nereikia, — atžariai tarė Mitčelas, taip greitai ir efektyviai užgesindamas jos šypseną ir entuziazmą, jog, pasibjaurėjęs pats savimi, tuoj pat nevykėliškai pabandė išpirkti savo šiurkštumą galų gale duodamas jai neapgalvotą paaiškinimą, kuris tik dar labiau ją supainiojo.

— Dauguma europiečių yra daugiakalbiai.

— Tu kalbi visiškai kaip amerikietis ir man net į galvą nešovė, kad galėtum būti europietis.

— Aš ir nesu.

— Tai kas tada tu esi? — paklausė ji žaliomis akimis tyrinėdama jo akis.

— Aš nei tas, nei anas, — šiurkštokai atsiliepė Mitčelas. — Aš hibridas, — pridūrė jis, nes būtent taip save vertino, bet neapsidžiaugė supratęs, kad tas švelnus balsas ir spindinčios akys ką tik užliūliavo jį taip, jog jis pasakė tai, ko niekada garsiai nebuvo pripažinęs. Jis nekantraudamas žvilgtelėjo į terasą, tada paėmė Keitę už alkūnės, pasisukdamas jos link.

— Padavėjai išėjo, eime vidun, — pasiūlė jis ketindamas be tolesnių diskusijų nusitempti ją į lovą.

Kai ji linktelėjo ir paklusniai nuėjo greta jo, Mitčelas pamanė, jog ji sutinka su tokiu planu, tačiau jiems užlipus į terasą, ji sąmoningai ar netyčia sugriovė jo planus, atsitraukdama atgal ir prisėsdama ant akmeninės baliustrados.

— Mitčelai... — Ji pirmą kartą ištarė jo vardą žemu švelniu balsu; tada pažvelgė žemyn ir nutilo, tarsi ištarus jo vardą ją persmelkė toks pat netikėtas malonumas, kaip ir jį išgirdus savo vardą.

Mitčelas atsirėmė į baliustradą priešais ir sukryžiavo rankas ant krūtinės.

— Taip? — tarė jis, nusiteikęs išvardyti kelias užsienio kalbas, kuriomis kalba, prieš įtikindamas ją eiti kartu vidun.

Ji kilstelėjo veidą ir ironiškai nusišypsojo.

— Kodėl tu pavadinai save „hibridu“?

— Todėl, kad gimiau Amerikoje, o užaugau Europoje.

Ji linktelėjo, tarsi būtų patenkinta atsakymu.

— Ar tu turi brolių ar seserų?

Nustebintas ir susierzinęs dėl netikėtų jos klausimų, Mitčelas trumpai burbtelėjo:

— Ne, ne visai.

— Ne visai, — pakartojo ji, o tada pusiau juokaudama tęsė: — O mamą ar tėvą?

— Ne.

— Tu apskritai neturi šeimos, ar aš teisingai supratau?

— Koks, po velnių, skirtumas?

— Tiesą sakant, jokio. Tikriausiai... — atsakė ji, tačiau jos balse suskambo liūdesys ir susitaikymas ir Mitčelas aiškiai pajuto, jog kažkodėl bet koks tolesnis išsisukinėjimas atsakyti į jos klausimus tikrai bus jam nenaudingas jai priimant sprendimą, dėl kurio ji dabar kamavosi.

— Aš turiu brolienę, sūnėną ir senelio seserį, — prisipažino jis kapotu balsu, atsisakydamas pripažinti savo senelio egzistavimą.

— Kaip tu gali turėti brolienę arba sūnėną, jei neturi brolių ir seserų?

— Kur šitas pokalbis veda? — paklausė jis trumpai.

— Ar tu iš CŽV ar panašiai?

Jei tai nebūtų jo taip erzinę, jis būtų nusijuokęs.

— Ne, nieko panašaus.

— Ne, žinoma, ne, — linksmai tarė ji keldamasi. — Jei toks būtum, turėtum daug geresnę išgalvotą istoriją, ar ne?

Mitčelas atsistojo ir atrėmė ją trumpu ir nekantriu klausimu:

— Ar tu visada tokia smalsi?

Tai buvo menkai paslėpta pastaba ir įspėjimas atsitraukti. Ir Keitė atsitraukė — tiesiogine ir perkeltine prasmėmis. Nusisukdama nuo jo, ji pripažino šaltą realybę, o ne fantastišką idilę, kurią neseniai puoselėjo. Vienintelis dalykas, kuriuo jis norėjo pasidalyti, buvo valanda ar šiek tiek ilgiau lovoje ir jis domėjosi ja tik kaip tinkama seksui partnere. Akimirką ji iš tiesų ketino tuo pasitenkinti, bet Čikagoje jos jau ir taip laukė ją prislėgę sielvartas ir nežinomybė. Nebuvo reikalo užsikrauti dar ir pažeminimą bei kaltę.

Jos kūno kalba buvo labai aiški ir Mitčelas staiga nusprendė, jog bus geriau, jei vakaras pasibaigs būtent taip. Daug geriau. Tiesą sakant, jam palengvėjo, jog jis taip baigiasi. Rytoj, jiems būnant Sen Martene, jis galės mėgautis jos draugija per ištiestos rankos atstumą — mintyse ir fiziškai.

— Jau vėlu, — prabilo jis ramiu, dalykišku tonu. — Užvažiuosiu tavęs rytoj dešimtą.

Užuot sutikusi su tuo, kaip jis tikėjosi, ji papurtė galvą. Tada sukosėjo ir tarė:

— Ne. Rytoj susitvarkysiu pati, bet vis tiek ačiū.

Ji pyksta, nutarė Mitčelas, o kadangi negalėjo pakęsti paniurėlių moterų, jis buvo nepaprastai patenkintas sužinojęs, jog ji viena iš jų. Bėdos tebuvo tiek, kad jai atsisukus ir pažvelgus į jį, jam tapo aišku, jog ji visiškai nesusiraukusi. Švelniai šypsodamasi ji tarė:

— Sudie, Mitčelai. Dėkoju už mielą, įsimintiną vakarą. Nė už ką jo neatsisakyčiau.

Jos veido išraiška ir tai, ką ji pasakė, taip nuginklavo Mitčelą, kad jis iškart pakeitė savo sprendimą dėl tinkamiausios vakaro baigties.

— Jis nebūtinai turi dabar baigtis, — pastebėjo jis.

— Taip, būtinai.

Nors Mitčelas buvo nusiteikęs apsigalvoti, vis dėlto nenorėjo būti įspraustas į kampą ar priverstas eiti į kompromisą.

— Nes aš nenoriu tau papasakoti savo gyvenimo istorijos? — abejingai spėjo jis.

— Ne, todėl kad tu ištraukei iš manęs mano gyvenimo istoriją, bet nieko nepasiūlai mainais.

— Nieko? — pasišaipė jis kilstelėdamas antakius.

Jis stengėsi jai priminti, jog vietoj biografijos pasiūlė savo kūną lovoje ir Keitę, kovojančią su nauju pagundos antplūdžiu, staiga vėl apėmė jausmas, jog ši draugystė nulemta iš anksto. Nesuvokdama, ką daro, ji priglaudė ranką prie jo tvirto skruosto ir žaviai nusišypsojo jo užmerktoms akims.

— To, ką tu siūlai, užtektų kiekvienai moteriai, aš tai suprantu, — nusišaipė ji, — bet bėda ta, jog aš turiu nuojautą, kad tu esi daug daugiau nei dar vienas gražus veidelis...

Po šios pastabos jo akyse nenoromis žybtelėjo šypsena, o lūpų kamputyje ėmėsi trūkčioti raumuo. Šiltas ryšys, kurį juto Keitė, vis stiprėjo kartu su skausmingu praradimo jausmu.

— Tiesą sakant, manau, jog tu turi daug sluoksnių, ir jei rytoj mes vėl būtume kartu, aš vis bandyčiau nulupti po vieną sluoksnį, kad žvilgtelėčiau, kas slypi po juo.

Jam neatsakius, ji tai padarė už jį:

— Bet juk tu man neleisi, ir tau nepatiks, jei aš mėginsiu, ar ne?

Blaškydamasis tarp nuostabos dėl jos atvirumo ir žavėjimosi jos drąsa, Mitčelas atidavė jai duoklę, atsakydamas sąžiningai:

— Ne.

— Taip ir žinojau, — sušnibždėjo ji vėl šypsodamasi ir lėtai atitraukė ranką jam nuo skruosto, slysdama jo pečiu žemyn, kol pagaliau prisivertė visiškai ją patraukti.

— O dabar išeik, kol aš nepersigalvojau.

Mitčelas pastebėjo, kaip jos ranka užtruko, girdėjo lengvai virpantį jos balsą ir net neabejojo, jog galėtų įsitraukti ją į glėbį ir priversti persigalvoti. Jis netgi jautė, jog ji giliai viduje norėjo, kad būtent taip jis ir padarytų. Beveik taip pat stipriai, kaip jį ėmė pagunda tai padaryti. Ir vis dėlto jis nusprendė pasielgti būtent taip, kaip ji sakė norinti, kad jis pasielgtų. Iš dalies dėl to, jog žinojo, kad tai bene protingiausias kelias. Tačiau, užuot užbaigęs jų trumpą pažintį liūdna nata, gręždamasis išeiti jis tyčia papokštavo dėl jos sprendimo:

— Tu gailėsies, — tarė jis su apsimestiniu rimtumu.

Ji linktelėjo visiškai pritardama ir, idealiai pamėgdžiodama jo toną, atsakė:

— Be abejonės, — sutiko ji, bet jos akys buvo įtartinai linksmos.

Jau pripratęs prie kiekvieno jos išraiškos niuanso, Mitčelas pamanė, jog jos akys spindi dėl ašarų.

— Jei persigalvosi dėl rytojaus...

— Nepersigalvosiu, — tyliai nutraukė ji. — Sudie, — pridūrė ir ištiesė ranką paspausti, kaip padarė prieš dvylika valandų, kai išpylusi ant jo gėrimą prisistatė.

Jis pažvelgė į jos ranką ir be jokio perspėjimo ar priežasties pajuto staigų potraukį pakeisti jos apsisprendimą ir vis dėlto praleisti naktį kartu. Ignoruodamas jos ištiestą ranką, jis nykščiu ir smiliumi suėmė jai smakrą, kilstelėjo veidą ir nusišypsojo į akis.

— Europoje praleidę kartu vakarą, vyras ir moteris atsisveikindami pabučiuoja vienas kitą.

Jei ji būtų nusukusi žvilgsnį ar bandžiusi išlaisvinti smakrą, Mitčelas būtų privertęs pabučiuoti jį ir numalšinęs visokius jos protestus savo lūpomis ir rankomis. Tačiau ji pažvelgė į jį sumišusiu ir nekaltu žvilgsniu.

— Kokioje Europos dalyje taip daroma? Prancūzijoje? O gal Švedijoje ar Belgijoje?

Mitčelas piktai suraukė antakius.

— O tu velnioniškai užsispyrusi, ar ne?

— O gal Ispanijoje ar Transilvanijoje? — atkakliai tęsė ji. Mitčelas suirzęs atitraukė ranką. Ji žengė žingsnį atgal. — Aš tave išlydėsiu, — tarė ji mandagiai ir pasisuko eiti į kambarį.

Jis atmetė jos pasiūlymą nuobodžiaujančiu, nekantriu balsu.

— Nesivargink, verčiau eisiu takeliu aplink namą.

Stengdamasi sulaikyti ašaras, Keitė žiūrėjo, kaip jis išeina iš terasos ir pasuka kairėn, žingsniuodamas palei jos vilą, bet įkišęs ranką į kelnių kišenę ir išsitraukęs raktus, jis akimirką stabtelėjo, jo tamsi galva susimąsčiusi palinko, tada jis atsisuko į ją. Išvydus jo trumpą šypseną, Keitei vėl atgimė viltis, tačiau jo ištarti žodžiai nusviedė ją atgal į skausmingą realybę.

— Tu teisingai nusprendei.

Keitės vidus krūptelėjo nuo dar didesnės žalos, kurią sukėlė jo atsaini šypsena ir abejingi žodžiai, tačiau prisivertė skaudančiais veido raumenimis išspausti atsakomąją šypseną:

— Žinau, — pamelavo.

Jis linktelėjo, tarsi dabar jau būtų visiškai patenkintas jųdviejų padėtimi; tada nužingsniavo takeliu ir dingo už vilos kampo. Ir iš jos gyvenimo.

Sodo pakraščio medžiuose jai už nugaros kažkas sušnarėjo, bet šįkart Keitė nepajuto jokio nerimo ir nesivargino apsidairyti. Kadangi žinojo, jog tai ne Mitčelas, jai nerūpėjo, kas dar ten galėtų būti. Tvirtai sumerkusi akis, ji nuleido galvą, pralaimėdama kovą su abejone ir gėda.

Tokios netikėtos vakaro pabaigos priežastys, kurias ji įvardijo Mitčelui, tebuvo pusė tiesos. Iš pradžių nusprendusi su juo permiegoti, ji nebūtinai turėjo žinoti, keliomis kalbomis jis kalba ar kiek brolių, seserų turi. Atsitraukimo priežastys, kurias ji tyliai pateikė pati sau, buvo logiškos, tačiau nerimtos ir nesąžiningos. Ji iš pat pradžių suprato, jog permiegojusi su juo šiąnakt, vėliau gali pasijusti kalta ar pažeminta ir ketino rizikuoti ir susitaikyti, jei taip nutiktų. Viena, ko ji nebuvo nusiteikusi daryti, tai grįžusi į Čikagą kankinti save, užduodama dar daugiau neatsakomų klausimų. Jos tėvo mirties priežastis buvo nežinoma; restorano, kuriam jis paaukojo savo gyvenimą, ateitis, Keitei vadovaujant, buvo abejotina ir miglota. Kai Mitčelas atsisakė papasakoti apie save, Keitę apėmė panika supratus, jog jai iškyla dar viena erzinanti mįslė — ji stovi tiesiai priešais ją, tiesą sakant, žiūri į ją seksualiai primerktomis akimis, apgaulingai ir tingiai šypsodamasi, nors iš tiesų, skatina ją pabandyti atskleisti, kas dedasi Mitčelo viduje.

Na, o dabar Keitė labiausiai siuto ant savęs ir buvo susigėdusi todėl, kad ji galėjo tai padaryti, nors iš dalies. Juk turėjo psichologijos magistro laipsnį ir kelerių metų patirtį narstydama beveik išimtinai tik gyvus iširusių šeimų padarinius. Vakarienės metu ji iškart suprato, jog Mitčelas rūpestingai apsistatęs emocinėmis barikadomis, ir spėjo, jog jos ten suręstos jau labai labai seniai — tikriausiai nuo pat vaikystės.

Užuot palikusi jam teisę turėti sienas ir žavėdamasi jo akivaizdžiai didžiule stiprybe, šiluma, užuot leidusi jam sutelkti visą savo nenugalimą, pasitikintį savim seksualumą (ką jis ir ketino padaryti su ja), Keitė sutelkė dėmesį į galimus jo sienų pamatus ir pradėjo ten kapstytis teiraudamasi apie jo šeimą.

Galiausiai jis uždavė jai milijono dolerių vertės klausimą: „Koks, po velnių, skirtumas?“

Ir atsakymas į tą klausimą buvo — liūdnai pripažino Keitė — joks. Kiekvienas suaugęs vyras turi kokių nors naudingų emocinių užtvarų. Kartais jie nuleidžia jas dėl moters, kuri jiems labai rūpi, bet jie niekada nenuleidžia jų tik dėl to, kad moteris, kurią jie vos pažino, nori priversti juos tai padaryti — ir tuojau pat!

Rydama ašaras, Keitė išėjo iš terasos, kur ji juokėsi, pokštavo ir šoko su juo... ir ištirpo viename nepamirštamame bučinyje. Pakėlusi ranką, ji pasitrynė skaudančius sprando raumenis, tada nuleido ranką prie šono. Mažiau nei prieš pusę valandos, gailiai prisiminė ji, jo ilgi pirštai lietė jai sprandą, taršė plaukus, o lūpos alkanai ieškojo jos lūpų.

Jam išėjus, muzika nutilo, suprato ji, be tikslo keliaudama paplūdimio link. Jam išėjus, naktis išnyko.

Ji galvojo apie tai, kaip jis išeidamas atsisuko, tarsi išsiimdamas raktus būtų prisiminęs dar vieną veiksmą, kurį reikėtų atlikti...“ Tu teisingai nusprendei,“ pasakė jis jai vos šyptelėjęs ir Keitė pirmąkart pagaliau suprato jo tariamai keistą elgesį: jis mandagiai prisiėmė visą kaltę dėl nepavykusio vakaro — kaip tikras džentelmenas. Jo manieros buvo ne paprasčiausiai puikios, jos buvo nepriekaištingos. Ar apipiltas lediniu gėrimu, ar išvarytas su nepatenkintais seksualiniais lūkesčiais, jis neprarado nei savitvardos, nei šaltakraujiškumo.

Ji stabtelėjo, mėgindama susieti tą šiek tiek pažįstamą elgesį su kuo nors, ką jau žinotų, ir tada prisiminė, kas tai buvo: daugelio manymu, aukštesnioji britų klasė elgdavosi taip, tarsi būtų atsparūs chaosui. Bet koks išorinis nusivylimo demonstravimas buvo laikomas blogo auklėjimo ženklu. Matyt, Mitčelas bus kažkaip išsiugdęs britų aukštesniosios klasės manieras.

Ji niekada neįsitikins, ar yra dėl to teisi. Dėl savo pačios bailumo ir pakvaišėliško troškimo sužinoti apie jį viską prarado galimybę nors ką sužinoti.

Tai suvokdama jautėsi tokia nelaiminga, jog mintis, kad jam į ją nusispjauti, buvo beveik kaip paguoda. Ji bent jau negalėjo kaltinti savęs už tai, kad sugadino progą, kurios su juo niekada ir neturėjo.

11 skyrius

Apimta apatijos, Keitė nuklydo į sodo pakraštį. Įsitraukusi į apgailestavimus ir bejėgišką ilgesį, stebėjo, kaip tviskančių bangų mūša išsilieja į krantą, tada nusiveja save atgal į mėnulio nušviestą jūrą.

Ji buvo taip paskendusi mintyse, jog neatkreipė dėmesio į tylius žingsnius žolėje jai už nugaros, kol jos regėjimo lauką kirto šešėlis. Ji sustingo bijodama, jog apsižvalgiusi pamatys, kad tai tik koks nors viešbučio svečias, išėjęs vėlyvo pasivaikščiojimo į paplūdimį. Akimirką sulaikius kvapą, jos baimė pratrūko džiaugsmo sprogimu, kai Mitčelas uždėjo rankas jai ant liemens ir atsistojo taip arti, kad marškiniais lietė jai nugarą ir rankas. Keletą akimirkų Keitė girdėjo tik savo širdies plakimą ir nerimstantį palmių lapų virš galvos šnarėjimą. Tada jis rimtai ištarė:

— Mano brolio vardas buvo Viljamas.

Būtasis laikas išdavė Keitei, kad jo brolis miręs, ir ji nuleido galvą susigėdusi ir apgailestaudama, kad vertė jį apie tai kalbėti.

Tarsi norėdamas ją nuraminti, jis pridūrė:

— Mes buvom vos pažįstami. To paties tėvo, bet skirtingų motinų. Aš užaugau Europoje, o Bilas Valstijose su savo tėvo šeima.

— Aš labai atsiprašau už tai, kad klausinėjau, — sušnabždėjo Keitė, — bet dėkoju, kad pasakoji.

Jo rankos raminamai slydo jos rankomis aukštyn žemyn, vėl prabilęs jis užsikirsdavo po kiekvieno sakinio, tarsi jam būtų buvę sunku išreikšti tai, ką mėgino jai papasakoti.

— Nė vienas iš mūsų nė nenutuokė apie kito egzistavimą, kol prieš keletą mėnesių jis netyčia sužinojo, jog turi brolį. Viljamas surado mane Londone ir atsiuntė laišką paaiškindamas, kas jis toks. Kitą savaitę jis kelis kartus skambino. O dar po savaitės pasiėmė žmoną ir paauglį sūnų ir visi trys nepranešę pasirodė ant mano slenksčio.

Keitei galvoje suskambo varpai dėl akivaizdaus tėvo šiame šeimos susijungime nebuvimo, tačiau dabar ji mažiausiai norėjo toliau kamantinėti. Ji mieliau nusitvėrė šviesiausios istorijos dalies, nusišypsojo atsisukdama veidu į jį ir tarė:

— Tavo brolis buvo puikus strategas.

— Kodėl tu taip sakai?

— Nes pasiimdamas kartu žmoną ir sūnų jis parodė, jog visa jo šeima palaiko troškimą susipažinti su tavimi.

— Tiesą sakant, jis atsivežė žmoną ir sūnų, kad man būtų sunkiau juos išmesti.

— Iš kur jis galėjo numanyti, kad tu gali taip pasielgti?

— Gal dėl to, kad neatsakiau į jo laišką ir skambučius, — ironiškai paaiškino jis.

— Neatsakei?

— Ne, — tarė jis, bet jo veido išraiška jau buvo pakankamai sušvelnėjusi, kad Keitė rizikuotų spėti:

— Kai pažinai jį, jis tau patiko, ar ne?

Prieš atsakydamas jis nusuko nuo jos akis ir įsistebeilijo per jos galvą į jūrą.

— Taip, — tarė ir po kelių sekundžių žemu balsu pridūrė: — Jis man labai patiko.

Ašaros pradėjo gelti Keitei akis išgirdus, kiek jausmų slepia šis paskutinis sakinys.

Jis nuleido smakrą ir pažvelgė į ją.

— Ką dar norėtum sužinoti?

Vienintelis dalykas, kurį šiuo metu būtų norėjusi sužinoti Keitė — kaip ištraukti juos abu iš šios skausmingai rimtos temos. Atmetus jos ankstesnį įsitikinimą, jog ji jam visiškai nieko nereiškia, tiesa buvo ta, kad jis grįžo tam, jog papasakotų jai viską, ką ji nori sužinoti. Jis iš tiesų grįžo. Tai buvo svarbiausia. Akimirką pamąsčiusi, ji sugalvojo žaismingą būdą atsakyti į paskutinį jo klausimą ir galbūt pakeisti jų nuotaiką. Stengdamasi atrodyti ypač rimta, ji prabilo:

— Yra dar vienas klausimas, į kurį man labai reikia atsakymo. Tai labai asmeniška, bet man nepaprastai svarbu sužinoti.

Jo antakiai klausiamai pakilo, bet veido išraiška buvo tokia atsargi ir be entuziazmo, jog Keitė nusijuokė ir paklausė to „nepaprastai svarbaus“ dalyko:

— Tai keliomis kalbomis tu kalbi?

Jo kikenimas iš apstulbimo virto tingia, geidulinga šypsena jam apsimetant, jog rimtai apgalvoja savo atsakymą.

— Nesu tikras, — tarė jis, nuleisdamas ranką jos nugara žemyn ir prisitraukdamas ją arčiau. — Aš išvardysiu, o tu galėsi suskaičiuoti. — Jo žvilgsnis sustojo prie jos lūpų ir jis palenkė galvą. — Laisvai kalbu itališkai, — šiltos jo lūpos palietė jos lūpas ir ilgesingai slydo iš vienos pusės į kitą, lėtai tyrinėdamos jos lūpų sandarą ir formą. Iš Keitės jau galėjai vyti virves.

— Ir ispaniškai, — jo bučinys tapo dar gilesnis, lūpos glostė vis atkakliau, o rankos spaudė tvirčiau. Jo liežuvis įslydo pro jos lūpas ir Keitės pulsas staigiai padažnėjo.

— Ir prancūziškai, — ranka apglėbė jai sprandą, o lūpos lėtai prasivėrė. Jo liežuvis trumpam įsiveržė į jos burną, švelniai tyrinėdamas, ir Keitė atsiliepė intymiu bučiniu, stipriai apsivydama rankomis jam kaklą ir visu kūnu prisispausdama prie tvirto jo kūno. Keitės nuostabai, jos atsakas privertė jį staiga nutraukti tą bučinį. Jis tik lengvai pakštelėjo jai į kaktą ir sušnabždėjo:

— Taip pat šiek tiek kalbu vokiškai ir graikiškai... — Prisilietęs lūpomis jai prie smilkinio, jis pridūrė: — Ir truputėlį rusiškai ir japoniškai. — Jis perbraukė lūpomis jai per skruostą iki ausies ir jo šiltas kvėpavimas privertė ją virpėti ir palinkti į jį, kai jis žaismingai užbaigė: — Ir labai prastai olandiškai.

Nors Mitčelo tonas buvo nerūpestingas, jos virpanti reakcija sužadino jam troškimą priversti ją sudrebėti dar kartą, tik stipriau ir ilgiau, ir jis turėjo prisiversti atitraukti galvą. Jis negalėjo suvokti, kodėl jos bučiniai taip galingai jį veikė, ir jam nuoširdžiai palengvėjo, kad jis įstengė išvardyti visas kalbas, kuriomis kalbėjo, tuo pat metu valdydamas situaciją.

Keitė sukrutėjo jo rankose ir pakėlė smakrą.

— Užmiršai paminėti anglų, — ištarė ji su šypsena.

Mitčelas staiga pajuto, jog anglų kalba turi būti paminėta bučinio kontekste, panašiai kaip ir kitos kalbos.

— Nejaugi? — paklausė jis, lėtai braukdamas nykščiu per jos švelnią apatinę lūpą; tada jis pažvelgė, ką veikia jo pirštas. Jis nebesusilaikė — stipriai prispaudė nykštį, priversdamas jos lūpas prasiskirti, ir šiurkščiai puolė jos burną alkanu, viską užvaldančiu bučiniu. Jo liežuvis paniro į jos burną, bučinys tapo beprotiškas. Ji bučiavo jį atsakydama, jos pirštai lakstė jo nugaros raumenimis, spausdami jį prie savęs, tuo tarpu jo rankos nenustygdamos nuslydo jos krūtimis, tada nuslinko jai už nugaros, suėmė už klubų ir tvirtai prisitraukė prie kieto sustandėjimo.

Kai Mitčelas galiausiai atitraukė lūpas, visoje jo nervų sistemoje siautėjo aistra ir mintis tokios būklės eiti jos vilos link jam pasirodė per daug juokinga, kad ją svarstytų. Jis juk laikė ją savo glėbyje, prispaudęs jos veidą sau prie krūtinės, o jos auksiniai plaukai buvo pasklidę ant jo rankos susivėlusią kaskada. Atitraukęs žvilgsnį nuo jos pakaušio, jis pažvelgė į banguojančią jūrą, o jo jausmai blaškėsi tarp susižavėjimo, džiaugsmo ir netikėjimo. Keitė buvo atsirėmusi į jį, jos plaštaka išskėsta virš jo besidaužančios širdies, o jos pirštai švelniai judėjo glamonėdami jį lyg plunksnomis. Jam patiko, kaip ji liečia. Jis matė, jog ji buvo beveik tiek pat emociškai ir fiziškai įsiaudrinusi, kaip ir jis, ir jam tai taip pat patiko.

Tiesą sakant, joje jam patiko viskas.

Jam patiko jos humoro jausmas, jos šiluma ir geidulingumas. Patiko jos drąsa, atvirumas ir išdidumas. Jam patiko jos šypsena ir melodingas juokas. Patiko jos veidas ir jos plaukai, ir tai, kaip ji ranka palietė jam skruostą sakydama „Aš turiu nuojautą, jog tu esi daug daugiau nei dar vienas gražus veidelis.“

Jam patiko, kaip jos kūnas atitiko jo kūną, patiko ir jos krūtų pojūtis jo delnuose. Mitčelas sustabdė savo minčių srautą ir nuleido smakrą, pasirengęs paleisti ją iš glėbio ir grįžti į vilą.

— Tai kiek kalbų suskaičiavai? — paklausė jis šypsodamasis.

Ji pakėlė galvą nuo krūtinės, atsilošė jo glėbyje ir akimirką abejingai žiūrėjo į jį; tada nusišypsojo šypsena, kupina žavingo nusivylimo.

— Nežinau. Pamečiau skaičių po prancūzų.

— Tada turėsim pradėti iš pradžių.

— O, Dieve, — tarė ji slopindama juoką ir silpnai stuktelėjo kakta jam į krūtinę.

— Bet ne čia, — pasakė Mitčelas, patenkintas ir pamalonintas jos reakcijos. Tada jis apglėbė ranka ją per liemenį ir pasuko vilos link. Jiems einant per žolę, jis stengėsi prisiminti paskutinį kartą, kai moteris privertė jį pajusti tokius stiprius, dažnus ir pasikartojančius perėjimus iš juoko į geismą, iš nusivylimo į susižavėjimą. Jis neįstengė prisiminti, kad kada nors taip būtų. Šis išgyvenimas stebino, provokavo ir gaivino. Jis bijojo kaip nors sumenkinti šį patyrimą arba moterį, kuri taip jį paveikė, ir žvelgdamas į atviras jos terasos duris svarstė, ar nedaro klaidos viliodamas ją į jos draugo viešbučio kambario lovą. Tada jis paklausė savęs, kam konkrečiai tai trukdytų. Jai? Ar jam? O gal abiem?

Mintis, jog jam gali nepatikti permiegoti su moterimi kito vyro viešbučio kambaryje, atrodė absurdiška, nes jis ne kartą buvo taip pasielgęs praeityje ir be menkiausio sąžinės graužimo. Taigi Mitčelas nutarė, jog jis rūpinasi tik dėl jos — iki tol, kol jie įžengė į kambarį ir abu išvydo jo tamsiai mėlyną striukę, kabančią ant kėdės svetainėje.

Keitė reagavo su nuostaba konstatuodama akivaizdų raktą:

— Išeidamas tu pamiršai savo striukę.

— Būtų buvę sudėtinga paaiškinti tai advokatui, — atsiliepė Mitčelas, visiškai neketinęs nieko panašaus sakyti. Šiomis aplinkybėmis advokatas buvo draudžiama tema ir jis negalėjo patikėti, jog ką tik buvo toks kvailas — ar netaktiškas — kad prabiltų apie jį tokiu metu.

— Aš būčiau ją pastebėjusi ir...

— Ir ką? — paklausė Mitčelas, nors tai dar labiau padidino jo paskutinį nusižengimą ir privertė jį dar labiau ant savęs supykti.

Keitė metė į jį susirūpinimo kupiną šypseną ir pasilenkė patikrinti miegančio šuns. Makso nosis buvo vėsi ir drėgna ir jai prisilietus šuo atmerkė akis, tada silpnai suvizgino uodegą ir vėl nugrimzdo į miegą. Ji patenkinta atsistojo ir pasitrynė delnus į kelnes. Stengėsi sugalvoti, ką būtų dariusi su Mitčelo striuke, ir norėjo, kad verčiau šis klausimas būtų neiškilęs, nes vertė ją pasijusti niekšinga ir kalta dėl to, kad ketino permiegoti su juo čia, Evano viešbučio numeryje, kai vos prieš keletą akimirkų ji buvo laiminga ir susijaudinusi.

— Manau, jog būčiau galėjusi palikti registratūroje, maišelyje su tavo vardu.

Mitčelas suprato, jog tai visiškai logiška išeitis, tačiau kažkodėl staiga ši mintis jam pasirodė itin nemaloni — tarytum jį, o ne jo striukę, ji būtų įdėjusi į maišelį ir skubiai nunešusi į registratūrą.

— Arba, manau, būčiau galėjusi pakabinti ją spintoje ir palaukti, kol tu paskambinsi ir pasakysi, ką su ja daryti.

Mitčelas sutvardė idiotišką troškimą paklausti, ar, jos manymu, advokatas ir jis nešioja to paties dydžio striukes; tada jis žvilgtelėjo į telefoną ir įsivaizdavo ten stovintį advokatą, atsiliepiantį į Mitčelo skambutį dėl striukės ar perklausantį Mitčelo paliktą balso pranešimą. Žiūrėdamas į telefoną, jis suprato, jog raudona žinučių lemputė jau nebeblyksi kaip anksčiau. Tai reiškė, jog kažkuriuo vakaro metu Keitė išklausė balso pranešimą.

Jis žvilgtelėjo į ją, beveik neabejodamas, jog ji taip pat žiūri į telefoną, bet ji žiūrėjo į lovą aiškiai kaltą veido išraiška, o ne ta miela, minkšta, kokia buvo prieš kelias minutes. Nors advokato kambaryje nebuvo, jis tapo ryškiai juntama kliūtimi jų nevaržomam mėgavimuisi vienam kitu, pasipiktinęs suprato Mitčelas.

— Ar jis vis dar planuoja atskristi rytoj?

Keitė papurtė galvą.

— Poryt, — tarė ji, bet pokalbis apie Evaną privertė ją pasijusti taip nejaukiai, jog ji nebegalėjo žiūrėti į lovą nesijausdama niekinga dėl buvimo su Mitčelu. Moralės požiūriu, tai nebuvo jos kambarys ar jos lova. Už juos mokėjo Evanas. Apsispręsk dabar, ragino ją protas. Apsispręsk. Apsispręsk. Užsiėmusi vidine kova tarp moralės ir strategijos, Keitė buvo pajutusi šoką, kai akies kampučiu pamatė, jog Mitčelas velkasi striukę.

— Tu išeini? — paklausė ji tokiu nusivylusiu balsu, kaip kad pati jautėsi.

Jis linktelėjo, tada iš dalies išsklaidė jos baimę dėl savo išėjimo motyvų, sugriebdamas jai riešą ir tvirtai prisitraukdamas ją į glėbį.

Ji pastebėjo, jog jis atrodė gerai nusiteikęs, nesusierzinęs.

— Bet kodėl?

— Todėl, — ironiškai paaiškino jis, — jog kažkas man kužda, kad mielos airės chorų mergaitės mano, jog miegoti su vienu vyru kito vyro kambaryje yra nepadoru.

Keitė išplėtė akis dėl jo pastabumo, tačiau terminas choro mergaitė atrodė taip šiomis aplinkybėmis netinkamas, jog ji negalėjo slėptis juo prisidengdama.

— Vargu, ar aš elgiuosi kaip choro mergaitė.

— Ar aš buvau neteisus dėl kambario? — atrėmė jis visažinio šypsena.

— Ne visai, bet...

— Ir aš taip pat manau, jog jei mudu permiegosim „per pirmą pasimatymą“, vienas iš mūsų rytoj nuspręs, kad mūsų elgesys šįvakar dvokė neskoningu, neišrankiu seksu.

— Turi omeny save? — apstulbusi pasiteiravo Keitė ir jis trumpai nusijuokė.

— Ne save. Tave.

Keitė galvojo apie tai, ką jis sakė, ir nebandė slėpti didelio troškimo ir sumišimo, kuriuos jautė.

— Niekada nesupratau, kokia esu šventuolė.

Atsakydamas jis nuslydo pirštais per jos plaukus ir kilstelėjo jos veidą link savojo reikliam bučiniui, kuris baigėsi šiurkščiu nurodymu:

— Iki rytojaus pasitaisyk.

Keitė bandė sugalvoti, kaip sumaniai atsikirsti, tačiau atsakė:

— Pasitaisysiu.

Patenkintas, jog reikalas išspręstas, jis nuleido rankas ir pasuko terasos durų link, matyt, ketindamas išėjęs pro jas eiti aplink namą.

— Žinai, čia yra ir paradinės durys, — pastebėjo Keitė.

— Jei aš eisiu su tavim pro tą lovą, įsitempsiu tave į ją per trisdešimt sekundžių.

— Tu labai savim pasitiki, — paerzino ji.

Jis atlošė galvą, užsimerkė ir tarė:

— Prašau, tik paskatink mane tai įrodyti. Suteik bent vieną dingstį. Man dabar reikia tik tiek — tik vienos mažulytės dingsties ir mano trapūs skrupulai taps nebesvarbūs.

Keitė išmintingai nusprendė to nedaryti, ir jis atmerkė akis.

— Paimsiu tave ir Maksą dešimtą ryto. Nuvešim jį pas veterinarą į Sen Marteną ir prakišim dieną saloje. Ir naktį, — pridūrė jis reikšmingai. Jai neprieštaraujant jis pasiteiravo: — Tu mėgsti lošti?

Keitė pažvelgė į vyrą, su kuriuo sutiko praleisti vakarą, pažinodama jį vos kelias valandas, ir žaviai šypsodamasi atsakė:

— Akivaizdu, kad mėgstu.

Supratęs, ką ji norėjo pasakyti, išsišiepė:

— Tada pasiimk vakarinių drabužių, ką nors gražaus.

Ir apsisukęs išnyko tarpdury.

12 skyrius

Sėdėdamas ant denio Žako Benedikto jachtos laivagalyje su puodeliu kavos, lėkšte skrebučių ir laikraščiu ant stalelio priešais jį, Mitčelas žvelgė į turėklus, tuo metu kapitonui tyliai keikiantis ir rūsčiai žvelgiant į artėjantį laivą.

Apsirengęs baltai nuo iškrakmolytos trumparankovių marškinių apykaklės iki švarių jūrinių batelių galiukų, kapitonas Natanielis Preskotas buvo aukštas, žilų plaukų, griežtos laikysenos ir spinduliavo kompetencija.

— Susiimk, — įspėjo jis Mitčelą. — Atplaukia dar vienas.

Jam kalbant, už mažiau nei penkiasdešimties pėdų nuo jachtos praslydo keltas, pilnas turistų ir plaukiantis į vieną iš kaimyninių salų. Kelto kapitonas per garsiakalbį paskelbė pranešimą laivo keleiviams.

— Ponios ir ponai, už dešiniojo borto matote šimto dvidešimt penkių pėdų ilgio kino žvaigždės Žako Benedikto jachtą, pavadintą Džulija jo žmonos garbei. Pasiruoškit fotoaparatus, priplauksim šiek tiek arčiau. Denyje matau vyrą, kuris galėtų būti Benediktas.

Mitčelas tyliai nusikeikė ir kilstelėjo laikraštį paslėpdamas veidą.

— Neįsivaizduoju, kaip Žakas tai pakenčia. Aš pradėčiau mojuoti į juos šautuvu.

Iki vakar dienos Džulija ramiai stovėjo vienoje iš gražių Sen Marteno prieplaukų, tačiau keli užkietėję Žako gerbėjai pastebėjo jachtą ir suprato, kam ji priklauso. Gandas pasklido po salą tarsi gaisras miške. Per kelias valandas prieplauka tapo turistų lankoma vieta — Žako gerbėjai sukiojosi aplink laivą, tikėdamiesi gauti autografą, fotografuodami ir velniškai įkyrėdami. Keletas jų vis dar šlaistėsi aplinkui praėjusią naktį, kai Mitčelas grįžo po vakarienės su Keite, ir norėdamas suteikti jam šiek tiek ramybės kapitonas išplukdė jachtą iš prieplaukos, vos tik Mitčelas įžengė į denį. Dabar jachta buvo nuleidusi inkarą iškart už prieplaukos ir tai atskyrė juos nuo įkyrių pėsčiųjų, tačiau neapsaugojo nuo turistų keltuose ir ekskursiniuose laivuose.

— Aš susisiekiau su kitomis prieplaukomis, kad sužinočiau, ar jos turi slipą9, kuris būtų pakankamai didelis mums priimti, — tarė Preskotas nuolankiu tonu kaip žmogus, ne kartą patekęs į tokią padėtį. — Deja, kol kas mes turėsim naudotis kateriu, kad nuplukdytume jus į krantą ir atgal.

— Nieko tokio, — atsiliepė Mitčelas. — Šįryt turiu reikalų Sen Martene.

— Pasakysiu Jardliui, kad paruoštų katerį... — jis nutilo, laukdamas Mitčelo atsakymo.

Mitčelas žvilgtelėjo į savo laikrodį. Buvo po aštuonių penkiolika.

— Po pusės valandos.

— Aš paskambinsiu jums į mobilųjį ir pranešiu, kur mes stovim, kad galėtumėt vakare rasti, — pasisiūlė Preskotas.

— Aš šiąnakt negrįšiu. Nakvosiu viešbutyje.

— Tikriausiai taip jums bus tyliau ir ramiau, — pasakė Preskotas ir apgailestaudamas atsiduso.

Jis jau ketino eiti, tada atsisuko ir linksmai nusišypsojęs pasakė:

— Neseniai iš Romos skambino ponas Benediktas. Pasakiau jam, kad praėjusią naktį buvom priversti pasitraukti iš prieplaukos. Jis liepė jums pasakyti, jog ten, kur jis yra, viskas labai ramu ir malonu.

Mitčelas šyptelėdamas pripažino, jog Žakas gerai pajuokavo.

Žakas buvo apsistojęs Mitčelo bute Romoje, kol baigs filmuotis savo naujajame filme; tada kartu su Džulija jie planavo atskristi į Sen Marteną ir prisijungti prie Mitčelo.

Preskotui išėjus, Mitčelas atsilošęs kėdėje ėmė stebėti, kaip jam virš galvos pulkas kirų suka ratus, o mintys krypo prie keisto jo vakarykščio elgesio su Keite Donovan.

Šį rytą jis buvo nustebęs ir šiek tiek sutrikęs, jog tiek daug padarė, kad jai įtiktų. Jai paprašius padėti benamiui mišrūnui, jis tuoj pat iškvietė greitąją pagalbą ir gydytoją, paskui pasisiūlė padėti nuvežti šunį pas veterinarą. Vėliau, kai atsisakė su juo permiegoti ar vėl pasimatyti, jei jis nepapasakos apie save, ji iškėlė jam ultimatumą ir jis tai suprato. Suprato, bet nesutiko, kad juo būtų manipuliuojama, ir išėjo. Pasielgė būtent taip, kaip ir turėjo pasielgti. Tačiau paskui, vedinas sunkiausio, kaip niekad protą temdančio geidulio, jis pasidavė ir grįžo, kad atsakytų į jos klausimus. Vėliau, tartum dar nebūtų pakankamai keista, jį ištiko beprecedentis juokingo riteriškumo priepuolis ir jis nusprendė nesitempti jos į lovą jos draugo viešbučio kambaryje, bet palaukti rytojaus ir nusivežti į viešbutį Sen Martene.

Šitas apsisprendimas palaukti buvo dvigubai keistas turint omenyje tai, kad jis visą vakarą buvo siaubingai ir be jokio reikalo stačiokiškas dėl savo ketinimų su ja permiegoti. Žvelgiant atgal, jo vakarykštis elgesys didžiąja dalimi buvo gluminantis, bet vis dėlto ne visas. Vos po kelių minučių, kai vakar vakare atvyko į jos viešbutį, visos jos savybės jį ėmė jaudinti.

Bent jau taip jis jautėsi vakar. Tačiau šiandien išaušo nauja diena ir išnykus mėnesienai bei nutilus muzikai — pasibaigus aplinkybių deriniui, dėl kurio vakarykštė naktis atrodė tokia įsimintina — „burtai“ galėjo išsisklaidyti. Šią akimirką Mitčelas netgi nežinojo, kokios baigties jis norėtų. Nuo pat tos dienos, kai jo brolis su šeima atvyko į Londoną, Mitčelas kartais pajusdavo, jog jo vidus „minkštėja“ ir šis jam svetimas jausmas vertė jį gerokai sunerimti. Pirmiausia prie jo prasibrovė Viljamas, tada jis per arti prisileido tetą Oliviją ir net paspaudė ranką savo seneliui. Dabar jis leido prisiartinti raudonplaukei airei.

Taip mąstydamas Mitčelas pastebėjo dar vieną keltą, plaukiantį tiesiai jų jachtos link. Užuot stvėręs laikraštį, jis paėmė skrebučio riekelę, atlaužė gabaliuką ir numetė jį už borto. Kirai suklykė ir nėrė į vandenį. Jis numetė dar keturis gabalėlius ir iš visų pusių suskrido balti kirai.

— Ponios ir ponai, — trimitavo kapitonas. — Jei esat kino aktoriaus Žako Benedikto gerbėjai...

Mitčelas nuspriegė už borto dar du gabaliukus skrebučio, ir kirai pasipylė iš padangės, klykdami ir nardydami.

— ... pasiruoškit fotoaparatus...

Mitčelas paėmė paskutinį skrebutį ir lėtai sutrupino į vandenį, gabaliukas po gabaliuko. Šimtai kirų nusileido lyg tanki pilkai balta uždanga.

— ... saugokitės kirų...

Mitčelas žvilgtelėjo į savo laikrodį ir atsistūmė kėdę. Jis dar turėjo susikrauti lagaminą nakvynei.

Pulkų išprotėjusių kirų apsaugotas nuo žvilgsnių iš kelto, Mitčelas nužingsniavo per denį.

Tamsiai mėlynas Keitės lagaminas stovėjo gale lovos, supakuotas ir paruoštas.

Sėdėdama ant baltos sofos svetainėje, ji tingiai glostė Maksui galvą, spoksodama į savo bagažą ir nervingai bandydama atkurti vakarykštės nakties jausmus. Jausmus, dėl kurių atrodė tinkama ir visiškai teisinga sutikti praleisti su juo naktį. Šįryt tokie planai atrodė šiek tiek nenormalūs.

Ji galvojo apie tai, kokia laiminga pasijuto vakar, kai Mitčelas sode priėjo jai iš už nugaros ir tarė „Mano brolio vardas buvo Viljamas“. Žvelgiant atgal buvo akivaizdu, jog ji pametė galvą dėl vyro tik todėl, kad šis nesiteikė papasakoti jai kelių faktų apie savo brolį ir atskleisti, keliomis užsienio kalbomis kalba. Tai buvo visiška nesąmonė.

Matyt, ją taip absurdiškai paveikė juos supusi aplinka — kartu su jo fantastiškai gera išvaizda ir rafinuotu žavesiu ją aiškiai sugundė aplinka — o būtent to jis ir siekė. Nuo pat vakaro pradžios jis akivaizdžiai rodė, jog ketina ją suvilioti: „Aš nuliūdęs mažiau, nei būčiau išgirdęs, jog esate vienuolė... Aš tiesiog noriu įsitikinti, jog mes tame pačiame puslapyje... Bet aš ketinu jus išprievartauti“.

Net jo bučiniai buvo sąmoningai gundantys. Tie ilgi, jaudinantys bučiniai, kurie virsdavo karštais ir reikliais — ir dviprasmiška poza, kuria jis bučiuodamasis savo standžiomis šlaunimis prisispausdavo prie jos klubų. Jis bučiavosi puoselėdamas aiškų, neabejotiną tikslą, tai ji suprato. Vis dėlto nebuvo tokia kvaila, kad jaustųsi įsipareigojusi permiegoti su juo tik todėl, kad vakar sutiko tai padaryti.

Mitčelui išėjus, ji buvo per daug nervinga ir susijaudinusi, kad užmigtų, tad rūšiavo atsivežtus drabužius, stengdamasi išrinkti geriausiai tinkančius komplektus, nesvarbu, ką Mitčelas būtų nusprendęs veikti. Kai ji baigė, buvo jau beveik trys valandos nakties. Keletas komplektų tvarkingai gulėjo šalia lagamino, kartu su batais, rankinėmis, apyrankėmis ir auskarais. Ji neapsisprendė dėl vienintelio dalyko — kaip apsirengti iš ryto, kai jis užvažiuos jos pasiimti, ir kaip susirišti plaukus.

Šįryt ji buvo per daug susimąsčiusi, kad rūpintųsi savo išvaizda. Užuot krapščiusis su plaukais, ji susirišo juos į uodegėlę ir apsivilko pirmus apdarus, kuriuos pamatė atsidariusi spintą — džinsus, baltus marškinėlius trumpomis rankovėmis ir odinius sandalus.

Nervingai atsidususi, Keitė pasilenkė ir sutaršė Maksui trumpus galvos plaukus.

— Dėl visko tu kaltas, — pajuokavo ji. — Tik todėl, kad jis padėjo man tave išgelbėti, o vėliau pasirūpino milteliais nuo blusų, aš jaučiuosi įsipareigojusi su juo permiegoti...

Pasigirdus trim trumpiems, tvirtiems smūgiams į paradines vilos duris, Keitė nutilo. Maksas apsivertė ant kojų ir nutipeno greta jos, vilkdamas iš paskos laikiną „pavadėlį“, kurį ji padarė, surišdama du diržus iš baltų frotinių chalatų viešbučio svečiams.

Keitė žvilgtelėjo į laikrodį. Buvo lygiai dešimt.

13 skyrius

Laikydama ranką ant durų rankenos, Keitė susvyravo, nervingai drąsindama save susitikti su visiškai nepažįstamu vyru, su kuriuo, akivaizdžiai aptemus protui, buvo sutikusi praleisti naktį. Ji nutaisė linksmą šypseną ir dėl visa pikta (jei jis pasisveikindamas ketintų ją pabučiuoti) atidarydama duris sąmoningai žengė tris žingsnius atgal.

Tarpduryje dunksojo aukšta, plačių pečių Mitčelo figūra. Vilkintis kasdienes juodas kelnes ir prabangiai atrodančius juodus megztus marškinėlius, kurie paryškino jo įdegį ir pakeitė akių spalvą į melsvai pilką, Mitčelas atrodė mirtinai gražus ir neįtikėtinai seksualus.

Keitė atsargiai žengė dar žingsnį atgal.

— Tu pačiu laiku, — linksmai tarė ji.

Jis akimirksniu sustojo, matuodamas atstumą, kurį ji rūpestingai nustatė tarp jų; tada pakėlė į ją supratingas akis ir lėtai įėjo vidun.

— Punktualumas yra viena iš nedaugelio mano dorybių, — atsiliepė jis gūžtelėdamas pečiais ir nerūpestingai apžvelgdamas kambarį. Keitė matė, jog jis užfiksavo jos mėlyną lagaminą ant lovos, tada nukreipė dėmesį į šunį, kuris stovėjo tiesiai priešais jį.

— Kaip Maksas?

— Rodos, jaučiasi neblogai, — atsakė Keitė, žiūrėdama į maišelį Mitčelo rankoje. — Tikiuosi, tu ten turi pavadėlį ir antkaklį. Turėjau surišti du vonios chalatų diržus, kad ryte galėčiau jį išvesti.

— Pastebėjau. Jis atrodo taip, tarsi būtų pabėgęs iš šunų grožio salono, — pašmaikštavo ištiesdamas jai maišelį.

Tarsi potvynis grįžo prisiminimai apie juoką, kuriuo jie mėgavosi vakar, nuskandindami dalį nejaukaus svetimumo jausmo, Keitės jausto visą rytą.

— Užrakinsiu duris, — pasisiūlė Mitčelas, eidamas terasos link.

— Ten ant stalo likę daugybė maisto nuo pusryčių. Vaišinkis, — šūktelėjo Keitė jam įkandin, išvyniodama plokščią, beveik besvorį popierinį maišelį.

— Neradau parduotuvės, prekiaujančios pavadėliais, ir jau nebeturėjau laiko, tad nupirkau šituos, — paaiškino jis išeidamas laukan patikrinti ant stalo pridengtų lėkščių.

Keitė iš maišelio ištraukė du pačius neskoningiausius kaklairaščius, kokius tik jai buvo tekę matyti — vieną su palmėm, kitą su žodžiais St. Maarten, išrašytais neonine geltona spalva žydrame fone. Šyptelėjusi ji pritūpė priešais Maksą, užstodama jį nuo Mitčelo ir greitai nuimdama laikiną frotinį pavadėlį. Keitė išmoko užrišti kaklaraištį Vindzoro mazgu, kai studijuodama universitete dirbo Donovano restorane, ir jos pirštai mikliai darbavosi, sukdami kaklaraištį su palmėmis aplinkui Makso kaklą ir dar kartą kartodami procedūrą. Ji pažvelgė per petį, kaip Mitčelas pakelia dangtį nuo vieno iš pusryčių patiekalų.

— Gali vadinti mane per daug išrankiu, — pastebėjo jis, — tačiau aš atsisakau valgyti apkramtytą kumpį su kaulu.

Po kelių akimirkų ji išgirdo, kaip jis uždaro ir užrakina terasos duris, ir įgudusiu trūktelėjimu išlygino kaklaraiščių galus, tada nuo kaktos nusiėmė saulės akinius ir uždėjo juos Maksui ant galvos, tuo pat metu raminamai jį glostydama, kad šuo akinių nenusimestų.

— Nesu įsitikinusi, kad tavo sukurtas „turisto įvaizdis“ yra geriau nei mano „grožio salono įvaizdis“, — prabilo Keitė, kai Mitčelas sustojo tiesiai už jos. Apsisukusi ant kulnų, ji leido jam nekliudomai pažvelgti į Maksą.

— Kaklaraščiai bent jau lengvi, — pradėjo Mitčelas, tada susijuokė ir pažvelgė žemyn į Keitę. Jo akys buvo šiltos, o šypsena geranoriška ir supratinga. — Labai sumanu.

Keitė šypsodamasi lėtai atsistojo, jos akys buvo įsmeigtos į jį, ir ji pajuto, jog vakarykščiai kerai vėl pradeda sklandyti aplinkui. Akivaizdu, jog jis taip pat tai pajuto, nes švelniai apkabino ją per liemenį, o jo žemas balsas įgavo duslų, intymų atspalvį.

— Sveika, — tarė jis šypsodamasis jai į akis.

— Sveikas, — sušnibždėjo jam Keitė. Suskambo telefonas ir ji pašoko, tada kaltai į jį pažiūrėjo. Mitčelas pažvelgė į skambantį telefoną, mintyse vaipydamasis dėl erzinančio advokato sugebėjimo paskambinti ne laiku. Užuot pabučiavęs ją, kaip ketino, jis nuleido rankas ir tarė:

— Einam iš čia.

Keitė linktelėjo ir pasilenkė nuimti Maksui kaklaraištį, tada surišo jį su kitu kaklaraiščiu iš maišelio, padarydamą ilgą pavadėlį.

— Jis šiek tiek nerimavo dėl pavadėlio, kai ryte išvedžiau jį į sodą, — pasakė ji Mitčelui, jiems einant takeliu, vedančiu nuo vilų pagrindinio įėjimo į viešbutį link, — bet nebandė pasprukti.

— Tai įrodo, jog jis moka atskirti gerą daiktą, — atsiliepė Mitčelas, tačiau jis pastebėjo, jog didžiulis šuo atrodė visai patenkintas eidamas šalia jos, o ne stengdamasis išmėginti laikino pasaitėlio ilgį. Mitčelui pasirodė keista, kad laukinis šuo taip noriai jai pakluso. Matyt, nusprendė jis su ironija, Keitė Donovan vienodai veikė visus vyriškos lyties „paklydėlius“, nesvarbu, šunis ar žmones.

— Tikėkimės, jog jis bus toks pat paklusnus, kai reikės lipti į mašiną ir plaukti laivu, — pridūrė jis.

Mitčelas jau buvo pakėlęs savo kabrioleto stogą, kad šuo negalėtų iššokti iš mašinos, tačiau nei primygtinis Keitės įtikinėjimas, nei stūmimas neprivertė šuns lipti. Įdėjęs jos lagaminą į bagažinę, Mitčelas atėjo prie keleivio durelių, kad padėtų Keitei, tačiau tik atsistojo jai už nugaros, gėrėdamasis vaizdu. Ji buvo pasilenkusi virš šuns, bandydama pastatyti jo priekines letenas ant grindų mašinos užpakalyje, ir Mitčelas pirmą kartą suprato, jog iš užpakalio Keitė Donovan su aptemptais džinsais atrodė nuostabiai.

— Jei tu įlipsi pirma, — galiausiai pasiūlė jis, — Maksas gali sutikti sekti paskui tave.

Gudrybė padėjo ir Mitčelas uždarė keleivio dureles šuniui įlipus, tada apėjo mašiną ir atidarė vairuotojo dureles, kad Keitė galėtų išlipti iš užpakalinės sėdynės ir persėsti į priekinę.

Automobilių stovėjimo aikštelėje kitapus kelio detektyvas Čaildresas stebėjo, kaip Vajato mašina pajuda nuo šaligatvio, ir pažvelgė į laikrodį. Pagriebęs sekimui skirtą užrašų knygutę, gulinčią ant sėdynės baltoje išnuomotoje mašinoje, Čaildresas brūkštelėjo tikslų Vajato išvykimo laiką, o tuo metu detektyvas Makneilas išėjo iš viešbučio vestibiulio ir perbėgo kelią.

— Ar išsiaiškinai, kas ta raudonplaukė? — pasiteiravo Čaildresas, įjungdamas pavarą, vos tik Makneilo durelės užsidarė.

— Dar ne. Durininkas man atsakė taip pat, kaip ir viešbučio valdytojas bei kitas durininkas vakar vakare — kad viešbučio nuostatai neleidžia niekam atskleisti svečių vardų.

Vajato automobilis jau suko dešinėn į pagrindinį kelią ir Čaildresas gerokai padidino greitį.

— Ar įkišai durininkui penkis dolerius prieš klausdamas?

Makneilas suprunkštė.

— Įkišau visus dešimt ir gavau tik tokį atsakymą. Tačiau šiandien vadovauja valdytojo pavaduotojas, ponas Orlis, o jis atrodo labai sutrikęs. Man būnant fojė, įsiregistravo pora, pavarde Veinraitai, ir Orlis niekaip negalėjo rasti jų užsakymo. Galiausiai tai sutvarkęs, jis pakvietė sargą, kad palydėtų svečius į vilą, ir pavadino juos „ponu ir ponia Reinraitais“. Būdamas ten, aš neklausiau Orlio apie raudonplaukę, nes jis nebūtų man pasakęs, tačiau galbūt „ponui Veinraitui“ pavyks tai sužinoti.

Kalbėdamas Makneilas iš marškinių kišenės išsitraukė mobilųjį ir paskambino į Salos klubą.

— Norėčiau kalbėti su ponu Orliu, — pasakė jis operatoriui.

Ilgai sugaišęs, Orlis atsiliepė į Makneilo skambutį, o jo balsas buvo toks susirūpinęs, kad sakiniai susiliejo.

— Čia ponas Orlis Atsiprašau, kad priverčiau laukti Kuo galėčiau padėti?

— Čia Filipas Veinraitas, — sumelavo Makneilas, stengdamasis kalbėti valdingai ir tuo pat metu tarsi būtų nusiteikęs pamiršti ankstesnes Orlio klaidas jiems registruojantis, jei jis dabar jam padėtų. — Eidami pusryčiauti, mudu su žmona sutikom jauną moterį, kuri prisiminė mus iš mūsų pernykščios viešnagės. Mes su žmona prisimenam, jog praėjusį pavasarį su ja praleidom malonų vakarą, ir norėtume ją pakviesti vėliau paplūdimyje išgerti kokteilio, bet mes negalim — nors užmušk, neįstengiam prisiminti jos pavardės. Ji raudonplaukė ir minėjo, jog yra apsistojusi šeštoje viloje. Koks, po galais, jos vardas?

— Labai apgailestauju, pone Veinraitai, bet viešbučio nuostatai griežtai draudžia kam nors atskleisti svečių tapatybę.

— Aš ne „kas nors“, aš kitas svečias! — pasipiktinęs sušuko Makneilas.

— Tokios nuostatos laikomasi ir viešbučio svečių atžvilgiu, ir pašaliečių.

— Sujunkit mane su Morisu, — pareikalavo Makneilas, žinodamas, jog valdytojo nėra. — Pažįstu jį daugelį metų ir jis nedvejodamas pasakys man, kas ji tokia!

Valdytojo padėjėjas svyravo.

— Morisas išvykęs... tačiau, jei jūs įsitikinęs, jog jis nedvejodamas jums pasakytų...

Makneilas nusišypsojo išgirdęs pirmyn atgal vartomų puslapių garsą, bet kiti Orlio žodžiai nesuteikė jokios informacijos, o veikiau suerzino.

— Šeštoji vila užsakyta džentelmeno vardu ir jokios damos pavardė nenurodyta. Apgailestauju, bet turiu atsiliepti kita linija...

— O kokia džentelmeno iš šeštosios vilos pavardė? — paskubomis pasiteiravo Makneilas. — Tai gali padėti mums prisiminti.

— Jo pavardė Bartletas. Aš nenoriu pasirodyti nemandagus, bet dabar jau tikrai turiu atsiliepti kita linija.

— Na? — su viltimi paklausė Čaildresas.

Makneilas išjungė savo mobilųjį telefoną ir įsikišo atgal į kišenę.

— Šeštoji vila užsakyta džentelmeno, pavarde Bartletas, — atsakė jis, pakartodamas Orlio žodžius. — Jokios damos pavardė nenurodyta.

Eismas saloje buvo labai lėtas ir juodas kabrioletas įklimpo tarp kitų mašinų mažiau nei už ketvirčio mylios nuo jų.

— Lažinuosi, jog Vajatas traukia į uostą, — spėjo Čaildresas, turėdamas omeny krovinių prieplauką, iš kurios keltai ir užsakomieji laivai paimdavo keleivius, o vėliau parplukdydavo atgal. Po minutės juodo kabrioleto dešinysis posūkio signalas pradėjo blyksėti.

— Velniai griebtų, aš buvau teisus — Vajatas traukia į uostą ir mums teks iškęsti dar vieną prakeiktą kelionę laivu. Mane jau pradeda pykinti.

— Išgerk vaistų.

— Negaliu, nuo jų man silpna.

— Tada turėjai išgerti vieną vakar vakare, užuot kabojęs ant laivo krašto ir lupęs ožius.

— Kai šiandien raportuosi valstijos prokurorui, pasakyk Eliotui, kad jei man šiąnakt teks miegoti laive, mums reikia didesnio laivo — tokio, kuris nesisupa kaip plūdė, kiekvienąkart vandeniui suraibuliavus. Aš nesiskundžiu, jei mane pykina pusvalandį, kai mes jį vejamės iš salos į salą, tačiau negaliu dirbti, jei visą prakeiktą naktį esu vėmęs.

Tai sugadino Makneilui visą linksmumą, nes Čaildresas buvo iš tiesų nuostabus ką nors sekdamas automobiliu. Vairuodamas Čaildresas galėdavo manevruoti bet kokiomis eismo sąlygomis, greitai lakstyti, įnerti ir išnerti, neatkreipdamas niekieno dėmesio. Jis taip pat beveik neįtikėtinai gebėjo nujausti, kada reikia priartėti prie Vajato, kad pamatytų, kur jis ketina sukti, o kada galima ramiai atsilikti, kad nematytųjų galinio vaizdo veidrodėlyje.

Todėl Čaildresas dažniausiai vairuodavo automobilį, o Makneilas valdydavo jų laivą. Dėl atsargumo jie kasdien nuomodavosi skirtingas mašinas ir laivus, tačiau Makneilas daug labiau pasitikėjo Čaildreso gebėjimais vairuoti nei savo galimybėm suvaldyti laivą, didesnį nei dvidešimt keturių pėdų žvejybinis laivelis su motoru, kuriuo jie naudojosi šiandien.

— Kokio dydžio laivu šiandien plaukė Vajatas? — paklausė Caildresas, parodydamas dešinį posūkį.

— Nežinau, gal trisdešimt šešių, gal trisdešimt aštuonių pėdų.

— Jei šiąnakt aš vėl turėsiu miegoti laive, noriu, kad jis būtų tokio dydžio. — Jis luktelėjo, kol Makas pagaliau pažvelgė tiesiai į jį ir pridūrė: — Aš nejuokauju, Makai.

Makneilas pravėrė burną ketindamas pajuokauti, tačiau prikando liežuvį. Vien tik pagalvojus apie dar vieną pasiplaukiojimą laivu, Čaildreso kaktą išpylė prakaito lašeliai, o šviežio įdegio oda virto pilkšvai žalia. Užuot prisipažinęs, kad nemano sugebėsiąs vairuoti didesnį laivą, Makneilas atsakė:

— Šįryt Vajatas savo bagažą paliko viešbutyje Sen Martene. Nemanau, kad šiąnakt planuotų nakvoti Benedikto jachtoje.

14 skyrius

Prieplaukoje virė darbas. Du katamaranai, plevėsuodami ryškiomis spalvotomis vėliavomis ir pilni turistų, rengėsi išplaukti iš prieplaukos. Dar daugiau turistų stovėjo eilėje į keltą, kuris kas pusvalandis kursavo tarp Angilijos ir Sen Marteno.

Mitčelas rado vietą automobiliui kitame prieplaukos gale, kur buvo prišvartuotas jo išnuomotas laivas. Kapitonas stovėjo laivo priekyje rūkydamas cigaretę.

— Tikiuosi, jog Maksas taip pat noriai seks paskui tave į laivą, kaip ir į mašiną, — tarė Mitčelas atidarydamas Keitei dureles ir padėdamas jai išlipti. Pasilenkęs prie užpakalinės sėdynės, jis paėmė šuns pavadėlio galą. — Jis visas dreba.

— Nerimauja, — su užuojauta atsiliepė Keitė. Plekšnodama sau per koją, ji pašaukė: — Eikš čia, Maksai, nagi...

Didžiulis šuo nirčiu šuoliu metėsi nuo sėdynės, vos nepargriaudamas Keitės. Ji juokdamasi susvirduliavo, tada atgavo pusiausvyrą ir paėmė pavadėlį.

— Gal leisk man jį laikyti, kol įlipsim į laivą, — tarė Mitčelas. Jis suspaudė kumštį, o kad būtų tvirčiau, apsivyniojo iš kaklaraiščių surištą pavadėlį aplink ranką. Bet jam nereikėjo taip rūpintis, nes vos tik šuo tvirtai atsistojo ant žemės, jis vėl prisigretino prie Keitės ir laimingas bidzeno šalia. — Ar tau visada pavykdavo sutramdyti laukinius žvėris, ar Maksas išimtis? — pusiau rimtai paklausė Mitčelas.

— Maksas ne visai laukinis, — atsakė Keitė, kasydama Maksui paausį. — Gal jis ir lakstė palaidas visą gyvenimą, tačiau jam patinka žmonės, o tai reiškia, jog kai jis buvo mažas šunytis, kažkas juo rūpinosi ir su juo žaidė. Antraip dabar jis nenorėtų su mumis turėti nieko bendra. — Ji žvilgtelėjo į Mitčelą ir paaiškino: — Mano geriausia draugė, su kuria kažkada gyvenau viename kambaryje, yra veterinare.

Jie priėjo Mitčelo išnuomotą laivą ir Keitė sutelkė dėmesį į tai, kaip į jį įkelti Maksą.

— Leisk man įlipti pirmai, — tarė ji. Įsikibusi į ištiestą kapitono ranką, ji žengė nuo prieplaukos į laivagalį, tada atsigręžė ir paplekšnojo per koją. — Eikš, Maksai, — pakvietė.

Maksas atsitraukė, jo kūnas virpėjo iš išgąsčio, tačiau kai Keitė jau manė, kad reikės jį įkelti į laivą, šuo atsispyrė ir didžiuliu šuoliu nusileido prie jos kojų, stumtelėdamas ją į kapitoną. Šis sugriebė ją už rankų, kad padėtų išlaikyti pusiausvyrą.

— Kol kas lengviau, nei tikėjausi, — tarė Mitčelas, žengdamas į laivą.

— Lengviau tau, ne man, — nusijuokė Keitė, nusipurtydama nuo džinsų šuns plaukus.

Mitčelas nusijuokė iš jos sąmojo ir, priėjęs prie turėklų, atsistojo šalia, kad šuo būtų per vidurį. Kapitonas užvedė variklį ir Mitčelas pasisuko šonu, tingiai stebėdamas, kaip jos ilga plaukų uodega plaikstosi vėjyje, o tuo metu pro šalį slydo molas ir laivas vis didino greitį.

— Ko tu į mane spoksai? — paklausė ji.

Mitčelas žiūrėjo į ją, nes jos buvo žaliausios akys, lygiausia oda ir gražiausios lūpos iš visų jo pažintų moterų. Ir, jei jos švelnus rūpestis benamiu mišrūnu buvo koks nors požymis, ji taip pat turėjo minkščiausią širdį. Jį visiškai pakerėjo visi jos bruožai, išskyrus paskutinį. Dėl jo jis kažkodėl jautėsi šiek tiek nesmagiai.

— Mąsčiau, jog tavo labai graži šypsena, — atsakė jis, tada nusisuko į turėklus ir atsirėmė į juos dilbiais, stebėdamas, kaip laivo sukeltas bangavimas skleidėsi plačia „V“.

Netikėtas komplimentas buvo labai malonus Keitei, tačiau atsakydamas į jos klausimą jis neatrodė labai patenkintas ar įtikinamas, tad ji nusprendė nieko nesakyti.

Po dešimties minučių, jiems artėjant prie Sen Marteno, kapitonas pagaliau prabilo.

— Ar kuris nors iš jūsų, jaunuoliai, yra kino aktoriaus Žako Benedikto gerbėjas? — šūktelėjo jis.

Mitčelui nieko neatsakant, Keitė pažvelgė per petį į kapitoną.

— Aš esu didžiulė jo gerbėja.

— Štai ten Benedikto laivas, — tarė jai kapitonas, rodydamas kairėn į švytinčią baltą motorinę jachtą, nuleidusią inkarą uoste. — Jos vardas Džulija.

— Kaip ir jo žmonos, — paaiškino Keitė Mitčelui, gėrėdamasi grakščiomis mylimos kino žvaigždės jachtos linijomis.

— Keli turistai man sakė, jog šįryt matė Benediktą laive, skaitantį laikraštį, — informavo kapitonas. — Gal norit, kad nuplukdyčiau jus tenai? Galiu priplaukti labai arti ir jūs galėtumėt į jį pažiūrėti, jei jis denyje.

— Ne, — kategoriškai šūktelėjo Mitčelas, Keitei tuo pat metu mandagiai tariant: — Ne, ačiū.

Nustebinta tvirto Mitčelo atsakymo, Keitė smalsiai pažvelgė į jį.

— Tu nesi Žako Benedikto gerbėjas?

Jis suraukė antakius, o lūpų kampučiuose blykstelėjo nesuprantama šypsena, kol jis, regis, rimtai apmąstė jos klausimą.

— Tiesą sakant, negalėčiau savęs laikyti Žako Benedikto gerbėju, — galiausiai atsakė jis. — Tačiau, — pridūrė, — man būtu labai įdomu išgirsti, kodėl tu esi tokia „didžiulė jo gerbėja“.

Keitei jo tonas pasirodė šiek tiek globėjiškas, tačiau neketino atsisakyti savo pareiškimo.

— Aš netgi labiau žaviuosi jo asmenybe negu kaip aktoriumi, — ryžtingai paaiškino ji. — Vyrams jis atrodė nepaprastai vyriškas, kai prieš keletą metų pabėgo iš kalėjimo ir paėmė Džuliją Matison įkaite. O viso pasaulio moterys beprotiškai jį pamilo dėl to, kad jis atleido Džulijai už tai, jog įviliojo jį į spąstus ir padėjo vėl jį sugauti. Kai jis grįžo į mažą miestelį, kuriame ji gyveno, ir paprašė jos rankos, pusė moterų Amerikoje apsiverkė, per žinias pamačiusios šią sceną.

— O tu apsiverkei? — paklausė Mitčelas, visu kūnu atsisukdamas į ją.

— Žinoma.

— Atrodai beviltiška romantikė.

— Tikriausiai tokia ir esu, — sutiko ji.

— Ji išdavė Žaką, — priminė jai Mitčelas. — Jei tikrasis žudikas nebūtų surastas, Žakas Benediktas iki šiol pūtų kalėjime, nes pabėgęs ja pasitikėjo, o ši moteris jį išdavė.

— Tu nesi labai atlaidus, ar ne?

— Tiesiog sakykim, jog aš nesu romantikas.

Nors jis atrodė labai tuo įsitikinęs, žvelgdama į jo simpatišką veidą, Keitė prisiminė kai ką iš vakar dienos ir padarė savo išvadą. Nežymiai šypsodamasi ji nusisuko ir pažvelgė į Žako Benedikto jachtą.

— Ką visa tai reiškia? — šypsodamasis smalsiai paklausė jis.

— Aš svarsčiau, ar tu esi romantikas.

— Ir ką nusprendei?

— Manau, jog esi.

— Ir tu manai, jog gali spręsti apie mane, pažiūrėjusi man į akis?

Keitė pritardama linktelėjo, tačiau jos atsakymas buvo šiek tiek netvirtas.

— Aš labai labai tikiuosi.

Mitčelas užgniaužė šypseną, sukeltą jos susirūpinimo, ir pagalvojo, gal rytoj ją nustebinti pakvietus į Žako jachtą, paaiškinus, jog gerai pažįsta Žaką ir Džuliją ir kad Džulija jam patinka. Tačiau šią akimirką jis nebuvo linkęs pasakoti nieko, kas verstų ilgai kalbėtis apie jos mėgstamą romantinį herojų, ir nenorėjo prisiimti jokio plano, išskyrus naktį lovoje su ja.

15 skyrius

— Veterinaro kabinetas už kelių kvartalų, — tarė Mitčelas, padėdamas jai išlipti iš laivo Kapitono Hodžeso prieplaukoje Filipsburge, šurmuliuojančiame, vaizdingame miestelyje olandiškoje Sen Marteno pusėje. — Lengvai ten nueitume, tačiau su tavo lagaminu ir šunimi geriau bus važiuoti taksi.

— Tikriausiai tu teisus... — pradėjo Keitė, tačiau suskambo jos mobilusis telefonas ir ji nutilo, kad išsiimtų jį iš rankinės ir pažiūrėtų į skambinančiojo vardą. — Man reikia atsiliepti. Palikau žinutę bendradarbiui, kad paskambintų man šituo numeriu.

— Aš paimsiu šunį, lagaminą ir surasiu taksi, — pasakė Mitčelas, jau eidamas gatvės link.

Keitė pridėjo telefoną prie ausies ir užsidengė kitą ausį ranka, tačiau eismas gatvėje ir laivų varikliai kėlė tokį triukšmą, jog galiausiai ji atitraukė telefoną nuo ausies ir maksimaliai padidino garsą.

— Nieko negirdėjau, Luisai, bet dabar jau girdžiu. Ar vakar nutiko kas nors, ką aš turėčiau žinoti?

Lėtai eidama Mitčelui iš paskos, Keitė klausėsi, kaip Luisas Kelardas dėsto vakarykštės dienos įvykius restorane: daržovių tiekėjas atvežė tik pusę jų užsakymo ir įpusėjus vakarui jų garsusis pirmasis patiekalas turėjo būti pakeistas; barmenas atsisakė parduoti daugiau alkoholio apsvaigusiam klientui, kuris iškėlė sceną ir turėjo būti išlydėtas; šįryt skambino jo advokatas, grasindamas paduoti restoraną į teismą už tai, kad padarė jo klientui gėdą; dar iki Keitei grįžtant, reikia papildyti vyno rūsio atsargas...

Keitė atsisėdo ant galinės taksi automobilio sėdynės, Maksas įšoko paskui ją, todėl ji pasislinko į sėdynės vidurį, tuo pat metu duodama nurodymus Luisui:

— Jei vėl skambins advokatas, nieko su juo nekalbėk, tik nukreipk pas mūsų advokatą. Kuris barmenas čia įsipainiojęs? — Luisui pasakius, jog tai Džimis, Keitė tarė: — Pasakyk Džimiui, jog nuo šiol būtų taktiškesnis. Tėvas man pasakojo, kad Džimis paskutiniu metu ėmė pūstis ir tėvas ketino jį atleisti. Ar kalbėjai su daržovių teikėju? Ar išsiaiškinai, kodėl mes gavom tik pusę užsakymo?

Taksi lėtai judant Krantinės gatve, iš abiejų pusių apstatyta parduotuvėmis ir pilna turistų, Keitė klausėsi likusios Luiso dėstomos bėdų litanijos ir kaip galėdama stengėsi padėti jas išspręsti, tačiau didžiąją laiko dalį ji tegalėdavo atsakyti į Luiso klausimus, užduodama savąjį:

— O ką būtų daręs mano tėvas?

Luisui baigus, Keitė jautėsi apimta panikos ir bejėgė.

— Paskambink dar kartą, kai tik išsiaiškinsi, kas nutiko mūsų daržovių užsakymui ir kodėl staiga taip sumažėjo staltiesių, — priminė ji prieš padėdama ragelį.

Keitė baigė pokalbį ir įkišo telefoną į rankinę. Tada pažvelgė į Mitčelą ir pamatė, jog jis stebi ją, iš sumišimo suraukęs tamsius antakius.

— Įsivaizduoju, kaip tave nustebino šis telefoninis pokalbis, — prabilo ji.

— Negalėjau nenugirsti. Žinojau, jog tu esi socialinė darbuotoja, o tavo tėvui priklauso restoranas. O dabar atrodo, tarsi restoranui vadovautum tu.

Keitė netvirtai įkvėpė, tačiau sugebėjo išlaikyti ramų balsą.

— Mano tėvas miręs. Jį nužudė prieš tris savaites, grįžtantį namo iš restorano. Buvo vėli naktis ir policija mano, jog tai buvęs atsitiktinis šaudymas iš pravažiuojančio automobilio, nes toks pat įvykis nutiko kaimynystėje prieš kelias dienas.

— Ir tu ketini imtis vadovauti restoranui vietoj jo, tiesa?

Keitė linktelėjo.

— Aš mečiau darbą Šeimos ir vaiko reikalų departamente, kad galėčiau imtis vadovavimo. Mokydamasi mokykloje ir universitete, pusę dienos dirbdavau restorane, tačiau anaiptol nesu tikra, jog žinau, kad sugebėsiu dirbti taip, kaip tai darė mano tėvas. Aš... — ji nutilo ir pažvelgė sau į kelius, ne iš karto supratusi, jog Makso galva ilsisi jai ant kelio, o jo susirūpinusios akys įsmeigtos jai į veidą.

Mitčelas tyliai užbaigė sakinį, kurio ji neįstengė užbaigti.

— Bijai, kad tau nepavyks.

— Siaubingai bijau, — prisipažino Keitė.

— Ar svarstei jį parduoti?

— Ne taip lengva apie tai svarstyti, kaip atrodo. Mano tėvas mylėjo tą restoraną, jam atidavė visą savo gyvenimą. Jis ir mane mylėjo, o kadangi ten praleisdavo beveik visą laiką, tai dauguma laimingų prisiminimų apie mudviejų buvimą kartu yra ten. Restoranas buvo mūsų abiejų dalis. O dabar tai viskas, kas man iš jo liko. Ir tai viskas, kas liko iš „mudviejų“. Sunku tai paaiškinti...

Nustebinta staigaus troškimo papasakoti Mitčelui apie savo gyvenimą su tėvu, Keitė ištiesė ranką ir paglostė Maksą, stengdamasi atsispirti tam impulsui. Kelias akimirkas padvejojusi, ji vogčia žvilgtelėjo į Mitčelą, beveik tikėdamasi, jog jis atrodys susimąstęs arba nuobodžiaujantis.

Tačiau jis įdėmiai žvelgė į ją.

— Pasakok, — tarė.

Keitė stengėsi parinkti gerą pavyzdį, rodantį, kodėl restoranas kelia tokius brangius prisiminimus apie jos ir tėvo gyvenimą, bet ėmė pasakoti pirmą atėjusį į galvą.

— Paprastai popietėmis, tarp trečios ir penktos valandos, restoranas būdavo uždarytas, todėl maža būdama ruošdavau pamokas atsisėdusi prie baro šalia tėvo, kol jis tvarkydavo reikalus. Jis sėdėdavo šalia, kad galėtų padėti, jei man prireiktų pagalbos. Tiesą sakant, jis tik taip galėjo būti tikras, kad aš ruošiu namų darbus. Šiaip ar taip, jis mėgo matematiką, istoriją ir gamtos mokslus, bet aš žinojau, jog negali pakęsti anglų kalbos gramatikos ir nemėgsta tikrinti mano tarimo paraidžiui. — Liūdnai šypsodamasi, Keitė užbaigė: — Aš nekenčiau atlikti namų darbų ir viskas. Todėl dienų dienom versdavau jį padėti man mokytis anglų kalbos gramatiką ir tikrinti tarimą paraidžiui, vien tik tam, kad jam atsilyginčiau.

Užuot komentavęs, Mitčelas kilstelėjo antakius, tyliai ragindamas pasakoti toliau. Šiek tiek nustebusi, jog jis atrodo nuoširdžiai susidomėjęs, Keitė mėgino prisiminti dar ką nors.

— Kai buvau ketvirtoje klasėje, — prabilo ji po akimirkos, — nusprendžiau, jog noriu čiuožykloje mokytis čiuožti ratukinėmis pačiūžomis. Mano tėvui nepatiko vaikai, kurie ten trynėsi, todėl jis, užuot leidęs, užrašė mane į baleto būrelį du kartus per savaitę, nors aš visai nenorėjau lankyti baleto pamokų. Kitą dieną po to, kai pradėjau lankyti baleto pamokas, baleto mokykla sudegė iki pamatų — aš prie to visiškai neprisidėjau, jei tu taip pamanei.

— Tokia prielaida man net nešovė į galvą, — atsiliepė Mitčelas.

Keitė suprato, jog jis kalba visiškai rimtai, ir užgniaužė juoką, suvokusi, jog jis įsitikinęs, kad ji buvo angelėlis, o ne pasiutęs vaikiščias, kokia iš tiesų ir buvo.

— Kai baleto mokykla sudegė, iki artimiausios reikėję važiuoti autobusu, o aš žinojau, jog tėvas niekada neleis man važiuoti autobusu, taigi zyziau ir zyziau, kaip man gaila baleto mokytojos ir kokia aš nusivylusi, kad nebegalėsiu lankyti baleto pamokų...

— Ir? — paragino Mitčelas, kol Keitė juokdamasi įkvėpė.

— Ir tada mano tėvas pakvietė baleto mokytoją vesti pamokas restorane. Dieve, buvo taip juokinga matyti, kaip jis stengiasi nesiraukyti, kai dukart per savaitę trisdešimt balerinų klostytais sijonėliais darydavo piruetus jo restorano salėje, o tris šimtus svarų sverianti moteris bombarduodavo jo senovinį fortepijoną.

Keitė nutilo, šypsojosi... galvojo apie gimtadienio šventes, kurias Donovano restorane jai keldavo tėvas. Matydama, jog Mitčelas laukia, kol ji papasakos daugiau, Keitė kalbėjo toliau:

— Kiekvienais metais per mano gimtadienį jis restorane iškeldavo didžiulį „vakarėlį-siuprizą“ ir sukviesdavo visus mano klasės draugus. Jis visą restoraną išpuošdavo balionais, užsakydavo gražų tortą — visada šokoladinį su rožiniu glajum, nes aš mergaitė. Kelias savaites prieš tai jis vis stengdavosi mane apgauti, kad neketina rengti jokio vakarėlio. Sakydavo, jog išnuomojo salę kažkam kitam, nes mums reikia pinigų, arba aiškindavo tądien turįs būti kažkur kitur. Jis norėdavo, kad aš nustebčiau, kai grįžusi iš mokyklos įeidavau į restoraną ir rasdavau visus ten susirinkusius.

— O tu nustebdavai?

Keitė papurtė galvą.

— Niekad. Kaip jis galėjo tikėtis, kad aš nepastebėsiu didelio kubilo rožinio glaisto, atsiradusio virtuvėje mano gimtadienio išvakarėse, arba visų tų šokoladinių ledų dėžučių šaldiklyje, arba dviejų šimtų balionų ir helio mašinos kambario gale? Be to, jis visada prašydavo vieno ar dviejų mano draugų pasirūpinti, kad visi mano bendraklasiai būtų pakviesti, todėl, suprantama, kad sužinodavau apie tai iš vieno nors iš jų.

— Suprantu, kodėl tu niekada neapsigaudavai, — šypsodamasis tarė Mitčelas.

Keitė šyptelėjo, tada surimtėjo ir tarė:

— Tiesą pasakius, kartą apsigavau — per keturioliktąjį gimtadienį.

— Kaip jis apkvailino tave tąkart?

— Nusprendęs visiškai nerengti vakarėlio. — Kad jis neklausinėtų apie tą liūdną gimtadienį, Keitė užbaigė savo atsiminimus ir perėjo prie jo ankstesnio klausimo apie tai, ar ji svarsčiusi parduoti restoraną. — Net jei nuspręsčiau parduoti restoraną, vis tiek turėčiau laikyti jį atidarytą, kol parduosiu, todėl dabar tiesiog neturiu kito pasirinkimo, kaip vadovauti restoranui, jei sugebėsiu.

Užuot padrąsinęs banaliausiais žodžiais, kad jai viskas pavyks (ko Keitė iš jo ir tikėjosi), Mitčelas apkabino ją per pečius ir, apglėbęs delnu jos ranką, guosdamas lėtai paglostė. Keitė atsirėmė į jį, leisdama jam rankos judesiu nuraminti jos nuogąstavimus dėl ateities — bent nors kolei kas.

— Man labai gaila dėl tavo tėvo mirties, — ištarė jis po akimirkos. — Aš svarsčiau, kodėl vakar restorane tu turėjai knygą apie tai, kaip įveikti sielvartą.

Keitė nustebus į jį pasižiūrėjo.

— Tu nieko nepraleidi pro akis, ar ne?

— Ne, kai esu sutelkęs dėmesį dėl ko nors. Ar į ką nors, — pridūrė jis ir reikšmingai nukreipė akis į jos lūpas.

Keitė suprato, jog jis tyčia flirtuoja, kad ją prablaškytų ir pralinksmintų, todėl nusišypsojo ir leidosi provokuojama.

— Vakar tu buvai sutelkęs dėmesį į savo marškinius, o ne į mane.

— Aš turiu retą dovaną — galiu susikoncentruoti į du dalykus vienu metu.

— Aš taip pat, — paerzino ji, — todėl aš suprantu, kad taksi sustojo ir vairuotojas laukia, kol mes išlipsim.

16 skyrius

Veterinaro kabinetas buvo nedideliame, rožinėmis lentomis apkaltame name, o laukiamajame, matyt, buvo veterinaro svetainė. Veterinaro pavardę Mitčelas šį rytą rado telefonų knygoje ir susitarė dėl priėmimo, tačiau jiems vis tiek teko laukti beveik keturiasdešimt penkias minutes. Per tą laiką Keitė užpildė anketą, o Maksas apuostė kiekvieną ankšto kambario colį, drauge ir pasipiktinusią katę, drovų pudelį bei išsigandusią geltoną kanarėlę narvelyje — visi jie jau buvo ten su savo šeimininkais, kai atvyko Mitčelas ir Keitė.

Kai veterinaras pagaliau išėjo ir pakvietė „Merė Donovan“, Keitė paliko savo rankinę ant kėdės šalia Mitčelo, kad abi rankos būtų laisvos veterinarui apžiūrint Maksą.

Mitčelas žiūrėjo, kaip ji dingsta tarpduryje, tada paėmė turistų vadovą olandų kalba, nes laukiamajame daugiau nebuvo ką skaityti. Netrukus suskambo Keitės mobilusis telefonas ir, užuot bandęs atsiliepti, Mitčelas leido jam skambėti, kol skambutis buvo peradresuotas į balso paštą.

Po kelių minučių jis vėl suskambo, ir balso paštas vėl perėmė skambutį.

Po dešimties minučių pasigirdo dar vienas skambutis. Mitčelas sušnairavo į Keitės rankinę, svarstydamas, ar tai jos draugas advokatas mėgina su ja susisiekti. Jei taip, nusprendė Mitčelas, jis arba labai atkaklus, arba kažkoks šeštasis jausmas įspėja jį, kad jo mergina neatsako į skambučius, nes bastosi su kitu vyru. Žvelgdamas į Keitės rankinę, Mitčelas įsivaizdavo pasiturintį vidutinio amžiaus advokatą, kuris tikriausiai buvo patrauklus, kai prieš keletą metų Keitė sutiko jį pirmą kartą, bet po truputį storėdamas dabar jau prarado figūrą. Jis žūtbūt stengėsi išlaikyti daug jaunesnę moterį, kuri, kaip jis baiminosi, jau galėjo būti pavargusi vaidinti jo „žaisliuką“.

Mitčelas jau tiek kartų tokį scenarijų buvo matęs praeityje, jog buvo įsitikinęs, kad neklysta, tačiau šį kartą priminė sau, kad turėtų jausti advokatui šiek tiek džentelmeniškos užuojautos. Juk vargšas kalės vaikas išleido nemenką sumelę, kad nusivežtų Keitę atostogų į geriausią vietą Karibuose, o kol jis yra įstrigęs Čikagoje, Mitčelas ketina įsitempti jo merginą į lovą.

Pakėlęs akis, Mitčelas išvydo Keitę su veterinaru, kuris kelis kartus patapšnojo Keitei per ranką (Mitčelui tai pasirodė šiek tiek nederama).

— Dėl visa ko padarysiu Makso galvos ir peties rentgeno nuotraukas, — pažadėjo veterinaras. — Aš jį dezinfekuosiu nuo blusų ir paskiepysiu būtinais skiepais. Jei norėsit, kad rytoj vakare įsodinčiau jį į laivą, tik skambtelkit. O tuo tarpu, — pridūrė jis, Mitčelui atsistojus, — paruošiu dokumentus, kad galėtumėt parsivešti jį į Valstijas.

Mitčelas spoksojo į Keitę šypsodamasis ir negalėdamas patikėti, tada paėmė jos lagaminą, stovėjusį šalia kėdės, ir padavė jai rankinę.

— Užuot vakar vakare iškvietęs Maksui greitąją pagalbą, — pajuokavo laikydamas jai atidarytas duris, — turėjau jam nupirkti lėktuvo bilietą.

Keitė šyptelėjusi išklausė pašaipą ir paaiškino savo sprendimą.

— Aš turiu jį pasiimti, kitaip užmigdys.

— Ar taip tau pasakė veterinaras? — paklausė Mitčelas, žengdamas nuo sutrūkinėjusio šaligatvio priešais veterinaro namą ir stabdydamas už kampo sukantį taksi.

Keitė linktelėjo.

— Jis pasakė, jog faktiškai nėra šansų rasti jam gerus namus Angilijoje. Maksas benamis, o kadangi jis didelis, išmaitinti labai brangu.

Apdaužytas pilkas ševroletas su užrašu Taxi ant durelių sustojo gatvėje priešais juos ir jiems abiem įlipus vidun, Keitė aiškino toliau, o Mitčelas davė nurodymus vairuotojui.

— Šįryt aš paskambinau savo draugei Holei, veterinarei iš Čikagos, — paaiškino ji. — Ji man paaiškino, jog pasiutligės gydymas šiais laikais jau nebe toks sudėtingas, bet kartais vaistai nuo pasiutligės kai kuriems žmonėms sukelia rimtą, netgi mirtiną šalutinį poveikį. Tą gydytoją vakar vakare jau suėmė panika, nors saloje nėra užregistruota pasiutligės atvejų. Užuot dešimt dienų izoliavęs Maksą, gydytojas gali jį užmigdyti ir nedelsdamas sužinoti, ar šuo sirgo pasiutlige. Ir aš manau, jis pasielgtų būtent taip.

Mitčelas suprato, jog Keitė, ko gera, bus teisi, todėl pakeitė temą.

— Kol buvai pas veterinarą, tau kelis kartus skambino.

— Tikriausiai Luisas iš restorano ir Holė, — atsakė Keitė, jau tiesdama ranką rankinės link. Pamiršusi, jog maksimaliai padidino telefono garsą, Keitė paspaudė balso pašto mygtuką, o Mitčelas tuo tarpu iš kišenės vairuotojo sėdynėje mandagiai išsitraukė turistinį bukletą ir pradėjo jį vartyti.

Pirmoji žinutė nebuvo nuo Luiso, skambino Evanas, ir jis atrodė toks susirūpinęs, jog Keitę persmelkė kaltės jausmas.

— Keite, mieloji, kodėl man vakar neperskambinai? Šįryt aš vėl skambinau tau į viešbutį ir palikau žinutę, bet vis dar nesulaukiau tavo skambučio. Aš pradedu jaudintis. Tu prastai jautiesi? Ar vėl atsinaujino galvos skausmas?

Antroji Evano žinutė privertė Keitę jaustis dar blogiau.

— Mieloji, aš ką tik skambinau Holei ir ji sakė, jog kalbėjo su tavim vakar ir šįryt ir kad tu jautiesi puikiai. Matyt, tu taip pyksti ant manęs už tai, kad nesu kartu, jog net nebeatsiliepi į mano skambučius. Keite, aš siaubingai tavęs ilgiuosi ir jau pavargau nuo to, jog mes turim kur nors išvažiuoti, kad galėtume leisti dienas ir naktis kartu. Mes galėtume taip gyventi Čikagoje. Mes jau daug metų drauge ir žinom, kad kartu esam laimingi. Mes abu norim tų pačių dalykų — namų, vaikų ir vienas kito. Kas gali būti svarbiau? Aš...

Nebegalėdama išklausyti daugiau nė žodžio, Keitė užtrenkė telefoną netikrindama kitos žinutės. Ji vogčiomis paskersavo į Mitčelą ir nurimo pamačiusi, jog šis atrodė įnikęs į turistinę brošiūrą, kurią laikė rankose, tačiau jis raukėsi, o jo žandikaulis atrodė įsitempęs. Po akimirką trukusios nejaukios tylos Keitė linksmai prabilo:

— Viskas gerai.

Atsakydamas Mitčelas sukišo brošiūrą atgal į sėdynės kišenę ir rūsčiai pažvelgė į ją:

— Atrodo, jog tavo vaikinui atrodo kitaip.

— Tu girdėjai?

— Negalėjau nenugirsti. Jis vedęs?

— Ne, žinoma, ne! Kaip tau šovė tokia mintis?

— Todėl, kad tu sakei, jog jūs jau daug metų kartu, bet iš to, ką tik išgirdau, akivaizdu, jog negyvenat kartu. Kiek jam metų?

— Jam trisdešimt treji. Kodėl m... — Keitė staiga suvokė ir atsisuko į jį sėdynėje. — Ar tu manai, kad aš kokia nors... — ji sudvejojo, o tada apsistojo ties mažiausiai baisiu į galvą atėjusiu apibūdinimu, — išlaikoma meilužė?

— Aš nesvarsčiau visų galimybių, tačiau ši buvo labiausiai tikėtina, remiantis mano žiniomis apie panašias situacijas.

— Ar tu turi daug patirties „panašiose“ situacijose?

Jis atsilošė, ištiesė kojas ir sudvejojo. Tada pažvelgė į ją ir tiesiai atsakė:

— Taip.

Keitei nespėjus atsigauti po tokio pareiškimo, jis pakeitė temą:

— Kodėl veterinaras vadino tave Mere?

— Todėl, kad anketoje nurodžiau pilną vardą — Merė Katerina. Kol sulaukiau paauglystės ir galėjau priversti liautis, visi vadino mane Mere Keite. Tėvas ir toliau mane taip vadino.

— Merė Keitė, — pakartojo jis šiek tiek liūdnai. — Labai miela. Tiesą sakant, idealiai tinka airių choro mergaitei.

Nustebinta jo tono, Keitė tarė:

— Aš niekada nebuvau tokia choro mergaitė, kaip tu įsivaizduoji. Tiesą pasakius, aš buvau pasiutęs vaikas.

— Gerai, — šykščiai atsiliepė jis.

Keitė nusuko galvą ir žvelgė į prieškalnes dešinėje, mėgindama rasti jo elgsenos paaiškinimą. Kažkas, ką jis išgirdo per paskutines minutes, nedavė jam ramybės, tačiau ji negalėjo suvokti kas.

17 skyrius

Po kelių minučių Keitė žvilgtelėjo į Mitčelą iš šono ir pagavo jį žiūrint į ją — jo kakta buvo mąsliai suraukta. Užgniaužusi nesąmoningą norą susiglostyti plaukus, Keitė nutraukė tylą, pradėdama kalbėti pirma į galvą atėjusia kvaila tema.

— Šituo metų laiku oras čia tikrai puikus.

— Taip, tiesa.

— Pamaniau, jog šiandien lis, bet danguje nė debesėlio.

— Būtų tikrai netikėta, jei tokią giedrą dieną pradėtų lyti, — rimtai pritarė jis, tačiau jau vos laikėsi nenusišypsojęs. Keitei taip palengvėjo, jog ji liūdnai šyptelėjo.

Mitčelo žvilgsnis nuslydo nuo jos žalių akių prie minkštų lūpų ir troškimas ją pabučiuoti buvo toks stiprus, jog turėjo nusisukti ir žiūrėti priešinga kryptim. Jo sąžinė seksualinės etikos požiūriu tylėjusi dešimtmečius, staiga prabilo. Ji tiesiog sukruto, susidūrusi su tikruoju Merės Keitės Donovan veidu, kuris ką tik iškilo jam prieš akis. Taksi pakeliui pas veterinarą ji papasakojo jam apie savo tėvą ir jų gyvenimą kartu. Jai kalbant, net Mitčelui, kuris turėjo labai mažai mylinčios šeimos santykių patirties, buvo aišku, jog Keitė labai mylėjo savo tėvą ir sielvartavo dėl jo mirties. Ji taip pat prisipažino siaubingai bijanti atsakomybės, kurią užsikrovė, mėgindama vadovauti jo restoranui Čikagoje. Vis nepasirodantis vaikinas, kurį Mitčelas iš pradžių įsivaizdavo kaip pasiturintį, senstantį plevėsą, tiesiog žaidžiantį su Keite, iš tiesų buvo metais jaunesnis už jį patį. Ir jis ne tik rūpinosi Keite, jis norėjo ją vesti. Be jokios abejonės, jis atsivežė ją į nuostabų viešbutį vešlioje atogrąžų saloje, kad padėtų jai atsigauti. Kai prireikė išvykti į Čikagą, jis paliko toje gundančioje aplinkoje gražią, sielvartaujančią, susirūpinusią Keitę, kuri tikriausiai niekada nebuvo jam neištikima. Tačiau dabar ji tokia nusilpusi iš vienatvės ir širdgėlos, kad buvo pasirengusi pulti Mitčelui į glėbį.

Dar kitą savaitę ar kitą mėnesį ji pradėtų gailėtis, jog permiegojo su juo, ir šalia visų kitų rūpesčių užsikrautų dar ir kaltės jausmą. Ji buvo tokia jautri, jog net sielvartaudama dėl tėvo mirties, ryžosi parsivežti į namus benamį šunį, kad tik jį apsaugotų. Galop ji imtų graužti save dėl to, kad galėjo pasielgti taip „žiauriai“ ir išduoti savo vaikiną.

Mitčelo sąžinė sakė, jog jei Keitė jam tikrai patinka taip stipriai, kaip jam atrodo, apsaugotų ją nuo padarinių, galinčių kilti permiegojus su juo, ir lieptų taksistui apsisukti ir parvežti juos atgal į Filipsburgą. Jis pats nebuvo sukurtas rimtiems santykiams. Be viso kito, grįžęs į Čikagą, neketino ten pasilikti ilgiau kaip savaitę. Jo pasirodymas Sesilio gimtadienio pobūvyje buvo paminėtas Tribune dienraščio aukštuomenės kronikos skyrelyje, ir jei toliau rodytųsi Čikagoje, kas nors pradėtų kapstytis. Anksčiau ar vėliau jo gyvenimo istorija apaugtų intriguojančiomis paskalomis tarp žmonių, su kuriais jis savo noru net vakaro nepraleistų, o ką jau kalbėti apie dalijimąsi niekinga savo gyvenimo istorija. Be to, jis jautė nepaaiškinamą, stiprų nenorą pripažinti savo giminystę su žymiaisiais Vajatais, tačiau mieste, kuriame gyveno Keitė Donovan, nebeturėjo pasirinkimo.

Mitčelo logika stojo į kovą su sąžine, įrodinėdama, jog Keitė jau pakankamai suaugusi, kad pati nuspręstų, ką nori daryti ir kas jai geriausia. Be to, ilgas ir aistringas mylėjimasis kuriam laikui puikiai atitrauktų jos dėmesį nuo rūpesčių. Paskutinis argumentas nebuvo paremtas logika, tai — geidulys, šaukė pasipiktinusi Mitčelo sąžinė.

Tą akimirką taksistas nusprendė žvilgtelėti per petį ir paklausti Mitčelo kelio.

— Kiek dar liko iki posūkio?

Paskendęs mintyse, Mitčelas padvejojo, o tada kategoriškai tarė:

— Kelios mylios.

Geidulys ir logika turėjo mažiau argumentų, bet šaukė garsiau nei sąžinė.

Keitė tikėjosi, jog dabar jis atsisuks į ją ir paaiškins, kur jie važiuoja, bet jis vėl pradėjo žiūrėti pro langą ir nieko nesakė. Sugluminta Mitčelo tylėjimo, Keitė pasilenkė per jį ir paėmė turistinę brošiūrą, kurią jis anksčiau vartė. Ji jau buvo gavusi panašų bukletą Salos klubo vestibiulyje, o šis pakartojo didžiąją dalį informacijos: Sen Martenas yra maža sala, užimanti tik trisdešimt septynias kvadratines mylias; ją buvo pasidalijusios dvi vyriausybės: šiaurinė dalis buvo prancūzų, o pietinė — olandų.

Brošiūros pabaigoje buvo salos žemėlapis ir Keitė išskleidė jį tikėdamasi nustatyti, kur jie yra. Jie važiavo pagrindine magistrale, o pagal žemėlapį tokia buvo tik viena ir ji juosė salą ratu. Prisiminė, jog vos tik išvykę iš Filipsburgo, jie pravažiavo nuorodas į Simpsono įlanką ir Princesės Džulianos oro uostą, o tai reiškė, kad judėjo į rytus. Pagal orientyrus, kuriuos matė nuo to laiko, dabar jie keliavo šiaurėn palei prancūziškosios dalies pakrantę — kairėje Karibų jūra, dešinėje kalnų papėdės.

Jų kelionės tikslas buvo prancūziškojoje salos dalyje, todėl Keitė pradėjo skaityti apie jos naktinį gyvenimą, puikias parduotuves, turgavietes po atviru dangum ir nuostabius paplūdimius, iš kurių dalis buvo nudistų. Lengviau buvo įsigilinti į visą šitą informaciją nei svarstyti, kas nedavė ramybės vyrui šalia jos. Tai taip pat leido jai negalvoti apie Evano paliktas žinutes.

Ji skaitė jau trečią brošiūrą, kai taksi apsuko vingį, sulėtino greitį ir pasuko dešinėn į vingiuotą parko keliuką, juosiamą dekoratyvinės akmenų sienos. Kelias minutes keliukas vinguriavo aukštyn kalva, uždengta tankia atogrąžų lapija, tada taksi staigiai pasuko ir sustojo prie akmeninio sargo būsto. Uniformuotas apsauginis stovėjo šalia aukštų juodų geležinių vartų, ant kurių žalvarinėmis raidėmis buvo užrašyta „Anklavas“.

Mitčelas pasilenkė į prieki ir pasakė apsauginiui savo pavardę. Vartai atsivėrė, taksi įvažiavo vidun ir dar kartą pasuko, o Keitė aiktelėjo iš malonumo, metusi pirmą žvilgsnį į jų kelionės tikslą: prašmatnus keturių aukštų Viduržemio jūros stiliaus viešbutis buvo prisiglaudęs įkalnėje, stūksančioje virš Karibų jūros, o kelios eilės akmeninių laiptų su balkonais vedė žemyn į ilgą, nuošalų pusmėnulio formos paplūdimį su švariu baltu smėliu. Padavėjai bėgiojo laiptais aukštyn žemyn, nešiodami padėklus su maistu ir gėrimais besideginantiems paplūdimyje — juos užstojo dideli žydri paplūdimio skėčiai, pritvirtinti prie šezlongų.

— Kokia nuostabi vieta! — sušuko Keitė.

Durininkas atidarė jai dureles ir Keitė išlipo iš taksi, atlošdama galvą, kad pažiūrėtų į viešbutį. Stogas buvo dengtas žydromis čerpėmis, o pastatas baltai nutinkuotas, su grakščiai suapvalintais atvirais balkonais, puošiančiais jo fasadą, ir kiekvienoje pusėje su daug didesniais uždaraisiais balkonais.

Viduje vestibiulis buvo vėsus ir elegantiškas, su nugludintomis akmeninėmis grindimis ir stiklinėmis durimis, atsiveriančiomis į restoraną balkone įkalnėje. Keitė ir Mitčelas praėjo pro šveicoriaus staliuką, prie kurio pora tarėsi dėl nardymo įrangos ir burlaivio, bet kai Mitčelas pro liftus nuėjo stalo su užrašu „Svečių registracija“ link, Keitė nesuprasdama žvilgtelėjo į jį.

— Aš dar neužsiregistravęs, — paaiškino jis.

— Argi tu ne čia apsistojęs?

Jis papurtė galvą.

— Aš gyvenu draugo laive, tačiau pamaniau, jog čia mums abiem bus patogiau.

Užuot ėjusi kartu prie registratūros, Keitė mostelėjo į kėdžių eilę šalia liftų, kurių viduryje stovėjo stalas su krūva viešbučio lankstinukų.

— Aš palauksiu štai ten.

Mitčelui nužingsniavus registratūros link, iš vienos vestibiulyje esančios parduotuvės pasirodė dvi labai žavios moterys. Abi pažvelgė į Mitčelą, nustojo juoktis ir atsisuko jį nužiūrinėdamos. Jos susilaikė nuo komentarų, kol priartėjo prie liftų, kur sėdėjo Keitė.

— Argi jis ne pats gražiausias vyras, kurį kada nors esi mačiusi? — tarė viena jų kitai.

— Tokius vadina dievaičiais! — pagarbiu balsu su prancūzišku akcentu pritarė jos draugė, tada apsisuko, kad dar kartą į jį pažvelgtų.

Keitė automatiškai pasekė jų žvilgsnį. Mitčelas stovėjo prie registratūros, pasirašinėdamas įprastas formas. Iš nugaros jo pečiai atrodė jardo pločio, pamanė Keitė, bet tada ji staiga suvokė kitą dalyką, kuris išvaikė mintis apie jo vyrišką stotą: „Dievaitis“ nepasiėmė lagamino!

Vienintelis paaiškinimas, jai toptelėjęs į galvą, buvo tas, jog Mitčelas nusprendė būti nuogas su ja iki tol, kol rytoj reikės išsiregistruoti, ir nuo šios išvados Keitei susuko pilvą. Vakar vakare jis aiškiai jai pasakė pasiimti gražių apdarų, nes norės nusivesti ją į kazino, tačiau pats nepasiėmė jokių drabužių, net maudymosi kostiumo...

Tikriausiai todėl, kad paplūdimys ir baseinas čia buvo nudistų!

Buklete, kurį ji skaitė važiuodama taksi, kai kurie paplūdimiai prancūziškojoje salos dalyje buvo nudistų, o viešbutis neabejotinai stovėjo toje dalyje. Nuo perspektyvos atsidurti nuogalių paplūdimyje, jau nekalbant apie pačios buvimą jame nuogai, Keitei nugara aukštyn žemyn pradėjo bėgioti siaubo šiurpuliukas ir ji vėl susmuko kėdėje. Ji niekaip negali vaikščioti nuoga ar net pusnuogė nepažįstamų žmonių akivaizdoje. Ji tiesiog negali.

Mitčelui baigus registraciją ir einant jos link, jį sulaikė viešbučio valdytojas.

— Aš taip džiaugiuosi, kad galėjau jums parūpinti numerį, kurį išsirinkote, pone Vajatai, — prabilo valdytojas, ketindamas paspausti ranką. — Prireikė šiek tiek takto, bet kita šalis buvo labai patenkinta jūsų pasiūlymu. Tiesą pasakius, jiems nepaprastai palengvėjo.

Keitė matė, kaip Mitčelas nerūpestingai įkišo ranką į kišenę, prieš ištiesdamas ją valdytojui, ir išsiblaškiusi svarstė, kokia pinigų suma perėjo iš rankų į rankas šio paspaudimo metu. Tada ji susimąstė, koks pasiūlymas buvo pateiktas ir kas buvo ta „kita šalis“.

— Dydrikas viršuje, laukia jūsų, — tęsė valdytojas. — Jis jau pasirūpino visais jūsų poreikiais.

Keitė tikėjosi, jog į tuos poreikius įėjo ir keletas drabužių bei maudymosi kostiumas Mitčelui. Ta mintis buvo tokia neįtikėtina, net absurdiška, ir Keitė nuleido akis žemyn, kad paslėptų nervingą kikenimo priepuolį. Po akimirkos tiesiai prieš jos nosį pasirodė Mitčelo batai.

— Pasirengusi? — paklausė jis.

Keitės žvilgsnis nuslydo aukštyn jo kojomis, siauru liemeniu, juodais marškiniais, dengiančiais raumeningą krūtinę ir plačius pečius, ir galiausiai susidūrė su jo įdegusiu veidu ir skvarbiomis mėlynomis akimis.

— Kokiais tavo poreikiais Dydrikas pasirūpino? — paklausė Keitė stodamasi, negalėdama užgniaužti juoko.

Jo veido išraiška sušvelnėjo, išvydus jos šypseną:

— Tikiuosi, jog tai pietūs.

18 skyrius

Mitčelo pasirinktas numeris pasirodė esantis viršutiniame viešbučio aukšte, koridoriaus gale. Vienos iš jo dvigubų durų buvo šiek tiek pravertos, o kukli lentelė ant sienos šalia bylojo, jog tai prezidentinis numeris.

Mitčelas plačiai atidarė jai duris ir Keitė, praėjusi pro jį, įžengė į erdvų prieškambarį, tada pasuko kairėn ir neteko žado. Išorinės puošnių apartamentų sienos buvo vien tik iš stiklo, o pro jas į vakarus ir į šiaurę atsivėrė nuostabi Karibų panorama. Kiliminė danga buvo tokio pat žalsvai melsvo atspalvio, kaip ir jūra, baldai daugiausia balti, o didelės vazos su vešliomis atogrąžų gėlėmis margino kambarį spalvomis.

Šalia prieškambario stovėjo kvadratinis valgomasis stalas su šešiomis kėdėmis. Pačiame centre, atsukta į langus, puikavosi didžiulė lova, uždengta balta pūkine antklode ir su kalnu pagalvių. Ji buvo pastatyta taip, kad svečiai galėtų gulėti lovoje ir žiūrėti į Karibų jūrą. Prislopintas apšvietimas lubų skliautuose atspindėjo lovos kontūrus, užliedamas ją blankia šviesa. Šviesos įmontuotos taip, kad gulintieji lovoje galėtų matyti save... Keitė atitraukė žvilgsnį nuo lovos ir žengė kelis žingsnius į priekį.

Už lovos, priešais langus kitoje kambario pusėje, stovėjo kelios baltos sofos ir krėslai, nukrauti apvaliomis pagalvėmis ir sustatyti U forma, kad visi žvelgtų į Karibų jūrą.

— Neapsakoma, — tarė Keitė.

— Džiaugiuosi, kad tau patinka, — atsiliepė Mitčelas, eidamas didelio uždaro balkono link, iš kur atsivėrė vakarinė apartamentų pusė. Ten prie stalo po žydru skėčiu stovėjo vyras (Keitės manymu, Dydrikas) ir į taures pylė vyną.

— Pasižvalgyk kelias minutes, kol aš išsiaiškinsiu, ar Dydrikas pasirūpino maistu.

— Kalbi, lyg būtum išbadėjęs, — paerzino jį Keitė.

Mitčelas atsisuko ir Keitė pajuto stiprią gundymo jėgą, kurią skleidė šilta balta jo šypsena ir tiesus žvilgsnis.

— Mano apetitas labai didelis, Keite.

Buvo visiškai aišku, ką jis norėjo pasakyti, ir visas Keitės kūnas įsitempė — nervingai ir tuo pačiu metu laukdamas. Važiuojant taksi jis buvo toks susirūpinęs ir santūrus, jog ji pradėjo svarstyti, ar jam nekilo dvejonių dėl permiegojimo. Tačiau po šios jo pastabos jau pradėjo galvoti, ar neketina pietauti su ja lovoje, kad sutaupytų laiko. Pagaliau supratusi, jog stovi lyg įkalta, Keitė lėtai nužingsniavo jam iš paskos.

Šalia atidarytų balkono durų stovėjo didelis baras su keturiomis kėdėmis. Sienoje, baro dešinėje, buvo arkinis įėjimas į vonios kambarį su nuostabia sienų mozaika, vaizduojančia salos peizažą. Kambario viduryje, po kupolo formos stoglangiu, keturi laipteliai vedė į didžiulę grindyse įleistą vonią, išklotą mozaikinėmis plytelėmis ir apsuptą kolonų. Dušas, kuriame lengvai tilptų keturi ar penki žmonės, iš trijų pusių buvo atitvertas stiklo, o ant sienos įvairiame aukštyje kabojo dušų galvutės su daugybe čiaupų.

Keitė padėjo rankinę ant vieno iš naktinių staliukų, juosiančių dvi kambario sienas, ir nuėjo į tualetą. Džiovindamasi rankas ji pažvelgė žemyn į rankinę ir ją vėl pradėjo persekioti Evano žinutės.

Visada žinojo, jog jinai labai jam rūpi, bet niekada nebūtų pamaniusi, kad susirūpinimas ir baimė dėl jos galėtų paskatinti jį iš tiesų pasipiršti telefonu, ne, balso pašto žinute! Koks jaudinamas ir jam nebūdingas impulsyvus poelgis. Iki šiolei jis leisdavo jai išsisukti nuo pokalbio apie vedybas ir Keitė visada manė, jog taip buvo todėl, kad paslapčia jis pats buvo patenkintas esama padėtimi — gyvenimu, kurį užpildė jo mėgstamas darbas, mylima moteris ir visi tie golfo žaidimai, kuriuos sugebėdavo įsprausti į tarpą.

Bet gal tai anaiptol nebuvo tiesa. Galbūt jis taip rūpinosi ja, kad buvo nusiteikęs atidėti santuoką, kurios labai troško, nes nenorėjo spausti jos įsipareigojimu, kol nebuvo visiškai tam pasirengusi.

Koks kilnus, pasiaukojamas ir jautrus elgesys...

Keitė papurtė galvą, stengdamasi išsklaidyti ją užklupusį kaltės jausmą. Tada pasiėmė rankinę ir nusinešė į svetainę. Padėjo rankinę ant kėdės baro gale, pradėjo eiti balkono durų link, stabtelėjo ir atsisuko. Kai tikrino savo balso paštą, ten buvo trys neišklausytos žinutės, tačiau ji perklausė tik dvi. Trečioji tikriausiai buvo Luiso iš restorano. Jei taip, būtinai turi ją išklausyti. Atsukusi nugarą į balkoną įkišo ranką į rankinę, sugriebė telefoną ir vėl jį paleido.

Jei žinutė Evano, neturi jėgų jos klausytis. Tik ne dabar, kai ką tik įsiregistravo viešbutyje su nepažįstamuoju, taip stipriai ir keistai ją traukiančiu, jog negalėjo suprasti, kas vyksta. Buvo tikra tik dėl vieno — tai, ką ji jautė vakar vakare, buvo nenusakomai stipru ir stebuklinga, ir ji norėjo, kad tai pasikartotų. Norėjo pajusti visą jausmų gamą: desperatišką geismą, kilusį Mitčelui ją pabučiavus; didžiulį džiaugsmą būti suspaustai jo glėbyje ir jausti jo kūną, prisispaudusį prie jos; nepaaiškinamą visiško artumo jausmą, kurį retkarčiais juto vien žiūrėdama į jį ar klausydamasi jo kalbant.

Ir vis dėlto negalėjai paneigti to, jog pažįsta Mitčelą vos vieną dieną ir dėl to viskas, ką ji ketino ir planavo padaryti, atrodė siaubingai skubota. Nutrūktgalviška. Šiek tiek beprotiška.

Iš įtampos ir neapsisprendimo jos nugaros raumenys susitraukė į mazgą. Pagalvojusi, jog nors ir geria vaistus, ją gali ištikti dar vienas galvos skausmo priepuolis, Keitė pakėlusi ranką pradėjo trinti sprandą, tada nusitraukė nuo plaukų gumelę ir juos papurtė.

Stovėdamas balkone, Mitčelas stebėjo, kaip tankūs Keitės plaukai krinta ant jos pečių banguotu tamsiai raudonu kriokliu, ir nustojo klausęs, ką jam pasakojo liokajus. Jautė, kad ji suka galvą dėl kažkokio sprendimo, tada krestelėjo plaukus, apsisuko ant kulno ir pradėjo eiti jo link. Pakėlęs prie lūpų vyno taurę, kad paslėptų dėkingą šypseną, žiūrėjo, kaip ji išeina į balkoną — sveikos išvaizdos, nuoširdi, tipiška amerikietė, kuri atrodė natūraliai moteriška vilkėdama baltus marškinėlius ir džinsus... bažnyčią lankanti airių mergaitė su aukštais principais, neįtikėtinai jautria širdimi ir pasiturinčiu, išsilavinusiu būsimuoju sužadėtiniu, kuris gyvena tame pačiame mieste, kaip ir ji.

Mitčelas neturėjo jokios teisės įsitempti ją į lovą ir kelti pavojų kuriam nors iš išvardytųjų dalykų.

Ji išėjo į balkoną ir priėjo prie jo — besišypsanti, seksuali, geidžiama moteris gundančiomis lūpomis, sukurtomis tam, kad jas bučiuotų, tankių blakstienų įrėmintomis žaliomis akimis, nuo kurių jis tirpo, ir grakščiu kūnu, kurį troško glamonėti ir sujungti su savuoju.

Mitčelas nusprendė turįs visas teises įsitempti ją į lovą, jei tik nuo pat pradžių bus sąžiningas su ja ir įsitikins ją neturint klaidingų iliuzijų ar nerealių lūkesčių.

Jis pakėlė taurę baltojo vyno ir ištiesė jai.

— Dydrikas pasakojo man apie ankstesnius šitų apartamentų svečius.

Veido išraiška bylojo Keitei, jog ši tema jam visiškai nesvarbi, tačiau jis palaikė lengvą pokalbį, kol Dydrikas buvo čia.

Dydrikas buvo tik pradėjęs penktą dešimtį, praplikęs, tvarkingais ūsais ir, be jokios abejonės, nujautė Mitčelo norą pavalgyti. Stalas jau buvo nukrautas padėklais su vaisiais ir sūriu, šviežiomis salotomis, lėkšte sumuštinukų, sriubos dubeniu ir dviem karštais uždengtais dubenimis. Pats Dydrikas krevečių pusdubenyje dėliojo citrinos griežinėlius ir petražoles. Su Mitčelu jis kalbėjo olandiškai, tačiau iškart perėjo prie anglų, nes šia kalba su ja kalbėjo Mitčelas.

— Ankstesni svečiai buvo jauni jaunavedžiai, nepatyrę keliauti užsienyje, prieš tris dienas atvykę keturių dienų viešnagės, — paaiškino Dydrikas. — Pačią pirmą dieną jie aplankė kelias turgavietes kitoje salos pusėje ir paragavo nešviežio maisto. Kitą rytą jiems buvo taip bloga, kad viešbučio gydytojas turėjo skirti vaistų nuo apsinuodijimo ir nuo tada jie dar nebuvo išlipę iš lovos, išskyrus būtiną reikalą.

Keitė prisiminė trumpą Mitčelo pokalbį su viešbučio valdytoju vestibiulyje ir nukreipė kaltinamą žvilgsnį tiesiai į Mitčelą, tuo pačiu metu užduodama klausimą Dydrikui:

— O kur jaunavedžiai dabar?

— Aš liepiau juos ištempti iš čia ir numesti nuo uolos, — atsakė Mitčelas.

— Jie kitame numeryje, — tuo pačiu metu paaiškino Dydrikas, — už kurį ponas Vajatas maloniai pasisiūlė sumokėti. Jaunikis buvo labai susikrimtęs dėl šių apartamentų kainos, nors jie negalėjo jais pasidžiaugti.

Patenkintas krevečių papuošimu, jis pažvelgė į Keitę ir tarė:

— Prieš išeidamas išpakuosiu jūsų lagaminus. Gal norėtumėt, kad ką nors išlyginčiau?

— Ne, ačiū, — atsakė Keitė, paimdama pusę sumuštinio su rėžiukais, ir nuėjo prie krūtinę siekiančios balkono sienos, kad geriau matytų žemiau esantį vaizdą.

Jai už nugaros Dydrikas tęsė:

— Aš išlyginau jūsų drabužius, pone Vajatai, ir sukabinau į jūsų spintą.

Nenujausdama, jog Mitčelas nusekė paskui ją, Keitė greitai atsisuko ir vos nesumalė sumuštinio jam į krūtinę.

— Tu turi drabužių? — džiugiai sušuko ji.

Atrėmęs rankas į sieną jai už nugaros, Mitčelas ją prispaudė ir sužavėtas džiugiai tyrinėjo.

— Atrodai, lyg būtum pasirengusi ploti iš palengvėjimo.

Keitei nespėjus atsakyti, mandagiai įsiterpė Dydrikas:

— Ar kai išpakuosiu daiktus, jums dar reikės mano paslaugų?

Nenuleisdamas nuo Keitės besišypsančio žvilgsnio, Mitčelas atsakė:

— Prašau prieš išeinant pakloti lovą ir pasirūpinti, kad mums niekas netrukdytų.

Keitė pasibaisėjusi spoksojo į jį.

— Ar galėtum būti dar tiesmukiškesnis?

— Čia juk viešbutis, — pagrįstai pastebėjo jis.

— Žinau. Tačiau per pastarąsias penkias dienas aš įsiregistravau dviejuose viešbučiuose su skirtingais vyrais. Jaučiuosi visiška pasileidėlė.

Jis sukikeno išgirdęs, kaip ji save apibūdina, ir krumpliais perbraukė jai ranką, švelniai glostydamas.

— Tai tu manei, kad aš nepasiėmiau jokių drabužių?

— Važiuodamas taksi tu neturėjai jokio lagamino, — paaiškino ji, stengdamasi atrodyti mažiau sujaudinta jo odos prisilietimo, negu buvo iš tikrųjų.

— Aš užvežiau jį šįryt, kai atvažiavau čia bandydamas susitarti dėl šių apartamentų ar bent jau geresnių, nei užsakant man siūlė viešbučio administratorius. — Jo krumpliai nuslydo jos petimi, tada smakro linkiu, leisdami pirštams praslysti pro jos marškinėlių iškirptę ir nuslinkti nuogu raktikauliu. — Man smalsu, ką, tavo nuomone, aš ketinau daryti be drabužių būdamas čia?

— Pamaniau, jog nusprendei, kad tau jų neprireiks, — virpančiu balsu atsakė Keitė, stengdamasi sukaupti dėmesį į jo žodžius, o ne į pirštus. — Pasak turistinių brošiūrų, kai kurie paplūdimiai Sen Martene skirti nudistams.

— Bet kazino ne.

— Ne, žinoma, ne. Pamaniau, jog tu galbūt ketini atsisakyti kazino šįvakar.

— Ir kuo užsiimti?

— Nežinau.

— Ne, žinai.

Užgniauždama juoką, Keitė žvilgtelėjo tarpdurio link.

— Ša. Ten Dydrikas. Jis tave išgirs.

— Kam tai rūpi?

— Man. Gali atrodyti beviltiškai naiviai, tačiau aš iš tiesų niekada nesu įsiregistravusi viešbutyje vien tam, kad su kažkuo permiegočiau, ir man dėl to šiek tiek drovu. Spėju, jog tu esi tai daręs daugybę kartų, tiesa?

— Dabar man drovu.

— Nereikėjo man šito klausti, — liūdnai tarė Keitė.

— Tikriausiai ne, — sušnibždėjo jis.

Keitė sustingo nujausdama nepataikiusi, tačiau nespėjo sugalvoti, ką tinkamai atsakyti, kai Mitčelas apsivyniojo jos plaukus aplink kairę ranką ir atlošė jai galvą. Jo lūpos prisilietė prie jos ilgu, lėtu, skvarbiu bučiniu, kupinu tingaus alkio. Galiausiai jis atitraukė lūpas.

— Eime vidun.

Keitė pritardama linktelėjo. Tą akimirką ji būtų sutikusi žemyn galva šokti iš balkono, tačiau, vos tik įėjo į kambarį, jo žodžiai ir tonas pažadino ją iš geidulingo rūko.

— Keite, mums reikia pasikalbėti, sėskis.

Nustebinta jo dalykiško tono, Keitė pritūpė ant sofos atramos ir smalsiai stebėjo, kaip jis nuėjo prie lango, susikišo rankas į kišenes ir kelias sekundes žiūrėjo žemyn, tarsi rikiuodamas mintis. Kai jis atsisuko, jo veido išraiška buvo draugiška, bet ryžtinga.

— Prieš tau atsiduriant su manimi lovoje, noriu įsitikinti, kad tu neturi jokių klaidingų iliuzijų apie tai, kas vyksta tarp mūsų. Sakau tau šitai, nes labai nenoriu, jog su apgailestavimu prisimintum kartu praleistą laiką.

— Tęsk, — paragino Keitė, kai jis nutilo, leisdamas savo žodžiams nusėsti.

— Pati pripažinai, jog esi „romantikė“, ir vakar vakare mes buvom atsidūrę tokioje situacijoje, kuri galėjo pasirodyti... reikšmingesnė... nei buvo iš tikrųjų. Aš bandau pasakyti, jog tarp mūsų sklando stebėtinai stiprus potraukis, bet vakar naktį paplūdimyje, mėnesienoje, tie keli bučiniai galėjo pasirodyti... Nerandu tinkamo žodžio.

— Magiški? — pasiūlė Keitė, ištardama žodį, kuris geriausiai atitiko jos įspūdį apie vakarykštę naktį. Vos tik jį ištarusi, tuoj pat pasigailėjo per daug atskleidusi savo nuomonę apie praėjusį vakarą, tačiau atrodė, jog Mitčelas sutiko su jos vertinimu.

— Magiški pakankamai tikslu. Visa aplinka ir ta akimirka paveikė ne tave vieną. Man tai taip pat padarė labai stiprų įspūdį — aš netgi grįžau atsakyti į tavo klausimus, o šiaip jau niekada nebūčiau taip pasielgęs. Kad ir kaip ten būtų, tai buvo vakar, o vakar mums užėjo... proto aptemimas.

Iš visų jėgų stengdamasi nedaryti skubotų išvadų ir atrodyti rami, Keitė palenkė galvą į šoną ir švelniai šypsodamasi paklausė:

— Ar tu mėgini mane atkalbėti?

— Visiškai ne. Aš mirštu iš noro su tavim permiegoti nuo to laiko, kai vakar sėdom vakarieniauti.

— Tai gal tu bandai nustatyti kažkokias pagrindines taisykles?

— Nemanau.

— Tada ką čia darai?

— Mane ištiko sąžinės graužaties priepuolis, — tarė jis su pasibjaurėjimu, — ir aš stengiuosi jį įveikti.

— Ar toks įvykis tau neįprastas?

— Tokiomis aplinkybėmis tai — precedento neturintis įvykis, — tiesiai rėžė jis.

— Taigi, aš pamaloninta, — tarė Keitė, bet jai nebuvo malonu; buvo sutrikusi ir kiekvieną akimirką jautėsi vis nejaukiau.

— Aš mėginu paaiškinti, jog noriu būti tikras, kad tu dabar esi čia, su manimi, iš teisingų paskatų, o ne klaidingų. Iki šio ryto aš nežinojau, kad neseniai mirė tavo tėvas. Akivaizdu, jog judu buvot labai artimi ir tu jautiesi šiek tiek sutrikusi ir vieniša. Be viso to, bandai vadovauti jo restoranui. Tu susirūpinusi ir išsigandusi. Visi tie jausmai gali kliudyti tau suprasti, ką mes darom. — Jis nutilo laukdamas atsakymo.

Bijodama ką nors pasakyti, Keitė paprasčiausiai linktelėjo, jog supranta, nors iš tiesų nesuprato. Ne visai. Dar ne.

— Dar prieš valandą, — tęsė jis, — aš maniau, jog tavo draugas Čikagoje yra koks nors viduramžis pašlemėkas, mėgstantis su tavim keliauti ir visiems tave rodyti. Ar suvoki mano mintį?

Keitė lėtai linktelėjo.

— Gerai. Tačiau realybė štai kokia: Čikagoje yra tinkamas jaunikis, norintis tave vesti. Čia, šitam kambary, yra vyras, kuris nori įsitempti tave į lovą ir mylėtis tol, kol nė vienas iš mūsų nebeturės jėgų pajudėti. Bet tuo viskas turi ir pasibaigti. Kitaip būtų per daug komplikuota.

— O tu nemėgsti komplikacijų?

— Ne, — tarė Mitčelas. — Ypač tokių, kokios kiltų mums.

— Dėkoju už perspėjimą, — tarė Keitė, stengdamasi šaltai vertinti savo keblią padėtį ir nesijausti pažeminta, jog leidosi įtraukiama į tokią situaciją. Vertindama objektyviai, suprato, jog geriau dabar, o ne vėliau, sužinoti, kad Mitčelas ja domėjosi tik kaip laikina, patogia atostogų sekso partnere. Dabar, kai tai suprato, ji taip pat žinojo, jog po visko jaustųsi kalta ir pasibjaurėjusi savimi, kad išdavė Evaną dėl kažko, kas menkavertiška ir neturi jokios prasmės, kaip aiškiai siūlė Mitčelas.

Be to, Mitčelas greičiausiai teisingai apibūdino jos dvasinę būseną: po tėvo mirties jos jausmai sumišę ir ji negalvoja racionaliai. Laimė, Mitčelas mąstė labai racionaliai ir elgėsi labai garbingai, atskleisdamas jai, kaip jaučiasi. Dar daugiau — nevertė jos sutikti su jo pasiūlymu. Tiesą sakant, netgi priešingai.

Padariusi tokias išvadas, Keitė pajuto didžiulį palengvėjimą ir jos galva palaimingai prašviesėjo. Tačiau tuo pat metu giliai viduje pasijuto skausmingai nusivylusi ir labai nelaiminga. Vis dėlto šią akimirką ji negalėjo nieko padaryti, tik žvelgti į tai filosofiškai ir elgtis geraširdiškai, o su minčių sąmyšiu susidoroti likusi viena.

— Be abejonės, tu buvai teisus sakydamas, kad dėl tėvo mirties šiomis dienomis aš per daug jausminga ir mano nuovoka tikriausiai taip pat susilpnėjusi. — Net tai pasakius Keitės instinktai ir širdis atkakliai tvirtino, jog nors ji galėjo klysti dėl viso kito, „ryšys“, kurį pajuto, yra ypatingas, ir jis, po paraliais, taip pat jį jautė! Ji nutarė šiek tiek rizikuoti ir viską jam išdėstyti. Blogiausiu atveju jis galėjo iš jos pasijuokti, bet nemanė, kad jis taip pasielgtų. Pakėlusi į jį akis, Keitė švelniai tarė: — Aš manau, gali būti, kad mums likimo skirta taip susipažinti ir tapti draugais. Kad tai buvo iš anksto nulemta.

Vos jai ištarus „nulemta“, Mitčelas pažvelgė į ją skeptiškai, atsirėmė petimi į langą ir sukryžiavo ant krūtinės rankas.

Jo kūno kalba išraiškingai atmetė bet kokią antgamtinės įtakos galimybę, tačiau Keitė neketino leisti jam išjuokti jos teoriją, iki galo jos nesupratus.

— Tu man labai patinki, — atkakliai, tačiau ramiai tęsė ji, — ir manau, jog aš taip pat tau patinku.

— Taip. Labai, — pripažino jis, staiga šiltai ir nuoširdžiai šyptelėjęs.

— Tai aš ir turėjau omeny, kalbėdama apie likimą ir nulėmimą iš anksto. Paprastai aš esu atsargi ir man reikia daug laiko kam nors pamėgti, o tu man aiškiai turėjai nepatikti.

— Kodėl?

Ji sukikeno.

— Ar esi kada gerai įsižiūrėjęs į savo veidą?

— Aš skutuosi kas rytą.

— Na, jis pernelyg gražus, kad priklausytų vyrui, kuris taip pat yra geras, su charakteriu ir... daugiasluoksnis. — Pritrūkusi žodžių ir paaiškinimų, Keitė pateikė vienintelį pavyzdį, kokį galėjo sugalvoti. — Geriausias būdas iliustruoti tai, ką bandau pasakyti, yra štai kas... — Iškėlusi rankas delnais į viršų, ji kreivai nusišypsojo ir tarė: — Pažvelk į mus dabar. Mes esam viešbučio kambary, šnekamės apie seksą ir aptarinėjant tai, tarsi būtume seni draugai. Be jokio pykčio ar apsimetinėjimo sprendžiame, jog mums nederėtų permiegoti.

Užbaigusi Keitė laukė jo pritarimo.

Susimąstęs ir primerkęs akis, Mitčelas lėtai linktelėjo, tarsi darydamas išvadą, kuri jį nustebino ir iš dalies suerzino.

— Tai kai ką mes sprendžiame?

Kadangi atrodė, jog klausimą jis užduoda sau pačiam, Keitė nematė jokio reikalo į jį atsakinėti. Be to, šiomis aplinkybėmis tai nebuvo paprastas klausimas, o ji jau pristigo protingų ir racionalių atsakymų. Užuot atsakiusi, atsistojo ir nužingsniavo prie balkono durų.

— Kadangi aš neapgavau savo draugo, — nerūpestingai prabilo ji, — ir nė vienas iš mūsų nepadarėme nieko, dėl ko vėliau apgailestautume, kodėl mums neužsiėmus tuo, ką du naujai iškepti draugai turėtų daryti tokioje puikioje saloje — eikim pasižvalgyti. Kai aš grįšiu į Čikagą, o tu ten, kur turi būti, galėsime siųsti vienas kitam atvirukus iš kitų mūsų aplankytų vietų ir rašyti, pvz. „Pameni tą žavingą kavinukę Sen Martene?“ Baigus ekskursiją, galėtum mane pavėžėti iki veterinaro kabineto, jei neprieštarauji. Aš pasiimčiau Maksą ir parsivežčiau jį į Angiliją.

Kai po kelių akimirkų Mitčelas nieko neatsakė, Keitė pažvelgė per petį ir pamatė, jog jis nepajudėjo iš vietos. Jis vis dar stovėjo atsirėmęs petimi į langą, o rankos buvo sukryžiuotos ant krūtinės, tik dabar jis žiūrėjo į ją suraukęs antakius. Ji stebėjo jo dailius, paslaptingus bruožus, tačiau negalėjo įžvelgti net užuominos, apie ką jis mąsto.

— Ar galiu tavęs kai ko paklausti? — pasiteiravo ji nedrąsiai.

Jis linktelėjo.

Neįstengdama užduodama klausimą žiūrėti jam į akis, Keitė nusisuko į balkoną ir išsiblaškiusi trynė rankas.

— Ar tu nusivylęs, kad vakar tarp mūsų nebuvo tikrosios magijos? Kad viską lėmė tik aplinka ir tinkamas momentas?

Jam iškart neatsiliepus, Keitė metė žvilgsnį per petį. Jis jau nebežiūrėjo į ją, galvą buvo nuleidęs žemyn ir šiek tiek į dešinę, tarsi tyrinėdamas kilimą.

— Ne, — trumpai burbtelėjo, tada pakėlė galvą ir pažiūrėjo tiesiai į ją. — Ne, — pakartojo.

Suvokimas trenkė Keitei tarsi fizinis šokas gavus elektros smūgį. Ji suprato labai aiškiai, tarsi būtų tai pasakęs, ji žinojo, jog tai tiesa, ir iš nuostabos atsisuko į jį.

— Tu nesi nusivylęs, kad nebuvo magijos, nes tu ir nenorėjai, kad ji būtų, ar ne?

— Tai tu pavartojai terminą magija apibūdindama praėjusį vakarą, ne aš, — tarė jis, pakeisdamas dykinėjančią pozą. Eidamas jos link, Mitčelas nekantriai išdėstė savo požiūrį į realybę:

— Aš netikiu magija ar magiškais žmogaus gyvenimo įvykiais. Aš taip pat netikiu pasakomis, stebuklais, kerais, raganystėmis, fėjomis ar nykštukais.

— Neprisišnekėk, — pabandė šmaikštauti Keitė.

Jai pajuokavus, įtampa jo veide šiek tiek sumažėjo.

— Juk iš tikrųjų tu netiki tomis nesąmonėmis, tiesa?

Nusivylimas, kurį anksčiau jautė Keitė, virto skausmu, nes dabar suvokė, jog jis patenkintas šiandienine jų situacija ir iš dalies netgi tyčia ją sukėlė. Stengdamasi išlaikyti abejingą toną, ji tarė:

— Dabar jau nebesvarbu, kuo aš tikiu.

— Įsivaizduok, kad svarbu.

— Gerai, aš netikiu Kalėdų seneliu ar velykiniu kiškučiu. Bet aš atpažįstu magiją, kai ją pajuntu, o vakar aš ją pajutau. Aš nusiteikusi pripažinti, kad ne tu buvai jos priežastis, tačiau...

Jis tyčiodamasis ją nutraukė:

— Spėju, kad mėginsi mane įtikinti, jog tarp tavęs ir tavo draugo advokato yra magijos?

Keitė surimtėjo.

— Pirmiausia aš niekuo nesistengiu tavęs įtikinti. Antra, jei atsakymas į tavo klausimą būtų „taip“, vakar aš nebūčiau leidusi su tavim vakaro ir dabar čia nebūčiau. Trečia, ir visų svarbiausia, daugiau apie jį neužsimink, — griežtai įspėjo ji. — Tu neturi jokios teisės jį aptarinėti, aš taip pat.

Šis pirmą kartą pasireiškęs draugo gynimas įspėjo Mitčelą, jog jis priėjo ribą ir stovi pavojingai arti baisios bedugnės krašto. Ji turėjo pernelyg daug išdidumo ir savigarbos, kad sutiktų su tuo trupučiu, kurį jis ketino pasiūlyti. Ji norėjo magijos, o be jos ketino likti ištikima savo draugui. Tiesą sakant, ji jau buvo apsisprendusi likti su draugu.

— Svarbu tai, — tęsė ji maloniu atsiprašomu balsu, nežiniomis nustumdama jį į bedugnę, — jog tu atsisakai patikėti magija, o aš atsisakau ja netikėti. Ir tai yra praraja, kurios mes negalim įveikti. Nei šiame kambaryje, nei kur nors kitur.

Mitčelas pasijuto skrodžiantis orą, nustumtas nuo bedugnės krašto gražios jaunos raudonplaukės angelo veidu su užsispyrusios airių maištininkės išdidumu. Tačiau netgi tada jis vyriškai pamėgino atgauti pagrindą po kojomis ir sustabdyti kritimą pasiūlydamas:

— Kodėl mums nenuėjus į lovą ir nepažiūrėjus, kas atsitiks ten?

Ji papurtė galvą ir nusišypsojo savąja Monos Lizos šypsena.

— O kam? Kad mėginčiau priversti tave pajusti magiją, o tu tuo metu bandytum įrodyti, jog jos nėra? Vienas tokios magijos nesukursi. Tam reikia dviejų. Tau neišvengiamai pasiseks ir aš liksiu nusivylusi. Jei man lemta nusivilti, — prisipažino ji švelniai ir atvirai, — nenoriu, kad tai nutiktų būnant su tavimi. Nežinau, kodėl, tačiau man tai labai svarbu. — Ji nusisuko ir žengė pro balkono duris, išeinančias į jūros pusę. — O dabar eikim pasivaikščioti ir pabandykim truputėlį geriau pažinti vienas kitą prieš man paimant Maksą ir grįžtant su juo į Angiliją. Aš palauksiu čia, jei tu norėtum persirengti.

Mitčelas vėl šiurpiai pajuto atsinaujinusį kritimą, kupiną pojūčių, kaip jo skrandis susisuka į mazgus, o ausyse stūgauja vėjas. Ilgai ir raminamai įkvėpdamas, jis žvelgė į grakščią nugarą moters, kuriai leido taip su savim pasielgti. Mitčelas atgavo pusiausvyrą ir vėl pajuto žemę po kojomis. Balkone stovėjo nepaprasta airė mergina, suvirpinusi jam širdį, užkaitinusi kraują ir privertusi juoktis. Ji buvo aistringa ir miela, nuoširdi ir protinga, išdidi ir nenuspėjama. Ji giedojo chore, šypsojosi kaip angelas ir rūpinosi bjauriais benamiais šunimis, turinčiais blusų. Ji buvo pasaka. Ir jis buvo...

Pakerėtas.

Prieidamas jai iš už nugaros, Mitčelas apglėbė ją rankomis ir prisitraukė jos nugarą sau prie krūtinės.

— Sukomplikuokim viską, Keite, — tarė jis su šypsena balse.

— Dėkoju už pasiūlymą, — mandagiai atsiliepė ji, — bet geriau palikti viską taip, kaip yra.

Nekreipdamas į tai dėmesio, Mitčelas prisispaudė lūpomis jai prie pakaušio ir sušnibždėjo:

— Kalbėk savo burtažodžius ir išsitrauk amuletus, gražioji ragana. Pradėk skleisti savo kerus.

— Prašau liautis arba, nepaisant visko, mes neliksim draugai, — įspėjo ji.

— Mes jau esam draugai, — sumurmėjo jis, slinkdamas lūpomis jos ausies link. — O netrukus tapsim meilužiais.

Ji suvirpėjo nuo jo kvėpavimo į ausį, tačiau nesutiko nusileisti.

— Aš sakiau tau, kad nenoriu.

— Ne, nori, ir aš noriu. Apkabink mane ir apgaubk mus magija. Aš negaliu to padaryti be tavęs.

— O, dėl Dievo meilės! — sušuko ji. — Ką tu manai...

Nuo švelnaus įtikinėjimo Mitčelas perėjo prie atkaklaus veiksmo ir ranka uždengė burną, nespėjus jai užbaigti.

— Keite, — įspėjo jis žemu, nepermaldaujamu balsu, — ateinančią valandą vieninteliai garsai, kuriuos aš noriu iš tavęs girdėti, yra dejonės iš malonumo ir žodžiai taip, dar ir prašau.

Mitčelas šiek tiek atitraukė ranką ir ji šūktelėjo:

— Liaukis!

— Neteisingas žodis, — tarė Mitčelas ir apsuko ją aplinkui. — Pažvelk į mane, Keite.

Žalios akys, susierzinusios ir nepatiklios, rūsčiai žiūrėjo į jį iš po grakščių rusvų antakių, niūriai ir įspėjamai surauktų.

Mitčelas atkreipė dėmesį į jos veido išraišką ir rūpestingai sušvelnino toną.

— Aš stengiuosi prisipažinti klydęs. Iš tiesų vakar vakare aš jutau tuos pačius dalykus kaip ir tu. Ir tu žinai, jog aš juos jutau.

Žiūrėdama į jo kobalto spalvos akis, klausydamasi kiek prikimusio baritono, Keitė jautė, jog jis sako tiesą ir leidžia praskleisti dar vieną savo „sluoksnį“ ir jos širdis stipriai suspurdėjo. Tolimesnis jo paaiškinimas buvo toks pat atviras:

— Visi tie liūdesį keliantys dalykai, kurių prikalbėjau prieš kelias minutes, iš esmės buvo mano prieštaringo troškimo apsaugoti tave nuo manęs rezultatas.... — jis stabtelėjo, palenkė galvą į šoną ir, akimirką pagalvojęs, ironiškai pripažino. — Tiesą pasakius, galėjo būti priešingai.

Iš visų jėgų stengdamasi nesusijuokti, Keitė prikando lūpą ir greitai nukreipė žvilgsnį į jo petį, tačiau žiūrėjimas į šoną nepadėjo. Ją taip beviltiškai prie jo traukė, jog išsigelbėjimo nebuvo. Stebėdamasi savo bejėgiškumu, ji lengvai papurtė galvą. Matyt, Mitčelas šį judesį klaidingai suprato kaip ženklą, jog ketina nepritarti jo žodžiams, ir griežtai ją įspėjo:

— Ne neįeina į priimtinų žodžių sąrašą, kurį tau nurodžiau.

Blaškydamasi tarp džiaugsmo ir švelnumo, Keitė pasidavė. Šypsodamasi jam į akis, uždėjo delnus jam ant krūtinės ir švelniai atsidusdama tarė žodį, kurio nebuvo sąraše:

— Mitčelai...

Pastebėjo, jog taip ištarus jo vardą, Mitčelo akyse blykstelėjo pasitenkinimas.

— Gali įtraukti šitą žodį į savo sąrašą.

Pasistiebusi ant pirštų galų, iš džiaugsmo švytinčiomis akimis ir drebančiu nuo prabundančio geismo balsu, Keitė apsivijo rankomis jam aplink kaklą.

— Prašau, — sušnibždėjo ji, o jos lūpos beveik lietė jo.

— Puikus pasirinkimas, — pareiškė Mitčelas ir palietė jos lūpas lengvu, jaudinamu bučiniu.

— Dar, — sumurmėjo Keitė, kai jis atitraukė lūpas.

— Dar geresnis pasirinkimas, — šyptelėjęs pasakė Mitčelas, ir tvirtai suspaudė ją glėbyje, nusiteikęs neskubėdamas mėgautis ir tyrinėti jos lūpas. Per kelias minutes jo atsipalaidavimo nuotaika virto tikru alkiu.

Be jokio pasipriešinimo nuvedė ją prie lovos krašto, paleido, o pats tuo metu nusivilko marškinius. Numetęs juos ant grindų, ištiesė rankas, kad padėtų jai nusivilkti marškinėlius, tačiau ji nusišypsojo ir lengvai papurtė galvą, tarsi norėdama tai padaryti pati. Ji išsitraukė marškinėlius iš kelnių, sugriebė juos už krašto ir nusitraukė per galvą. Dabar stovėjo priešais jį su balta nėriniuota liemenėle ir Mitčelas juto, jog taip pat šypsosi jai — šilta, žaisminga šypsena, persmelkta iššūkio.

Jis atitraukė žvilgsnį nuo jos žalių akių, o rankomis ėmėsi savo diržo.

Prieš išsinerdama iš džinsų, Keitė turėjo nusispirti sandalus, todėl pasilenkė prie jų. Prieš jos akis ant žemės nukrito jo kelnės ir trumpikės. Drebančiais pirštais Keitė susikaupusi atsisegė vieną sandalą, paskui kitą. Ji nusispyrė batus ir pradėjo tiestis. Pusiaukelėj jos žvilgsnis nuslydo jo standžia varpa ir ji skubiai nusuko akis į šalį. Žiūrėjimas į jo nuostabią krūtinę mažiau veikė nervus nei pirmą kartą matomas jo nuogų klubų vaizdas. Jo rankos pakilo prie jos pečių, nykščiai nusmaukė žemyn liemenėlės petnešėles, palikdami jas kaboti ant rankų, kol jis apkabino ją per nugarą ir atsegė liemenėlę taip laisvai, tarsi būtų atsegęs ne vieną.

Taip galvodama, ji pakėlė akis į jį ir pamatė, kaip jo veidu perbėgo nuovoki išraiška. Tada jis nuleido vokus ir nutraukė liemenėlę nuo jos rankų ir krūtų. Keitė išlipo iš džinsų ir jis lėtu, ilgesingu žvilgsniu drąsiai ją nužvelgė, apžiūrėdamas jos krūtinę, liemenį ir pilvuką, o paskui žemyn prie garbanotų plaukelių tarp jos šlaunų. Ji dažnai nujausdavo, ką jis galvoja. Taip ir dabar — suprato, jog jis tikisi, kad ji taip pat jį įvertins, tačiau, nors ir buvo pasirengusi liesti ir būti liečiama, nebuvo visiškai pasirengusi sąmoningai pažvelgti į tai, ką prieš kelias akimirkas netyčia pamatė.

Kai jis galiausiai ištiesė ranką jos link, jo balsas buvo žemas ir tvirtas, tačiau jis prisilietė ne ten, kur, jos manymu, norėjo prisiliesti. Jis paėmė ranka jai už smakro ir kilstelėjo aukštyn.

— Ar tu droviesi? — pasiteiravo jis.

Ji drąsiai pažvelgė jam į akis ir atsakė:

— Ne, tiesiog truputį... abejoju.

Jis klaidingai suprato, ką ji norėjo pasakyti.

— Net negalvok dabar apie abejones.

Keitė prikando lūpas, kad paslėptų šypseną, uždėjo delnus jam ant krūtinės ir, jo rankoms ilsintis ant jos liemens, pradėjo. Jos rankos lėtai nuslydo viršun prie jo spenelių, tada ji išskėtė pirštus ir lėtai nučiuožė jais žemyn, tuo pat metu stebėdama, kaip jo akyse sukrauti laužai pradeda degti.

— Abejoju ne dėl to, — sušnibždėjo ji.

Jie stovėjo nuogi, veidu vienas į kitą. Jos krūtys buvo gražios — nedidelės, bet pilnos, ir ranka kildamas virš jos juosmens, Mitčelas iš malonumo užsimerkė, jausdamas pirštais jos odą. Pasiekęs spenelį, jis praskėtė pirštus ir sugriebė jį. Jis spaudė vis stipriau, kol išgirdo jos pirmąjį aiktelėjimą iš malonumo.

Jos rankos slinko jo pečiais, o švelniomis lūpomis tuo metu prisiglaudė prie jo burnos ir visiškai prisispaudė prie jo kūno.

Tingus pasitenkinimas, apėmęs prieš kelias akimirkas, prasiveržė gryno geidulio srautu ir Mitčelas apkabino ją rankomis, pasisukęs visu kūnu, parvertė juos abu ant lovos. Jo klubai nusileido tiksliai šalia gundančių garbanotų plaukelių tarp jos šlaunų, o jo rankos grįžo prie jos krūtų. Pažvelgė į jį, aistringai ir linksmai, jos akys šiltai jam šypsojosi. Jis negalėjo patikėti, kokį malonumą jautė vien žiūrėdamas į jos veidą ir žinodamas, jog ji žiūri į jo.

Jos rankos lėtai glostė jam nugarą ir sėdmenis, tvirtai laikydamos prisiglaudusį prie jos. Ji išskėtė kojas ir jis priminė sau, jog dar per anksti, preliudija dar tik prasidėjo. Tačiau leido savo kūnui prisiliesti prie vartų į ją, patirdamas malonumą pajutęs, jog ji jau drėgna. Jis vos vos įsiskverbė į ją, lengvai šypsodamasis iš jos miglotos veido išraiškos. Mitčelas pakėlė rankas prie jos plaukų. Panardino pirštus juose ir, priglusdamas lūpomis prie jos lūpų, lėtai, atsargiai privertė jas prasiskirti, plačiai jas atverdamas, o tuo metu pakėlė klubus ir privertė ją pačią plačiai atsiverti. Jis ketino įslinkti dar truputėlį giliau į tą ankštą, jį gaubiančią šilumą, tačiau tada ji tvirčiau suspaudė jo sėdmenis, išrietė klubus, kiek tik leido jo svoris, ir sušnabždėjo įsakmų, troškimu persmelktą Prašau.

Jis atsitraukė, sąmoningai nepaklusdamas kvietimui.

— Prašau...

Jis užvaldė ją, visu ilgiu panirdamas į jos išsirietusį kūną, ir jo paties kūnas nevalingai pradėjo judėti, užkariaudamas ją ir priversdamas judėti kartu. Sutelkęs paskutinius valios likučius, jis apsivertė ant nugaros, pasodindamas ją raitomis ant šlaunų, kad abu šiek tiek sulėtintų greitį. Delnais atsirėmusi į jį, Keitė atsisėdo, o jos sutaršyti plaukai krito į šonus. Ji pradėjo judėti virš jo tokiu ritmu, kuris tapo jo kvėpavimo, jo kraujo tekėjimo venomis dalimi. Jis būtų galėjęs toliau teikti jai malonumą, įsismelkdamas giliau į jos kūną, tačiau ji pakėlė galvą ir pažiūrėjo tiesiai jam į akis, atrodydama tokia pat susijaudinusi, kaip ir jis, tačiau šiek tiek sutrikusi.

— Neskubėk, — sušnibždėjo jis. Toks elgesys buvo beveik savižudiškai nesavanaudiškas, turint omeny ypatingą jo kūno būklę.

Keitės atsakymas paaiškino suglumimą, šmėkštelėjusį jos žaliose akyse.

— Negaliu, — sušnibždėjo ji ir Mitčelas sudejavo, nugalėtas ir su viltimi, vėl parvertė ją ant nugaros ir pradėjo judėti ilgais, giliais, lėtais judesiais. Ji prisispaudė prie jo, veidu įsikniaubė į jo kaklo linkį, pirštais įsikabino jam į nugarą, o jos kūnas įsitempė ir judėjo kartu su juo. Ji suriko, dar tvirčiau įsikibo į jį, jos kūną drebino spazmai, o Mitčelas trenkėsi pirmyn, pasiekdamas viršūnę kartu su ja.

Viskam pasibaigus, Keitė gulėjo jo glėbyje, žiūrėjo jam į akis ir pirštais lėtai glostė plaukus jam prie smilkinio.

— Dar? — paklausė ji su viltimi.

Mitčelas pratrūko juoku ir dar tvirčiau ją apkabino.

— Tai mano mėgstamiausias žodis.

19 skyrius

Šimtas antrame viešbučio „Anklavas“ kambaryje detektyvas Čaildresas nusviedė savo lagaminą ant vienos iš dviejų lovų.

— Ar tu matei, kaip tas prakeiktas pasiuntinukas ėjo su manimi imtynių dėl mano lagamino?

— Jis tikėjosi dešimties dolerių arbatpinigių, — atsiliepė Makneilas, iš savo lagamino traukdamas lengvą nešiojamąjį kompiuterį.

— Žinai, kas čia mane labiausiai erzina? — Makneilui neatsakant, Čaildresas paaiškino pats: — Mus supa žavingos moterys, kurios išdidžiai vaikštinėja aplinkui, vilkėdamos siauručius bikinius, o mes atrodom kaip porelė pederastų.

Makneilas pakėlė akis į savo partnerį, kuris troškimą atrodyti kaip paprastas turistas patvirtino Bermudų šortais, marškinėliais su užrašu St. Maarten tarp palmių, beisbolo kepuraite, akiniais nuo saulės ir ant kaklo kabančiu fotoaparatu.

— Kalti tavo Bermudų šortai, — paaiškino Makneilas.

Čaildreso mintys jau buvo nuklydusios prie kitų klausimų.

— Ką nors sekdamas, aš nemėgstu asmeniškai būti taip arti. Tai patrigubina galimybes, jog Vajatas mus pastebės. — Kalbėdamas jis nužingsniavo iki durų ir peržiūrėjo ten pakabintas kambarių kainas. — Viena naktis čia kainuoja daugiau nei įmoka už paskutinę mano mašiną. Apygardos prokurorą ištiks infarktas, kai jis gaus sąskaitą.

— Aš jam pasakysiu tiesą: pagrindiniame kelyje ar privačiame keliuke, vedančiame į šitą viešbutį, nebuvo vietos, kur mes galėtume pasistatyti mašiną ir praleisti dieną ir naktį, laukdami, kol Vajatas išvyks. Apsauginis prie vartų mums davė tik vienos valandos nemokamą bilietą, o jam pasibaigus, pasirodė viešbučio darbuotojas ir mėgino mus išvaryti. Mes turėjom čia įsiregistruoti.

— Taip, aš visa tai žinau, tačiau džiaugiuosi, kad paaiškinti Eliotui turėsi tu.

Makneilas žvilgtelėjo į laikrodį ir išsitraukė mobilųjį telefoną. Buvo kasdienio kontrolinio skambučio laikas.

— Pone Eliotai?

Grėjus Eliotas susiraukęs pakėlė galvą nuo nuotraukų, paskleistų ant komodos jo darbo kabinete Čikagoje.

— Taip?

— Skambina detektyvas Makneilas.

— Uždarykit duris, gerai? — tarė Grėjus. Apsisukdamas kėdėje jis luktelėjo, kol paskui sekretorę užsidarė durys, tada pakėlė ragelį. — Sveikas, Makai, — pasisveikino.

— Ar jūs gavote ataskaitą ir nuotraukas, kurias vakar išsiuntėme elektroniniu paštu? — pradėjo Makneilas.

Per daug sunerimęs, kad išsėdėtų vietoje, Grėjus atsistojo ir pasisuko į komodą:

— Gavau, — trumpai atsakė jis.

— Šįryt Vajatas pasiėmė raudonplaukę iš jos viešbučio ir jie ką tik įsiregistravo viešbutyje Sen Martene. Mes vis dar nežinom, kas ji tokia, bet jos viešbučio kambarys Angilijoje užsakytas vyruko, pavarde Bartletas, vardu. Anksčiau ar vėliau ji pasinaudos kredito kortele ar parodys vairuotojo teises, ir mes ją pričiupsim...

— Nesivarginkit, — griežtai pertraukė Grėjus, spoksodamas į nuotrauką, kurioje buvo matyti iš arti nufotografuoti vyras ir moteris, aistringai apsikabinę paplūdimyje. Nuotrauka buvo daryta naktį, naudojant infraraudonuosius spindulius. Ji buvo šiek tiek išplaukusi, bet žmonės joje lengvai atpažįstami. — Tai Keitė Donovan.

— Ar šis vardas turėtų man ką nors sakyti? — pasiteiravo Mitčelas. — Atrodo girdėtas.

— Jos tėvas buvo Danielis Donovanas.

— Restorano savininkas? Tas Danielis Donovanas?

— Taip, šitas, — sarkastiškai patvirtino Grėjus. — Danielis Donovanas, kuris žuvo prieš kelias savaites nuo, kaip buvo manoma, atsitiktinės pravažiuojančiojo kulkos.

Makneilas atsisėdo ant savo lovos krašto, jau sujungdamas dėlionę ir prieidamas prie tos pačios išvados kaip ir Grėjus.

— Tai jau trečias su Vajatu susijęs žmogus, per pastaruosius kelis mėnesius miręs pirma laiko.

— Teisingai.

— O kuo čia dėtas tas vyrukas Bartletas?

— Keitė Donovan yra Evano Bardeto mergina, — iškošė Grėjus. — Ar bent jau man taip atrodė. Mes su Evanu pažįstami nuo vaikystės. Jis — advokatas iš senos teisininkų giminės ir jų visų reputacija nepriekaištinga. Esu įsitikinęs, jog Evanas Bartletas nieko nenutuokia apie tai, į ką ji įsivėlusi.

Užuot dėl to ginčijęsis, Makneilas ramiai tarė:

— Vakar Bartleto nebuvo nė ženklo, tačiau jis įsiregistravęs tame viešbutyje Angilijoje, kuriame apsistojusi ir ji.

— Vadinasi, naudojasi jo pavarde, bet Evano ten nėra. Vakar mačiau jį teisme, jis dalyvauja byloje. — Nenorėdamas, jog Makneilas pamanytų, kad jo asmeniniai jausmai trukdo objektyvumui — o taip ir buvo — Grėjus atžariai tarė: — Neišleiskit Vajato ar tos Donovan iš akių. Dabar turiu eiti į susitikimą. Dar vienas dalykas, — pridūrė jis. — Jei Benedikto jachta išplauks į tarptautinius vandenis, nedelsdami praneškit man. Tas pats galioja ir tuo atveju, jei atsirastų ženklų, kad Vajato lėktuvas ruošiamas skrydžiui iš Sen Marteno.

— Princesės Džulianos oro uoste turim porą mechanikų, kurie stebi lėktuvą. Šįryt mes atsekėm paskui Vajatą į viešbutį Sen Martene, jis paliko savo bagažą čia. Nemanau, jog jis planuoja šiąnakt grįžti į Benedikto jachtą, bet jei jiedu su Donovan išsiskirs, mes negalėsim sekti abiejų ir dar jachtos.

— Šiai bylai negalėsiu skirti daugiau pinigų negu jau daviau. Jei reikės, nekreipkit dėmesio į jachtą. Jei ji išplauks į tarptautinius vandenis, negalėsim nieko padaryti, kad ištrauktume iš ten Vajatą, tačiau turim daug nemalonių spaudimo būdų Žakui Benediktui, kad šis atiduotų Vajatą mums.

— Ar jūs tikitės, kad Vajatas nuves mus prie kūno, ar susitiks su bendrininku ar dar ko nors?

— Nežinau dėl bendrininko, tačiau galiu lažintis iš savo pensijos, kad Viljamo kūnas yra kažkur šeimos sodyboje. Ją supa penki šimtai akrų miško ir mes padedam vietiniams jį šukuoti. Žemė įšalusi, vietomis dar yra sniego, tačiau kūnas gali pasirodyti bet kurią dieną. O kai tai nutiks, aš noriu tiksliai žinoti, kur rasti Vajatą. Neklausk manęs, iš kur aš žinau, kad Vajatas žudikas ar kad kūnas yra sodyboje. Kai kūnas bus surastas, pasirodys liudininkas ir duos parodymus. Iki tol aš jam pažadėjau visišką anonimiškumą.

20 skyrius

Stovėdamas balkone, alkūnėmis atsirėmęs į sieną, Mitčelas stebėjo kruizinio laivo, tolumoje lėtai slystančio į šiaurę, šviesas ir laukė, kol Keitė baigs rengtis, kad jiedu galėtų eiti į kazino.

Po pirmojo mylėjimosi protrūkio jie atsikėlė užkąsti, tada grįžo į lovą, vėl pasimylėjo ir užmigo giliu nuovargio miegu. Saulė jau buvo nusileidusi, kai jis pabudo, laikydamas glėbyje Keitę. Gulėdamas jis jautėsi visiškai patenkintas ir atsipalaidavęs, taip jis jautėsi iki šiol.

— Atsiprašau, kad taip ilgai užtrukau, — jam už nugaros tarė Keitė.

Mitčelas išsitiesė ir atsisuko, jo šypsena virto plačiu pritarimo šypsniu. Užsivilkusi trumpą prigludusią suknelę be petnešėlių iškarpytu korsažu, apsiuvinėtu nėriniais, ir apsiavusi prašmatnias basutes aukštais kulniukais ir plonais dirželiais, Keitė Donovan buvo nuostabių formų, švytinčios odos, vešlių plaukų ir ilgų ilgų kojų svajonė. Jo žvilgsnis vėl įsmigo į jos kojas ir Mitčelas atlošė galvą, šypsodamasis dėl savo stulbinamos reakcijos matant jos kojas, kurios, labai tikėtina, buvo pačios gražiausios, kokias jam kada nors teko regėti.

— Ar tu šypsaisi dėl to, kad aš atrodau stebėtinai gražiai, ar kažkas negerai mano suknelei? — pašmaikštavo ji, tačiau atrodė šiek tiek sunerimusi.

— Šypsausi, nes ką tik supratau, jog tavo nuostabios kojos, — ironiškai atsakė Mitčelas, — iki šiol nebuvau jų matęs.

— Nešiojausi jas abi ir anksčiau, — pajuokavo Keitė. — Tiesą sakant, aiškiai prisimenu, jog abi turėjau mums būnant lovoje.

— Lovoje aš buvau per arti, kad pamatyčiau visą vaizdą.

Ji priėjo ir atsuko nugarą.

— Gal užtrauksi užtrauktuką iki galo? — paklausė ji, patraukdama plaukus. — Negaliu pasiekti.

Praeityje Mitčelas daugybę kartų lygiai taip padėjo ir kitoms moterims, tačiau dabar, žvelgdamas į nuogą Keitės kaklą, jautė artumą ir malonumą ir tie jausmai jį stebino. Kai, radęs užtrauktuką, užtraukė iki pat viršaus, Keitė dar kartą pasišaipė iš jo žavėjimosi kojomis.

— Leisk, atspėsiu, — pasakė ji, — tu esi kojų vyras, tiesa?

Paprastai Mitčelas be jokių dvejonių ar pašalinių minčių būtų atsakęs „taip“, tačiau dėl kažkokios sunkiai suvokiamos priežasties šįkart klausimas atrodė visiškai netinkamas, ypač užduotas jos. Apglėbdamas ją rankomis per pečius, Mitčelas palenkė galvą ir pabučiavo ją į skruostą.

— Dabar apie tai nekalbėkim, — sušnibždėjo jis.

Keitė lėtai apsisuko ir pažvelgė į jį. Jis neatsakė į klausimą dėl tos pačios priežasties, dėl kurios tuoj pat pasigailėjo paklaususi — ji nenorėjo žinoti, kurioms moters kūno dalims jis neabejingas. Tiesą sakant, šią akimirką norėjo tikėti, jog jis neabejingas jai visai.

— Puikus atsakymas, — tarė ji šypsodamasi.

— Ir man taip pasirodė.

Kazino, į kurį jie važiavo, buvo olandiškojoje salos dalyje. Tai buvo didelis privatus klubas, kurio nariai kalbėjo daugybe įvairiausių užsienio kalbų, o statomos sumos labai didelės. Pakeliui Mitčelas apibūdino kazino kaip pasižymintį „europietiška atmosfera“, kuri, kaip dabar suprato Keitė, pasireiškė elegantiška, rafinuota ir švelniai apšviesta aplinka. Tokia atmosfera puikiai jam tinka, pamanė Keitė. Vilkėdamas nepriekaištingo kirpimo pilką kostiumą, tamsiai pilkus marškinius ir šviesiai pilką kaklaraištį, jis įkūnijo elegantišką rafinuotumą ir ramų pasitikėjimą savimi.

Vienintelis panašumas tarp jos lankytų kazino valstijose ir šio buvo tai, jog lošimas ir ten, ir čia buvo legalus. Tiesą pasakius, tokius kazino ji buvo mačiusi tik filmuose, nufilmuotuose tokiose vietose kaip Monakas.

Stengdamasi neatrodyti taip, tarsi niekada nebūtų buvusi panašioje vietoje ar tarp tokių žmonių, Keitė nužvelgė bakaros ir ruletės stalus, apsėstus turtingų vyrų, priešais save pasidėjusių dideles žetonų krūvas, ir gerai išsilaikiusių moterų, nuo brangakmenių blizgančiais kaklais ir riešais.

— Ar ieškai ko nors konkretaus? — pasiteiravo Mitčelas.

— Taip, — atsakė Keitė, mesdama į jį besišypsantį žvilgsnį, — Džeimso Bondo.

— Šįvakar turėsi pasitenkinti manimi.

— Galiu, — nedvejodama sutiko ji ir jis šyptelėjo.

— Iš tiesų aš klausiau, kuris žaidimas tau labiau patinka, — paaiškino Mitčelas, užgniauždamas vaikišką norą apkabinti ją eidamas.

— Man patinka bet koks žaidimas, kurį žaisdama galiu išlošti pinigų.

— Tokiu atveju mums jau reikia eiti, — pajuokavo jis.

— Tiesą sakant, man labai sekasi lošti kortomis, — atvirai prisipažino Keitė. — Lošimo automatai taip pat mane mėgsta. Ir kauliukai dažnai būna labai draugiški.

— O kaip sekasi Akis?

— Įvairiai.

Jie susirado dvi kėdes prie stalo, prie kurio lošė Akį, ir nors Keitė viduje sudrebėjo pamačius šimto dolerių minimumą, prieš atsisėsdama ji atsisegė piniginę ir ryžtingai išsitraukė šimto dolerių vertės kelionės čekį.

— Man pirmiausia reikia jį išsigryninti.

— Aš ketinau už tave sumokėti, kitaip nebūčiau tavęs čia atsivežęs.

— Aš negaliu lošti už tavo pinigus. Vienas iš dalykų, kurių mane mokė tėvas, buvo tas, jog dama visada lošia už savo pinigus arba nelošia visai.

— Tavo tėvas buvo labai savotiškų pažiūrų, — ironiškai tarė Mitčelas, kai Keitė apsisuko ir nuėjo artimiausio kasininko langelio link. Nesąmoningai šypsodamasis jis stebėjo, kaip ji nueina, žavėdamasis jos įgimtu grakštumu ir tuo, kaip jos ugninių plaukų bangos žemiau pečių krito storomis garbanomis.

— Belle femme10, — pastebėjo vyras Mitčelui iš dešinės, žvilgsniu taip pat nulydėdamas Keitę.

— Taip, tikrai, — pritarė Mitčelas. Jis pamojo kortų dalytojui ir pasirašė įprastinę formą dėl pinigų nuskaitymo iš jo sąskaitos.

— Pasirūpinkit, kad jaunajai damai nepritrūktų žetonų, — davė jis nurodymą dalytojui, kai pastarasis pradėjo Mitčelo link stumti žetonus.

— Žinoma, pone Vajatai.

Po valandos Keitė jau buvo išlošusi 2400 dolerių ir Mitčelas liovėsi žaidęs, kad galėtų pasilenkti ir pažiūrėti į Keitės kortas. Nuo pat pradžių buvo akivaizdu, jog Keitė žino, kada paprašyti kitos kortos, kada kortų nekeisti, o kada padvigubinti statymą. Laikydamasi taisyklių, ji laimėjo daugybę kartų, tačiau jį žavėjo tai, kad užsigeidusi ji pasielgdavo priešingai — ir vis tiek laimėdavo. Deja, dėl tokių intuityvių įgeidžių kitiems žaidėjams buvo sunku nuspėti jos veiksmus ir dėl to galiausiai jie susimaudavo. Jis svarstė, ar ji tai suvokia, o Keitė pastūmė savo žetonus dalytojui ir pasakė:

— Aš norėčiau juos iškeisti į pinigus.

Tada ji pažvelgė į keturis vyrus, sėdinčius su ja prie stalo, ir maloniai tarė:

— Atsiprašau, jei sugadinau geras kortas. Man sunku nekreipti dėmesio į tokias krūvas, kai jas turiu.

Prancūzas, kuris anksčiau kalbėjosi su Mitčelu, plačiai jai nusišypsojo, pakėlė jos ranką ir dėkingas pabučiavo.

— Eile est une tres belle femme11. — pasakė jis Mitčelui.

Pralinksminta ir sumišusi, Keitė susirinko laimėjimus, o vyras tuo metu gyvai kažką sakė Mitčelui prancūziškai, šis jam taip pat atsakė prancūziškai.

— Apie ką kalbėjotės? — paklausė Keitė jiems nueinant.

— Jis pasakė, jog tu ne tik labai graži, bet ir labai sėkmingai žaidi Akį.

— Jis pasakė kažką daugiau. Jis paklausė, nes tu papurtei galvą ir atsakei jam gana nedraugišku tonu.

Mitčelas išsišiepė.

— Pasirodžiau „nedraugiškas“? Tai nemandagu, o aš retai būnu nemandagus.

— Ko jis tavęs klausė? — toliau kamantinėjo Keitė.

— Jis paklausė, ar aš sutikčiau leisti tau pastovėti šalia jo kėdės, kad jis galėtų ne tik pasidžiaugti tavo grožiu, bet ir galbūt pasinaudoti tavo sėkme lošiant.

Keitė nekukliai suprunkštė ir papurtė galvą.

— Senas ištvirkėlis ir jo girtos šnekos.

Mitčelo pečiai sudrebėjo iš juoko išgirdus tuos žodžius ir jis nuslopino dar vieną vaikišką norą — griebti ją į glėbį ir leisti sau malonumą viešai parodyti jausmus.

— Ką tu jam atsakei?

— Sunku tiksliai išversti.

— Pabandyk.

— Apytiksliai išvertus, pasakiau jam, jog jis senas ištvirkėlis ir girtas nusišneka.

Keitė nusijuokė, tačiau nepatikėjo.

— Tu atsakei ne taip.

Mitčelas palenkė galvą ir sušnibždėjo jai prie skruosto:

— Liepiau jam pačiam susirasti merginą, nes aš neketinu dalytis savąja, — tada jis atsitiesė ir nuėjo toliau, tarsi visiškai negalvotų apie savo lūpas ant jos skruosto.

Keitei širdis apsivertė išgirdus, jog Mitčelas pavadino ją savo „mergina“, tačiau suprato, jog tai buvo paprasčiausiai frazė, ir stengėsi nesuteikti jai didelės reikšmės. Ji puikiai praleido likusią vakaro dalį, nors ir pralošė pusę savo laimėjimo.

Mitčelas lošė taip pat sumaniai ir be pastangų, kaip darė ir visa kita, bet Keitę ypač žavėjo jo reakcija į kelias moteris, kurios vakaro metu atvirai rodė juo susidomėjusios. Jis visiškai nereagavo, elgėsi taip, tarsi jos būtų buvusios nematomos. Arba jis taip buvo prie to pripratęs, kad netgi nepastebėjo, arba nemėgo būti nužiūrinėjamas lyg seksualus skanėstas. Keitė norėjo tikėti, jog priežastis buvo antroji.

Netrukus po vidurnakčio, baigę lošti, jie prisėdo mažame jaukiame bare pirmajame kazino aukšte, kur koncertavo dainininkas ir jam pritarianti grupė. Jie susirado laisvą staliuką ir dainininkui užtraukus pažįstamus dainos „Kokia tu nuostabi šįvakar“ žodžius, Keitė stebėjo, kaip Mitčelas atsisėda, atsisega švarką, atsilošia kėdėje ir nerūpestingai ištiesia kojas. Tas vaizdas — atsipalaidavęs, gražus vyras, visiškai laisvai besijaučiantis prašmatniame uždarame kazino — įsispaudė Keitės širdyje, o tuo metu dainos žodžiai tarsi įrėmino jo paveikslą. Mėgindama nuslėpti susižavėjimo šypseną, ji padėjo alkūnes ant stalo, nuleido smakrą ant sulenktų rankų ir žiūrėjo į jį iš po blakstienų.

Po akimirkos Mitčelas tikriausiai pajuto, jog padavėja jau turėtų būti priėjusi, tad jis kilstelėjo galvą ir šiek tiek susiraukęs pažvelgė dešinėn. Iš priešingų pusių pasirodė dvi padavėjos, kurios vos nesusidūrė, skubėdamos priimti jo užsakymą. Keitė užgniaužė juoką. Tėvo restorane ji prisižiūrėjo visų įmanomų ženklų, kuriuos naudodavo klientai vyrai, norėdami pritraukti padavėjų dėmesį — nuo labiausiai neišauklėtų iki pačių droviausių — ir ji tylomis įvertino Mitčelą aukščiausiu balu už „pasirinktą stilių“ ir „jo efektyvumą“.

— Ką manai apie konjaką? — pasiteiravo Mitčelas, o padavėja tuo metu stovėjo šalia jo.

— Būtų neblogai, ačiū, — atsakė Keitė, žinodama, jog paragaus tik gurkšnelį. Tebesidžiaugdama savo išvadomis, ji pasuko galvą ir žiūrėjo į dainininką, o jos lūpose žaidė šypsena.

Mitčelas užsakė gėrimus, tada, klaidingai supratęs jos šypsojimosi priežastį, paklausė:

— Ar tau labai patinka ši daina?

Keitė linktelėjo.

— Dėl kokios nors konkrečios priežasties?

Kadangi ji negalėjo atskleisti jam dabartinės priežasties, nuleido akis ir nurodė kitą, kuri taip pat buvo teisinga:

— Kai buvau trylikos, Čikagoje lankėsi Maiklas Bublė su savo seneliu ir visiškai atsitiktinai jie vakarieniavo mūsų restorane. Maiklo senelis mano tėvui labai išdidžiai užsiminė, jog Maiklas ketina Kanadoje pradėti savo karjerą, todėl mano tėvas pasiūlė „debiutui Jungtinėse Valstijose“ išmėginti mūsų barą. Tuo metu Maiklui buvo tik šešiolika, bet jau tada jis buvo toks nuostabus, jog tėvas atsivedė mane žemyn, kad jo pasiklausyčiau.

— Ir? — paragino Mitčelas, matydamas, jog ji šiek tiek sutriko.

— Ir Maiklas dainavo dainą, kurios mes klausomės dabar. Tiesą sakant, jis dainavo ją man.

— Ar aš turėčiau pavydėti?

— Žinoma, — atšovė Keitė su žavia šypsena. — Aš tučtuojau jį įsimylėjau. Kitą kartą, kai mačiau jį dainuojant, — užbaigė Keitė, — jis koncertavo Karnegio salėje.

Jausdamasi truputį kvailai, kad papasakojo jam dar vieną istoriją iš savo gyvenimo, kai pati tuo metu vis dar nieko nežinojo apie jį, Keitė nuleido akis į stalą ir pamatė, jog Mitčelo ranka guli greta jos rankos, vos už poros centimetrų. Jo ilgų pirštų, esančių taip šalia, vaizdas ją sužavėjo. Tarusi sau, jog yra naivi ir kvaila, Keitė galiausiai atitraukė žvilgsnį.

Mitčelas buvo nuleidęs galvą, o žvilgsnį dėmesingai įbedęs į jųdviejų rankas, kaip ką tik tai darė ji. Lėtai pakėlęs savo ranką, uždėjo ją ant jos rankos.

Keitė pajuto, kaip jos kūnu perbėgo virpulys. Rydama seiles, žiūrėjo, ar pamatys kokią nors jo išorinę reakciją. Jis tvirčiau suspaudė jai ranką.

21 skyrius

Atidžiai tyrinėdama vandens paviršių ir ieškodama kokio nors Mitčelo ženklo, Keitė nesąmoningai nusibraukė smėlį nuo kojų ir pasiėmė vieną iš chalatų, kuriuos jie atsinešė iš viešbučio kambario. Naktis buvo švelni, tačiau ji jau buvo bepradedanti drebėti vilkėdama šlapią maudymosi kostiumėlį labiau iš nerimo nei dėl šalčio.

Išėjus iš kazino, Mitčelas pasisiūlė nuvežti į Maho įlanką, kad ji galėtų išleisti savo laimėjimą vienoje iš aukštosios mados parduotuvėlių, kurios dirbo iki vėlumos, norėdamos įtikti naktinių klubų ir kazino lankytojams. Keitė pasiūlė geriau grįžti į viešbutį ir eiti paplaukioti. Mintyse ji įsivaizdavo pusę valandos tingiai plūduriuosianti keturiose pėdose sūraus, į viršų keliančio vandens. Jie taip ir padarė, tačiau Keitei susiruošus lipti lauk, Mitčelas pasakė ketinąs dar šiek tiek paplaukioti, kad pasimankštintų.

Vos jam pradėjus, ji suprato, jog kai Mitčelas plaukioja mankštindamasis, jis tai daro tokia laukine jėga, maksimaliu greičiu skrosdamas vandenį, tarsi jį vytųsi piktosios dvasios. Iš pradžių Keitė stebėjo jį susižavėjusi, tačiau po kelių minučių visiškai pametė iš akių ir pradėjo nerimauti dėl jo saugumo.

Stengdamasi neleisti, kad nerimas peraugtų į paniką, Keitė ir toliau tyrinėjo mėnulio nušviestą vandenį, susikišo rankas į rankoves ir susirišo diržą. Galiausiai vandens paviršiuje ji pastebėjo dėmelę ir išsitiesė krėsle, nusilpusi iš palengvėjimo.

Pagaliau atsikračiusi nerimo dėl Mitčelo, ji prisitraukė kelius prie krūtinės ir apsikabino juos rankomis. Atlošusi galvą, žvelgė į juodą atlasinį dangų, inkrustuotą spindinčiomis žvaigždėmis, ir ją palengva apėmė gilus pojūtis, jog tėvas yra šalia. Tas jausmas ją apgaubė, šiltai ir stipriai, apsiausdamas švelnumu, tarsi tai būtų apkabinimas — didžiulis dangiškas apkabinimas. Keitė mėgavosi tuo pojūčiu, įsitvėrusi į jį, kol ašaros pradėjo gelti akis ir riedėti skruostais.

Pagaliau ji pakėlė ranką nusibraukti ašarų, ir vėl pažvelgė į vandenį ieškodama Mitčelo. Jis plaukė tiesiai jos link, jo pečius ir rankas galėjai matyti virš vandens.

Ir tą akimirką ji staiga suprato. Ji suprato viską taip tikrai, tarsi jos tėvas būtų sėdėjęs krėsle greta ir taip pat stebėjęs Mitčelą ir šypsojęsis.

Taip turėjo nutikti, jiedu turėjo susitikti. Štai kodėl ji pajuto nepaaiškinamą magiško artumo jausmą, vos tik jiedu susipažino. Ji prisiminė gailų Mitčelo prisipažinimą: vakar vakare aš jutau tuos pačius dalykus kaip ir tu. Jiems buvo lemta susitikti ir pamilti vienas kitą, tačiau kaprizinga lemtis netampė už virvučių.

Nusišluostydama dar vieną ašarą, Keitė pakėlė akis į dangų ir sušnibždėjo:

— Ačiū tau, tėveli. Man tavęs trūksta.

Jo artumo pojūtis sumenko, tačiau dar tebebuvo juntamas, kai po kelių minučių Mitčelas atsistojo vandenyje. Rankomis persibraukęs plaukus, jis išbrido iš jūros, jo stipriais pečiais ir ilgomis kojomis tekėjo vanduo, o tamsios glaudės buvo prilipusios prie raumeningų šlaunų. Jis buvo toks nežmoniškai gražus, jog Keitė papurtė galvą. Ji šypsodamasi dar kartą pažvelgė į žvaigždes ir tyliai ištarė:

— Ką, po galais, tu manei, kai nusprendei, jog aš nusipelnau tokio gražuolio?

Mitčelas paėmė rankšluostį, kurį Keitė jam ištiesė, ir užgniaužė norą suvelti susivijusias šlapias garbanas, gaubiančias jos veidą ir krintančias ant pečių. Su tokiais plaukais ji atrodė žaviai, tiesą sakant, ji atrodė lygiai taip kaip ir tada, kai jiedu pirmą kartą susitiko restorane.

— Sveika, — tarė jis šypsodamasis.

Keitė irgi nusišypsojo.

— Kaip patiko Jamaika? Ar pakeliui sutikai ryklių?

Šypsodamasis iš jos sąmojo, Mitčelas pradėjo šluostytis krūtinę ir rankas.

— Visą savaitę gulinėjau, — paaiškino jis. — Reikėjo šiek tiek pasimankštinti.

— Ar paprastai tu mankštiniesi plaukiodamas?

Jis papurtė galvą.

— Vienas mano darbuotojas yra kovos menų žinovas. Dažniausiai sportuoju treniruodamasis kartu su juo.

— Ką šis darbuotojas veikia?

— Jis yra mano vairuotojas.

— Tavo vairuotojas, — pakartojo Keitė mąstydama. — Drauge ir tavo asmens sargybinis?

— Jam taip atrodo, — atsakė Mitčelas pasilenkdamas nusišluostyti kojų.

Keitė luktelėjo, kol jis numetė rankšluostį šalin ir pakėlė chalatą, o tada paklausė kai ko, kas jai šiek tiek kėlė nerimą:

— Koks tavo verslas, kad tau reikia asmens sargybinio?

— Europoje gana įprasta, kad vairuotojai kartu būtų ir asmens sargybiniai.

Atsitiktinai arba tyčia, bet jis nepasakė jai, koks jo verslas, pamanė Keitė. Ir praėjusį vakarą šia tema jis taip pat neištarė nė žodžio. Jie kartu miegojo ir su kiekviena akimirka ji vis labiau jį įsimylėdavo. Ji degė nekantrumu norėdama daugiau apie jį sužinoti ir geriau jį suprasti. Einant paplūdimiu laiptų, vedančių į viešbutį, link, Keitė pakartojo klausimą:

— Koks tavo verslas?

— Verslas, kuris duoda pinigų, — atsakė Mitčelas, automatiškai duodamas jai tą patį iš anksto parengtą atsakymą, kurį taikydavo daugumai žmonių, to paklaususių; tada jis blogai pasijuto, kad elgiasi su ja taip, tarsi ji būtų smalsus nepažįstamasis.

— Aš neturiu verslo, — patikslino jis. — Net jei turėčiau tokį polinkį, abejoju, ar užtektų gebėjimų. Aš investuoju pinigus į kitų žmonių idėjas ir gabumus, tokių žmonių, kurie turi gabumų valdyti verslą.

Keitė susikišo rankas į chalato kišenes ir apgalvojo kitą klausimą.

— O kaip tu nusprendi, į kokias idėjas ir žmones investuoti?

— Iš dalies pasikliauju informacija, iš dalies nuojauta, todėl išeitų, jog tai lyg pagrįstas spėjimas.

Keitė suprato, jog jis tikėjosi, kad tuo šis pokalbis ir baigsis. Stengdamasi tarsi paironizuoti, o ne ketindama pratęsti pokalbį, ji tarė:

— Žmogaus instinktyvus gebėjimas ką nors daryti, manau, vadinamas talentu.

— Mano atveju reikia daugiau įgytų įgūdžių, o ne tikro talento.

— O kaip tu įgijai savo įgūdžius?

Jis sustojo, atsisuko ir pažiūrėjo į ją šiek tiek nekantriai susiraukęs.

— Turėjau mokytoją — Stavrosą Konstantatosą.

Keitės akys išsiplėtė išgirdus minint atsiskyrėlį, savo jėgomis iškilusį graikų magnatą, kuris, kaip kalbama, buvo vienas turtingiausių pasaulio žmonių.

— Ar mes kalbame apie vyrą, kuris gyvena saloje, apstatytoje ginkluotais sargybiniais, ir savo jachtoje įsirengusį torpedas?

Mitčelo prieštaravimas virto linksmumu.

— Ne torpedas, o priešlėktuvines patrankas, — tarė jis, sunerdamas pirštus su jos pirštais ir laikė jos ranką jiems vėl pradėjus eiti. — Jo sūnus Aleksas buvo mano kambario draugas internatinėje mokykloje. Vienais metais Aleksas maldavo mane praleisti žiemos atostogas kartu jų saloje, kad jis „vienas nenumirtų iš nuobodulio“ klausydamasis, kaip Stavrosas kaskart prie stalo kalba apie verslą. Kaip dauguma turtingų vaikų, Aleksas nesidomėjo, kaip uždirbami pinigai, jam buvo įdomu juos leisti.

Keitė pastebėjo, kad Mitčelas nepriskyrė savęs „turtingų vaikų“ kategorijai, tačiau nebesistengė to išsiaiškinti. Ji, tarsi palaikydama pokalbį, pasiteiravo:

— O Alekso tėvas iš tiesų kiekvieną kartą prie stalo kalbėdavo apie verslą?

— Stavrosas apie verslą kalbėdavo be paliovos, — nusijuokė Mitčelas, — bet man nebuvo nuobodu, aš buvau pakerėtas. Savaime suprantama, jis tai matė, ir, manau, tikėjosi, jog mano požiūris persiduos Aleksui. Dar per kitas atostogas jis pareikalavo Alekso vėl atsivežti mane į salą. Po to dar daug kartų mačiau Stavrosą. Per tuos metus jis priglaudė mane po savo sparnu, mokė, ragino, kol aš perpratau jo idėjas. Kai baigiau universitetą, pasiėmė mane dirbti tiesiogiai jam, kad galėtų „pabaigti mano auklėjimą“. Galiausiai jis pradėjo leisti man sudaryti savo sandorius ir gauti dalį pelno. Arba nuostolių.

— Koks nuostabus žmogus ir kokia sėkminga patirtis tau.

Mitčelas pritardamas linktelėjo. Jis neužsiminė apie tai, jog Stavroso žmona ne kartą bandė jį suvilioti nuo tada, kai jam suėjo septyniolika. Jis taip pat neminėjo kitų ankstesnių, ne tokių „nuostabių“ patirčių su turtingomis kai kurių bendraklasių šeimomis — maloniais, gerai išauklėtais tėvais, su kuriais Mitčelas susitikdavo, kai jų sūnūs pasikviesdavo pas juos praleisti atostogas. Jie klausinėdavo jį tų pačių bauginamų klausimų, kuriuos nuolat užduoda tėvai — iš kur jis kilęs, kas jo giminaičiai. Kai tik jie suprasdavo, jog jis visiškas pašalietis, be šeimos ar ryšių, dažnai pradėdavo su juo elgtis kaip su prisiplakėliu, besistengiančiu įsiskverbti į jų sūnų gyvenimus dėl tam tikrų priežasčių, kurios jiems atrodydavo labai įtartinos ir nepageidaujamos.

Kai kurie nueidavo taip toli, kad paskambindavo internatinių mokyklų valdytojams ir pasiskųsdavo dėl abejotinos berniuko, su kuriuo bendrauja jų sūnūs, kilmės. Jiems būdavo atsakoma, jog Mitčelas „mokosi pagal stipendiją“ ir yra „talentingas atletas“, kuriuo itin domisi vienas įtakingas Amerikos fondas. Mitčelas tai sužinojo iš sūnų, kurių tėvai skundėsi.

Eidamas greta Keitės, jis stengėsi prisiminti, kiek kartų per visus tuos mokslo metus jo buvo klausiama, ar jis nėra kaip nors susijęs su „Čikagos Vajatais“. Kaip ironiška, kad visus tuos kartus jis atsakydavo neigiamai. Staiga paaiškėjo, kodėl jis vos įstengė prisiversti dabar pripažinti, jog iš tiesų atsakymas yra „taip“.

22 skyrius

Atsirėmusi lovoje, Mitčelo glėbyje, Keitė žiūrėjo, kaip naktinis dangus užleidžia vietą aušrai. Grįžę po pasiplaukiojimo, jiedu nusimaudė duše ir suprato, jog yra išbadėję. Ant kavos staliuko tebebuvo jų puotos likučiai — blynelių su braškėmis ir keptų kiaušinių su skrebučiais.

Tada jie atsigulė, tačiau Mitčelas neketino miegoti. Ankstesnis įnirtingas, reiklus skubėjimas ir laisvas žaismingumas buvo dingę. Šįkart jis glamonėjo ją su lėtu ir deginančiu geidulingumu, ramiai vesdamas kulminacinio taško link, pakeliui pasukdamas anksčiau neištyrinėtais erotiniais keliais, šnibždėdamas nurodymus ir padrąsinimus, kurie jaudino Keitę lygiai kaip ir dalykai, kuriuos jis darė. Kai jis pagaliau leido jai užbaigti, Keitė beprotiškai raitėsi jo glėbyje, it paklaikusi šnabždėdama „Prašau“, dar, dar ir dar kartą.

Kai ją sudrebino paskutinis spazmas, jis pakeitė glostymo tempą ir suglebęs Keitės kūnas staiga išsirietė lyg tvirtai įtemptas strykas, savo noru besiveržiantis jo link, o Mitčelas tuo metu į ją išsiliejo. Keitė išgirdo save dejuojant, o tada įsikabino į jį, įtraukta akimirkos, kuri buvo ne tik audringai seksuali, bet ir beveik pašėlusiai dvasinga.

Vėliau prisimindama, ji būtų galėjusi pavadinti save naivia studente, kurią ką tik mokė patyręs, tikriausiai šiek tiek mažiau pametęs galvą mokytojas. Tačiau po visko jis prisitraukė ją prie savęs visu ūgiu ir laikė jų kūnus tvirtai suspaustus, veidu įsikniaubęs į jos kaklo linkį, tarsi ir pats būtų nepaprastai paveiktas jų meilės akto.

Net dabar, jiems stebint saulėtekį, jo ranka buvo apkabinusi jos ranką, o nykštys glostė jai odą. Abu buvo mieguisti, tylos pauzės vis ilgėjo, tačiau padangei šviesėjant, naujos dienos aušra baigė išstumti iš galvos tylią euforiją, pakeisdama ją rūpesčiu ir vėl atgimusiu kaltės jausmu dėl Evano.

Vakar nepaskambino jam, kol nepradėjo rengtis vykti į kazino, nes žinojo, jog tuo metu Evanas savo klube jau žais tenisą. Ji paliko jam balso žinutę, patikindama, jog visiškai ant jo nepyksta, jog puikiai leidžia laiką lankydamasi kaimyninėse salose ir kad jam visiškai nėra priežasties nerimauti ar jaustis kaltam. Visa tai buvo tiesa, tačiau dalykai, kuriuos nuslėpė, pavertė jos žinutę akį rėžiančia, nedovanotina apgaule. Kita vertus, ji niekaip negalėjo išsiskirti su juo telefonu, tik ne po tiek kartu praleistų metų ir ypač ne dabar, kai jis ką tik prabilo apie vestuves. Iš dešimties jų planuotos kelionės dienų liko tik keturios. Jei jo byla tęsis dar dieną ar dvi, jis neabejotinai nuspręs, jog nebėra prasmės grįžti į Angiliją.

Pajutęs jos nuotaikos pokytį, Mitčelas pažvelgė į moterį, su kuria pajuto gaiviausią ir daugiausiai pasitenkinimo suteikusį seksualinį jo gyvenimo patyrimą. Jos garbanos buvo išsitaršiusios, krito ant pečių ir krūtinės, porcelianiniai skruostai vis dar buvo lengvai raustelėję nuo mylėjimosi, bet veido išraiška tapo liūdnai mąsli. Mitčelas spėjo, jog ji tikriausiai galvoja apie savo vaikiną ir svarsto, ar jis šiandien atskris. Jis galvotų apie tą patį.

— Mintys neduoda ramybės?

Ji pasuko galvą ant pagalvės.

— Ne visai. Bet kuriuo atveju, ne apie tave, — pasitaisė ji. Po akimirkos nusišypsojo ir paklausė: — Ar tu buvai vedęs?

Paprastai toks klausimas, užduotas tokiu metu, Mitčelui būtų sukėlęs įtarumą, tačiau baigę mylėtis jiedu ilgai taip gulėjo, uždavinėdami vienas kitam padrikus klausimus. Juk jie buvo du žmonės, kurie pažinojo vienas kito kūną, jautė užgimstančius jausmus, tačiau nežinojo jokių faktų. Ir kadangi jie jau apsikeitė informacija apie mėgstamiausius laisvalaikio užsiėmimus, labiausiai patinkantį maistą, nekenčiamiausius politikus ir taip toliau, jos klausimas Mitčelui atrodė visiškai logiškas.

— Taip, o tu?

— Ne, — atsakė ji.

Buvo akivaizdu, jog skirtingai nei ankstesni klausimai ir atsakymai, šis, jos nuomone, reikalavo paaiškinimo, nes ji kilstelėjo antakius ir klausiamai pažvelgė į jį.

— Trejus metus buvau vedęs Stavroso dukterį Anastasiją, — pridūrė Mitčelas, norėdamas patenkinti jos smalsumą. Nepatenkino. Atsisukusi į jį, Keitė ištiesė ranką ir prispaudė pirštą prie jo sučiauptų lūpų.

— Jei aš šitoj lovoj mirsiu iš smalsumo, — įspėjo ji, — tau teks ilgai aiškintis su viešbučio administracija.

Mitčelas pabandė susiraukti, tačiau jos švelnių plaukų garbana glostė jam smakrą, pirštas braukė per lūpas, o jos šypsenai buvo neįmanoma atsispirti.

— Anastasija buvo jauniausias Stavroso vaikas ir vienintelė dukra, — nugalėtas pradėjo pasakoti jis. — Jis laikė ją po padu ir neišleido iš akių, visiškai neduodamas pinigų, kuriuos ji galėtų savarankiškai leisti.

— O aš maniau, kad turtingos graikų paveldėtojos turi visišką laisvę.

— Ir Stavrosas taip manė, — ironiškai pratarė Mitčelas. — Būdama dvidešimt vienerių, ji jau taip beviltiškai troško nors truputėlio laisvės ir „gyvenimo patirties“, jog buvo graudu žiūrėti. Tiktai santuoka galėjo išgelbėti ją iš šitos vergovės, tačiau Stavrosas neleisdavo vyrams net prisiartinti prie jos, išskyrus keletą, kurie įtiko jam, bet ne Anastasijai.

Mes buvom pažįstami nuo vaikystės ir supratom vienas kitą. Mes taip pat mėgom vienas kitą. Taigi sudarėm sandėrį. Mudu susituokėm ir aš leidau jai kaupti visą įmanomą gyvenimišką patirtį.

— Ir kodėl jums nepasisekė? — paklausė Keitė tyrinėdama jo bruožus.

— Anastasija nusprendė norinti tokios gyvenimiškos patirties, kurios aš atsisakiau suteikti, o prieš susituokdami mes buvome aiškiai susitarę nuo šito susilaikyti.

— Kas tai buvo?

— Motinystė.

— Tu išsiskyrei su ja, nes ji norėjo pagimdyti tau vaikų?

— Ne, aš leidau jai išsiskirti su manim.

Mitčelo tonas įspėjo, jog ši tema išsemta, todėl Keitė nuleido žvilgsnį svarstydama, ar turėtų mėginti išgauti daugiau informacijos. Ji nusprendė, jog mažai tikėtina, kad dabar jai pasisektų, o ji nenorėjo dar labiau gadinti abiem nuotaiką.

Keitė suko galvą, ieškodama nepavojingo klausimo, ir po akimirkos nusprendė paklausti apie mažytį randą ant jo dešinės rankos.

— Iš kur šis randas? — pasiteiravo ji paliesdama pirštais.

Jis pažvelgė, kad pamatytų, apie ką ji kalba, ir jo balsas sušvelnėjo.

— Būdamas penkiolikos, atsitrenkiau į rapyrą.

— Taip ir būdau bandžiusi spėti.

Jo mėlynos akys atšilo ir šypsena palietė lūpas. Pakėlęs ranką prie jos veido, jis nykščiu perbraukė per smakrą, kuris jam pasirodė įtrūkęs, ir erzindamas paklausė:

— O iš kur šitas mažytis mielas įdubimas ant smakro?

— Būdama trylikos atsitrenkiau į pašto dėžutę.

Pokštas Mitčelą prajuokino ir jis ėmė bučiuoti jai smakrą, tačiau Keitė papurtė galvą ir tęsė:

— Aš nejuokauju.

Jis nustebęs atsitraukė.

— Kaip, po galais, tai nutiko?

— Prieš pat keturioliktąjį gimtadienį aš nutariau niekieno neatsiklaususi nuvažiuoti į Klivlendą aplankyti žmogaus, kurio jau seniai nebuvau mačiusi. Įtikinau pažįstamą penkiolikmetį mane pavėžėti, taigi Trevisas ryte pasiskolino brolio automobilį, per pietus mes išėjom iš pamokų ir išvažiavom. Už trijų mylių Trevisas nesuvaldė mašinos, užvažiavo ant šaligatvio ir atsitrenkė į pašto dėžutę. O aš smakru trenkiausi į prietaisų skydą.

— Ar penkiolikmečiams leidžiama vairuoti?

— Pagal įstatymą ne. Ir tai buvo viena iš priežasčių, kodėl į įvykio vietą prisistačiusi policija mus suėmė.

— Kokios buvo kitos priežastys?

— Vogto automobilio vairavimas, pabėgimas iš pamokų, marihuanos laikymas ir valstybinės nuosavybės naikinimas.

Nuo kvatojimo Mitčelo pečiai pakilo nuo pagalvės.

— Mes buvom nekalti, — pasikeldama ant alkūnių ėmė protestuoti Keitė ir Mitčelas vėl pradėjo kvatoti. — Tikrai. Trevisas paprasčiausiai „pamiršo“ pasakyti broliui, kad pasiskolino jo mašiną, todėl brolis pranešė apie vagystę. Ir marihuana buvo ne mūsų, o jo.

— Mano susikurtas choro mergaitės įvaizdis radikaliai keičiasi.

— Tai buvo mano pašėlusios vaikystės dienos. Šiaip ar taip, tądien jos ir baigėsi.

— Kodėl?

— Mane nuvežė į ligoninę susiūti smakro ir, savaime suprantama, iš ligoninės paskambino mano tėvui. Jis buvo toks išsigandęs ir įtūžęs, jog šaukė ant manęs visą kelią iki pat restorano. Mums grįžus, nusiuntė mane viršun pasakęs, jog skiria man dviejų mėnesių namų areštą. Pasakė, jog neberengs man gimtadienio vakarėlio ateinančią savaitę, o nusiraminęs sugalvos dar daugiau bausmių. Tada jis nuėjo į savo kabinetą ir taip trenkė durimis, kad jos atšokusios vėl atsidarė.

— Vargšas pašėlęs vaikutis, — nusišypsojo Mitčelas, nykščiu liesdamas smakro įdubimą. — Įkalinta dviem mėnesiams.

— Aš neketinau būti uždaryta nė dviejų valandų. Buvau tokia įsiutusi ant jo už tai, kad šaukė ant manęs ir uždarė namie, kai man ką tik buvo susiūta galva. Kelias minutes paslampinėjau viršuje, tada nusėlinau žemyn, ketindama trumpam nueiti pas draugę. Ant pirštų galų eidama aplink laiptus galinių durų link, iš tėvo kabineto išgirdau sklindant garsą, nuo kurio sustingau.

— Kas tai buvo?

— Kūkčiojimas, — atsiliepė ji. — Mačiau tėvo atspindį veidrodyje ant sienos priešais jo kabinetą. Jis sėdėjo prie stalo, rankomis užsidengęs veidą, ir verkė iš visos širdies. Jis buvo toks stiprus, nepalenkiamas vyras, jog man niekada nė netoptelėjo, kad kas nors galėtų jį pravirkdyti. Tai buvo skaudžiausia mano gyvenimo akimirka.

— Ką tu darei?

— Grįžau viršun ir užsidariau dviem mėnesiams. Daugiau niekada nebebėgau iš pamokų ir nuo ros dienos nepridarydavau bėdų, bent jau didelių.

Mitčelas nutilo, mąstydamas apie tai, ką Keitė jam papasakojo, mėgindamas susidaryti trimatį jos gyvenimo vaizdą, bet jis nepažinojo nė vieno žmogaus, kurio kilmė bent truputį būtų panaši į jos.

— Tu visiškai nekalbi apie savo mamą, — galiausiai pratarė jis.

Kilstelėjusi antakius, Keitė atkirto:

— Tu taip pat neužsiminei apie savąją.

— Ar ji gyva? — nepasidavė Mitčelas.

— Neketinu tau pasakoti, kol pirma nepapasakosi apie savo mamą.

— Manau, jog tu vis tiek man papasakosi.

— Neišgausi net su laužtuvu.

— Galėčiau dviem pirštais, — visiškai įsitikinęs pareiškė Mitčelas, pakišdamas ranką po antklode.

— Nedrįsk, — įspėjo Keitė suspausdama kojas. Staiga tapo svarbu, kad ir jis negalėtų saugoti savo paslapčių, jei jau taip lengvai gali paveikti ją, kad atskleistų savąsias.

Jo pirštai nuslydo pro trikampį tarp jos šlaunų.

— Keite, atpalaiduok kojas.

— Ne. — Tada jai toptelėjo, jog ji vadovaujasi visiškai klaidinga logika ir kvailai elgiasi priešindamasi. Ji atpalaidavo kojas, aiktelėjo, kai vienas jo pirštas įsiskverbė gilyn, o nykštys tuo metu glostė garbanėles; tada suglebo ir leido jam skleisti šilumą ir malonumą.

— Gal nori man ką nors papasakoti? — paklausė jis, iš lėto didindamas spaudimą ir keisdamas pirštų judesius.

— Dar ne, — silpnu balsu sušnibždėjo Keitė, apkabindama jį per pečius ir užmerkdama akis. Jis manevravo ja taip taikliai, jog ji vos laikėsi nepradėjusi judėti kartu su juo.

— Vis dar nenori man nieko papasakoti?

Laikėsi įsikabinusi į jį, jos širdis daužėsi, nagai buvo įsirėžę jam į nugarą.

— Ne, — žioptelėjo ji, bet kūnas jau buvo ant konvulsijų ribos.

Jis sustojo.

— O dabar?

Ji kabojo ant skardžio, pasiryžusi viskam, ir jis tai žinojo. Jis ketino neleisti jai pasiekti orgazmo, kai jai tetrūko vos akimirkos, ir atitolinti jį, kol ji pasiduos. Kažkodėl ji buvo klaidingai supratusi, jog jis ketina išgauti jos atsakymą, suteikdamas jai malonumą, o jis tuo tarpu ketino tai padaryti, tą malonumą iš jos atimdamas.

Jos kūnas maldavo pasiduoti, tačiau širdis neleido. Ji paleido Mitčelo pečius ir krito ant pagalvių, įsmeigusi į jį įžeistas akis, tylėdama ir nusivylusi.

Jis taip pat žvelgė į ją — mėlynos akys buvo primerktos, veido išraiška neįskaitoma. Staiga jis griebė ją į glėbį, pirštais nuslysdamas prie tų pačių vietų, kurias ką tik lietė ir paliko, ir tada ji patyrė orgazmą.

Kūną krečiant drebuliui, Keitė buvo įsikabinusi į jį, o spazmams nurimus, atsigulė ant pagalvių ir pakėlė ranką, perbraukdama per jo griežtą smakrą ir švelniai sulygindama jo tankius juodus plaukus.

— Mano mama gyvena Klivlende, — sušnibždėjo ji, pripažindama jį laimėjus, tačiau jos, o ne Mitčelo sąlygomis.

Mitčelui krūtinę užliejo nepažįstamos emocijos, jos plėtėsi ir skleidėsi. Ji buvo jam skirta, jie skirti vienas kitam. Bet jau šįvakar arba rytoj jos pasiimti atvažiuos kitas vyras, kuris į ją turi daugiau teisių...

Mintyse Mitčelas girdėjo, kaip trimituoja trimitai ir šaukliai skelbia jo vardą, kviesdami jį pasirodyti Įsipareigojimų Koliziejuje ir stoti prieš riaumojančią publiką — jį, gladiatorių be kardo ar skydo, ginkluotą tik savo paslaptimis ir trapiomis svajonėmis. Ragai jau gaudė ir jis jau žengė savo lemties link — beginklis, tačiau bebaimis.

Keitės ranka gulėjo šalia jo skruosto, pirštais ji glostė jam smakrą, o žalios akys viliojo pas save. Mitčelas šypsodamasis atsisuko veidu į jos ranką, pabučiavo jai delną ir sušnibždėjo:

— Einantysis mirti sveikina tave.

23 skyrių

Sėdėdamas fotelyje priešais langus 102 kambaryje, užsikėlęs ant palangės kojas ir pasidėjęs ant kelių žiūronus, Makneilas nusižiovavo, pasirąžė ir toliau nuobodžiaudamas stebėjo, kaip danguje virš blizgančio Karibų jūros vandens ryškėja rausvi dryželiai. Jiedu su Čaildresu miegojo pakaitomis ir Mako pamaina buvo ką tik prasidėjusi.

Paplūdimyje jau zujo viešbučio darbuotojai, ruošdamiesi pusryčiams ir šluostydami šezlongus, prie paradinio įėjimo išsirikiavę stovėjo keletas taksi, pasirengę nuvežti anksti pakilusius svečius jų pasirinkton vieton. Jei Vajatas nuspręstų išeiti iš viešbučio, jam tektų praeiti pro Makneilo langą, kad pasigautų taksi. Iš tos pačios vietos, pasitelkęs žiūronus, vakar vakare Makneilas galėjo stebėti Vajatą ir tą Donovan, kol galiausiai jiedu pakilo į savo kambarį.

Vienuoliktą valandą jo vietą prie lango užėmė Čaildresas — jis įsipylė sau puodelį kavos, kurios Makneilui budint atnešė kambarių tarnyba.

— Aš jau čia užsibuvau per ilgai, — pasakė Čaildresas, šaukšteliu berdamas cukrų į puodelį. — Vakar vakare skaičiau viešbučio lankstinuką ir pradėjau galvoti, jog man tikrai reikėtų pasirūpinti kojų nagais ir kad aš niekaip neištversiu dar vienos dienos be aromaterapijos. — Jis padėjo kavos puodelį ant staliuko greta fotelio ir pakėlė žiūronus, kuriuos Maltas ten buvo palikęs. Pridėjęs žiūronus prie akių, jis lėtai nužvelgė paplūdimį, ieškodamas vienos blondinės. — Štai ji, guli savo mėgstamame krėsle. Aš pradedu įsimylėti. Pažvelk... ji turi mažą tatuiruotę ant užpakalio, kairėje. Kaip aš jos nepastebėjau vakar? — Jis nutilęs pritraukė ir sufokusavo vaizdą. — Tai boružėlė, argi ne miela?

— Einu, palįsiu po dušu, — atsiliepė Makas ir, eidamas į vonią, pacitavo tą patį lankstinuką, — ir pasinersiu į jostrų šampūno prabangą.

Caildresas staigiai pažvelgė per petį ir šūktelėjo:

— Palik ir man truputį.

Makneilas sukikeno, stabtelėjo ties spinta pasiimti švarių marškinių ir kelnių, o tada padėjo juos ant lovos, nes ant tualetinio staliuko pradėjo vibruoti jo mobilusis telefonas.

Grėjaus Elioto balsas buvo nuožmus ir gyvas.

— Ką tik radom Viljamo Vajato kūną su šautine žaizda krūtinėje. Jis buvo sename šulinyje gretimoje sodyboje, kuri priklausė Udalų šeimai. Tiesą sakant, — pasitaisė jis, — ne mes jį radom. Žemių supirkėjas, nupirkęs sodybą prieš kelis mėnesius, jį aptiko, kai suklupo ant surūdijusio šulinio dangčio, užkloto keliais centimetrais sniego. Keldamasis jis pastebėjo, jog po dangčiu kažkas įsprausta, ir tai jam pasirodė keista. Vyrukas buvo girdėjęs, jog Viljamas pradingo tuo metu, kai, kaip manoma, buvo gretimoje sodyboje, todėl jis atitraukė dangtį, kad pažvelgtų vidun. Vietos policininkai tuoj reagavo į jo skambutį, o vėliau visą šį reikalą perdavė mums. Sraigtasparnis ką tik atskraidino Viljamo kūną ir šratinį šautuvą, kuriuo jis, be jokios abejonės, buvo nužudytas. Balistikos ekspertai dabar tiria ginklą.

— Ar ant jo likę kokių atspaudų?

— Nė vieno, — visiškai dėl to nesirūpindamas atsakė Grėjus.

Makneilas tuoj pat atspėjo priežastį:

— Kas buvo įsispraudę po dangčiu?

— Juoda odinė saga, maždaug tokio dydžio kaip saga iš vyriško palto. Ir dar su prie jos prikibusiu siūlu.

— Saga? — suraukdamas antakius pakartojo Makneilas ir atsisėdo ant lovos krašto.

Labai savita, rankų darbo odinė saga, — pabrėžė Grėjus, — su priekyje įspaustu įdomiu piešiniu ir jos kūrėjo simboliu vidinėje pusėje.

— Suprantu, jog esi įsitikinęs, kad galėsi atsekti, kas ją sukūrė?

— Netgi dar geriau. Pasirodo, tokias sagas užsisako tik siuvėjai iš Europos, kurie jas rūpestingai registruoja, kad klientui prireikus galėtų gauti reikalingą sagą.

— Europa didelė. Kaip manai, kiek laiko užtruks, kol jūs rasit siuvėją ar sagos gamintoją?

— Teismo ekspertai teigia, kad sagai naudota angliška oda ir dažai, todėl pirmiausia sutelksime dėmesį į Londono siuvėjus. Didžiausią rūpestį dabar man kelia laikas. Tik kelių valandų klausimas, kada žurnalistai suuos, jog mes radom Viljamo kūną, o jei apie tai sužinos Vajatas, jo lėktuvas paliks Sen Marteną, pasukdamas kiek galima toliau nuo Jungtinių Valstijų teisėtvarkos.

Jei tik pavyktų parsivilioti jį į Čikagą, turiu pakankamą pagrindą sulaikyti jį apklausai ir priversti atiduoti savo pasą. Tai duotų mums laiko atsekti siuvėją, kuris siuvo jam paltą, o gal net ir patį paltą. Vos tik atrastume vieną iš šių dviejų, galėčiau gauti orderį jam suimti. Jau susitariau su Niujorko policijos departamentu, kad apieškotų jo butą Niujorke kiek vėliau šiandien, kai duosiu jiems signalą. Jis taip pat turi butus Romoje, Londone ir Paryžiuje ir aš dabar mėginu susitarti, kad juos taip pat apieškotų tuo pačiu metu, tačiau Europos valdžios organai kol kas nelabai noriai su manim bendradarbiauja. Kai baigsim kalbėti, pabandysiu pasinaudoti asmeniniais ryšiais.

— Tau prireiks tikrai rimto masalo, kad atitrauktum jį nuo tos Donovan.

— Aš turiu planą, — tarė Grėjus. — Netrukus tau paskambinsiu. O tuo tarpu tiesiog neišleiskit jo iš akių ir nesukit galvos dėl Keitės Donovan, jei jie išsiskirtų. Pats su ja išsiaiškinsiu, kai tik Vajatas bus teisininkų rankose.

— Mes ir toliau jį stebėsim, — pažadėjo Makneilas.

— Makai?

— Aha?

— Aš taip pat turiu liudininką, kuris matė Vajatą vilkint paltą su lygiai tokia pat saga, kaip toji, kurią radom šulinyje.

24 skyrius

Vos Mitčelas vonioje paėmė skutimosi kremo flakoną, ant baro pradėjo skambėti Keitės telefonas. Mitčelas išsiblaškęs kratė flakoną ir akies kampučiu stebėjo, kaip ji įžengė iš balkono ir pakėlė telefoną, kad pažiūrėtų į skambinančiojo numerį. Kandžiodama lūpą ji svyravo, tada pakėlė telefoną prie ausies ir atsiliepė.

Kriauklėje bėgant karštam vandeniui, Mitčelas negalėjo girdėti, ką ji kalba, tačiau jos pečiai buvo sustingę, galva nuleista, o laisvąja ranka ji trynėsi kaklą. Jos kūno kalba išdavė įtampą ir nuogąstavimą. Iš to Mitčelas padarė išvadą, jog arba advokatas pranešė jai, kad planuoja atvykti į Sen Marteną, arba davė velnių už tai, kad neatsiliepia į jo skambučius. Vos kelias akimirkas tetrukęs pokalbis baigėsi, ir ji padėjo ragelį.

Pokalbis buvo per trumpas bet kokiam jausmų proveržiui, ypač advokato. Advokatai padarydavo karjerą sakydami kalbas, o šis telefono skambutis buvo toks trumpas, jog advokatas nebūtų spėjęs net įsijausti. Vienintelė logiška išvada buvo, jog Keitės draugas advokatas paprasčiausiai informavo ją, kad atskrenda į Angiliją, o ji, taip pat sprendžiant iš pokalbio trumpumo, nesistengė jo atkalbėti. Ne šitokio elgesio Mitčelas iš jos tikėjosi.

Kai Keitė įėjo į vonią, Mitčelas stovėjo prie kriauklės, klubus apsijuosęs rankšluosčiu, ir skutosi. Užklupta švelnaus akimirkos intymumo, Keitė atsirėmė į tualetinį staliuką ir žiūrėjo veidrodyje, kaip jis baigia skustis kaklą. Jo veidas buvo padengtas putomis, nesimatė nieko, išskyrus juodus antakius, tamsiai mėlynas akis ilgomis blakstienomis ir subtiliai iškaltas geidulingas lūpas.

Jis nuplovė skustuvą po tekančiu vandeniu ir pažvelgė į ją veidrodyje. Jo lūpas iškreipė kažkas panašaus į šypseną dėl tokio jos susižavėjimo, tada jis vėl tęsė savo darbą. Vienas miklus skustuvo brūkštelėjimas po kito ir iš po putų pradėjo ryškėti jo įdegęs veidas su tvirta smakro linija ir išsišovusiais skruostikauliais.

Keitė žiūrėjo, tačiau nuo minčių apie Evano sekretorės skambutį jos kakta netrukus susiraukė iš susirūpinimo. Pasak Patricijos, sekmadienio vakarą jiedu su Evanu dirbę iki vėlumos ir Evanas galiausiai parengė taikos susitarimą su priešingos pusės advokatu. Jis mėgino iš darbo prisiskambinti Keitei, kad praneštų, jog suspės į 2:30 skrydį, atvyksiantį į Sen Marteną 12:35 vietos laiku, tačiau išgirsdavo tik balso pašto pranešimą viloje ir jos mobiliajame telefone. Nenorėdamas palikti balso žinutės, jis metė telefono ragelį ir liepė Patricijai pirmadienį nuo pat ryto pradėti skambinti Keitei ir daryti tai tol, kol išgirs Keitės balsą.

— Tavim dėta, — juokais įspėjo Patricija, — pasitikčiau jį prie durų raminamai šypsodamasi ir su martinio taure rankoje. Jis įsiutęs, jog ištisas dvi dienas negalėjo tavęs pasiekti.

Keitė žinojo, kad Evanas pasijus daug blogiau, kai pasitiks jį prie durų, susikrovusi lagaminą.

Mitčelas pastebėjo jos veido išraišką veidrodyje.

— Tu atrodai kaip moteris, turinti bėdą, — pastebėjo jis, tarsi palaikydamas pokalbį.

— Jis pakeliui į Angiliją.

— Tau tikrai bėda.

— Turėsiu susitikti su juo viešbutyje ir pamėginti viską paaiškinti. Neįsivaizduoju, ką turėčiau daryti ar sakyti...

— Tai jau daug rimtesnė bėda.

Nustebusi ir net šiek tiek įsižeidusi dėl jo pašaipios reakcijos ir tariamai nerūpestingo požiūrio į labai keblią jos situaciją, Keitė tyliai pratarė:

— Atrodo, jog tu žinai visus atsakymus. Gal gali patarti, kaip elgtis tokioje situacijoje?

— Kadangi jis jau pakeliui, scenarijus parašytas ir per vėlu jį keisti, — atsakė jis, vėl nuplaudamas skustuvą. — Kadangi mes abu esam džentelmenai, mūsų vaidmenys dabar jau aiškūs ir turime laikytis nustatytų taisyklių. Turint galvoje, jog nuo šiol tu ketini būti su manim, o ne pasilikti su juo, tas pats galioja ir tau.

Šiek tiek nustebinta jo neaiškios frazės „turint galvoje, jog tu ketini“, Keitė žiūrėjo, kaip jis skutasi viršutinę lūpą, tada pasiteiravo:

— O koks konkrečiai yra tas tavo „džentelmeno“ vaidmuo?

— Aš privalau duoti suprasti, jog esu pasirengęs laikinai pasitraukti, kad jis galėtų praleisti su tavim atostogų likutį, turėdamas galimybę per likusį laiką bandyti tave susigrąžinti.

— O koks jo vaidmuo?

Perbraukdamas skustuvu nuo smakro iki kairiojo skruostikaulio, Mitčelas paaiškino:

— Kai tik supras, jog tu rimtai nusiteikusi būti su kažkuo kitu, jis privalo garbingai priimti pralaimėjimą ir palinkėti tau sėkmės — taip sukeldamas įspūdį, jog tu netenki tikro princo, ir paskandindamas tave į kaltę ir abejones — o tada pasitraukti velniop man iš kelio.

— O koks mano vaidmuo?

— Kaip įmanoma per trumpesnį laiką — matuojamą valandomis, ne dienomis — turi įtikinti jį, jog tu nusiteikusi rimtai, ir neleisti jam nuvilioti tavęs prie tos didelės gražios lovos, kol tu jam aiškinsi ir įtikinėsi.

Keitė staiga suprato jo atžaraus tono priežastį ir kodėl jis prašneko apie lovą, tada nustebusi pažvelgė į jį:

— Ar tu pavyduliauji?

— Dar ne, bet einu ta kryptim, — atsakė jis trumpai ir greitai perbraukdamas skustuvu žemiau kairės ausies.

— Bet kodėl? — paklausė Keitė, stengdamasi nuslėpti, kaip gėdingai pamalonino jo prisipažinimas. — Aš juk negaliu tiesiog išsiskirti su juo telefonu ar pasitikti jį oro uoste ir viską iškloti ten. Aš turiu būti viešbutyje, kad galėčiau su juo pasikalbėti ir atlikti viską kuo švelniau.

Užuot atsakęs, Mitčelas nusiprausė veidą ir uždavė kitą klausimą:

— Kiek laiko reikia, kad atskristum čionai iš Čikagos?

— Apie aštuonias valandas, nes nėra tiesioginio skrydžio.

— Mano nuomone, raginimas skristi aštuonias valandas, suteikiant viltį, jog jūs kartu praleisk likusias atostogas, yra labai keistas būdas „atlikti viską kuo švelniau“.

Keitė pagaliau suprato, jog jis susidarė klaidingą įspūdį, ir tuoj pat jam paaiškino.

— Skambino ne jis, sekretorė. Evanas liepė jai, kad man praneštų, jog jis išskrido 2:30 šįryt ir nusileis 12:35. Aš net nemaniau, jog jis bandys atskristi, kai atostogų liko vos keturios dienos. Jei būčiau turėjusi progą pasikalbėti su juo prieš jam išvykstant, niekada nebūčiau leidusi jam skristi čionai tikintis, jog tarp mūsų viskas yra kaip anksčiau.

— Atsiprašau, turėjau tai žinoti.

Keitė šypsodamasi nutraukė jo atsiprašymą, tačiau buvo suintriguota savimeilę glostančio atradimo — savo moteriškos galios jam — ir sužavėta elgesio taisyklių, kurias jis taip griežtai neabejodamas išdėstė. Nusprendusi surengti abiem nekaltą išbandymą, tiesiog juokais ji sukryžiavo rankas ant krūtinės, palenkė galvą į šoną ir apsimetė apžiūrinėjanti savo manikiūrą.

— Kalbant apie taisykles, kurias tu išvardijai... Ką tu, kaip džentelmenas, turėtum daryti, jei aš truputį sudvejočiau dėl skyrybų su savo draugu?

Dirbtinai nerūpestingas balsas tuoj pat įspėjo Mitčelą apie jos kėslus ir imdamas rankšluostį jis užgniaužė šypseną. Jam nebuvo svetimi žaidimai, kurie nulemdavo trapią pusiausvyrą tarp vyro ir moters.

— Tokiomis aplinkybėmis, — švelniai atsakė jis, — taisyklės yra labai paprastos ir labai aiškios: tu turėtum paskambinti man ir pasakyti, jog tau kilo abejonių, o tada aš tiesiog susikeisčiau su juo vaidmenimis.

— Tu paprasčiausiai garbingai pripažintum pralaimėjęs, palinkėtum man laimės ir pasitrauktum jam iš kelio? — nusivylusi paklausė Keitė.

Pasislėpęs už rankšluosčio, Mitčelas plačiai išsišiepė.

— Mieloji, ar tu tikrai nori su manim žaisti šitą žaidimą?

— Nemanau, — atsargiai tarė ji ir jis pradėjo juoktis.

Patenkinta jo švelnumu, Keitė griežtai pridūrė:

— Tik nesileisk, kad mano našlaitėlės nabagėlės garbanos ir atviraširdės choro mergaitės įvaizdis tave suklaidintų — aš tau nepasiduosiu.

— Tu turi policijos įrašą, tavo choro mergaitės įvaizdis jau žlugęs.

Keitė nusijuokė ir papurtė galvą, vaidindama pasipiktinusią. Jis kilstelėjo antakius, laukdamas žodinio atkirčio, o nesulaukęs berniokiškai jai nusišypsojo, patenkintas savo pranašumu, ir vėl nusisuko į kriauklę susišukuoti.

Keitė pažvelgė į laikrodį.

— Nenoriu, kad jam reikėtų žiūrėti, kaip aš kraunuosi daiktus, todėl turiu būti pasirengusi prieš pirmą, kai jis turėtų atvykti į viešbutį. Dabar jau po vienuolikos, taigi man reikia išvažiuoti po penkiolikos minučių. — Ji nužvelgė ant juosmens surištus šviesiai mėlynus šilkinius marškinius ir baltus šortus ir nusprendė per būsimą susitikimą geriau mūvėti kelnes. — Gal aš persirengsiu, — tarė ji garsiai, eidama spintos link. Ji išsiėmė baltas kelnes ir pastebėjo, jog spintoje nėra juodos suknelės ir batų, kuriais ji buvo pasipuošusi vakar. — Gal tu žinai, kas nutiko juodai suknelei, kurią vilkėjau vakar?

Jai už nugaros Mitčelas sustingo su šukomis rankoje ir suraukė antakius, negalėdamas patikėti tuo, ką išgirdo.

— Jei tu planuoji vilkėti ją, kol viską jam aiškinsi ir mėginsi švelniai atstumti, nemanau, kad gerai supratai taisykles, kurias mes aptarėm.

Supratusi, jog, jo manymu, ji turinti tokių ketinimų, Keitė pasibaisėjo, bet tuoj pat pralinksmėjo. Tada ji greitai nuleido akis ir atsisėdo ant kėdės šalia tualetinio staliuko priešais kriauklę susišukuoti.

— Štai ir vėl tas tonas, — susimąsčiusi tarė ji, tarsi galvodama balsu. — Ar tai buvo — taip, manau, jog buvo — balsas šiek tiek pavyduliaujančio vyro, kuris tvirtina, jog atsisakytų manęs be jokių prieštaravimų, jei šiandien viešbutyje aš staiga persigalvočiau.

Trumpam užmerkęs akis, Mitčelas sau prisipažino, jog paskutinį žodžių mūšį laimėjo ji, ir vėl pradėjo šukuotis plaukus.

— Pradedu suprasti, kodėl tavo tėvas verkė. — Tiesa buvo visiškai kitokia — žiūrėdamas, kaip ji šukuojasi žvilgančius raudonus plaukus, jis negalėjo prisiminti, kad kada nors būtų jautęsis toks linksmas ir patenkintas kaip šią akimirką. — Kol tu buvai duše, Dydrikas paėmė mūsų vakarykščius drabužius. Netrukus jis grąžins juos rūpestingai išvalytus ir išlygintus.

Po dešimties minučių ji išėjo į balkoną, kur jis stovėjo prie sienos, žiūrėdamas į vandenį.

— Man jau reikia važiuoti.

Mitčelas atsisuko, pastebėjo jos rankose lagaminą ir tik po akimirkos atsitokėjęs suprato, jog lagamino jai reikia, kad susipakuotų savo daiktus viešbutyje.

Linksma nuotaika, vyravusi prieš kelias minutes, tapo liūdna, kai Keitė ant stalo padėjo savo krepšį su drabužiais ir priėjo prie jo atsisveikinti.

— Ar tu tikrai nenori, kad važiuočiau su tavim ir palaukčiau Filipsburge? — paklausė jis, apglėbdamas ją per liemenį.

Keitė uždėjo rankas jam ant krūtinės ir papurtė galvą. Po baltais polo marškinėliais juto jo širdį, plakančią lėtu, lygiu ritmu, ir sėmėsi iš jos stiprybės.

— Man reikia pabūti vienai prieš susitinkant su juo, reikia laiko, kad mintimis ir jausmais atsiribočiau nuo mudviejų ir susitelkčiau ties juo. Ketvirtą valandą susitiksim Kapitono Hodžeso prieplaukoje, ten pat, kur vakar išlipom iš laivo.

— Priklausomai nuo to, kaip jis reaguos į tavo naujieną, gali ten atsidurti daug greičiau nei po trijų valandų.

— Tada tą laiką išnaudosiu atsiriboti nuo jo ir susitelkti ties mumis.

Mitčelas nusišypsojo jos žalioms akims, žavėdamasis jos etika ir sąžiningumu.

Ji taip pat jam nusišypsojo, vėjelis kedeno jos plaukus, o jos pirštai glostė jam krūtinę švelniu judesiu, kuris Mitčelui jau asocijavosi su ja.

Mitčelas suprato, jog ji elgiasi visiškai teisingai, stengdamasi pamiršti apie „juodu“ kelias ateinančias valandas.

— Pabučiuok mane atsisveikindama, — tarė jis, laukdamas trumpo, nekalto bučinio, tačiau Keitė apglėbė jį rankomis, prisispaudė lūpomis ir pabučiavo ilgu, deginamu bučiniu, nuo kurio jis apkabino ją rankomis, o pirštais glamonėjo jai į nugarą.

Paplūdimyje apačioje detektyvas Čaildresas pakėlė fotoaparatą ir nerūpestingai nusitaikė į viešbutį, tada kilstelėjo jį kairiau į viršų ir abejingai spragtelėjo dar vieną porelės ketvirto aukšto balkone kadrą.

Užuot palydėjęs ją prie kambario durų, Mitčelas liko kur buvęs, tačiau pagrindinis įėjimas į viešbutį buvo matyti iš balkono, todėl po kelių minučių išvydo ją, kai durininkas iškvietė taksi ir padėjo jos lagaminą ant galinės sėdynės. Taksi pravažiuojant po jų balkonu, Keitė nusišypsojo ir pamojavo pro atvirą langą.

— Grįžk kuo greičiau, — šūktelėjo Mitčelas ir ji linktelėjo.

Taksi pasuko ir nuvažiavo žemyn privačiu keliuku pagrindinio kelio link. Mitčelas žiūrėjo, kaip pradingsta automobilis, tada atsuko galvą į paplūdimį ir atsirėmė į balkono sieną, stebėdamas, kaip horizontu lėtai slysta kruizinis laivas. Rytoj, nusprendė, jis pasiims Keitę paplaukioti Žako laivu. Po kelių dienų iš Italijos atskris Žakas ir Džulija, tada jis galės jiems pristatyti Keitę. Jis taip pat norėjo jai parodyti namą, kurį statėsi Angilijoje — savo pirmąjį namą, statomą palmių giraitėje, nuostabiame nuošaliame paplūdimyje su kvapą gniaužiančiu vaizdu į jūrą.

Iš visų pasaulio vietų, kuriose būtų galėjęs statytis namą, jis išsirinko mažytę salą Karibuose, kur raudonplaukė spindinčiomis žaliomis akimis, širdį veriančia šypsena apipylė jį gėrimu, apžavėjo jam protą, sušildė širdį, o tada ją pavogė. Ir visa tai — per mažiau nei keturiasdešimt aštuonias valandas.

25 skyrius

Valstijos prokuroro kabineto durys Ričardo Dž. Dalio centre Vašingtono gatvėje buvo uždarytos. Priimamajame buvo neįprastai tylu ir Pola Moskato, Grėjaus Elioto sekretorė, saugojo šitą tylą, rūsčiu žvilgsniu nužvelgdama kiekvieną, prisiartinusį prie jos stalo, ir prispausdama pirštą prie lūpų.

Kabinete, prie tolimosios sienos, stovėjo du valstijos prokuroro pavaduotojai ir žiūrėjo, kaip Grėjus Eliotas rengia jų nepaprastai svarbų liudininką Viljamo Vajato žmogžudystės tyrimui. Liudininkas sėdėjo už Grėjaus stalo jo patogioje sukamojoje kėdėje. Priešais jį gulėjo rašiklis ir bloknotas su keliomis pasufleruotomis frazėmis telefoniniam pokalbiui, kuriam jis kaip tik rengėsi ir kuriuo buvo ketinama parsivilioti Mitčelą Vajatą Kuko apygardos jurisdikcijom.

Liudininko mama sėdėjo kitapus Grėjaus stalo, rankose sukiodama nosinę. Jos dailus veidas buvo palaužtas sielvarto dėl rasto vyro kūno, o ji pati apstulbusi stebėjo, kaip jos sūnus spendžia spąstus jos vyro žudikui. Lili Rierdon, viena iš prokurorų, stebinčių procedūrą, linktelėjo galvą Karolinos Vajat link ir sušnibždėjo savo kolegai:

— Ar gali įsivaizduoti, kaip turi jaustis moteris, suvokusi, jog jos vyro žudikas viešėjo jos namuose nuo pat vyro mirties?

Džefas Servantesas papurtė galvą.

— Jei Grėjus kuo greičiau nebaigs šito reikalo, ji arba apalps, arba apsivems.

Grėjus atsisėdo ant stalo krašto.

— Ar gerai jautiesi, Bili?

Simpatiškas keturiolikmetis pažvelgė į jį, nurijo seiles ir linktelėjo. Jis buvo aukštas, lieknas ir, kaip tokio amžiaus, gerai sudėtas. Vilkėjo tamsų kostiumą, baltus marškinius ir ryšėjo margą kaklaraištį su tokia laisva privilegijuoto privačios mokyklos auklėtinio laikysena, tarsi dėvėti kostiumus jam buvo taip pat įprasta kaip džinsus. Šiuo požiūriu jis visiškai nesiskyrė nuo Grėjaus, kai šis buvo tokio amžiaus.

— Gurkštelk vandens, kol aš dar kartą viską pakartosiu, gerai?

— Gerai, pone Eliotai.

— Prašau, vadink mane Grėjum. Ar manai, kad esi pasirengęs šiam skambučiui?

Nors akivaizdžiai nerimavo, berniukas linktelėjo, tada dar kartą, tik jau tvirčiau.

— Jis nužudė mano tėvą. Padarysiu bet ką, kad grąžinčiau jį čionai.

— Žinau, kad padarysi, — linktelėjo Grėjus nežymiai šypsodamasis, nes šią akimirką, sėdėdamas už poliruoto Grėjaus stalo, vadovo kėdėje, Bilis demonstravo ir savo tėvo patrauklumą, ir plieninį Sesilio ryžtą. — Gerai, peržvelkim dar kartą. Tu tiesiog turi pranešti Mitčelui, jog tavo tėvo kūnas rastas ir kad žudikas prisipažino...

— Supratau.

— Tada pasakyk, kad tavo senelį ir mamą ši žinia labai sujaudino ir tu nori, kad jis grįžtų, nes labai labai bijai.

— Gerai, — tarė Bilis, tada jaudinamai nuoširdžiai pridūrė, — paskutinę dalį tikrai galiu pasakyti, nes tikrai labai labai bijau.

— Pasistenk kalbėti kaip galima įtikinamiau.

— Pasistengsiu.

Grėjus patenkintas pasilenkė virš stalo prie telefono ir paspaudė vidaus ryšio mygtuką.

— Skambink, Pola.

Stengdamasis nepadaryti nieko, kas dar labiau sunervintų keturiolikmetį, jis lėtai ištiesė ranką už nugaros ir įjungė magnetofoną, o tada žvilgtelėjo į laikrodį. Sen Martene buvo pusė dviejų dienos ir, pasak Čaildreso, Mitčelas Vajatas buvo savo viešbučio numeryje.

Mėgindamas prastumti laiką ir atitraukti mintis nuo Keitei tekusio sunkaus išbandymo, Mitčelas paskambino į savo biurą Niujorke ir paprašė padėjėją atsiųsti faksu kelis dokumentus, kuriuos Stavrosas prašė peržiūrėti.

Kai suskambo jo mobilusis telefonas, Mitčelas ir toliau skaitė dokumentus, laikydamas juos dešinėje rankoje, o kairiąja išsiblaškęs nuo kavos staliuko paėmė telefoną.

— Dėde Mitčelai, tai aš. Tai Bilis, — visai be reikalo patikslino berniukas, o jo balsas taip drebėjo, kad jis beveik mikčiojo.

— Kas nutiko? — paklausė Mitčelas, lėtai stodamasis ir nujausdamas blogas naujienas.

— Tai dėl mano tėčio...

Užmerkęs akis, Mitčelas laukė to, ką, žinojo, vienądien turi išgirsti.

— Jie rado mano tėčio kūną šulinyje greta sodybos.

— Man taip gaila, — kimiai ištarė Mitčelas, tada atsimerkė ir papurtė galvą, kad truputį atsigautų. — Šulinyje? Jis įkrito į šulinį?

— Ne, jis neįkrito, jį nužudė. Nušovė į krūtinę.

Bijodamas pasakyti ką nors netinkama, Mitčelas bejėgiškai laukė, kol berniukas papasakos daugiau.

— Kalbėk, Bili, aš čia, aš klausau.

— Jį nušovė Udalų sodybos prižiūrėtojas. Jis... jis prisipažino. Ištvirkęs senas girtuoklis, jis prisipažino policijai viską, kai jie pagaliau stipriai jį prispaudė. Tas niekam tikęs senas niekšas, jis nušovė mano tėvą! Dėde Mitčelai, prašau, gal tu galėtum grįžti namo? Mama užsirakinusi savo kambary ir aš nežinau, ar ji gerai jaučiasi, o senelis Sesilis... jį išvežė į ligoninę dėl stenokardijos.

— Aš grįšiu namo, — prižadėjo Mitčelas.

— Šįvakar? Prašau, pasakyk, kad grįši šįvakar. Aš stengiuosi būti drąsus ir būti vyras, kaip liepė senelis Sesilis, kol tu grįši ir viskuo pasirūpinsi. — Jo balsas užlūžo ir Mitčelo širdį suspaudė gailestis. — Dėde Mitčelai, aš labai bijau dėl savo mamos. Ji kambaryje turi migdomųjų ir neatsiliepia.

— Aš grįšiu.

— Ar išvyksi tuoj pat?

Mitčelas žvilgtelėjo į laikrodį.

— Išskrisiu apie penktą, jūsų laiku bus trys. Turėčiau būti apie aštuntą.

— Gerai, — nuolankiai ištarė berniukas. — Dėde Mitčelai?

— Taip, sūnau? — paklausė Mitčelas.

— Tėtis labai tave mylėjo. Jis sakė... sakė... kad tu privertei jį didžiuotis, kad yra Vajatas.

Mitčelas įveikė niekad nepatirtą spaudimą gerklėje ir įsistebeilijo pro langą.

— Ačiū, kad pasakei man tai.

Tuo metu Čikagoje Bilis atsilošė Grėjaus kėdėje ir plačiai išsišiepė savo pakerėtai publikai.

— Kaip man pavyko? — pasiteiravo jis, barbendamas rašikliu į geltoną bloknotą tarsi būgnininko lazdele į būgną. — Krūva paistalų, tačiau, manau, jog darbą atlikau, ar ne? Manau, kad improvizacija apie „seną girtuoklį“ pasitarnavo.

Kitoje kabineto pusėje Lili Rierdon suvaldė drebulį ir vengė pažiūrėti savo kolegai į akis.

— Tu nuostabus, Bili, — su pasididžiavimu tarė Grėjus ir atsistojo. — Tu tiesiog nuostabus.

26 skyrius

Biliui padėjus ragelį, Mitčelas kelias minutes it paralyžiuotas stovėjo šalia kavos stalelio, nuleidęs galvą, suraukęs kaktą, stengdamasis susidoroti su sielvartu, užplūdusiu dėl netikro brolio netekties. Brolio, kurį jis menkai pažinojo ir su kurio mirtim tik dabar susitaikė.

Prieš aštuonis mėnesius jis nebūtų galėjęs net įsivaizduoti, koks jausmas turėti giminaitį, o ką kalbėti apie tai, koks jausmas yra jo netekti. Dabar jis šiek tiek suprato ir viena, ir kita ir jį apėmę jausmai buvo širdį graužiantys ir skausmingi.

Mintyse jis regėjo Viljamą, stovintį savo svetainėje Londone su Karolina ir Biliu už nugaros.

— Mitčelai, aš suprantu, kodėl tu neatsakei į mano skambučius ir laiškus, — prabilo Viljamas šypsodamasis, kai Mitčelas piktai įžingsniavo į svetainę, ketindamas išprašyti juos lauk kartą ir visiems laikams, — bet giminaičių negalima pasirinkti, todėl bijau, kad tu įstrigai su mumis.

Nors tądien žengdamas į kambarį Mitčelas buvo pasiryžęs atmesti šį smarkiai pavėlavusį savo šeimos bandymą susipažinti, vis dėlto jis patyrė šoką akis į akį susidūręs su vyru, kuris buvo neapibūdinamai, tačiau neabejotinai panašus į jį patį.

— Brolio įsigijimas manęs nedomina, — atšovė Mitčelas.

— O mane domina, — atsakė Viljamas su šilumos, draugiškumo ir stebėtinai stiprios valios deriniu, kuriuo pasižymėjo tik jis. — Ar mes galim prisėsti?

Mitčelui ant liežuvio sukosi žodis ne, tačiau jį įdėmiai stebėjo Bilis, o ir Karolina šypsojosi jam tarsi sakydama:

— Mes suprantam, kaip tu jautiesi, mums taip pat nejauku.

Nespėjęs susivokti, jis jau sutiko susitikti su jais kitą dieną, ir dar kitą, ir dar.

Viljamas nekantravo asmeniškai pažinti brolį, nors jis ir taip jau žinojo apie Mitčelą daugiau nei šis pats. Be visų aplinkybių, gaubiančių Mitčelo pradėjimą ir gimimą, jis taip pat peržiūrėjo visas senas bylas, kurias rado Sesilio seife, taip pat laiškus ir ataskaitas iš Mitčelo mokyklų. Viljamas atvirai pripažino, jog nei viena iš jų nebuvo atplėšta.

Tai, ko negalėjo sužinoti iš šių bylų, Viljamas atrado nagrinėdamas informaciją apie Mitčelą internete. Jis žinojo apie Mitčelo mokslinius laipsnius baigus Oksfordą ir Kembridžą, apie Stavrosą Konstantatosą ir apie Mitčelo santuoką su Anastasija. Jis netgi erzino Mitčelą dėl kelių plačiai aprašytų jo pastarųjų metų meilės romanų.

Mitčelas nenorėjo nieko girdėti apie savo tėvą ar senelį, kurie neparodė tokios pat iniciatyvos, ir iš pradžių atrodė, jog Viljamas su tuo susitaikė. Tačiau greitai Mitčelas suprato, jog jo vyresnysis brolis buvo tartum tylus garvežys, kurio negalėjai nuversti nuo bėgių ir kurio atvykimo į kurį nors sutartą tašką negalėjai tikėtis.

Vieną vakarą, kai Mitčelas lankėsi Čikagoje, kad susitiktų su Metu Farelu, jis vakarieniavo su Viljamu ir jo šeima. Vakarienės metu Viljamas metė, kaip jis tikėjosi, stipriausią kozirį, turėjusį paakinti Mitčelą išsiaiškinti savo santykius su Sesiliu.

— Kalbame apie didžiulę sumą pinigų...

— Jo ar mano? — sarkastiškai atsiliepė Mitčelas, nors jau žinojo, kad Sesilis Vajatas buvo nepaprastai turtingas žmogus.

Karolina greitai nuleido akis, kad paslėptų šypseną. Viljamas nusijuokė garsiai, tada surimtėjo.

— Pusė mano paveldėjimo teisėtai priklauso tau.

— Aš jo nenoriu.

— Aš neklausiu, ar tu jo nori. Aš tau sakau, kad aš jo nepriimsiu. Kaip tavo vyresnis — nors gal ir ne išmintingesnis — brolis, aš pasilieku teisę rūpintis tavo interesais. — Jis sumišęs šyptelėjo ir pridūrė: — Aš galvojau apie tai, kaip būtume augę kartu, ir vaizduotėje matau tave sekiojant man iš paskos, kaip aš tave ginu nuo chuliganų, o tu, na, tu pats žinai...

— Ne, nežinau, — nuoširdžiai tarė Mitčelas.

Karolina užbaigė sakinį už vyrą, švelniai šypsodamasi Mitčelui:

— ... o tu būtum pagarbiai žiūrėjęs į savo brolį, klausęs jo patarimo ir visa kita.

Mitčelas pažvelgė į „didįjį brolį“, sėdintį grakštaus stalo gale, savo didžiuliuose Čikagos namuose. Jis buvo keliais coliais žemesnis, keleriais metais vyresnis ir daug svarų sunkesnis negu Mitčelas. Jis taip pat buvo pats padoriausias, pats dosniausias Mitčelo kada nors sutiktas žmogus. Aš pagarbiai žiūriu į tave dabar, pamanė jis, ir linksmai pridūrė, bet jei tu ketini vaikštinėti, dalindamas į šalis pusę savo paveldėjimo, tai aš turėčiau būti tas, kuris duoda patarimą.

Netrukus Karolinai ir Mitčelui likus vieniems, ji prabilo apie Viljamo ir Mitčelo tėvą, ir tai, ką ji pasakė, atskleidė daug daugiau, nei vien tik paaiškino priežastį, kodėl Edvardas iki šiol nenorėjo su Mitčelu turėti nieko bendra.

— Viljamo tėvas — tavo tėvas — yra didžiausias egocentrikas, kokį aš esu sutikusi. Jis eina per gyvenimą, slėpdamas nuo savęs ir nuo kitų tiesą apie save, ir geria, kad niekada nereikėtų pažiūrėti jai į akis. Viljamui augant, jis nekreipė į jį nė menkiausio dėmesio, štai kodėl Viljamas taip ryžtingai nusiteikęs atkurti santykius su tavim, — užbaigė Karolina. — Viljamas pyksta, kad judu užaugot manydami, jog niekam nerūpit, o tuo tarpu galėjot turėti vienas kitą, ir jis pasiryžęs pasivyti prarastą laiką. — Tada ji pakilo, nes jau buvo tiekiama vakarienė, įsikibo Mitčelui į parankę ir nusivedė į valgomąjį. — Beje, — atskleidė ji Mitčelui, — galbūt tu nepastebėjai, bet jis tave myli, jis mano, jog esi nuostabus ir nežmoniškai tavimi didžiuojasi.

Užuot pasakęs jai, ką jaučia Viljamui, ko, kaip žinojo, ji laukė, Mitčelas nusišypsojo ir tarė:

— Jam labai pasisekė, kad turi tave.

— Man pasisekė, kad turiu jį, — kukliai atsiliepė ji.

Dabar, stovėdamas savo numeryje „Anklave“, Mitčelas graužėsi, kad nepasakė Karolinai, kaip jam patiko Viljamas ir kaip jis juo žavėjosi, kad ji galėtų persakyti tai vyrui, kaip perdavė Viljamo jausmus jam. Kodėl jis negalėjo ištarti šių žodžių? Kodėl jis jų nepasakė, kad Viljamas žinotų, kaip jis jaučiasi?

Sunkiai atsidusęs, Mitčelas mintimis grįžo į dabartį ir ėmėsi to, ką turėjo padaryti. Jis žinojo, jog Bilio baimė, kad motina perdozuos migdomųjų, buvo nepagrįsta. Karolina iš pat pradžių žinojo, jog Viljamas dingo ne savo valia, nesvarbu, ką manė policija. Ji taip pat žinojo, jog niekas nebūtų Viljamo atskyręs nuo šeimos, tik mirtis. Viljamui dingus, jie ne kartą kalbėjo apie visa tai. Dar daugiau, Karolina labiausiai bijojo palikti Bilį vieną, todėl nebuvo net minties, kad ji svarstytų atimti sau gyvybę.

Kita vertus, nebuvo abejonės, jog Mitčelas tuoj pat turėjo išskristi į Čikagą ir ateinančiomis dienomis suteikti Biliui ir Karolinai visą įmanomą moralinę paramą. Tiek jis privalėjo padaryti dėl brolio, kurį... mylėjo.

Kai jis paaiškins Keitei, kodėl turi grįžti į Čikagą, ji supras ir atleis jam, Mitčelas dėl to neabejojo. Ji buvo tokia miela ir geraširdė, kad negalėjo palikti sužeisto benamio šuns, taigi ji akimirksniu supras, kad jis negali palikti Karolinos ir Bilio.

Kelias ateinančias dienas jis galėtų skraidyti pirmyn atgal tarp Čikagos ir Sen Marteno. Tik keturios valandos į vieną pusę, o išsimiegoti jis galėtų lėktuve. Vis dėlto mintis vėl palikti ją viešbutyje, kaip padarė jos draugas, buvo netinkama.

Mitčelas prisiminė, kad Keitė buvo užsiminusi, jog jai patinka laivai, ir staiga jam toptelėjo geriausias įmanomas sprendimas — dieną, kol jis bus išvykęs, jis suorganizuos jai pasiplaukiojimą aplink salas Žako laivu. Jai tai patiks. Po kelių dienų ilgesnio kruizo atskrenda Žakas su Džulija ir Metas su Meredit ir jai taip pat bus smagu su jais susipažinti, nutarė Mitčelas, ranka jau siekdamas telefono.

Pirmiausia jis paskambino pilotams ir davė nurodymą būti pasirengusiems išskristi penktą valandą.

Tada paskambino į viešbučio registratūrą ir pranešė, jog tuoj pat išsiregistruoja.

Galiausiai susisiekė su Žaku Romoje.

27 skyrius

Stovėdama prie lango Mitčelo bute Romoje, Navonos aikštėje, Džulija Metison Benedikt žvelgė žemyn į įspūdingą Keturių upių fontaną, sukurtą Berninio. Buvo vakaras ir fontanas skendo šviesoje, kavinukių aplink aikštę lankytojai vakarieniavo, o aikštėje judėjo nuolatinis įsimylėjėlių ir turistų srautas. Svetainėje jai už nugaros jos vyras sėdėjo septynioliktojo amžiaus barokiniame fotelyje ir vartė savo užrašus apie šios dienos filmavimą. Jie gyveno čia jau dvi savaites filmuodami natūralioje aplinkoje ir Romoje jau buvo viską baigę, tačiau Žakas norėjo pasilikti dar keletą dienų, kad nufilmuotų kelis papildomus natūrinius kadrus.

— Pasiilgsiu šitos vietos, — ištarė Džulija, žvelgdama jam per petį. — Aš netgi pasiilgsiu Džovanio.

Žakas pakėlė akis ir nusišypsojo.

— Tikrai? Kada gi tu nusprendei, jog jis vis dėlto ne banditas, apsimetantis vairuotoju?

— Vakar, — prisipažino Džulija, — kai jis praktiškai įmetė mane į mašiną ir puolė vytis vagį, kuris išplėšė senai damai rankinę.

Žakas griežtai pažvelgė į ją.

— Kada ketinai man apie tai papasakoti?

— Maždaug dabar, — ramiai tarė ji, — kai mes jau pasirengę palikti Romą ir tu nesijaudinsi, jog tai gali pasikartoti. Ar tu žinojai, jog Džovanis pažinojo Mitčelą nuo tada, kai tas buvo mažas berniukas ir gyveno Italijoje?

— Aš netgi nežinojau, jog Džovanis anglų kalba sugeba pasakyti daugiau kaip kelis žodžius, — pradėjo Žakas, tačiau suskambo telefonas ir jis nutilo, kad atsilieptų.

Kai po kelių minučių padėjo ragelį, jo veido išraiška buvo keista ir mąsli.

— Kas nutiko? — pasiteiravo Džulija.

— Skambino Mitčelas. Akivaizdu, jog salose jis su kažkuo susipažino, bet turi ją palikti ten ir grįžti į Čikagą. Jis paprašė manęs paskambinti Preskotui ir susitarti, kad ją priimtų į laivą ir surengtų jai kruizą aplink salas, kol jo nebus.

Džulija tyrė jo nustebusį veidą.

— Ko tu man nesakai?

— Paties įdomiausio. Mitčelas ketina kasdien skraidyti pirmyn atgal, kad pabūtų su ja laive.

— Tu rimtai?

— Labai rimtai. Ir jis, manau, taip pat.

Žakas surimtėjo ir pridūrė:

— Priežastis, dėl kurios jis turi grįžti į Čikagą, yra ta, jog surastas jo brolio kūnas. — Jis pažvelgė į laikrodį ir paėmė telefoną, kad paskambintų Preskotui. — Sen Martene pusė dviejų, — tarė jis, — o Mitčelas sakė, jog atsiveš ją apie penkias.

— Ar mes turim vardą? — pašmaikštavo Džulija.

— Keitė Donovan.

28 skyrius

Keitė užtraukė savo lagaminą, nusinešė jį į svetainę ir padėjo šalia maišo drabužiams. Ji jau tiek kartų pakartojo tai, ką nori pasakyti Evanui, jog bijojo, kad tai nuskambės tartum gerai surepetuota kalba, nors labai išgyveno dėl skausmo, kurį turėjo jam suteikti.

Viską atlikusi, ji išėjo į terasą ir širdyje vėl pražydo ilgesys ir gerumas. Vos prieš tris dienas ji stovėjo toje pačioje vietoje, kalbėjo telefonu su Holi ir šėrė Maksą šoninės gabalėliais. Tą rytą ateitis atrodė tokia niūri, o dabar ji buvo akinamai šviesi ir pilna skaudžiai malonių pažadų. Viskas pasikeitė per tris trumpas dienas. Ji įsimylėjo.

Keitė šypsodamasi žengė į priekį ir perbraukė ranka akmeninę terasos baliustradą, o mintyse jai tuo metu sukosi malonūs prisiminimai. Sodo pakrašty, šalia paplūdimio, siūbavo būrelis palmių, po kuriomis ji stovėjo, kai Mitčelas nusileidęs grįžo, kad atsakytų į kai kuriuos jos klausimus... Mano brolio vardas buvo Viljamas.

Terasoje, būtent toje vietoje, kur ji dabar stovėjo, jie pirmą kartą šoko. Ji klaidingai pamanė, jog jis ketina ją pabučiuoti, o galiausiai pradėjo juoktis ir priekaištauti jam: Galėjot užsiminti, jog ketinat su manim pašokti, o ne mėginsit išprievartauti.

Bet aš ketinu jus išprievartauti, — sušnibždėjo jis.

Tą naktį jis iš tikrųjų buvo nežmoniškai tiesus dėl savo ketinimų ir norėjo jos taip stipriai, jog pakeitė nuomonę ir grįžo pas ją į sodą.

Kitą dieną, kambaryje „Anklave“, jis buvo toks pat atviras, šyptelėjusi prisiminė Keitė...

Čikagoje yra tinkamas jaunikis, kuris nori tave vesti, čia, šitam kambary, yra vyras, norintis įsitempti tave į lovą ir mylėtis tol, kol nė vienas iš mūsų nebeturės jėgų pajudėti. Bet tuo viskas ir turi pasibaigti. Kitaip būtų per daug komplikuota.

Po kelių akimirkų — kompromisas. O kai Mitčelas nusileidžia, jam neįmanoma atsispirti.

Sukomplikuokim viską, Keite... Tiesa ta, jog vakar vakare aš jutau tuos pačius dalykus kaip ir tu. Ir tu žinai, jog aš juos jutau.

— Keite? — Evano balsas privertė ją atsisukti, kad spėtų pamatyti jį uždarant duris — aukštą, geros formos, patrauklų vyrą rudais plaukais ir pilkomis akimis — jis ketverius metus buvo jos gyvenimo dalis. Geras vyras, kurį ji ketino įskaudinti.

— Nemaniau, kad turėsi raktą, — prabilo ji atsiritus dar vienai, šįkart skausmingai, ilgesio bangai.

— Kadangi tavęs niekada nebūna, — paaiškino jis žingsniuodamas jos link, — stabtelėjau registratūroje ir... — jo žvilgsnis užstrigo ties jos lagaminais, tada atsimušęs rikošetu grįžo prie jos veido. — Kas čia vyksta?

Nervingai trindama rankas į kelnių šonus, Keitė stengėsi šypsotis — linktelėjo sofos link ir pasakė:

— Eikš čia, prisėskim. Mums reikia pasikalbėti.

— Gal geriau iš karto pereikim prie apibendrinimo, — ramiai tarė jis. — Tu pyksti, kad palikau tave čia vieną, aš taip pat pykstu, kad tu man keršijai ignoruodama mano skambučius ir versdama kasdien išgyventi pragarą, jaudinantis, jog galvos skausmas išvedė tave iš rikiuotės, ir galvojant apie tokius dalykus kaip smegenų auglys. Reziumė būtų tokia, argi ne taip? — paklausė jis. Nelaukdamas jos atsakymo apsisuko ant kulno ir nuėjo prie baro.

Tą keistą akimirką, žinodama, jog tarp juodviejų viskas baigta, Keitė stebėjo jį ir suprato, kuo jis patiko jai nuo pat pradžių — protu ir pasitikėjimu savimi, gebėjimu eiti tiesiai prie reikalo ir įvertinti jį iš abiejų pusių, mokėjimu išlaikyti šaltą protą, kai aplink visi imdavo panikuoti. Šie gabumai darė jį puikiu advokatu ir nuostabiu draugu.

Keitė žiūrėjo, kaip jis gurkšteli gėrimo, o jam nuleidus stiklinę ir rūsčiai į ją pažvelgus, šyptelėjo ir sugalvojo norą, kad jis kuo greičiau sutiktų nuostabų žmogų.

— Kodėl tu šypsaisi?

— Aš tikiuosi, jog tu surasi būtent tokią moterį, kokios nusipelnai.

— Sarkazmas tau netinka, — kategoriškai pastebėjo jis. — Skamba labai nuoširdžiai ir todėl nepasiekia tikslo.

Draskoma juoko ir ašarų, Keitė prikando lūpą ir pažvelgė žemyn. Jis buvo daugiau negu jos mylimasis, jis buvo jos draugas. Ji tuoj neteks draugo ir dar jį įskaudins. Pakeldama galvą, ji giliai įkvėpė ir švelniai tarė:

— Tai nebuvo sarkazmas, Evanai. Pasakiau tai iš visos širdies.

Jo ranka, kėlusi taurę prie burnos, sustingo. Įsmeigęs į ją akis, jis ištiesė ranką ir padėjo taurę ant baro.

— Apie ką tu kalbi?

— Aš susipažinau su kai kuo ir tarp mūsų vyksta kai kas ypatinga. Turiu suteikti tam šansą.

Jis buvo toks ramus, jog net baugino.

— Kada visa tai nutiko?

— Prieš dvi dienas. Prieš dvi su puse dienos, — pasitaisė Keitė stengdamasi, jog tai, ką ji daro, atrodytų ne taip beprotiškai impulsyvu.

— Kas jis?

— Tu jo nepažįsti. Jis gyvena ir Europoje, ir Niujorke.

— Kur tu su juo susipažinai?

— Evanai, prašau...

— Padėk man suprasti, kaip vyras, kurį tu pažįsti porą dienų, gali priversti tave atsisakyti santykių, trukusių ketverius metus. Papasakok daugiau!

— Sutikau jį čionykščiam restorane.

— Kuo jis užsiima?

— Aš... tiksliai nežinau.

— Koks jo vardas?

— Nesvarbu, koks jo vardas.

— Man velniškai svarbu. Man reikia vardo, kurį, likęs vienas, galėčiau keikti. Vyrai taip daro, Keite. Mes apsimetam, kad į viską reaguojam labai ramiai, kad mūsų širdys nesudaužytos, o tada baisiai prisigeriam ir keikiam tą niekšą, pavogusį moterį, kurią mes mylėjom.

Keitei akis gėlė ašaros.

— Tu jau permiegojai su juo, tiesa? — karčiai nusprendė jis. — Man prireikė dviejų mėnesių įsitempti tave į lovą, o jis tai sugebėjo per dvi dienas.

— Aš verčiau eisiu, — ištarė Keitė ir pasilenkė prie lagamino.

— Prieš tau išeinant išgirskim vardą.

— Mitčelas Vajatas.

Evano veidas sustingo, tarsi jis nebūtų galėjęs tuo patikėti.

— Mitčelas Vajatas? — pakartojo jis. — Tu čia susidėjai su Mitčelu Vajatu?

— Tu jį pažįsti?

— Pažįstu, — rėžė jis. — Jis Sesilio Vajato anūkas pavainikis.

Išskyrus nuostabą, jog Evanas aiškiai buvo sutikęs Mitčelą kokiame nors priėmime, Evano pareiškimui Keitė neteikė ypatingos reikšmės. Kaip ji žinojo iš nuobodžios patirties, žmonės iš išpuikusios socialinės Evano klasės turėjo plačių ryšių daugelyje miestų, jie visi atidžiai stebėdavo vienas kitą ir nesiliaudami liežuvaudavo apie visa tai. Jau seniai nustojo lydėti Evaną į beveik visus jų susibūrimus. Ji tebuvo socialinė darbuotoja ir restorano savininko dukra, o kadangi jų santykiai tebebuvo neaiškūs, jie nežinodavo, kaip su ja elgtis, išskyrus mandagų elgesį dėl Evano. Keitė dėl tos pačios priežasties elgėsi taip pat. Retkarčiais Evanas mėgindavo papasakoti jai istoriją iš kokio nors priėmimo, tačiau vos tik jis pradėdavo kalbėti apie žmones, kurie ten buvo ir kaip jie susiję su tokiais ir tokiais, Keitės smegenys automatiškai persijungdavo į kitą kanalą, nespėjus jam priartėti prie esmės. Ji nelabai žinojo, kas buvo Sesilis Vajatas, todėl žinia, kad Mitčelas gali būti jo „pavainikis anūkas“ nepadarė jokio įspūdžio.

— Velniškai didelis sutapimas, — prabilo jis tokiu tonu, jog atrodė, kad tai visiškai joks sutapimas.

— Kas? — paklausė Keitė su palengvėjimu, jog kažkas atitraukė jo dėmesį nuo įžeistų jausmų.

— Kai sutikau jį Sesilio Vajato gimtadienio pobūvyje, aiškiai pasakiau, jog šiuo metu mes būsim čia, apsistoję Salos klube. Jis pasakė, jog bus čia tuo pačiu metu, gyvens draugo laive. Atleisk man, jei nuskambės paranojiškai, tačiau man atrodo šiek tiek keista, jog jis tariamai atstūmė visas moteris pobūvyje, kurios korėsi jam ant kaklo... ir negalėjo susirasti tinkamos moters nė vienoje iš šitų salų... kol netyčia atsitrenkė į tave — viešbutyje, kuriame jis neapsistojęs — ir tuo metu, kai aš buvau išvykęs. Visa tai man visai nepanašu į sutapimą, tai panašu į kerštą.

— Jis nė nenutuokia, jog aš tave pažįstu, — įsiterpė Keitė. — Aš nė karto nepaminėjau tavo vardo.

— Vila, kurioje tu gyveni, užsakyta mano vardu, — atkirto Evanas.

Keitė nematė tikslo ginčytis dėl šitos nereikšmingos smulkmenos, tačiau ji buvo apstulbusi, kad jos pasitraukimas privedė jį prie tokių nesuprantamų įmantrios logikos šuolių.

— Kerštas už ką? — pasiteiravo ji ramiai.

— Ar Vajatas pasakojo tau ką nors apie savo kilmę?

— Manęs nedomina jo genealogija ar statuso teisėtumas.

— Tada susidomėk, Keite, — griežtai liepė jis. — Tai šlykšti istorijūkštė, į kurią įpainiotas mano tėvas, taip pat ir aš.

— Gerai, — atsiduso ji, — aš klausau.

— Dar prieš keletą mėnesių Mitčelas manė, jog vos gimęs buvo paliktas ir kad vardą kažkas jam išrinko iš telefonų knygos. Jis lankė geriausias internatines mokyklas Europoje su turtingiausiais pasaulio vaikais, bet buvo verčiamas manyti, jog jis pats ten mokosi tik dėl nepažįstamųjų dosnumo.

Keitė pasijuto pritrenkta, tačiau nekantravo kuo greičiau visa tai užbaigti.

— Kaip tai susiję su tavim?

— Visą apgaulę sukūrė ir prižiūrėjo mano tėvas, o Vajatas tiesą sužinojo tik prieš aštuonis mėnesius. Dabar Sesilis staiga atsitempė jį iš nežinios į Čikagą ir demonstruoja lyg tiesioginį įpėdinį. Mano tėvas ir aš vieninteliai žinom apie jo niekingą praeitį ir jam velniškai pikta, kad mes tai žinom, kaip ir tai, jog mano tėvas viską suorganizavo Sesiliui. Sesilio pobūvio metu Vajatas priėjo prie mūsų ir priešiškumą galėjai raikyti peiliu. Aš įsikišau ir bandžiau sušvelninti padėtį papasakodamas apie mūsų atostogas Angilijoje. Papasakojau jam apie tave, kad tavo tėvas ką tik mirė ir kad aš skubu į budynes.

— Ar tu nori pasakyti, jog pasakei jam mano vardą?

— Taip. Tuo metu aš visiškai nenutuokiau, kas neduoda jam ramybės. Tik kitą rytą sužinojau, ką Sesilis ir mano tėvas padarė Vajatui vaikystėje.

— Dabar, — tarė jis pompastiškai šypsodamasis, — prieš išeidama, ar atsakytum į mano klausimą?

Keitė suprato, jog išbandymas tuojau baigsis ir kad jis nevers jos pripažinti esąs teisus dėl Mitčelo, ir dėl to Evaną gerbė. Ji žinojo, jog jis jaučiasi teisus, tačiau jis nepažinojo Mitčelo taip kaip ji. Dar daugiau — nesvarbu, koks sąžiningas jis stengėsi būti, jį ką rik pametė dėl kito vyro ir suprantama, jog tai iškreipė jo požiūrį į varžovą. Keitė nenorėjo jo įskaudinti palaikydama Mitčelą, giedodama jam ditirambus ar gindama jo poziciją. Ji norėjo kuo greičiau visa tai baigti, padarydama kuo menkesnę žalą Evano išdidumui, o tada važiuoti pas Mitčelą ir niekada neprasitarti, jog žino širdį draskančią jo vaikystės istoriją. Jis pats jai išsipasakos, kai ateis laikas. Jis jau papasakojo truputėlį. Atsakydama į Evano klausimą, Keitė linktelėjo ir nusišypsojo.

— Koks tas klausimas?

— Keite, aš tave pažįstu seniai ir žinau, jog tave nelengva apakinti. O gal aš tiesiog pasirinkau netinkamus būdus. Visada atrodė, kad tau nė velnio nerūpi visuomeninė padėtis, pinigai ar kažkas panašaus, ką aš būčiau galėjęs pasiūlyti. Taigi mano klausimas toks: kaip, po velnių, jis per dvi dienas pasiekė to, ko aš negalėjau pasiekti per ketverius metus?

— Evanai, prašau, nereikia... — tarė Keitė akis staiga užplūdus ašaroms, nes ji net neįsivaizdavo, jog jis mylėjo ją taip stipriai, kad šitaip nusižemintų.

— Pasakyk man. Aš turiu žinoti. Vajato teta, Olivija Hebert, pobūvyje pasakojo, jog Angilijoje jis statosi namą. Ar tu paslapčia svajojai apie namą saloje? Ar jis tau jį aprodė ir prašė įsivaizduoti save, gyvenančią tokiame name?

Keitė įstengė išlaikyti bejausmę veido išraišką. Jai nerūpėjo, kad Mitčelas neužsiminė, jog statosi čia namą. Jie buvo per daug užsiėmę mylėdamiesi ir stengdamiesi pažinti vienas kitą.

— Ne, — ramiai tarė ji.

— Plaukdamas čia keltu girdėjau, jog netoliese plaukioja Žako Benedikto jachta, o remiantis tuo, ką skaičiau internete, Vajatas artimas Benedikto draugas ir stambus jo filmų investuotojas. Be jokios abejonės, Benedikto jachta ir yra tas draugo laivas, kuriame Vajatas sakė apsistosiąs būdamas čia. Ar jis pasiėmė tave paplaukioti ir pažadėjo nerūpestingą gyvenimą plaukiojam su kino žvaigždėmis? Ar to tu visada norėjai?

— Ne, — atsiliepė Keitė, stengdamasi atrodyti nerūpestingai. Tačiau supratimas, kad Mitčelas leido jai be paliovos kalbėti apie Žaką Benediktą, kai jų laivo kapitonas parodė jiems Džuliją, privertė Keitę pasijusti nesmagiai. Vis dėlto, jis iš tiesų nemelavo sakydamas, jog nėra Žako „garbintojas“. Iš tikrųjų jis buvo Žako Benedikto draugas. Ir reikia pripažinti, Mitčelas tikrai nebuvo pagyrūnas.

Atsakymais ji Evano neapgavo. Jos oda buvo per daug šviesi, o akys per daug išraiškingos, kad nuslėptų nuostabą ar nusiminimą.

— Tu nieko nežinojai apie namą ar jachtą, tiesa?

— Manau, jog ši diskusija beprasmiška ir ją reikia baigti, — tvirtai tarė Keitė.

— Iškart po to, kai tu atsakysi į dar vieną klausimėlį. Ne man, sau — kaip, po galais, taip nutiko, kad tu žinai, jog Vajatas gyvena Europoje ir Niujorke, bet nežinai, kad jis gyvena ir Čikagoje!

— Jis nieko nežino apie Čikagą, — sušuko ji, nespėjusi savęs sustabdyti. — Aš daug kalbėjau apie Čikagą, jis būtų man pasakęs, jei pažinotų ten ką nors. Tiesą sakant, jis netgi klausė manęs, kiek laiko reikia atskristi čionai iš Čikagos! Evanai, mes kalbam ne apie tą patį vyrą.

— Tikiuosi, jog tu teisi, mieloji, nes vyras, apie kurį aš kalbu, gyvena Čikagoje su Karolina Vajat.

— Su kuo? — nusivylusi paklausė Keitė.

— Karolina Vajat. Pameni, praėjusiųjų metų gale dingo vyras, vardu Viljamas Vajatas?

— Miglotai.

— Gražioji Karolina buvo, ir tebėra, Viljamo žmona. Tavasis Mitčelas susidėjo su savo netikro brolio žmona ir atsikraustė, vos tik jos vyras pradingo!

— Jis man pasakojo apie brolį, — skubiai tarė Keitė, džiaugdamasi, jog nors kartą ką nors žino. — Jis labai mėgo Viljamą ir jei Karolinos namai tokie, kaip daugumos tavo draugų ir giminaičių, tai jie viešbučio dydžio.

Pakėlęs ranką, Evanas nubraukė plaukus jai nuo kaktos, tada nuleido ranką.

— Neleisk, kad tas kalės vaikas tave rimtai įskaudintų. O kai jis tai padarys, — pridūrė jis švelniai, — atsimink, jog jis norėjo įskaudinti mane, o ne tave. Gal nuo to bus lengviau. — Jis pakėlė savo taurę ir žvilgtelėjo į jos bagažą. — Turėčiau panešti, bet negaliu prisiversti padėti tau eiti pas jį. Atleisk, Keite.

Tai buvo šiurkštus atsiprašymas, o ne pašaipa atsisveikinant.

Vidinio drebulio apimta, Keitė žiūrėjo, kaip jis per terasą išeina į sodą. Jai einant į vonią įsitikinti, jog nieko nepaliko, širdyje siautė klausimai ir abejonės. Užuot dairiusis paliktų daiktų, ji atsistojo priešais kriauklę, stengdamasi atsikratyti Evano požiūrio į Mitčelo elgesį ir viską apmąstyti. Mintyse ji girdėjo Mitčelą šnabždant — vakar vakare aš jutau tuos pačius dalykus kaip ir tu. Ir tu žinai, jog aš juos jutau — ir tai kėlė jos dvasią. Tai buvo tikra. Tai buvo tikrasis Mitčelas, o ne Evano sukurta jo versija.

Evano pasakojimas apie Mitčelo vaikystę puikiai paaiškino, kodėl pirmąjį vakarą jis išsisukinėjo nuo Keitės klausimų. Jo gyvenimo istorija nebuvo tokia, kuria norėtum pasidalyti su nepažįstamuoju. Dar daugiau, pats faktas, jog Mitčelas paprasčiausiai neišgalvojo įspūdingesnės savo praeities, kuria galėtų sklaidytis ir daryti įspūdį nepažįstamiesiems, dar labiau kalbėjo jo naudai. Tai rodė didžiulę jo charakterio stiprybę.

Keitė galėjo sugalvoti svarių priežasčių bei paaiškinimų ir visiems kitiems Evano žodžiams, taip pat ir paskaloms. Tik vieno dalyko ji negalėjo pagrįsti, nesvarbu, kad ir kaip stengėsi: jei Evano teisybė, kad Mitčelas gyvena Čikagoje, nors ir laikinai, vienintelė galima priežastis, dėl kurios Mitčelas tai nuo jos nuslėpė — jis neketina su ja matytis jiems grįžus iš Sen Marteno.

Ji norėjo tuojau pat sužinoti atsakymą, o ne vėliau, jiems stovint akis į akį, kai jis galės ją nuginkluoti ar atitraukti jos dėmesį. Jai reikėjo paprasto, tiesaus atsakymo. Juk galų gale Mitčelas išlydėjo ją čionai, tikėdamasis, jog ji išsiskirs su Evanu „kaip įmanoma greičiau“ ir tada „skubės atgal“. Ji turėjo teisę tikėtis sąžiningo atsakymo į savo klausimą.

Uždariusi vonios kambario duris, Keitė pasirausė rankinėje ieškodama mobiliojo telefono ir „Anklavo“ lankstinuko. Pirštai jai drebėjo spaudant telefono mygtukus, o su kiekvienu laukimo signalu jos pulsas tankėjo. Kai „Anklavo“ operatorė pagaliau atsiliepė, Keitė jau buvo atsirėmusi į tualetinį staliuką, kad nenugriūtų, o jos balsas net drebėjo iš jaudulio, kai ji paprašė sujungti su ponu Vajatu iš prezidentinio numerio.

— Atsiprašau, ponia, — tarė operatorė po akimirkos, — bet ponas Vajatas jau išsiregistravo.

— Išsiregistravo? Ar... ar jis paliko man žinutę? Turiu omeny, ar paliko žinutę Keitei Donovan?

— Sekundėlę. — Belaukiant Keitei pradėjo drebėti keliai. — Ne, ponia, jokios žinutės — tvirtai pareiškė operatorė.

Keitė apsisuko ir įsitvėrė tualetinio staliuko, stengdamasi išlaikyti virpantį kūną, o tuo metu spengiančiose ausyse šnibždėjo pašaipus Mitčelo balsas. Aš noriu įsitikinti, kad tu neturi jokių klaidingų iliuzijų dėl to, kas vyksta tarp mūsų... Bet tuo viskas ir turi baigtis. Kitaip būtų per daug komplikuota... Betas ketinu jus išprievartauti.

Kūkčiojimas nustelbė jo balsą ir Keitė apgraibomis stvėrė rankšluostį ir stipriai prisispaudė prie veido, stengdamasi prislopinti verksmą, kol dar neišgirdo Evanas. Pasiryžusi suimti save į rankas ir išsinešdinti, kol Evanas grįš iš sodo, ji numetė rankšluostį ir apsišlakstė veidą šaltu vandeniu, tada pravėrė duris ir pro plyšį pamatė, jog svetainė tuščia. Iš akių srūvant ašaroms ir vaizdui susiliejus, ji griebė lagaminą ir drabužių maišą, nevikriai puolė prie durų ir pradėjo klebinti rankeną.

Pečius jai drebino tyli rauda, tačiau ji sugebėjo atsidaryti duris stumdama keliu ir jau buvo beišeinanti, kai iš terasos įžengė Evanas.

— Keite, palauk, leisk padėsiu...

— Man viskas gerai, lik ten, — šūktelėjo ji nusukusi veidą, tačiau negalėjo numaldyti pečių trūkčiojimo.

— Kas, po galais... — Evanas suspaudė jai rankas ir apsuko. Jis pažvelgė į iškankintą Keitės veidą ir prisitraukė ją prie krūtinės. — Kas nutiko, mieloji?

— Prašau, ne-būk man toks ge-ras. Aš juk ke-ti-nau pa-lik-ti tave dėl jo, o jo nebėra.

— Nesijaudink, — ironiškai atsiliepė jis. — Šią akimirką man ir nesinori būti tau geram. Gal aš geriau parvešiu tave namo?

Keitė linktelėjo, per daug užgniaužta ašarų, kad kalbėtų.

— Aš turiu pasiimti Maksą.

Maksas užšoko ant grindų taksi gale, o Keitė atsisėdo viduryje. Evanas apėjo automobilį iš keleivio pusės ir atidarė galines dureles.

— Sėdėsim susiglaudę, — tarė jis sprausdamasis šalia jos. Atsisėdus jo šlaunis ir koja prisispaudė prie jos, o kairei rankai vietos nebeliko, todėl jis perkėlė ją ant sėdynės jai už nugaros.

Jie sėdėdavo šitaip šimtus kartų, tačiau dabar toks artumas buvo nejaukus ir jo ranka, nerūpestingai besiilsinti jai už nugaros, atrodė visiškai ne vietoje. Jis manė taip pat, Keitė juto jo įsitempimą. Buvo įskaudintas ir pyko ant jos už išdavystę. Ji nenusipelnė jo gerumo ar užuojautos, ir faktas, jog jis šią akimirką jai tai suteikė, kai buvo mažiausiai nusipelniusi, bet labiausiai to reikalinga, privertė Keitę taip susigėsti, kad ji nuleido galvą, o akyse susitvenkė ašaros. Maksas padėjo didelę galvą jai ant kelio ir įsmeigė nemirksintį, susižavėjusį žvilgsnį į jos veidą. Keitė ištiesusi ranką pakasė jam galvą, o skruostais jai nuriedėjo dvi ašaros. Ji pavėluotai suprato nesiteikusi net atsiprašyti Evano, tad dukart gurktelėjo, stengdamasi, kad balsą atleistų jausmų gumulas, suspaudęs gerklę.

— Aš atsiprašau, — sušnibždėjo ji.

— Žinau.

Melsdamasi, kad turėtų nosinę, Keitė pasirausė rankinėje, tačiau nosinės neaptiko. Jo lagaminas gulėjo ant sėdynės šalia, ji ištiesė ranką užtrauktuko link, iš akių liejantis ašaroms.

— Gal lagamine turi popierinių servetėlių ar nosinę, ar dar ką nors, ką galėčiau panaudoti?

— Manau, taip, — atsakė Evanas. — Paduok man jį, paieškosiu.

— Ne, nesirūpink, — pasakė ji, traukdama užtrauktuką. — Aš susirasiu...

— Nedaryk... — tarė Evanas, bet jau buvo per vėlu.

Ant tvarkingai sulankstytų vyriškų drabužių Evano lagamine gulėjo stora kvadratinė mėlyna dėžutė iš Tiffany 12, perrišta kreminiu kaspinu. Tai buvo dėžutė su žiedu.

Keitė spoksojo į ją pro akis aptraukusį rūką ir jau antrąkart per mažiau nei valandą užsidengė veidą ir pratrūko raudoti.

Evanas padvejojo, tada nuleido ranką ant jos drebančių pečių, paėmė ją už rankos ir prisitraukė arčiau, kad ji galėtų verkti atsirėmusi jam į krūtinę.

— Tai aš turėčiau tave guosti, — trūkčiodama sušnibždėjo Keitė.

— Manęs neįmanoma paguosti, — sukuždėjo jis.

— Nekenčiu savęs, — nuožmiai tarė ji.

Jis akimirką pamąstė.

— Aš taip pat tavęs nekenčiu, — atsakė, tačiau balse buvo justi šypsena.

Keitė užmerkė akis. Ji dar negalėjo sau leisti galvoti apie Mitčelą, nes būtų subyrėjusi į šipulius. Išsekinta viso to sąmyšio ir pastangų neprisileisti minčių apie jį, Keitė pradėjo snausti, senam taksi kratantis ir dardant tą trumpą atstumą iki oro uosto.

Atsimerkusi ji pamatė, jog Evanas, paėmęs jos ranką, laiko savojoje.

— Pabusk, jau atvažiavom, — tarė jis ir patraukė ranką.

Jai bemiegant, Evanas buvo užmovęs žiedą su spindinčiu deimantu iš Tijfany ant jos bevardžio piršto. Keitė spoksojo į jį, tada pradėjo purtyti galvą.

— Aš negaliu...

— Štai ką aš siūlau... — paaiškino Evanas, — man reikia šiek tiek laiko, kad pamirščiau tai, kas nutiko. Tau taip pat. Tuo tarpu aš siūlau, jog mes paskelbtume apie savo sužadėtuves laikraštyje.

— Kodėl?

Jis pasilenkė arčiau ir sušnibždėjo:

— Na, pirmiausia dėl to, kad žiedas labai tiks prie bet kurios suknelės, kurią tu vilkėsi šeštadienio vakarą labdaros koncerte Vaikų ligoninei. Mes esam vieni iš rėmėjų.

Keitė nustėrusi žvelgė į jį, o Evanas tuo metu patraukė ranką ir įsikišo ją į kišenę, kad sumokėtų taksi vairuotojui.

— O kokia antra priežastis?

— Ten bus ir Vajatų šeima. Taigi, — laisvai tęsė pokalbį jis skaičiuodamas pinigus, — nežinau, kaip tu, bet aš, tavim dėtas, norėčiau, kad Mitčelas Vajatas būtų priverstas suprasti, jog juo buvo pasinaudota kaip...

— Kaip kuo? — karčiai paklausė Keitė.

Jis dirstelėjo į ją iš šono su šypsena, nuspalvinta gailesčio.

— Kaip paskutiniu tavo romaniūkščiu.

29 skyrius

Pusę šešių turistų potvynis gatvėse aplink Kapitono Hodžeso prieplauką sparčiai mažėjo. Kruizinių laivų keleiviai, nešdamiesi maišelius su neapmokestinamomis dovanomis, traukė atgal į išplaukiančius laivus, o turistai, liekantys saloje, grįžo į savo viešbučius, kad pasnaustų prieš ilgą vaišinimosi, lošimo ir siautimo naktiniuose klubuose naktį.

Makneilas iš pastatyto automobilio skambino Grėjui Eliotui, kad vėl raportuotų apie Vajato buvimo vietą.

— Vajatas vis dar sukiojasi prieplaukoje, — pradėjo Makneilas. — Tai bloga naujiena, gera naujiena tai, kad aš ką tik susisiekiau su mūsų žmogum oro uoste. Jis pranešė, jog Vajato lėktuvas stovi ant rampos prie angaro, pripiltas degalų ir pasirengęs kilti. Pilotai laukia poilsio kambary, geria kavą. Taigi jis ketina greitai išskristi.

— Gerai, palaikysim ryšį, — atsakė Grėjus. — Interpolas sukilęs ant kojų, nusiteikęs vienu metu atlikti kratas jo butuose Europoje, bet aš negaliu duoti jiems signalo, kol Vajato lėktuvas nepakilo į orą. Antraip rizikuočiau, jog koks nors durininkas ar namų šeimininkė paskambins jam ir Vajatas supras, kad ir — mūsų tyrimo subjektas. Jis turi telefoną ir lėktuve, bet nemanau, jog būtų davęs tą numerį pavaldiniams ir namų darbininkėms.

— Paskambinsiu tau tuoj pat, kai tik jis pajudės, — prižadėjo Makneilas.

Makneilui nuleidus telefoną, Čaildresas kilstelėjo fotoaparatą ir nusitaikė į Vajatą dar vienam greitam kadrui.

— Tas vyrukas tikras vištyčių magnetas, — šiek tiek ilgesingai pastebėjo Čaildresas, pro kameros objektyvą stebėdamas, kaip į kadrą užklysta graži blondinė.

— Atleiskite, — pasigirdo moteriškas balsas. — Gal galite pasakyti, kiek valandų?

— Pusė šešių, — atsakė Mitčelas, nepažvelgęs nei į laikrodį, nei į moterį. Jis ką tik patikrino laiką ir jo dėmesį dabar buvo prikaustęs naujas laivas, pasirodęs horizonte.

Laivui didėjant, jis pasirodė besąs tinkamo dydžio ir judantis turistų laivui tinkamu greičiu. Tačiau Sen Marteno kranto linija buvo nusėta valčių ir laivų prieplaukų ir dauguma laivų, išlendančių iš už horizonto, iš pradžių atrodydavo plaukiantys jo link, todėl Mitčelas stengėsi suvaldyti savo lūkesčius. Po kelių minučių laivas vis dar plaukė Kapitono Hodžeso įlankos link, Mitčelo pulsas pradėjo dažnėti, dūžis po dūžio — o jo žvilgsnis buvo įsmeigtas į laivo priekį, trokštant, kad jis nepakeistų krypties.

Laivas priartėjo, išaugo, ir keleivių ant denio migloje Mitčelas pradėjo dairytis raudonų spindinčių plaukų blykstelėjimo. Po kelių minučių Salos saulė įplaukė į doką ir pro jį praėjo paskutinis keleivis. Mitčelas grįžo į savo vietą kitoje prieplaukos pusėje ir nuskenavo horizontą, ieškodamas dar vieno parplaukiančio turistų laivo ženklų. Akivaizdu, jog Keitės draugo skrydis buvo atidėtas ir jis atvyko viena ar dviem valandom vėliau, o tai ir užlaikė Keitę.

Lengvai šypsodamasis jis dar kartą nusistebėjo, kodėl nė vienam jų neatėjo mintis apsikeisti mobiliųjų telefonų numeriais. Valandų valandas, prieš jai šįryt išvykstant, jiedu kartu stebėjo saulėtekį, juokėsi, pasakojo vienas kitam istorijas, ilgai bučiavosi ir mylėjosi taip jaudinamai ir su tokiu pasitenkinimu, kaip niekada jo gyvenime. Tačiau jiedu neapsikeitė telefonų numeriais — dėl jo visiškai nekeista, ironiškai tarė sau Mitčelas, nes Keitei būnant šalia, jis prarasdavo gebėjimą ir norą susikoncentruoti į ką nors kita.

Dar po dvidešimties minučių ir dar vieno atplaukusio laivo Mitčelas liovėsi šypsotis. Saulė jau leidosi ir grėsmingai artėjant tamsai, galvoje jam sukilo nepakeliami vaizdai apie Keitę, susigūžusią kampe, besislepiančią nuo įsiutusio draugo, arba gulinčią vienui vieną viloje, sužeistą ar dar blogiau.

Tokioms galimybėms atėjus į galvą, jis jau neįstengė jų ignoruoti. Mitčelas išsitraukė iš kišenės telefoną ir dukart nukreiptas pas kitą operatorių pagaliau prisiskambino į Salos klubą. Paskutinę akimirką jis prisiminė, jog Morisas išvykęs, ir paprašė sujungti su jį pavaduojančiu atsakingu asmeniu. Atsiliepė vyras, prisistatęs kaip „ponas Orlis“, ir paklausė, kuo galėtų padėti.

— Čia Mitčelas Vajatas, — tarė Mitčelas, stengdamasis atrodyti mažiau išsigandęs nei buvo iš tikrųjų. — Panelė Donovan, iš šeštos vilos, šiandien nekaip jautėsi, o dabar nekelia ragelio. Nusiųskite ką nors patikrinti, kol aš palauksiu.

— Panelė Donovan? — pakartojo ponas Orlis. — Šešta vila? Jūs įsitikinęs?

— Šimtu procentų, — atkirto Mitčelas. — Nusiųskit ką nors tučtuojau.

— Džiaugiuosi galėdamas jus nuraminti, pone Vajatai, — po akimirkos džiaugsmingai prabilo Orlis. — Šeštoje viloje niekas nekelia ragelio, nes ji tuščia.

— Ką norit pasakyti — „ji tuščia“?

— Noriu pasakyti, jog šeštoje viloje gyvenę asmenys šiandien trečią valandą išsiregistravo. Ar galėčiau kuo nors...

Mitčelas užvertė telefono dangtelį, nutraukdamas Orlį vidury sakinio, bet jo smegenys atsisakė apdoroti akivaizdžią ką tik išgirstų žinių reikšmę. Paralyžiuotas ir negalėdamas patikėti, jis sustingo kaip įbestas, tuščiu žvilgsniu žvelgdamas į horizontą, telefonui gulint rankoje.

Nuo tada, kai šįryt Keitė pamojavo jam atsisveikindama, jis nekart nebuvo pagalvojęs, jog ji paliks jį stovintį prieplaukoje. Keitė buvo jį įsimylėjusi, o jis buvo įsimylėjęs ją. Jų jausmai vienas kitam stiprėjo su kiekviena drauge praleista valanda. Jiems buvo lemta būti kartu ir Keitė tai suprato netgi anksčiau už jį. Keitė troško magijos ir jie gavo jos neįtikėtinai gausiai. Su draugu ji taip nesijautė. Ji niekada nebūtų išsiregistravusi iš Salos klubo ir išvažiavusi namo su juo.

Akivaizdus atsakymas buvo, jog jos draugas išsiregistravo ir išvyko namo vienas. Keitė dabar tikriausiai buvo pakeliui pas Mitčelą, taip trokšdama jį pabučiuoti pasisveikindama, kaip ir jis atsakyti į jos bučinį. Buvo būdas tai išsiaiškinti... Mitčelas iš kišenės lėtai išsitraukė piniginę ir išsiėmė popieriaus lapelį, kurį buvo įsidėjęs vakar, su veterinaro adresu ir telefonu. Žiūrėdamas į lapelį, jis vėl nykščiu atvertė telefono dangtelį, o jo širdis iš baimės pradėjo daužytis.

— Tai Mitčelas Vajatas, — prisistatė jis veterinarui, kai šis atsiliepė. — Aš norėjau pasiteirauti, ar panelė Donovan jau buvo užsukusi pasiimti Makso.

— Taip, buvo. Pasiėmė prieš kelias valandas ir Maksas labai džiaugėsi ją matydamas. Aš sutvarkiau visus dokumentus, kurių jai reikėjo, kad išsivežtų jį į Valstijas.

— Tai gerai... — pratarė Mitčelas, o jo krūtinę spaudė skausmingas netikėjimas. — Ar ji atsivedė ką nors, kad jai padėtų?

— Taip, tokį mielą džentelmeną.

Stovėdami prie savo automobilio, Čaildresas ir Makneilas žiūrėjo, kaip Mitčelo reaktyvinis lėktuvas rieda tolyn nuo angaro. Po kelių minučių jis jau riaumojo pakilimo taku, tada pakilo ir greitai dingo tamsoje, o jo kelią padangėje žymėjo tik mažyčiai šviesos blyksniai.

30 skyrius

Skirtingai nei tradiciškai apstatyti jo butai Europoje, Mitčelo lėktuvo interjeras buvo panašus į prabangiąArtDeco stiliaus svetainę, o sidabrinės, juodos ir chromo spalvų derinį pagyvino margi to laikotarpio meno kūriniai, kuriuos jis rūpestingai surinko. Stilinga austrės pilkumo odinė sofa, pakankamai ilga, kad jis galėtų išsitiesti, buvo pastatyta tarp poros stalų užapvalintais galais ir juodo granito stalviršiais bei blizgančio chromo lempų Art Deco periodui būdingu profiliu.

Priešais stovėjo du didžiuliai pilkos odos besisukantys ir atlošiami foteliai. Už jų stovėjo Makassar juodmedžio stalas ir spintelė, prie kurių jis dažnai dirbdavo, dar viena eilė kėdžių ir tarpduris, atsiveriantis į kompaktišką, bet elegantišką miegamąjį su vonia.

Paprastai, jei skrydis trukdavo keletą valandų, įlipęs į lėktuvą Mitčelas eidavo arba prie stalo, arba į miegamąjį — nelygu, koks paros laikas. Šįvakar jis nuėjo tiesiai prie lenkto juodmedžio baro salono priekyje ir įsipylė didelę krištolinę taurę brendžio.

Sėdėdamas ant sofos jis žiūrėjo, kaip nyksta mirgančios Sen Marteno šviesos, tada ištiesė priešais save kojas ir pakėlė prie lūpų taurę su brendžiu, trokšdamas, kad ugninis skystis pradėtų malšinti krūtinės skausmą.

Jis išjungė šviesą salone ir uždegė stalinę lempą.

Lėtai, žingsnis po žingsnio, jis mintimis paniro į paskutines tris dienas, ieškodamas kokios nors užuominos, turėjusios įspėti apie tai, kad pervertina Keitės jausmų jam gilumą.

Po valandos viskas, ko jis pasiekė, tebuvo jį persekiojantys prisiminimai apie žavią raudonplaukę su širdį glostančia šypsena, bučiavusia ir uždegusia jį. Visi prisiminimai tevedė prie vieno neatsakomo klausimo: kaip ji galėjo išvykti su savo draugu, net nesusitikusi su juo prieplaukoje atsisveikinti?

Kaip ji galėjo taip pasielgti, kai buvo tokia atvira ir drąsi kalbėdama apie savo jausmus:

Aš manau, jog gali būti, kad mums likimo skirta taip susipažinti ir tapti draugais. Kad tai buvo iš anksto nulemta... Tu man labai patinki, ir manau, jog aš taip pat tau patinku... Jei man lemta nusivilti, nenoriu, kad tai nutiktų būnant su tavimi.

Tramdydamas jam nebūdingą spaudimą gerklėje, Mitčelas giliai įkvėpė ir atlošė galvą, stumdamas save į malonų sąstingį, kuriame galėtų galvoti apie ją be to maudžiančio sumišusios netekties jausmo. Tačiau jį teužplūdo prisiminimai apie tylų džiaugsmą, kai jie sėdėjo lovoje ir drauge stebėjo saulėtekį, mieguisti ir patenkinti, ir apie nepaaiškinamą malonumą matyti jos ranką šalia savosios ant kazino stalo.

Ji nusprendė likti su savo draugu — taip įmantriai apibūdinęs visų trijų „vaidmenis“ šį rytą, dabar jis buvo susaistytas tokio sprendimo ir įpareigotas vaidinti tą vaidmenį, kurį buvo numatęs jos draugui:

Kai tik supras, jog tu rimtai nusiteikusi būti su kažkuo kitu, jis privalo garbingai priimti pralaimėjimą ir palinkėti tau sėkmės — taip sukeldamas įspūdį, jog tu netenki tikro princo, ir paskandindamas tave kaltėje ir abejonėse — o tada pasitraukti velniop man iš kelio.

Turint omenyje taisykles, kurias tu išvardijai... — paklausė ji, — ką tu, kaip džentelmenas, turėtum daryti, jei aš truputį sudvejočiau dėl skyrybų su savo draugu?

Tokiomis aplinkybėmis tu turėtum paskambinti man ir pasakyti, jog tau kilo abejonių, tada aš tiesiog susikeisčiau su juo vaidmenimis.

Šįvakar važiuodamas į oro uostą jis paskambino į „Anklavą“, norėdamas sužinoti, ar Keitė nepaliko jam žinutės, tačiau jokio pranešimo nebuvo.

Mitčelas trumpai apsvarstė galimybę, kad jos dingimas buvo vaikiškas bandymas įrodyti, jog ji gali priversti jį pavyduliauti taip stipriai, kad sektų paskui ją. Jei taip, tai ji ne tokia moteris, kaip jam pasirodė.

Jis žinojo, kaip ją rasti. Jam ji nebuvo dingusi. Jei Keitės pavardės nebūtų telefonų knygoje, galėtų ją rasti per jos tėvo nekrologą laikraštyje.

Kelis kartus Mitčelas apmąstė galimybę, jog nutiko kažkas baisaus, kas privertė ją išvykti nieko nepranešus.

Tačiau jis kaskart nuslopindavo tokią mintį, kaip ir pagundą pasinaudoti ja kaip pretekstu Keitei surasti. Ji turėjo pakankamai laiko ir blaivaus proto, kad iš veterinaro pasiimtų benamį šunį. Ji tyčia paliko jį laukiantį prieplaukoje.

Telefonas ant stalo greta jo pradėjo skambėti, tačiau jis nekreipė į tai dėmesio.

— Kodėl, po galais, jis neatsiliepia? — paklausė žmoną Metas Farelas. Susikišęs rankas į kišenes, jis nusisuko ir pažvelgė pro svetainės langus, iš jų prabangaus buto mansardoje atsiveriančius į Pakrantės kelią. — Juk žinau, kad jis lėktuve.

Meredit padėjo į šalį darbotvarkę, kurią turėjo parengti būsimajam Bankrofto ir kompanijos direktorių tarybos susitikimui. Tai buvo prabangių parduotuvių tinklas, įkurtas Bankrofto prosenelio, ir kuriam ji dabar vadovavo.

— Tikriausiai jis lovoje, — tarė ji, tačiau jos balse Metas išgirdo reikšmingą gaidelę ir prisiminė kai ką, kas privertė į Mitčelo padėtį žvelgti ne taip liūdnai.

— Kalbant apie tai... — prabilo jis ir pakėlė antakius, neužbaigdamas sakinio.

Meredit stebėjo jo veido išraišką, tačiau į galvą neatėjo niekas, išskyrus tai, jog vyras duoda užuominą, kad jiems derėtų eiti į lovą. Tačiau tai atrodė mažai tikėtina, turint omenyje, jog jam skubiai reikėjo susisiekti su Mitčelu ir perspėti, kad dviejuose žemynuose policija jo butuose atlieka kratas.

— Kalbant apie ką? — galiausiai paragino ji.

— Kalbant apie Mitčelą lovoje, — nesėkmingai mėgino užvesti ant kelio Metas.

— Taip? — nusišypsojo ji jau susierzinusi, kai jis vos vos kilstelėjo antakius ir vėl paliko ją spėlioti, nesuteikdamas jokios informacijos.

Patenkintas, kad žmona labai susidomėjo nauja tema, Metas paaiškino:

— Kai šįvakar paskambino Žakas, norėdamas pasakyti, kad Mitčelo bute Romoje atliekama krata, jis taip pat užsiminė, jog Mitčelas skambino jam šįryt iš Sen Marteno ir turėjo labai įdomų prašymą. Atrodo, jog salose Mitčelas bus su kažkuo susipažinęs ir kadangi jam reikia kelioms dienoms grįžti čionai, kad pabūtų su Karolina ir Biliu, jis norėjo įsitikinti, kad jo dama labai maloniai leis laiką, plaukiodama aplink salas laivu Džulija, kol jis bus Čikagoje.

Palenkusi galvą į šoną, Meredit sumišusi pažvelgė į jį.

— Tai neatrodo labai reikšminga.

— Ne tai svarbiausia. O tai, kad Mitčelas ketina kas vakarą parskristi į salas, kad būtų su ja laive. Štai toks, — užbaigė jis, mėgaudamasis nustebusiu ir susidomėjusiu žmonos žvilgsniu, — ryšys tarp Mitčelo, gulinčio lovoje lėktuve, ir šio pokalbio. Aš manau, jog galbūt ta mergina su juo ir todėl jis neatsiliepia į mano skambučius. Beje, jos vardas Keitė.

Meredit šypsena dingo, Meto taip pat, dėl tos pačios priežasties.

— Tikiuosi, ji jachtoje, o ne lėktuve, — tarė Meredit, kalbėdama už juos abu. — Jam būtų labai nesmagu, jei ji būtų kartu, o lėktuvui nusileidus, jo lauktų policija, norėdama pasikalbėti, kaip kad mano Žakas.

— Kartais Žakas skuba daryti išvadas, — atsiliepė Metas, eidamas telefono link.

— Bet dabar tau taip neatrodo, ar ne?

— Ne. — Jis sudvejojo, nenorėdamas jos jaudinti, tačiau nebuvo linkęs ir meluoti.

Meredit nežinojo, ko tikėtis. Prieš daugelį metų Metas jau buvo matęs, kaip jo draugą Žaką Benediktą neteisingai pripažino kaltu nužudžius savo žmoną aktorę ir ši karti patirtis iš abiejų vyrų atėmė pasitikėjimą baudžiamąja teise. Todėl Metas jau buvo nurodęs savo vairuotojui, kad šis būtų pasirengęs važiuoti į O’Haros oro uostą su dviem advokatais iš teisinės firmos, Čikagoje tvarkančios jo ir Mitčelo bendrus reikalus.

Telefonui greta sofos vėl suskambus Mitčelas vis dar nekreipė dėmesio, tačiau jo numerį lėktuve turėjo tik keli žmonės, ir visi jie dėl vienokios ar kitokios priežasties buvo jam svarbūs. Kadangi išgertas brendis tik dar giliau panardino jį į painų Keitės ilgesį, galiausiai jis pakėlė ragelį, kad šiek tiek prasiblaškytų.

— Kad ir kas tu būtum, — tarė jis garsiai atsiliepdamas, — esi velniškai užsispyręs.

— Tai Metas, — po akimirkos išgąsdintas pratarė jo draugas. — Prieš valandą skambino Žakas, norėdamas pranešti, kad tavo butą užplūdo policija ir kažko ieško. Jis taip pat sakė, kad skambinusi tavo asistentė iš Niujorko ir pranešė, kad Niujorko policija tavo bute daro kratą.

Mitčelas lėtai atsisėdo.

— Ko jie ieško?

— Tavo asistentė sakė, jog kratos orderyje nurodyta ieškoti juodos spalvos vyriško palto arba švarko, arba bet kokio kito drabužio su sagomis, ant kurių viršaus įspausta kažkokia emblema. Policininkai turėjo tos emblemos nuotrauką. Aš nenutuokiu, kam išduotas itališkasis kratos orderis, tačiau Žakas man faksu atsiuntė jo kopiją.

— Perskaityk jį man, — tarė Mitčelas, pykčiui po truputį išstumiant jį apėmusią tuštumą. Jis klausėsi, kaip Metas skverbiasi pro itališkus žodžius, daugumą jų ištardamas klaidingai. — Štai ko jie ieško, — pasakė Mitčelas, sustabdydamas Metą.

— Ko?

— Juodo vyriško palto arba švarko, ar bet ko su sagomis, turinčiomis tam tikrą emblemą. — Mitčelas atsistojęs pasitrynė sprandą. — Neturiu nė menkiausio supratimo, ką tai galėtų reikšti.

— Mes su Žaku manom, jog tai susiję su tuo, kad rastas tavo brolio kūnas.

Mitčelas nesutikdamas papurtė galvą.

— Sūnėnas sakė, jog policija jau turi seno girtuoklio iš gretimos sodybos prisipažinimą.

— Policija taip pasakė tavo sūnėnui, nes norėjo, kad tu taip manytum, — paprieštaravo Metas. — Paklausyk manęs labai atidžiai, nes aš jau esu tai patyręs ir žinau, kaip veikia policija. Kratos tavo butuose prasideda tuoj pat po to, kai surandamas tavo nužudyto brolio kūnas, o tai neabejotinai reiškia, jog tave įtaria dėl jo mirties. Jei taip, policija nori, kad tu grįžtum į Čikagą, kur jie galėtų tave apklausti arba sulaikyti. Manau, lėktuvui nusileidus, jie jau lauks tavęs. Ir Žakas man pritaria.

Metas nutilo, duodamas Mitčelui laiko apsiprasti, o tada tęsė:

— Aš paskambinau Levinsonui ir Pyrsonui ir liepiau būti pasirengusiems pasitikti tave prie lėktuvo. Džo O‘Hara pasirengęs važiuoti parsivežti jų, kai tik tu duosi man signalą. Žakas tokiam planui nepritaria. Jis mano, jog tau apskritai nevertėtų leistis Čikagoje. Jo manymu, šįvakar tu turėtum nusileisti kur nors kitur, ne Jungtinių Valstijų jurisdikcijoje, rytoj nusisamdyti baudžiamųjų bylų advokatus ir leisti jiems tartis su Kuko apygarda dėl tavo savanoriško sugrįžimo. Ir Žakas tikriausiai teisus.

Mitčelas pakilo, nuėjo prie baro ir pastatė savo taurę ant padėklo.

— Aš neketinu slapstytis. Paskambinsiu Levinsonui ir liepsiu jam išsiaiškinti, kas atsakingas už šitą fiasko. Tada Levinsonas gali pranešti tam asmeniui, jog aš žinau, kas vyksta, tačiau vis tiek ketinu nusileisti O’Haros oro uoste. Galbūt tai ir neįtikins policijos, kad aš nekaltas, bet nors suteiks man didžiulį pasitenkinimą juos sumėčius.

Nepaisydamas situacijos rimtumo, Metas Farelas sukikeno.

— O kas tada?

— Tada policija gali atskubėti ir sučiupti mane oro uoste arba jie gali leisti Levinsonui suorganizuoti, kad ryt ryte mes abu užsuktume civilizuotai pasikalbėti. Asmeniškai aš tikiuosi, jog jie pasirinks antrą variantą.

Mitčelas paskambino Deivui Levinsonui namo ir paaiškino, ko jis nori iš advokato. Tada padėjo ragelį, pažvelgė į laikrodį ir suprato, jog šis vis dar rodo Sen Marteno laiką. Nykščiu ir smiliumi jis ištraukė laikrodžio galvutę, kad atsuktų laikrodį porą valandų atgal, ir tada tikrovė smogė jam skausminga galia: mažiau nei prieš šešiolika valandų jis gulėjo lovoje, stebėdamas saulėtekį virš Karibų jūros, o Keitė buvo prisiglaudusi prie jo ir pasakojo linksmą istoriją apie tai, kaip ji įsitaisė duobelę smakre. Galiausiai prieš užmigdamas jis nusprendė šįvakar kartu vakarieniauti jachtoje, o tada žvaigždėms sužibus išplaukti į kruizą.

Tačiau ji dabar Čikagoje su vyru, kurį pasirinko vietoj Mitčelo, o jis stengėsi išvengti suėmimo dėl mylimo brolio mirties.

Vydamas mintis apie Keitę, Mitčelas atsistojo ir nuėjo į miegamąjį nusiskusti ir persirengti. Nuo šios akimirkos jis turėjo susikoncentruoti tiktai į bendravimą su policija ir pagalbą Karolinai bei Biliui artėjančio sunkaus išmėginimo laikotarpiu. Keitės nebebuvo. Viskas baigta. Baigta. Ji pati ir trumpas jų romanas turėjo būti nustumti į šalį. Mintyse jis išstūmė Keitę iš savo sąmonės ir įgrūdo į mažą sandėliuką, iš kurio ji negalėjo pabėgti ar grįžti jo persekioti. Dėliojimas į skyrius buvo vienas didžiausių jo talentų. Tai buvo būdas išgyventi, kurio jis išmoko dar vaikystėje, ir šis metodas puikiai jam pasitarnaudavo.

Miegamajame jis nusivilko marškinius, tada nuėjo į vonios kambarį, atsidarė spintelę ir išsiėmė skustuvą bei skutimosi kremą. Užsitepė putų ant veido, pakėlė skustuvą ir pradėjo skusti žemiau smakro.

Išdavikės mintys prikėlė Keitės paveikslą iš praėjusio ryto. Ji žiūrėjo į jį veidrodyje, slėpdama šypseną, stengdamasi neišsiduoti, jog jaučia malonumą dėl tokio paprasto artumo, tiesiog stebėdama, kaip skutasi jos mylimasis. Mitčelas po putomis taip pat slėpė šypseną, nes pats dėl jos žvilgsnio jautė tokį pat malonumą.

Skustuvas nuslydo ir Mitčelas nusikeikęs griebė popierinę servetėlę.

Levinsonas perskambino kaip tik tuo metu, kai Mitčelas baigė sagstytis švarius marškinius ir susikišo juos į kelnes.

— Nepavyko rasti nieko, kas žinotų ką nors apie kratos orderius ar būtų atsakingas už Viljamo žmogžudystės tyrimą, — tarė jis. — Anksčiau tyrimui vadovavo detektyvas Makneilas, tačiau jis išvykęs su specialiąja užduotim. Kadangi atrodė, jog niekas nieko nežino, nusprendžiau šturmuoti viršūnes ir paskambinau Grėjui Eliotui, valstijos prokurorui, į namus.

Mes su Grėjum įdomiai pasikalbėjom — aš kalbėjau, o jis klausėsi. Tiesą sakant, per visą pokalbį nebuvau tikras, ar jis žino ką nors apie tyrimą. Tačiau dabar esu įsitikinęs, jog jis asmeniškai jam vadovauja.

— Kodėl tu taip manai? — pasiteiravo Mitčelas, susierzinęs dėl patikimos informacijos trūkumo.

— Todėl, kad pokalbio pabaigoje jis liepė tau perduoti linkėjimus kai sugrįši, palinkėjo malonaus vakaro ir pasakė, jog laukia progos susipažinti su tavimi artimiau rytoj pusę dvylikos.

— Darau išvadą, jog tai reiškia, kad nusileidusio manęs nepasitiks policininkai?

— Kadangi kalbam apie Grėjų, tai lygiai taip pat gali reikšti „Ir toliau mėgaukis savo apgaulingu saugumo jausmu ir nutupdyk tą velnio lėktuvą O’Haros oro uoste, kur aš galėsiu jį konfiskuoti.“ Šiaip ar taip, gali tikėtis, jog rytoj pusę dvylikos tave apklaus policija, tik nežinia, ar naktį prieš tai tau teks praleisti kalėjime.

— Vadinasi, tu ir Pyrsonas turit pasitikti mane oro uoste, kai mes nusileisim, — trumpai užbaigė Mitčelas.

Mitčelo nuostabai, lėktuvui atriedėjus prie angaro, jo laukė tik vienas automobilis, ir tai buvo limuzinas su Pyrsonu ir Levinsonu ant galinės sėdynės bei Meto vairuotoju prie vairo.

— Akivaizdu, jog kalbėdamasis su Grėjum įtikinau jį, kad tu neketini vengti apklausos, — prabilo Levinsonas, kai jie išvažiavo į autostradą.

Priekyje Džo O’Hara stebėjo užpakalinio vaizdo veidrodėlį.

— Mus seka, — tarė jis. — Dvi mašinos. Ar norit, kad pamėginčiau nuo jų atsiplėšti?

— Jokiu būdu! — sušuko Pyrsonas.

31 skyrius

— Elkis maloniai, Liuse, — per miegus sumurmėjo Keitė. — Maksas nežino, kad lova skirta tik katėms.

Išsitiesusi ji patraukė šnypščiančią katę šalin nuo Makso, kuris iš nežinojimo pažeidė Liusės teritoriją, padėjęs galvą ant antklodės. Keitė patupdė pilką katę ant gretimos pagalvės ir atsuko veidą į naktinį staliuką. Į ją spoksojo laikrodis. Buvo aštuonios trisdešimt.

Keitė užsimerkė, mėgindama grįžti į ramią miego užmarštį, tačiau po kelių minučių pasidavė, nusimetė apklotą ir sunkiai išlipo iš lovos.

— Kaip tu miegojai? — paklausė ji Makso. Atsakydamas jis suvizgino uodegą ir Keitė nusišypsojo, pašiaušdama jam kailį. — Turi išmokti sutarti su Liuse ir Etele, — pasakė ji stabtelėjusi, kad nukeltų Etelę, tą rainą katę, nuo tualetinio staliuko ir apkabintų.

Maksas nusekė paskui ją į virtuvę ir Keitė išleido jį į aptvertą kiemą. Ji gyveno mažame namelyje, kurį nuomavosi sename, šiek tiek restauruotame Čikagos rajone, netoli savo ankstesnės darbo vietos. Šuo išbidzeno laukan ant sušalusios žemės ir pauostė sniegą. Nepažįstamas šaltis skverbėsi jam pro kailį ir Maksas skubiai spruko atgal į namą.

Virdama sau kavą, Keitė apsimetė jo nepastebinti.

— Prašau, išmokyk jį pasiprašyti į lauką, — kreipėsi ji į kažką su prašymu.

Tikėjimas maldos galia, patyręs didžiulių svyravimų per visą jos gyvenimą, šiuo metu po nakties, praleistos paplūdimyje su Mitčelu Vajatu, pasiekė rekordiškas žemumas.

Žiūrėdama tada į Mitčelą, plaukiantį jos link po spindinčių žvaigždžių skliautu, ji jautė savo tėvą taip arti, jog tai buvo labiausiai jaudinantis, mistiškas jos gyvenimo patyrimas. Pagaliau ji patikėjo, jog Dievo apvaizda, Didysis Planas tikrai egzistuoja, kaip nuolatos tvirtindavo jos dėdė kunigas. Galbūt jis buvo teisus, nusprendė Keitė, abejingai berdama kavą į filtrą. Jei taip, tai remiantis jos paskutiniais išgyvenimais, Dievo apvaizda turi žiauriai iškrypusį humoro jausmą, o jos Didįjį Planą reikia radikaliai peržiūrėti.

Kol ji mąstė apie tokius reikšmingus dalykus, užvirė kava, o Maksas vėl išbėgo į kiemą ir šįkart pasinaudojo visais trim katalpos medžiais. Keitė įleido jį atgal ir pasveikino atlikus šaunų darbą su tokiu entuziazmu, kokį tik galėjo išspausti. Tada įsipylė sau puodelį kavos.

Kadangi buvo „vyturys“, ji paprastai nusinešdavo kavą į mažytę svetainę, atitraukdavo užuolaidas ir susirangydavo fotelyje prie lango, žiūrėdama, kaip iš lėto bunda rajonas. Tačiau šįryt ji jau trim valandom pavėlavo į „spektaklį“, be to, ir nebuvo nusiteikusi. Ji tik norėjo grįžti į lovą, palįsti po antklodėmis ir pasistengti sušilti.

Sustojusi koridoriuje, kad atsukti termostato, ji nusinešė kavą į miegamąjį, padėjo ant naktinio staliuko ir įlipo atgal į lovą. Stengdamasi įsisupti į patikimą paklodžių ir šiltų antklodžių kokoną, ji atrėmė pagalves į galvūgalį, prisitraukė kelius prie krūtinės ir apkabino rankomis. Etelė nušoko nuo tualetinio staliuko ir susiraitė jai prie kojų, Liusė dar giliau įsirausė į pagalvę jai prie šlaunies.

Devintą valandą ji jau buvo išgėrusi karštą kavą, tačiau vidus vis dar drebėjo prisiminus viską, kas nutiko Angilijoje ir Sen Martene. Ji nutarė paskambinti Holei ir pranešti, jog grįžo ir yra susižadėjusi su Evanu, tada galbūt papasakoti ir istoriją su Mitčelu. Antradieniais ir ketvirtadieniais Holė dirbo nuo vidurdienio iki devynių vakaro, o kadangi ji gyveno tik už dvidešimties minučių kelio, galbūt jos netgi galėtų susibėgti.

Ji jau tiesė ranką telefono link, kai šis pradėjo skambėti.

— Keite, — tarė nepažįstamas, tačiau šiltas vyriškas balsas, — tai Grėjus Eliotas. Jūs tikriausiai manęs neprisimenat, bet mes esam kelis kartus susitikę, kai jūs būdavot kartu su Evanu.

— Taip, žinoma, aš jus prisimenu, — atsakė Keitė svarstydama, ar „labiausiai pageidaujamas Čikagos viengungis“ iš tiesų buvo toks kuklus, ar tik apsimetė.

— Aš šįryt skambinau Evanui ir jis pasakė, kaip galėčiau jus rasti, taip pat pranešė, jog judu susižadėjot. Tikiu, kad jūs abu būsit labai laimingi.

— Dėkoju.

— Suprantu, kad iš anksto neperspėjau, tačiau noriu pasiteirauti, ar negalėtumėt šiandien, apie pusę vienuolikos, užsukti į mano biurą.

Keitė atsisėdo ir nuleido kojas nuo lovos, taip nustumdama Etelę. Matyt, susižadėjimas su sėkmingu jaunu advokatu, turinčiu reikiamų socialinių ryšių, turėjo neabejotinų privalumų. Iki tol ji nesulaukdavo, kad tėvo bylą tiriantys detektyvai jai paskambintų. O dabar jai skambina pats valstijos prokuroras.

— Ar tai susiję su mano tėvo byla?

— Netiesiogiai.

— Ką tai reiškia?

— Aš būčiau linkęs paaiškinti jums asmeniškai.

Kažkas jo balse privertė Keitę sunerimti. Iš pradžių jo tonas buvo draugiškas, tačiau kvietimas atvykti į kontorą nuskambėjo dalykiškai.

— Ar turėčiau atsivesti advokatą? — paklausė ji mėgindama pajuokauti.

— Galite atsivesti ką tinkama, — šiltai atsakė jis ir vos tik Keitė pradėjo priekaištauti sau, kad taip susierzino dėl šio skambučio, pridūrė, — tačiau nemanau, jog norėsit, kad dalyvautų Evanas.

Keitė padėjo ragelį ir tuoj pat surinko Holės numerį.

— Sveika, — tarė ji, kai Holė atsiliepė, — aš grįžau vakar, vėlai vakare. Man ką tik skambino Grėjus Eliotas, valstijos prokuroras, ir paprašė, kad ateičiau į jo biurą pusę vienuolikos. Tai kažkaip susiję su mano tėvo byla. Jei turi laiko, man praverstų moralinė parama.

— Aš rasiu laiko, — pažadėjo Holė. — Užvažiuosiu tavęs po keturiasdešimt penkių minučių, o pakeliui galėsi man papasakoti apie savo kelionę.

Lygiai po keturiasdešimt penkių minučių Holė sustabdė savo sportinį automobilį priešais Keitės namą. Keitei įsėdus, ji nusišypsojo, tačiau tuoj pat surimtėjo.

— Atrodai siaubingai. Kas ten nutiko? — paklausė ji pajudėdama nuo šaligatvio.

Keitė taip džiaugėsi ją matydama, kad iškart pritaikė seną jųdviejų paprotį net ir pačius blogiausius įvykius paversti medžiaga nerūpestingam pajuokavimui.

— Nagi, pažiūrėkim, kas gi ten nutiko? Įsimylėjau naują vyruką ir susižadėjau.

— Su Evanu ar su tuo nauju vyruku?

— Susižadėjau su Evanu. Mano naujoji meilė — Maksas.

— Tai tada viskas puiku, ar ne?

— Teisingai.

— Tai kodėl tada atrodai tokia... nelaiminga?

— Todėl, kad aš taip pat pasinaudojau tavo patarimu ir permiegojau su kai kuo.

Holė metė į ją ilgą apstulbusį žvilgsnį ir turėjo staigiai stabdyti, kad nepravažiuotų „Stop“ ženklo.

— Ir kaip pasisekė?

Keitė atlošė galvą ir užmerkė akis, stengdamasi priversti lūpas nusišypsoti.

— Nekaip, — sušnibždėjo ji.

— Tai truko vos porą dienų. Kas blogo gali nutikti per porą dienų?

— Gali nutikti daug blogų dalykų. Labai, labai, labai blogų.

— Pasakok smulkiau, — nepasidavė Holė.

— Vėliau, grįžtant. Beje, Evanas reagavo puikiai.

— Tu jam apie tai papasakojai?

— Jis atsivežė žiedą, — tarė Keitė atsimerkdama ir šįkart nusišypsodama natūraliau. — Žiūrėk...

Draugė suėmė ištiestus Keitės pirštus. Holė avėjo nusitrynusius batus, vilkėjo išblukusius džinsus, baltą megztinį aukšta apykakle ir storą mėlyną striukę, mačiusią ir geresnių dienų. Jos ilgi šviesūs plaukai buvo vėžlio kiauto sage susegti ant pakaušio, kad nekristų į akis, o veidas be jokio makiažo.

— Labai įspūdinga, — nuoširdžiai įvertino ji. — Šiek tiek daugiau nei keturi karatai, E kategorijos spalva, gražios proporcijos.

Holė buvo turtingų Niujorko aukštuomenės atstovų dukra paklydėlė. Tėvai jai buvo skyrę turto, kuriuo ji atsisakė naudotis, ir kuris, pasak jos, buvo nepadoriai didelis. Ji mokėjo atrodyti rafinuotai ir moteriškai net ir tada, kai būdavo apsirengusi lyg medkirtys, ir nepaprastą talentą vos per akimirką persikūnyti į išdidžią aukštuomenės debiutantę ir išlaikyti orumą bet kokioje situacijoje.

Ji retai kalbėdavo apie savo šeimą, likusią Niujorke, išskyrus pajuokavimus, jog jos su seserimi jautėsi įpareigotos išpirkti savo protėvių, plėšikų-pramonės magnatų, kaltes tarnaudamos tiems, kuriems gyvenime ne taip pasisekė. Holė rūpinosi gyvūnais, o jos sesuo Lorel buvo advokatė ir teisme nemokamai atstovaudavo moterims ir vaikams.

32 skyrius

— Keite, dėkoju, kad atvykot iš anksto neįspėjus, — prabilo Grėjus Eliotas, kai Keitė pristatė jam Holę. — Prisėskim štai ten, — pridūrė jis, gestu rodydamas sofą, priešais kurią stovėjo kavos staliukas, o iš kraštų vienas į kitą atsukti foteliai.

Keitė atsisėdo ant sofos, Holė šalia jos. Keitė buvo įsitempusi ir smalsiai stebėjo, kaip Eliotas nuo stalo pasiima kelis aplankus; tada atsinešė juos prie kavos staliuko ir atsisėdo į fotelį arčiau Keitės.

Grėjus draugiškai nusišypsojo ir dilbiais atsirėmė sau į kojas.

— Kaip gerai jūs pažįstat Mitčelą Vajatą?

Keitė suakmenėjo, ją ištiko šokas, o širdis, atrodė, daužėsi kažkur gerklėje.

— Man regis, jūs sakėt, jog tai susiję su mano tėvu.

— Gali būti susiję. Štai kodėl aš ir noriu išsiaiškinti. Kaip gerai jūs pažįstat Mitčelą Vajatą? — ramiai pakartojo jis.

— Ar tai Evanas jums pasakė, kad aš jį pažįstu?

— Ne, ne jis, ir iš manęs jis to nesužinos, todėl aš ir pasiūliau jums nesivesti Evano kartu. — Tai neabejotinai buvo jo paslauga, suprato Keitė, mėgindama pasitikrinti savo nuomonę apie jį. — Leiskit, paklausiu kitaip, — kantriai tęsė jis. — Kaip ilgai jį pažįstat?

— Kelias dienas. Mes susidūrėm Angilijoje.

— Ir prieš tai niekada nebuvote jo sutikusi?

— Tai kaip gerai jūs jį pažįstate?

— Labai menkai, — iš dalies teisingai atsakė Keitė.

— Jūs įsitikinusi?

— Taip, esu tuo tikra.

Eliotas atrodė nusivylęs, apgailestaujantis ir, nenuleisdamas nuo jos akių, atvertė aplanką. Staigiu riešo judesiu jis pastūmė padidintas spalvotas nuotraukas, kuriose ji buvo aistringai apsikabinusi Mitčelą, ir šios nuslydo spindinčiu kavos staliuko paviršiumi.

Keitė užgniaužė dejonę ir atitraukė žvilgsnį nuo įrodymų, liudijančių jos ir Mitčelo artumą.

Holė prisilenkė arčiau, kad geriau įsižiūrėtų.

— Ot, šūdas, — išsprūdo jai. Ji paėmė vieną nuotrauką. Joje buvo matyti Mitčelas ir Keitė, stovintys „Anklavo“ balkone, ką tik atvykę. Jis stovėjo priešais ją šypsodamasis, atrėmęs rankas į sieną jai iš šonų — tą akimirką ji juokais prisipažino maniusi, jog jis nepasiėmęs jokių drabužių. — Norėčiau gauti šitos kopiją, — nuo įtampos spengiančioje tyloje tarė Holė. — Ir šitos taip pat, — pridūrė ji pakeldama nuotrauką, kurioje jie aistringai bučiavosi paplūdimyje — kai jis vardijo kalbas, kurias moka. Mitčelo ranka buvo panirusi plaukuose jai virš sprando, spausdama jos lūpas prie savųjų, o kita ranka, apglėbusi ją per nugarą, tvirtai laikė jų šlaunis susiglaudusias. — Tik ji galėtų būti ryškesnė. — Holė paėmė dar vieną nuotrauką, padarytą tą naktį (joje Mitčelo ranka buvo ant Keitės krūtinės) ir pradėjo ja vėdintis. — Dieve mano, Keite, aš nustebinta. Sakau nuoširdžiai.

Nesuvokdama nieko, išskyrus pykčio proveržį viduje, Keitė atsistojo, įtūžusi ir pro ašaras žiūrėdama į Grėjų Eliotą.

— Kaip jūs drįstat?

— Taigi, kaip gerai jūs pažįstat Mitčelą Vajatą? — ramiai pakartojo jis, bet jai tai nuskambėjo kaip prokuroro klausimas.

— Atsakymas į šį klausimą akivaizdus. Jums nieko nereikėjo manęs klausti. Jūs turit įrodymų.

— Tačiau aš norėčiau išgirsti paaiškinimą.

Holė pasilenkė per Keitę ir tyliai tarė:

— Eikit velniop. — Tada ji atsikėlė ir pažvelgė į geidžiamiausią Čikagos viengungį su šaltu ir nusivylusiu išdidumu — lyg jis būtų buvęs tarakonas, bet būtų turėjęs, būtų galėjęs būti aukštesnio lygio vabzdys. — Mano sesuo yra Lorel Brakston. Ji atstovaus Keitei šiuo klausimu, jei jūs dar kartą norėtumėte ją apklausti dėl šių nuotraukų, o ne tik patenkinti savo vujaristinius poreikius.

— Aš turiu kilnesnį tikslą, panele Brakston.

— Daktare Brakston, — patikslino jį Holė, ir jis atrodė tinkamai nubaustas, net šiek tiek nustebęs.

— Daktare Brakston, — pasitaisė jis. Tada Grėjus suprato, jog šiek tiek išsiblaškė ir pažvelgė į Keitę, kuri įpykusi šluostėsi nuo skruostų ašaras. — Keite, tiksliau, panele Donovan, nes, spėju, jog po viso šito mums vargu, ar pavyks išlaikyti draugiškus santykius?

Keitė metė į jį ledinį žvilgsnį ir Grėjus, žavingai susigraužęs, tarė:

— Džiaugiuosi, jog nors dėl kai ko esu teisus.

Keitės neveikė jo tariamas berniukiškas žavesys, iš Mitčelo jau buvo gavusi jo daugiau nei galėjo suvirškinti.

— Kuo pateisinsite tai, kad pažeidėte mano privatumą fotografuodamas, o tada pažeminote, liepęs atvykti ir privertęs į jas žiūrėti?

— Jūsų tėvo mirtį. Aš tik norėjau sužinoti, kiek laiko jūs pažįstat Mitčelą Vajatą, kad galėčiau atmesti — arba ne — jo, kaip galimo įtariamojo, kandidatūrą. Pastaruoju metu Vajatų šeimoje du žmonės mirė ne savo mirtimi, o jūsų tėvo atvejis — trečias. Žmogui šiek tiek neįprasta turėti tokį katastrofišką poveikį aplinkiniams, tačiau atrodo, jog Mitčelas Vajatas yra toks žmogus.

Tai buvo keista ir nepaaiškinama, tačiau tą akimirką Keitė pajuto didžiulį norą apginti vyrą, ant kurio pyko dėl savų priežasčių, nuo kaltinimų, metamų jam vien todėl, kad jis buvo Vajatų šeimos pavainikis anūkas, todėl net nevertas paniekos tokių žmonių kaip Evanas ir, akivaizdu, Grėjus Eliotas.

— Pirmą kartą jį pamačiau Angilijoje, prieš kelias dienas. Visa kita jūs matote tose nuotraukose. Jis niekaip negalėjo būti susijęs su mano tėvo mirtimi ir jokiu būdu negalėjo nužudyti savo brolio. Brolį jis labai mylėjo!

— Jis kalbėjo su jumis apie Viljamą?

— Trumpai. Ai pati jį iškamantinėjau. Jis pasakė man, kad brolis miręs... Ne, ne taip, — skubiai pasitaisė ji, pilkose Elioto akyse pamačiusi blykstelint susidomėjimą. — Aš nežinojau, kad jo brolis Viljamas Vajatas, tačiau kai Mitčelas apie jį kalbėjo, padariau išvadą, kad brolis miręs.

— Kodėl?

— Nes pasakodamas apie jį Mitčelas pasakė... — Keitė kaip įmanydama stengėsi nepravirkti, kartodama žodžius, kurie tada atrodė tokie skaudūs. — Jis pasakė... „Mano brolio vardas buvo Viljamas.“

— O kada jis pasakė, kad Viljamas miręs?

— Ar jūs nesiklausot? — Keitė pasipiktinusi vos netreptelėjo koja. — Mitčelas pavartojo žodį buvo ir aš pamaniau, kad tai reiškia, jog Viljamas miręs. Bet jis nė karto nesakė, kad Viljamas miręs.

— Gerai, supratau. O dabar gal galėtumėt paaiškinti, kaip jūs supratot, jog jis mėgo Viljamą?

— Buvo matyti iš to, kaip apie jį šneka. Buvo akivaizdu, kad brolis jam rūpėjo.

Prokuroras linktelėjo, apmąstydamas tai, ką išgirdo.

— Gerai, — tarė jis ir atrodė įtikintas. — Remdamasi Vajato tonu ir veido išraiška, jūs padarėte prielaidą, jog jis mėgo Viljamą?

— Taip, — patvirtino Keitė, trokšdama griebti rankinę ir dingti iš čia.

— Ar iš Vajato elgesio jūs taip pat nusprendėt, kad jis mėgsta ir jus?

Tokio klausimo Keitė nenumatė, ji nebuvo pasirengusi, kad prokuroras nubrėš tokią paralelę. Atlošdama galvą, ji užmerkė akis ir nurijo seiles.

— Jūs tai matote iš nuotraukų.

— Užteks, — gyvai pasakė Holė, — mes išeinam. Ji ištraukė savo sesers vizitinę kortelę iš rankinės, įbruko ją Eliotui ir patraukė durų link. Keitė nusekė jai iš paskos.

Eliotas atsisuko ir pažvelgė į jas.

— Panele Donovan, — tarė jis.

Keitė apsisuko ir rūsčiai pažvelgė į jį.

— Aš atsiprašau, — rimtai pasakė jis. — Žiūrint į nuotraukas, neįmanoma suprasti, kad jūs buvote ne tik fiziškai, bet ir emociškai su juo susijusi. Man labai gaila, kad jūs nudegėt.

Keitė neketino leisti jam išsisukti su atsiprašymu, tuo labiau tokiu nenuoširdžiu, tačiau ji išlaikė orumą ir ramiai atsakė:

— Jūs būtumėt privertęs mane visa tai iškęru, net jei ir būtumėt žinojęs. Kas leidžia jums manyti, jog kuo nors skiriatės nuo jo?

Automobilyje pakeliui į namus Keitė papasakojo Holei visą istoriją ir užbaigė pasakydama, jog Evanas tikisi, kad ji susitiks su Mitčelu labdaros koncerte Vaikų ligoninei.

— Nežinau, kaip pažvelgsiu jam į akis po viso to, ką jis man padarė.

— O aš puikiai žinau, — patikino ją Holė, — ir tave pamokysiu. Tiesą sakant, jei Evanas rastų dar vieną vietą prie jūsų stalo, eičiau kartu ir palaikyčiau morališkai.

— Mes rasim vietos...

— Pirmiausia tau reikia nuostabios vakarinės suknelės, o tam būtina apsilankyti Bankrofto parduotuvėje.

— Tiesą sakant, — prisiminė Keitė, — Evanas jau skambino ten ir susitarė, kad man skirtų asmeninį supirkėją, kuris padėtų išsirinkti suknelę šeštadieniui.

— Evanas gali apmokėti sąskaitą, tačiau aš esu tavo naujasis asmeninis supirkėjas.

33 skyrius

Stovėdamas už apklausų kambario sienos greta Lilės Rierdon ir Džefo Servanteso iš šonų, Grėjus Eliotas stebėjo, kaip Makneilas ir jo įprastinis partneris, Džo Torelas, rengiasi Mitčelo Vajato apklausai.

— Kas jie tokie? — paklausė Servantesas.

— Pyrsonas ir Levinsonas, — atsakė Grėjus.

— Žymieji Pyrsonas ir Levinsonas? Kartu tame pačiame kambaryje? — pasitikslino Lilė, atrodydama nemaloniai nustebinta. — Stebiuosi, kad jie nenukreipė Vajato pas baudžiamųjų bylų advokatą.

— Nukreips, kai ateis laikas.

Lilė buvo pavaldi tiesiogiai Grėjui ir prižiūrėjo bylas, kuriomis jis ypač domėjosi. Džefas buvo pavaldus jai ir turėjo padėti Vajato teismo metu.

— Ar mes jau gavom ataskaitas apie tai, kas rasta kratų metu? — paklausė ji.

Grėjus papurtė galvą.

— Ne.

— Kas šįryt atvežė Vajatą? — pasiteiravo Servantesas.

— Jis atvažiavo pats. Vakar vakare Levinsonas paskambino man į namus, kai Vajatas dar buvo pakeliui. Atrodo, jog kažkas pranešė Vajatui apie mūsų kratas ir jis perprato, kad mūsų tariamas prisipažinimas buvo netikras ir kad tikrasis įtariamasis jis pats.

— Tačiau jis vis tiek nusileido O’Haros oro uoste?

— Kaip matai.

— Nekalto žmogaus poelgis? — iškėlė mintį Lilė.

— Arba paprasčiausiai gudraus, kuris nori, kad mes prieitume prie tokios išvados, — pareiškė Džefas.

— Manau, jis nėra paprasčiausiai gudrus, — įsiterpė Grėjus. Įkišęs ranką į kišenę, jis ištraukė straipsnį, kurį rado internete ir šįryt gavo išverstą iš graikų kalbos į anglų. — Prieš šešerius metus graikų žurnalistas įkalbėjo Stavrosą Konstantatosą duoti jam interviu apie jo raktą į sėkmę ir apie tai, kaip jam pavyko išstumti konkurentus.

Grėjus parodė jiems nuotrauką iš straipsnio, kurioje graikų magnatas išdidžiai laikė savo rankas iškėlęs ir sugniaužęs kumščius. Išverstas užrašas po nuotrauka skelbė, „Aš turiu du kumščius, kuriais kaunuosi. Dešiniajame kumštyje turiu galią ir galiu įveikti tuos, kurie man pasipriešintų. Mano kairysis kumštis yra subtilus. Prieš mano priešus jis kovoja protu, gudrumu ir pažabota jėga. Aš smūgiuoju abiem kumščiais.“

— Kaip tai susiję su Vajatu? — paklausė Lilė, grąžindama jam lapą.

— Mitčelas Vajatas buvo jo „kairysis kumštis“, — paaiškino Grėjus. — Straipsnyje Stavrosas taip jį įvardija.

Servantesas žvilgtelėjo pro dvipusį stiklą.

— Kaip įdomiai jis sėdi. — Stalas buvo stačiakampis, su dviem kėdėm prie ilgojo jo krašto, atsuktom į dvipusį veidrodį, ir po vieną kėdę stalo gale. Mitčelas sėdėjo ant vienos iš dviejų kėdžių priešais dvipusį veidrodį, tačiau jis buvo atstūmęs savo kėdę nuo stalo ir sėdėjo atsukęs nugarą Pyrsonui, užkėlęs koją ant kojos. Ant stalo, šalia jo alkūnės, gulėjo bloknotas ir rašiklis, greta stovėjo nepaliestas puodelis kavos, kurį atnešė Makneilas. — Jis atsukęs nugarą vienam advokatui ir visiškai ignoruoja kitą.

— Jis nemano, jog jam jų prireiks, — spėjo Grėjus. — Manau, jog jis ketina viską sutvarkyti pats.

— Jo advokatai neabejotinai perspėjo jį nepalikti savo DNR geriant mūsų pasiūlytus gėrimus, — tarė Servantesas. — Taip pat jis žino, jog šis veidrodis dvipusis ir jog mes tikriausiai dabar čia stovim.

Tartum išgirdęs, Mitčelas pasuko galvą į dešinę ir pažiūrėjo tiesiai jų kryptim.

— Velniai griebtų, — susikeikė Lilė. — Gyvas jis dar gražesnis. Jei tarp prisiekusiųjų bus heteroseksualių moterų arba gėjų, kaltinamojoje nuosprendžio aš niekada negausiu.

Grėjus nekreipė dėmesio į šią pastabą ir palenkė galvą stiklo link.

— Prasideda, — tarė jis. — Makneilas pradės nuo fotografijų, kad sudarytų jam įspūdį, jog mes galėjom jį sekti ištisus mėnesius.

Makneilas pervertė nuotraukas, kurias padarė jiedu su Čaildresu, ir išrinko vieną, kurioje iš arti buvo matyti Vajatas ir Donovan, besibučiuojantys „Anklavo“ balkone. — Eikim atgal, tos dienos, kai buvo nužudytas jūsų brolis, link, gerai?

Vajatas kilstelėjo antakį ir nieko neatsakė.

— Gal galėtumėt man paaiškinti šią nuotrauką? — paprašė Makneilas ir nerūpestingai numetė nuotrauką ant stalo.

Vajatas šiek tiek pasilenkė į priekį, pažiūrėjo į nuotrauką, tada į Makneilą.

— Ar jūs ne per senas, kad dar reikėtų paaiškinimo?

Makneilas tėškė ant stalo dar vieną panašią fotografiją, tik ši buvo padaryta naktį prieš tai, viloje, ir joje Vajato ranka buvo ant Donovan krūtinės.

— Paaiškinkit šitą.

Vajatas vos pažvelgė į ją.

— Kurios dalies jūs nesuprantat?

— Įdomu, — prabilo Grėjus. — Nemaniau, kad bus taip lengva išgauti jo reakciją.

— Jis atrodo visiškai ramus, — paprieštaravo Lilė.

— Ne, jis sukando dantis, bet tik akimirką. Jis pyksta ir puikiai moka tai nuslėpti. Prisiminkit tai teisme.

Makneilas neskubėdamas dėjo nuotraukas atgal į aplanką dešinėje, kad Vajatas matytų, jog segtuvų krūvoje yra dar daug aplankalų su nuotraukomis.

— Gal geriau pradėkim iš pradžių, — pareiškė jis. — Kur jūs buvot tą dieną, kai dingo Viljamas Vajatas?

— Aš nežinau, kokia tai buvo diena, — ramiai atsakė Vajatas. — Jis buvo išvykęs jau kelias dienas, kai jo žmona ir sūnus suprato, jog sodyboje jo nėra ir pranešė apie jo dingimą.

— Ar jūs esate kada nors buvęs Vajatų sodyboje?

— Ne.

— Esate tuo įsitikinęs?

— Visiškai.

Vadovavimą apklausai perėmė detektyvas Torelas. Iš voko jis išėmė permatomą plastikinį maišelį, kuriame buvo odinė saga su medžiagos gabalėliu ir įspausta emblema.

— Ar atpažįstat šitai? — paklausė Torelas.

Pyrsonas ir Levinsonas įsitempė.

— Jūs neprivalot atsakyti, — skubiai ištarė Levinsonas.

Vajatas ignoravo perspėjimą.

— Atrodo kaip saga, ištrūkusi iš vieno mano paltų.

— Ar žinote, kur mes radome šią sagą, pone Vajatai? — Vajatui tylint, Torelas tarė: — Mes radom ją įstrigusią po šulinio, kuriame buvo rastas jūsų brolis, dangčiu. Šulinys yra vos už kelių žingsnių nuo Vajatų sodybos, kurioje, kaip sakote, jūs niekada nesate buvęs. Gal norit dar kartą apmąstyti tą atsakymą?

— Ne, pirmą kartą atsakiau teisingai.

— Tada gal galite paaiškinti, kaip ši saga iš jūsų palto atsidūrė toje sodyboje?

— Negaliu.

Torelo prisėdo ant stalo krašto.

— Kaip, jūsų manymu, saga, kuri, kaip jūs pats pripažįstat, ištrūko iš jūsų palto, užsikabino už šulinio dangčio fermoje, kurioje jūs nesate buvęs?

— Kartoju, — kantriai pasakė Vajatas, — aš negaliu to paaiškinti.

Lilė metė patenkintą žvilgsnį į Grėjų ir nustebo išvydusi, jog šis stovi susiraukęs ir susikišęs rankas į kišenes.

— Jis ne mūsų žmogus, — tarė Grėjus, atsakydamas į jos sutrikusį žvilgsnį. — Ir jis įsitikinęs, kad gali tai įrodyti.

— Ką jūs turite omeny? Kaip?

— Nežinau, bet įtariu, kad jis ketina mums pasakyti. Jau du kartus žvilgtelėjo į laikrodį ir jam jau pradeda atsibosti.

Apklausų kambaryje Torelas ramiai žiūrėjo į Vajatą, o šiam nieko nebesakant, pradėjo jį spausti.

— Leiskite papasakosiu, kaip, mūsų nuomone, jūsų palto saga užkliuvo už to šulinio dangčio...

— Esu tikras, jog tai be galo įdomi ir vaizdinga istorija, tačiau aš šiek tiek skubu. Ar jūs dar norite aptarti ką nors, išskyrus šią sagą? — Torelui susiraukus ir tylint, Vajatas kalbėjo toliau: — Kaip suprantu, ne. Tokiu atveju, štai ką jums reikia žinoti: Viljamas dingo lapkritį. Paltas, iš kurio ištrūko ši saga, buvo pasiūtas Londone ir pristatytas man į Čikagą gruodžio pabaigoje.

Makneilas žengė į priekį ir prabilo linkusio taikytis, „gero policininko“ balsu:

— Kur jūs įsigijote šį paltą ir ar kas nors gali patvirtinti, kada jis buvo pristatytas?

— Duosiu jums savo siuvėjo Londone pavardę. Jis taip pat galės jums pasakyti, kur įsigijo sagas, ir patvirtinti, jog aš neturiu kitų drabužių su tokiomis sagomis.

— Kur šis paltas dabar?

— Aš išsiunčiau jį atgal siuvėjui, kad jis galėtų užsakyti naują sagą ir užtaisyti skylę, kurią paliko ankstesnioji. Dar turite klausimų, ar mes jau baigėme?

— Ne visai, — tarė Makneilas. — Kada jūs pirmą kartą pastebėjote, kad jūsų palte trūksta sagos?

— Sausio viduryje. Aš išsiėmiau paltą iš spintos ir supratau, jog trūksta sagos. Nežinau, kur ją pamečiau.

Grėjus Eliotas spoksojo pro langą.

— Arba jis nežino, arba nenori tuo patikėti. — Neatitraukdamas žvilgsnio jis pridūrė: — Pasakyk Makneilui, kad ateitų čia.

Servantesas pasibeldė į duris ir įkišo galvą į apklausų kambarį.

— Atleiskite, kad trukdau. Detektyve Makneilai, ar galėčiau su jumis šnektelėti?

Makneilas išėjo iš kabineto, uždarė duris ir pažvelgė į Grėjų.

— Ar tu tiki Vajato istorija?

Grėjus linktelėjo.

— Šiuo metu taip. Paimk Vajato pasą ir pasakyk, kad neišvyktų iš Čikagos, kol mes nesusisiekėm su jo siuvėju ir patys neapžiūrėjom jo palto.

Makneilui grįžus į apklausų kambarį, Vajatas žvilgtelėjo į jo veidą ir atsistojo. Jis be žodžių ištraukė pasą iš vidinės švarko kišenės ir numetė jį ant stalo. Tada pakėlė kavos puodelį, gurkštelėjo ir pastatė jį atgal.

— Štai jums DNR, duota savanoriškai. Pasistenkit nesupainioti su kieno nors kito, kol baigsit tyrimą. Dar kas nors? — nukirto jis, kol jo advokatai stojosi ir rinkosi savo lagaminėlius.

— Taip, neišvykit iš Čikagos, kol negausit žinių iš mūsų.

— Turėsiu tai omeny, — atsakė jis trumpai. — O jūs turėkit omeny štai ką: jei aš kada nors kur nors pamatysiu nors vieną iš šių nuotraukų, aš palaidosiu Grėjų Eliotą ir jus po krūva ieškinių prieš jus abu asmeniškai, taip pat ir prieš Čikagos miestą bei Ilinojaus valstiją. Ir tai darydamas aš pasirūpinsiu, kad žiniasklaida sužinotų apie jūsų vujaristinį „pomėgį“ ir brangias keliones į Karibų salas, kad jį patenkintumėt. Ir visa tai už mokesčių mokėtojų pinigus. Trumpai tariant, apšmeišiu jus visoje spaudoje.

— Ar jūs man grasinate? — šaltai paklausė Makneilas.

— O argi aš neaiškiai pasakiau? — atkirto Vajatas. — Gražus įdegis, beje, — pridūrė jis ir ėmė eiti durų link, lydimas savo kvailai išsišiepusių advokatų. Tada atsisuko ir dar vieną grasinimą nukreipė į dvipusį veidrodį: — Duodu jums likusį pusdienį, kad susisiektumėte su Karolina Vajat ir paaiškintumėte jai, kad aš visiškai nesusijęs su Viljamo mirtimi. Jei jums nepasiseks jos įtikinti, rytoj rytą atsivesiu ją į jūsų kontorą ir galėsite tai padaryti mano akivaizdoje.

Vajatui išėjus, Eliotas atidarė duris ir įžengė į apklausų kambarį.

— Šiandien tai jau antras kartas, kai mane pavadino vujaristu, — be emocijų tarė jis, žvelgdamas į praviras duris. Nukreipęs žvilgsnį į Makneilą, jis tarė: — Susitinkam rytoj dešimtą ryto mano biure. Ir atsinešk visus segtuvus. Aš žinau, kas nužudė Viljamą, bet mes turėsim judėti labai lėtai ir kurti mūsų bylą labai atsargiai.

— Aš atvyksiu, — prižadėjo Makneilas. Pakėlęs akis, jis pamatė, kad Eliotas studijuoja jo retėjančius plaukus.

— Tavo plaukai atrodo kitaip.

— Kaip kitaip? — paklausė Makneilas, tada skubiai nukreipė žvilgsnį.

— Nežinau tiksliai. Kažkokie... papurę.

— Tai dėl naujo šampūno, — sumurmėjo Makneilas.

34 skyrius

Koncertas Vaikų ligoninei paremti, ne taip, kaip didieji labdaros renginiai, buvo kasmetis elitinis renginys, kurio svečių sąraše buvo tik 350 pavardžių, atrinktų atsižvelgiant į kiekvieno dosnumą ir aukojimo įpročius. Vakaro metu buvo patiekta prašmatni vakarienė ir vyko tylus aukcionas, kurio metu buvo parduodami nuostabūs meno kūriniai, muziejaus verti papuošalai ir neįkainojami antikvariniai daiktai. Pradinės pačių mažiausių aukcione parduodamų daiktų kainos prasidėjo nuo 50 000 dolerių, o dešimties vietų stalų pradinė kaina buvo 100 000 dolerių.

Kiekvienais metais per vakarienę Čikagos meras paskelbdavo didžiausią metų filantropą. Šiais metais, jau penktą kartą, apdovanojimą laimėjo Sesilis Vajatas.

Šių metų labdaros koncertui buvo pasirinktas Steigėjų klubas, užimantis du viršutinius Endikoto bokšto aukštus. Tai buvo įspūdingas aštuonių aukštų akmens ir stiklo aštuonkampis, įsikūręs Čikagos centre.

Iš pradžių Steigėjų klubo nariais galėjo tapti tik pasiturintys Čikagą įkūrusių šeimų palikuonys, tačiau kadangi dauguma jų nesugebėjo išlaikyti protėvių sukaupto turto — arba padarė dar siaubingesnių nusikaltimų — klubas sušvelnino savo narystės reikalavimus. Šiuo metu, norint pateikti savo kandidatūrą svarstyti, kandidatas tiesiog turėjo „būti pasižymėjęs Čikagoje“ per pastarąjį ir būti pajėgus sumokėti 50 000 dolerių metinį nario mokestį. Tačiau apsidraudžiant narystė buvo suteikiama „tik gavus direktorių tarybos kvietimą“. Taip buvo stengiamasi apsisaugoti nuo „netinkamos klasės asmenų“, kurie kitu atveju būtų atitikę reikalavimus, kreipęsi dėl narystės ir sukėlę tik nemalonumų, kai ši jiems nebūtų buvusi suteikta.

Gavęs taip geidžiamą narystę, naujasis narys įgydavo teisę mėgautis įspūdingais vaizdais, atsiveriančiais iš klubo, prabangiais pusryčių ir pietų meniu, ir, savaime suprantama, girtis.

Klubo interjerui nebuvo taupoma, jis buvo kuriamas įspūdžiui sukelti. Ir sukeldavo. Siekiant šio tikslo, antrajame klubo aukšte buvo privataus lifto fojė ir aštuoniakampė rotonda su ją juosiančiais įmantriais plieniniais turėklais, kurie nuvesdavo svečius prie plačių laiptų, grakščiai nuvingiuojančių žemyn į pirmą aukštą. Antrojo aukšto lubų centre kabojo didžiulis sietynas, ilgiu užimantis visą aukštą, o jo daugiapakopiai auksiniai rėmai švytėjo nuo jų lašančiu nuostabiu krištolu.

Stovėdamas prie savo staliuko salės pradžioje, Metas Farelas žiūrėjo, kaip jo žmona lėtai skverbiasi pro minią pirmame aukšte, ir, atsiprašęs kaimynų, pasitraukė nuo stalo.

— Ko nors ieškai? — pasiteiravo, priėjęs jai iš už nugaros, kai ji atsistojusi žvelgė aukštyn į rotondą antrame aukšte, kur buvo išdėlioti aukcionui skirti daiktai.

— Tik noriu įsitikinti, kad viskas gerai.

Ji buvo atsakinga už šių metų labdaros koncertą ir rengėsi jam ištisus mėnesius, bendraudama su įvairiausiais komitetais ir derindama nesibaigiančias smulkmenas, tuo pat metu atlikdama sunkų Bankrofto ir kompanijos vadovo darbą.

Metas pažvelgė į žmones antrame aukšte, judančius nuo staliuko prie staliuko su šampano taurėmis rankose, rašančius statomas sumas, kalbančius ir besijuokiančius laiptų aikštelėje grojant styginių kvartetui. Pirmame aukšte žvakių nušviesti stalai buvo padengti spindinčio krištolo ir porceliano indais bei papuošti įspūdingomis dvispalvėmis, kreminės ir raudonos spalvų rožėmis iš Pietų Amerikos — beisbolo kamuoliuko dydžio žiedais.

— Daugiau kaip pusė žmonių sukinėjasi viršuje su rašikliais rankose, o padavėjų armija dalija gėrimus, kad jie ir toliau liktų atsipalaidavę. Sėkmė tau garantuota. Be to, — švelniai sušnibždėjo jis, — tu nuostabiai atrodai.

Ji nusišypsojo jam spinduliuojančia šypsena, paėmė už parankės, spustelėjo, tada linktelėjo centrinio staliuko pusėn, prie kurio garbės svečias šnekučiavosi su meru.

Metas užgniaužė grimasą.

— Leisk Sesiliui Vajatui pačiam išsirašyti iš ligoninės, kad galėtų užlipti ant dar vienos pakylos ir priimti dar vieną apdovanojimą. — Tarsi norėdamas nuplauti nemalonų skonį, jis išgėrė taurėje likusį šampaną. Bematant prisistatė padavėjas su padėklu sklidinų taurių. — Kiek lėšų skyrei alkoholiui? — paerzino jis žmoną.

— Daug, — prisipažino ji. — Žiūrėk, ten Mitčelas, — pridūrė po akimirkos. Ji žiūrėjo, kaip jis mandagiai šypsosi vis naujai grupelei „šeimos draugų“, prieinančių pasisveikinti arba prisistatyti.

Kai atvyko Sesilis su Mitčelu už parankės ir netrukus pasivedėjo jį šalin, Meredit papurtė galvą, lyg norėdama ją praskaidrinti.

— Vis dar negaliu priprasti matydama Mitčelą su Sesiliu. Mes pažįstam Mitčelą taip seniai ir jis tiek kartų viešėjo pas mus, kad aš negaliu patikėti, jog jis pusę metų laukė, kol pasakys mums, jog yra Sesilio anūkas. Jei nebūtume pamatę jo per Sesilio gimtadienio pobūvį, nesu tikra, ar ir dabar jau žinotume.

— O tu pati labai apsidžiaugtum išgirdusi, jog esi despotiško, egocentriško senio giminaitė? Oi, palauk... juk tu iš tiesų esi vieno iš tokių giminaitė, — vėl pašmaikštavo Metas ir Meredit prapliupo juoktis, o tada pabučiavo jį į skruostą. — Ššš, — sukuždėjo ji, — mano tėvas stovi tau už nugaros.

— Negerai, apsikeiskim vietomis, — toliau juokavo jis. — Nemėgstu būti atsukęs jam nugarą.

Meredit suprato, jog paskutinį sakinį jis pasakė beveik rimtai ir ne be priežasties. Kai jie dar buvo jauni, jos tėvas sugriovė jų santuoką, ir kai po dešimties metų Metas grįžo į jos gyvenimą, tėvas vėl bandė įsikišti ir dėl to vos neprarado Meredit. Metas pakentė jos tėvą tik dėl jos, bet niekada jam neatleido ir niekada neatleis.

— Šįvakar aš jam skolinga už tai, kad įtikino Steigėjų klubą leisti mums pasinaudoti šia vieta labdaros koncertui, — tarė ji. — Tikrai galime tuo didžiuotis.

— Jis tai padarė ne dėl tavęs, — nusijuokė Metas. — Jis taip pasielgė, kad parodytų man, kad vis dar gali dėl tavęs padaryti kažką, ko negaliu aš. Buvę plieno liejikai iš Gario, Indianoje, negali tapti šio klubo nariais, kad ir kokie pasiturintys jie taptų. Ar žinai, iš kur aš tai žinau?

Meredit pečiai virpėjo iš juoko, nes ji gerai numanė, koks bus atsakymas.

— Iš kurgi tu žinai, brangusis?

— Tavo tėvas pasakė. Penkiasdešimt kartų. Vien šią savaitę.

Meredit nusišypsojo, tačiau jau vėl stebėdama Mitčelą.

— O, pažvelk, Olivija Hebert įsikibo jam į parankę. Taip keista matyti jį asistuojant mažajai senučiukei, o ne kokiai nors žaviai moteriai egzotišku vardu, tačiau jis tai daro su tokia kantrybe ir pakilumu.

— Mitčelas viską daro pakiliai, — ironiškai atsakė Metas, — ir šįvakar jam lengva būti kantriam, nes žino, kad rytoj išskrenda į Europą. Jis sakė man, kad negali sulaukti, kol tarp jo ir Čikagos atsidurs vandenynas.

Meredit veidas apsiblausė.

— Kažkas neduoda jam ramybės.

— Turi omeny, kažkas kita, o ne tai, kad jis, apkaltintas nužudęs brolį, turėjo atiduoti pasą ir yra priverstas pasilikti mieste, kol Grėjus Eliotas patikrins jo parodymus?

Meredit nekreipė dėmesio į ironiją jo balse ir pabrėžtinai linktelėjo.

— Kažkas dar. Šitos problemos jau baigėsi ir kadangi Karolina šįvakar su juo, akivaizdu, kad ji pripažįsta, jog jis visiškai nesusijęs su Viljamo mirtimi. Kad ir kas jį slėgtų, tai nesusiję su visu tuo.

— O aš nepastebėjau, kad jis būtų kaip nors pasikeitęs.

— Vyrai nepastebi tokių subtilybių kituose vyruose, — atsidususi tarė Meredit. — O tau neatėjo į galvą, jog jis nė karto neužsiminė mums apie Keitę? Ji buvo jam tokia svarbi, jog buvo nusiteikęs skraidyti pirmyn atgal į Karibus, kad tik galėtų kas vakarą ją pamatyti, tačiau grįžęs nė karto jos nepaminėjo. Prieš kelias dienas aš mėginau pakreipti pokalbį ta linkme, paklausdama, ar jo gyvenime yra koks nors ypatingas žmogus. Jis atsakė — ne.

— Mitčelas nekalba apie savo gyvenimo moteris.

— Tačiau jis paskambino Žakui į Romą ir papasakojo apie Keitę, — paprieštaravo Meredit. — Man įdomu, kas jai nutiko.

— Jachtoje ji nepasirodė. Kai Žakas paklausė Mitčelą, kas nutiko, šis atsakė, jog „padėtis komplikavosi“, — priminė žmonai Metas, kai prie jo su padėklu nedidelių sumuštinių stabtelėjo padavėjas.

— Žinau. Na, ką gi, tikriausiai tada Marisai kelias laisvas.

Meto ranka sustingo pusiaukelėje padėklo link.

— Mūsų dukrai Marisai?

— Kai palinkėjusi labos nakties ją pabučiavau, ji pasakė man, jog nutarė tekėti už Mitčelo, kai bus pakankamai suaugusi.

— Aš tam nepasirengęs, — pareiškė Metas, pagaliau išsirinkdamas sumuštinį.

Meredit šyptelėjo.

— Atrodo, tavo būsimasis žentas eina mūsų link.

— Keite, — su užuojauta ištarė Holė, — mes negalim viso vakaro praleisti moterų poilsio kambaryje. Išgerk šitą ir einam. — Kalbėdama Holė paėmė tuščią šampano taurę iš drebančios Keitės rankos ir įdavė savąją. — Iki dugno, — paragino ji.

— Mitčelas yra apačioje, — drebančiu iš jaudulio balsu ištarė Keitė. — Aš mačiau jį iš balkono.

— Žinau. Nagi, pasirūpinkim, kad ir jis tave pamatytų.

— Aš nepasirengusi ten eiti.

— Ne, pasirengusi.

Nieko negalvodama, Keitė išgėrė šampano taurę, jau antrą per dešimt minučių.

— Kaip aš atrodau?

Holė apėjo ją paskutinį kartą patikrindama. Alavo spalvos atlasinė Keitės suknelė, primenanti žavingas aptemptas sukneles iš ketvirtojo dešimtmečio filmų, buvo įstrižai kirpta, širdies pavidalo korsažu ir siaura juostele per kaklą, sukuriančia tarp jos krūtų V raidę. Papildant suknelės retro stilių, Keitės plaukai buvo sušukuoti lygiomis bangomis į vieną pusę ir susegti senovinėmis šukomis su ametistais ir deimantais, paskolintomis Evano mamos.

— Man patinka ta Veronikos Leik13 šukuosena, — pareiškė Holė. — Matant tas senovines šukas, visiems atrodys, kad ir tavo auskarai tikri, o ne bižuterija, — pridūrė ji žavėdamasi auskarais su dirbtiniu ametistu ir deimantais, nukarusiais beveik iki pečių.

Jos abi nutilo, dviem moterims, buvusioms greta esančiame tualete, einant pro veidrodžiais nukabintą poilsio kambarį. Eidamos pro šalį moterys nusišypsojo ir linktelėjo, tada atidarė duris ir poilsio kambarį užtvindė juokas ir muzikos garsai.

Holė palaukė, kol durys vėl užsidarė, tada paėmė tuščią šampano taurę iš Keitės pirštų ir suėmė ją už rankų.

— Aš tau pažadėjau, kad pamokysiu tave ir pasakysiu, kaip visa tai įveikti, — prabilo ji, rimtai žiūrėdama į plačias ir ryškiai žalias Keitės akis. — Ir aš sąmoningai laukiau iki dabar, kai ta akimirka jau čia pat.

Pasukusi Keitę į veidrodį, ji tarė:

— Pažvelk į save. Tu tiesiog pritrenkianti. Tai tavo vakaras, Keite. Tai tavo, kaip būsimosios Evano žmonos debiutas, ir šiandien tu pamatysi, jog net didžiausi snobai priims tave kaip vieną iš jų sluoksnio. Jie jau žino, kad tu nesi kokia niekam tikusi aukso ieškotoja. Tu esi restorano Čikagoje savininko dukra, o tavo tėvas buvo įžymybė. Tu esi jo įpėdinė. Taip pat pasižymi natūralia elegancija ir ramybe, kurią žmonės pastebi, dar tu turi gerą širdį ir dėl to esi be galo patraukli. Ar kol kas supranti mane?

Susigėdusi dėl visų šių pagyrų, Keitė nusišypsojo ir pasakė:

— Aš suprantu, jog šįvakar tu nori, kad aš manyčiau esanti nuostabi.

— Tu ir esi nuostabi. Taip mes prieiname prie Mitčelo Vajato. Kažkuriuo metu per ateinančias kelias valandas tu susidursi su juo akis į akį...

Į poilsio kambarį, kalbėdamos ir besijuokdamos įėjo trys moterys pasitvarkyti makiažo, ir Holė su Keite atsisuko į veidrodį, apsimesdamos, jog daro tą patį.

Keitė įkišo ranką į rankinę ieškodama lūpų dažų, tačiau visas jos kūnas buvo nutirpęs nuo minties, kad ji tuoj pažiūrės į mėlynas Mitčelo akis ir vėl išvys tą griežtą, dailų veidą. Jis ją prajuokino, jis privertė ją dejuoti iš malonumo, o tada laikė ją savo glėbyje tarsi niekada nenorėtų paleisti. Blogiau, daug blogiau — jis privertė ją taip įsijausti, jog jai atrodė, kad įsimylėjo.

O tada išsiuntė ją išsiskirti su Evanu, nė neketindamas laukti, kol sugrįš.

Matydama aiškiai, tarsi pro taikiklį, ji suprato dabar, jog viskas, ką Mitčelas darė nuo pat tos akimirkos, kai jie susitiko — net kai iškvietė greitąją pagalbą ir gydytoją Maksui — buvo daroma tam, kad pasiektų savo galutinį tikslą. Dabar jai nekilo abejonių, jog jis pats atsiuntė jai „Kruvinąją Merę“, o tada įslinko į restoraną, kad prisistatytų. Tiesą sakant, vien prisiminus, kaip jis susitarė dėl pasimatymo, kai ji apipylė jį gėrimu, Keitė pradėjo griežti dantimis: „Jumis dėtas, aš geriau pasisiūlyčiau nusivesti mane vakarienės...“ Iš visų egotistinių14, pasipūtusių, pernelyg savimi pasitikinčių...

Jis tikriausiai nustebo ir labai nudžiugo, kai jam prisistačius, jinai jo neatpažino. Jos neišmanymas taip palengvino jam užduotį ir padarė ją daug linksmesnę, nes jis suvedžiojo kvailutę Evano Bartleto merginą.

— Liaukis vis mąstyti apie viską, ką jis padarė! — atkakliai sušuko Holė, vos tik tos moterys išėjo. — Nors vienam vakarui tu turi pamiršti visas siaubingas detales ir būti visiškai objektyvi, kitaip nesugebėsi to padaryti! Tikrovė visiškai paprasta: Mitčelas Vajatas yra vyras, kurio savimeilė tokia trapi, jog jam reikėjo tave suvedžioti, kad atsilygintų Evanui už tai, jog šis žino jo paslaptį.

Jei būtum sutikusi su juo permiegoti iškart po judviejų vakarienės viloje, viskas būtų baigęsi jau tą patį vakarą ir tu nebūtum taip įsitraukusi emociškai. Tačiau tu atkakliai siekei iš pradžių geriau jį pažinti, todėl jis turėjo grįžti ir papasakoti tau apie savo brolį, o tada ėmėsi aktyviai tave gundyti sode. Supratęs, jog tu neketini mylėtis su juo Evano viešbučio kambaryje, jis turėjo užsakyti viešbutį Sen Martene. Ten jis įspėjo tave, kad neturėtum jokių iliuzijų ar klaidingų lūkesčių dėl to, kas nutiks. Jis pasakė tau, kad nenori nieko sudėtingo ar „magiško“, jis tik nori praleisti popietę mėgaudamasis seksu su tavim. Tu ir vėl atmetei jo pasiūlymą, todėl jis turėjo suvaidinti tą „Sukomplikuokim padėtį... Vakar aš jaučiau tą patį, ką ir tu“ numerį.

— Ar tu nori pasakyti, jog iš dalies aš pati kalta dėl to, kas atsitiko?

— Dieve, ne! Aš mėginu priversti tave suprasti, kad tikrasis jo tikslas nebuvo įskaudinti tave. Jo tikslas buvo priversti Evaną tylėti arba nusitempti jį žemyn, iki savo lygio, susukus romanėlį su jo mergina.

Keitė suvirpėjo nuo jo logikos šaltumo ir metodų žiaurumo.

— Pasakysiu tau dar kai ką, ko anksčiau nesakiau, — tęsė Holė. — Aš spėju, jog tam tikru atžvilgiu Vajatui su tavim buvo geriau, nei jis tikėjosi. Kitu atveju jis būtų paplekšnojęs tau per užpakalį jau po pirmo pasimylėjimo ir išsiuntęs tave atgal į vilą.

— Kam jam taip daryti, kai aš buvau tokia energinga, linkusi bendradarbiauti lovos partnerė? — paklausė Keitė, karčiai kaltindama save.

— Gera pastaba, bet kam jam dar vežtis tave į kazino, o įdomiausia, kodėl jis sėdėjo su tavimi lovoje ir stebėjo saulėtekį? Vyrukai, kurie iš moters nori tik sekso, po visko nusirita nuo jos ir užmiega.

Keitės gėdai, ji griebėsi šito užuojautos gabalėlio. Ne todėl, kad būtų tuo tikėjusi, bet todėl, kad jai žūtbūt reikėjo kažko, kad susilpnintų jos juntamą pažeminimą.

— Tačiau, — linksmai tęsė Holė, — tai nekeičia esmės, kad jis yra šaltas, gudrus niekšas su didžiuliu ego ir šįvakar tu turi teisę gauti bet kokį menką revanšą, kokį tik gali.

— Kaip man to pasiekti? — paklausė Keitė, atsiremdama į tualetinį staliuką ir žvelgdama į Holę su susižavėjimu.

— Tu turi elgtis su juo taip, lyg jis būtų tiesiog lengvai pamirštamas flirtas.

— Jis tuo nepatikės. Jis žinojo, kaip aš jaučiuosi. Aš išvažiavau išsiskirti su Evanu ir pažadėjau tuoj pat skubėti atgal.

— Taip, bet jis negali būti šimtu procentų įsitikinęs, kad tu taip ir padarei! Be to, jis negali būti šimtu procentų įsitikinęs, kad tu nepasinaudojai juo kaip laikinu eržilu, kol Evano nebuvo. Tiesą sakant, jis negali būti šimtu procentų įsitikinęs, kad tu visą tą laiką nežinojai, kas jis toks, ir kad tavo tikslas nebuvo išgauti kokių pikantiškų detalių apie jo gyvenimą, kad paskui galėtum jomis dalytis su visais savo draugais!

— Kas gi taip elgiasi? — nusišaipė Keitė.

— Moterys tavo naujojoje aplinkoje, prie kurios ir jis yra pripratęs, — kategoriškai atšovė Holė. — Patikėk manim, aš juos pažįstu. Aš užaugau Šiurkštaus humoro ir Tuščių širdžių šventovėje. Evanas instinktyviai nujaučia, kaip reikia žaisti šį žaidimą. Štai kodėl jis norėjo, kad šįvakar tu būtum čia. Jis pasirūpins, kad Vajatas pamatytų tave su juo, besijuokiančią, bendraujančią ir aukštai iškelta galva. Taip elgdamasis Evanas parodys Vajatui, kad šis yra toks nereikšmingas, jog niekas, kad ir ką jis darytų, negali sudrumsti jums ramybės.

— Kai pagalvoji, — tarė Keitė gailiai šypsodamasi, — tai psichologijos žiniomis turėčiau pasižymėti aš.

— Nėra psichologinių knygų apie saujelės elito mąstyseną. Šiaip ar taip, dabar tu supranti bendrą vaizdą?

— Taip.

— Taigi, yra tik viena emocija, kurią tu gali parodyti, kai šįvakar atsitrenksi į Vajatą. Yra tik viena emocija, kuri tau padės nors šiek tiek atsikeršyti...

— Aš pasiduodu, — pasakė Keitė šypsodamasi iš dramatiškos Holės pauzės. — Kokia gi ta emocija?

— Linksmumas! Tu bendrausi su juo juokaudama, tarsi žinotum intriguojančią paslaptį, kurios jis nežino.

— Ką tokio slapto aš galėčiau žinoti? — paklausė Keitė susierzinusi.

— Štai to ir jis pradės savęs klausinėti. Šis klausimas dar ilgai neduos jam ramybės.

Metas ir Meredit šypsodamiesi apsikeitė žvilgsniais su Mitčelu, šiam besistengiant pakreipti tetą jų link, o ši tuo tarpu laikėsi įsikibusi jo parankės, laiminga čiauškėjo ir kas kelis žingsnius vertė jį sustoti, kad galėtų dar kam nors pristatyti. Jis buvo visa pėda aukštesnis už ją ir norėdamas išgirsti, ką teta šneka, turėdavo žemai nulenkti galvą.

Metas nuėjo prie baro ir užsakė Mitčelui degtinės. Jam grįžtant su gėrimu, Mitčelas ir jo teta pagaliau priėjo. Ištiesdamas taurę, Metas prabilo:

— Štai tau prizas už tai, jog sėkmingai pabaigei ilgą ir daug pastangų pareikalavusią kelionę!

— Prizas man pravers, — atsakė Mitčelas. Pakeldamas taurę prie lūpų, jis pažvelgė aukštyn...

Ir išvydo Keitę.

Jis spoksojo sustingęs, suraukęs antakius, nes negalėjo patikėti, jog ji buvo čia. Ir kad džinsuota mergaitė raudonais garbanotais plaukais, bučiavusi jį balkone Sen Martene, buvo žavinga raudonplaukė prašmatnia atlasine suknele, nerūpestingai žingsniuojanti pro kambarį, pilną turtingų aukštuomenės atstovų, kurių diduma pasivedėdavo ją šalin, norėdami pabučiuoti į skruostą ir paplepėti.

— Tai Keitė Donovan, — informavo Metas, sekdamas jo žvilgsnį. — Jos tėvas neseniai mirė ir, kaip aš suprantu, ji mėgins vadovauti jo restoranui. Ar tau būnant Čikagoje, mes kada nors lankėmės Donovano restorane?

— Ne.

— Reikės tai padaryti kitą kartą, kai čia būsi. — Jis ironiškai pridūrė: — Jos tėvui esant gyvam, man nėra pasisekę gauti staliuko anksčiau kaip po dviejų savaičių. Gal Keitė bus sukalbamesnė.

Olivija buvo laiminga galėdama įsiterpti į pokalbį.

— Ar žinojote, jog Keitė neseniai susižadėjo, atostogaudama salose?

— Ne, — ištarė Meredit stebėdama, kaip Mitčelo žvilgsnis vėl trumpam nuklydo prie Keitės.

Olivija pabrėžtinai linktelėjo ir paklausė Mitčelą:

— Argi ne romantiška šitaip susižadėti?

— Iš kur man žinoti, — trumpai ramiu balsu tarė jis.

— Skelbimas apie sužadėtuves buvo išspausdintas ketvirtadienio Tribune, — pridūrė Olivija. Įdėmiai žiūrėdama į priekį, ji pamatė, jog Keitė palieka žmones, prie kurių buvo stabtelėjusi pakalbėti, ir džiaugsmingai sušuko:

— Keite, brangioji, prieik prie mūsų!

Patenkinta, kad Keitė pakėlė akis ir linktelėjo, Olivija atsisuko į Mitčelą ir pridūrė:

— Būsimą jaunikį tu esi sutikęs.

— Iš tiesų?

— Taip. Ji susižadėjusi su Evanu Bartletu.

Mitčelas spoksojo į degtinę savo taurelėje.

— Ką jūs sakot? Su Evanu Bartletu? — numykė jis šaltai, ironiškai šyptelėjęs.

Meredit metė žvilgsnį į Metą ir šis nepastebimai linktelėjo, jog suprato. Tai buvo Mitčelo Keitė.

Keitei drebėjo keliai ir jai dingtelėjo, kad jaustųsi drąsiau, jei taurėje būtų likę daugiau nei keli lašai šampano, tačiau ji sugebėjo atrodyti rami ir santūri paklusdama Olivijos kvietimui ir ketindama akis į akį susitikti su vyru, kuris ja pasinaudojo, o vėliau paliko.

— Sveika, brangioji, — pasisveikino Olivija. — Linkiu, kad judu su Evanu būtumėt labai laimingi, — pridūrė ji, o tada pabučiavo Keitę į skruostą.

Tokį ritualą Keitė šįvakar atliko gal jau penkiasdešimt kartų — pasisveikinimas, palydimas geriausių linkėjimų ir bučinio į skruostą. Jau prieš valandą ji padarė išvadą, jog tai kažkoks privalomas sužadėtuvių ritualas, žinomas visiems Evano sluoksnio žmonėms. Mintyse ji pasirengė, jog Mitčelas laikysis tų pačių apeigų, kai Olivija neįprastai formaliai ištarė:

— Leisk pristatyti savo sūnėną Mitčelą...

Keitei kažkaip pavyko nepriekaištingai įgyvendinti savo planą: ji pažvelgė į primerktas Mitčelo akis, tartum žinotų intriguojančią paslaptį.

— Mes jau buvom susitikę, — atsakė ji, lengvai palinkdama į priekį ir atsukdama skruostą, automatiškai tikėdamasi jo sveikinimo bučinio.

— Ir mes jau bučiavomės, — šaltai tarė Mitčelas, nekreipdamas dėmesio į atkištą skruostą.

Metas skubiai žengė prie apstulbusios Olivijos, šypsodamasis paėmė ją už parankės ir palydėjo prie jos staliuko.

Priblokšta, tačiau ryžtingai nusiteikusi atrodyti nerūpestinga ir rami, nesvarbu, ką jis sakytų ar darytų, Keitė palenkė galvą į šoną ir žaismingai jam nusišypsojo.

— Negi neturi man jokių gerų palinkėjimų? — nusišaipė ji.

— Leisk sugalvoti tinkamą. — Jis akimirką patylėjo, tada pašaipiai kilstelėjo taurelę ir tarė: — Už tavo nesibaigiančią sėkmę lipant aukštyn visuomenės kopėčiomis, Keite.

Mitčelo kaltinimas, kad ji buvo garbėtroška, keliais laipsniais sumažino Keitės ryžtą.

— Negundyk manęs mesti į tave dar vieną taurę!

— Tai būtų nedovanotinas viduriniosios klasės poelgis, — paniekinamai iškošė jis, — o tu juk stengiesi pakilti į aukštesnes lygas. Aukštosiose lygose mes apgaudinėjam, meluojam ir už uždarų durų knisam vienas kitam smegenis, tačiau nesuteikiame sau malonumo demonstruoti charakterį viešumoje. — Mitčelas pamatė, kaip smaragdinė ugnis jos akyse virto pavojinga liepsna, ir sąmoningai šliūkštelėjo dar žodinio benzino. — Paklausyk patarimo ir atsimink taisykles, kai kitąkart pakabinsi nepažįstamąjį viešbutyje...

— Užsičiaupk! — įsiutusi suriko Keitė.

— ...kad galėtum įstatyti ragus tam pasipūtusiam subingalviui, už kurio išteki.

Keitės susierzinimas bei nerimas sprogo vienu metu ir ji nutildė jį vienintele prieinama priemone — šliūkštelėjo jam į veidą šampano likutį. Skysčio neužteko, kad pasiektų taikinį, tačiau keli lašai pataikė jam į krūtinę ir aptaškė marškinių antkrūtinį. Apimta įvairiausių jausmų — išgąsčio, gėdos ir pasitenkinimo, ji įsitempusi laukė sprogimo.

— Šitam mostui trūko spontaniškumo kaip Angilijoje, — šaltakraujiškai pastebėjo jis, imdamas ramiai braukti lašelius nuo marškinių, — vis dėlto, ši spalva nepalyginamai geresnė.

Keitė spoksojo į jį; tada ji staigiu judesiu pasuko galvą į kairę, kur paslaugus padavėjas jau buvo prinešęs padėklą su šampanu. Pavėluotai trokšdama atrodyti rami, Keitė pakeitė taurę nauja ir drebančiais pirštais paėmė servetėlę. Tada jos dėmesys vėl nukrypo į Mitčelą, kuris tuo pačiu šaltu, nerūpestingu tonu lėtai tęsė:

— Paduok man servetėlę ir užsiklijuok atsiprašančią šypseną ant veido...

Keitė automatiškai ištiesė jam servetėlę.

Mitčelas paėmė ją ir užbaigė sakinį, nužvelgdamas taškelius ant marškinių, kuriuos mėgino nuvalyti:

— ...kitaip Bartletas supras, kad veda bjauraus charakterio amoralią kalę.

— Aš tave perspėju, — paklaikusi ištarė Keitė, tačiau neturėjo kuo jį pagąsdinti, todėl apsidairė aplink, norėdama pažiūrėti, ar juos stebi, ir dar tvirčiau suspaudė šampano taurės kojelę, nes tai atrodė vienintelė tvirta tikrovė, į kurią buvo galima įsikabinti šiame pamišusiame pasaulyje.

Keitei nebaigus sakinio, Mitčelas dirstelėjo į ją ir pastebėjo, kad jos pirštai sugniaužė šampano taurę. Neatitraukdamas akių nuo marškinių, jis šilkiniu balsu ištarė:

— Jei bent palenksi tą taurę manęs link, išsitiesi ant užpakalio pirmiems lašams dar nespėjus nukristi ant žemės.

Jos tylėjimą klaidingai supratęs kaip dvejojimą, jis pakėlė galvą ir pervėrė ją akimis tarsi ledo šukėmis.

— Išbandyk mane, Keite... — paragino jis švelniai. — Nagi, išbandyk mane.

Keitę ištikęs paralyžius užleido vietą virpančiam suvokimui, kuris jai sukėlė tokį pasibjaurėjimą, kad jos balsas virto drebančiu kuždesiu, nors ji kalbėjo garsiai.

— Dieve mano... po visu šituo apgaulingu žavesiu ir nugludintu visuomeniniu spindesiu, tu iš tiesų esi... monstras.

Užuot įsižeidęs ar užpykęs, jis pažvelgė į ją suglumęs, tada sukikeno ir papurtė galvą.

— O ką tu tikėjaisi čia rasti, mieloji — pamestą mylimąjį sudaužyta širdim?

Keitei nespėjus reaguoti, jis prilietė savo taurę prie jos taurės kraštelio, parodijuodamas tostą, ir nuobodžiaujančiu balsu ištarė:

— Lik sveika, Keite.

Mitčelas nuėjo, o Keitė pasijuto spoksanti tiesiai į primerktas Meredit Bankroft akis. Netarusi nė žodžio, Meredit apsisuko ant kulniuko ir nuėjo paskui Mitčelą.

35 skyrius

— Nuo to vaikio man šiurpas eina, — ištarė Makneilas Grėjui, stovėdamas anapus apklausų kambario ir stebėdamas, kaip ašaromis apsipylęs Bilis Vajatas pasakoja Džo Torelo detales, susijusias su „atsitiktine“ jo tėvo mirtim. Jie suėmė berniuką šį rytą ir atsivežė apklausai, lydimą Karolinos. — Negaliu patikėti, jog ji dar nepaskambino šeimos advokatui.

Sukryžiavęs rankas ant krūtinės, Grėjus mąstė apie šiek tiek keistą Karolinos elgesį.

— Manau, jog ji įtarė, kad Bilis kažkaip susijęs su tėvo mirtim, nuo pat tos dienos, kai jis skambino Vajatui iš mano kabineto. Ji atrodė šokiruota ir šiek tiek pasibjaurėjusi jo improvizuotu vaidinimu. Vėliau, kai aš jai pranešiau, jog prie šulinio rasta saga buvo tokia pati, kaip sagos iš Mitčelo Vajato palto, ji labai greitai su tuo susitaikė. Ji neklausė manęs, ar mes gerai įsitikinom, ar patikrinom visus kitus jo drabužius, ieškodami identiškų sagų. Neuždavė jokių klausimų, kurių galėtumei tikėtis. Karolina kelis kartus buvo patekusi į geriausiai besirengiančių Čikagos gyventojų sąrašą, ji žino, kad rankų darbo sagos yra labai retos.

— Aš vis dar negaliu suprasti, kodėl ji iki šiol nepaskambino advokatui.

Grėjus minutėlę pamąstė.

— Ji mylėjo Viljamą ir myli Bilį. Spėju, jog ji mano, kad vienintelė galimybė išgelbėti sūnų yra priversti jį papasakoti tiesą ir nusimesti tą akmenį nuo krūtinės. Šeimos advokatas yra Henris Bartletas ir ji žino, kad Bartletas padarys bet ką, ką jam lieps Sesilis. O Sesilis lieptų užčiaupti Bilį, tada rasti būdą jį ištraukti.

— Nesuprantu, kaip ji ištveria, būdama tame pačiame kambaryje su tuo vaikiščių.

— Tai paprasta. Ji kaltina save, kad nesuprato, kiek žalos jos sūnui padarė Mitčelo Vajato atsiradimas jų šeimoje.

Apklausų kambaryje Torelas padavė Biliui rašiklį ir bloknotą.

— Prieš tau viską užrašant, peržvelkim visas aplinkybes dar kartą, kad būtume tikri, jog viską išsiaiškinom.

Karolina stovėjo Biliui už nugaros, uždėjusi rankas jam ant pečių lyg saugodama.

— Ar tikrai būtina viską pakartoti? Ar jis negali tiesiog surašyti?

Vietoj atsakymo Torelas pažvelgė į vaikiną.

— Dar kartą, nuo pradžių.

Keturiolikmetis delnais pasitrynė akis ir netvirtai prabilo:

— Tą savaitgalį mes su tėčiu nuvažiavom į sodybą, kaip ir planavom. Maniau, kad Udalo sodyboje galime išbaidyti putpelių, todėl pasiėmiau šratinį šautuvą. Mums einant, tėtis pasakė man, jog ketina parduoti mūsų fermą žemės supirkėjui, kuris nupirko ir Udalų sodybą. Mes pradėjom ginčytis. Aš jam sakiau, jog jis negali taip pasielgti, o tada...

— Kodėl tu manei, kad jis negali taip pasielgti?

— Todėl, kad sodyba turėjo priklausyti man! — piktai sušuko Bilis, jo drovi laikysena pradėjo nykti. — Senelis Edvardas visada sakydavo, jog vieną dieną ji bus mano, tačiau pamiršo palikti ją man savo testamentu.

— Gerai, ir kas tada nutiko?

— Mudu su tėčiu ginčijomės ir aš buvau toks nusiminęs, kad nežiūrėjau, kur einu. Aš suklupau ir šautuvas iššovė. — Tiesdamas ranką į popierinių servetėlių dėžutę ant stalo, jis pasitrynė akis. — Tėtis buvo vos už kelių pėdų priekyje nuo manęs, kai nukrito. Bandžiau daryti dirbtinį kvėpavimą, tačiau jo krūtinėje žiojėjo didelė skylė, aš visas išsitepiau krauju ir puoliau į paniką. Išsigandau, kad mama niekada man neatleis ir aš sėsiu į kalėjimą. Senasis šulinys buvo vos už kelių pėdų, taigi aš atitraukiau dangtį ir... ir... Toliau jūs žinot.

— Vis tiek papasakok.

— Aš atitempiau tėtį prie šulinio ir nustūmiau jį į skylę, o tada iš paskos įmečiau ir šautuvą.

Karolina pakėlė vieną ranką nuo sūnaus peties ir trumpam prisidengė akis. Buvo matyti, jog ją visą purto drebulys.

— O kaip pirštų atspaudai ant šautuvo? — pasufleravo Torelas. — Ką padarei su jais?

— A, taip. Prieš įmesdamas šautuvą į šulinį, nuvaliau juos savo striuke.

— O tada?

— Grįžau į namą, bet tada pradėjau galvoti, kad blogai pasielgiau. Turėjau iškviesti greitąją pagalbą ir policiją, todėl paskambinau seneliui Sesiliui ir papasakojau jam, kas nutiko. Aš paklausiau, ką man daryti. Jis liepė man sėdėti ramiai ir niekam neskambinti, kol jis atvažiuos. Užtruko ilgai, nes buvo pradėję snigti.

— Ką Sesilis darė, kai atvažiavo?

— Jis... jis pasakė, kad mano tėčiui jau niekas nebepadės ir kad mes turim galvoti, kaip išgelbėti mane ir patausoti mano mamą. Jis pasakė, jog mano tėtis nenorėtų, kad aš sėsčiau į kalėjimą dėl nelaimingo atsitikimo ir kad mama niekada neatsigautų sužinojusi, kaip tėtis mirė. Jis pasakė, kad paliudys policijai, jog aš praleidau savaitgalį su juo, užuot važiavęs į sodybą su tėčiu.

— O ką padarėt tavo tėvo automobiliui? Kaip jis atsidūrė už dvidešimt penkių mylių nuo sodybos?

Bilis nutilo, kad vėl nusišluostytų akis, tačiau Grėjui jos atrodė sausos.

— Senelis Sesilis sakė, jog bus geriau, jei policininkai manys, kad dingimo metu tėtis nebuvo sodyboje. Tada jie nebūtų ieškoję jo ten taip uoliai ir gal nebūtų atradę senojo šulinio. Senelis Sesilis liepė man sėsti į tėčio mašiną ir sekti paskui jį plentu, kol jis ras gerą vietą jai palikti.

— Tau tik keturiolika. Argi tu moki vairuoti?

Bilis metė į jį niekinamą žvilgsnį.

— Aš vairuoju sodyboje nuo dvylikos metų. Aišku, vairuoti magistralėje sningant nebuvo lengva, bet aš vairavau taip pat gerai, kaip būtų vairavęs tėtis.

Kitoje dvipusio stiklo pusėje Makneilas išsiviepė ir pažvelgė į Grėjų.

— Tas vaikis visiškas sociopatas.

— Mes jau beveik baigėm, Bili, — drąsinamai tarė Torelas. — Dabar persikelkim dviem mėnesiais pirmyn, į sausį. Tavo tėvo paieška buvo nutraukta, sodyboje jo niekas nebeieškojo, tačiau tu atvykai pas poną Eliotą ir papasakojai jam girdėjęs, kaip Mitčelas Vajatas melavo tavo mamai, jog jis niekada nėra buvęs jūsų sodyboje. Tu supratai, kad tai privers mus jį įtarti ir vėl atnaujins paieškas sodyboje. Kam tu vėl iškėlei viską į paviršių, kai jau buvai išlipęs sausas iš balos?

— Todėl, kad žemių supirkėjas, nupirkęs Udalų sodybą, atėjo pakalbėti su mano mama ir dėl mūsų ūkio pirkimo. Būdamas pas mus, jis užsiminė, jog netrukus pradės kasti pamatų duobę ir ant sklypo ribos statys akmeninę sieną. Aš supratau, kad jie suras senąjį šulinį, nes jis kaip tik ten ir buvo.

— Gerai, vadinasi, tu galvojai. Tu naudojaisi savo galva, — pasakė Torelas, tarsi tai būtų komplimentas. — Tu supratai, kad jie atras tavo tėčio kūną, todėl nuplėšei sagą nuo Vajato palto, vieną dieną nuvažiavai ten pats vienas ir įkišai sagą po šulinio dangčiu, kur ji būtų surasta.

Bilis linktelėjo. Jis atrodė pamalonintas Torelo komentarų.

— Bet kodėl tu nusprendei, jog reikia pamėginti suversti visą kaltę Mitčelui Vajatui?

— Todėl, — iškošė Bilis, o jo veidą iškreipė įniršis, — kad tas sušiktas pavainikis elgėsi taip, tarsi priklausytų mūsų šeimai. Jis užėmė mano tėvo vietą ir mano mama leido jam tai daryti. Jis viešėjo pas mus namuose, rūpinosi mano mama, slampinėjo aplink ją. Tai aš turėjau būti šeimos vyras, tačiau ji klausė jo patarimų, ne mano. Jis netgi patarė jai parduoti sodybą.

Senelis Sesilis elgėsi lygiai kaip ir mama. Anksčiau aš buvau jo numylėtinis. Jis visada sakydavo, kad mes labai panašūs, tačiau tėčiui mirus, jam rūpėjo tik Mitčelas. Jis pradėjo mane ignoruoti, o tada aš išgirdau jį sakant mamai, kad per gimtadienio pobūvį jis nori visus pristatyti Mitčelui. Jis pasakė, kad mama taip pat turi dalyvauti, kad visi žinotų, jog ji taip pat priėmė jį į šeimą.

— Puiku, Bili. Džiaugiuosi, kad papasakojai visą tiesą ir išdėstei visus faktus. Štai bloknotas ir rašiklis. Užrašyk viską, kaip papasakojai man. Gal nori kolos ar ko nors kito?

— Norėčiau Dr. Pepper15, — pareiškė Bilis imdamas bloknotą.

— O gal dar ir čili ir sūrio skonio bulvių traškučių?

— Aha, būtų puiku. Kaip jūs atspėjot?

Torelas nieko neatsakė, tačiau nusisukęs metė reikšmingą žvilgsnį į dvipusį veidrodį. Per pastarąsias dvi savaites jie apklausė kiekvieną degalinę ir maisto parduotuvę pakeliui iš Čikagos į sodybą, žinodami, jog Sesiliui tikriausiai reikėjo kur nors sustoti. Degalinės darbuotoja atpažino Bilio nuotrauką. Sesilis pasiuntė Bilį sumokėti už benziną, įdavęs grynųjų, kad neliktų kredito kortelės įrašo, tačiau būdamas parduotuvėje, Bilis nutarė nusipirkti ir Dr. Pepper bei savo mėgstamiausio užkandžio. Kai pardavėja pasakė jam, kad turi tik paprastų bulvių traškučių, jis išvadino parduotuvę „skyle“, o ją pačią „stuobre“.

— Jau matau, kokią gynybą šitam vaikiščiui surežisuos šeima, — tarė Makneilas su pasibjaurėjimu. — Pirmiausia jie ginčys, kad byla nepriklauso mūsų jurisdikcijai, nes nusikaltimas įvyko už Kuko apygardos ribų. Jam keturiolika, todėl jis bus teisiamas kaip nepilnametis, o kai Vajatų advokatai įsitrauks į procesą, jie įtikins motiną, kad ši leistų jiems tvirtinti, jog tėtis paslapčia tvirkino mažąjį Bilį. Po velnių, Sesilis senas žmogus ir turi bėdų dėl širdies. Jei jis mirs prieš bylai patenkant į teismą, jie pakeis savo parodymus ir paaiškės, kad tai Sesilis nužudė Viljamą.

— Taip nenutiks, jei man pavyks patekti pas Sesilį ir jį įtikinti, — tarė Grėjus nusisukdamas ir pradėdamas žingsniuoti koridoriumi. — Aš ketinu tuoj pat jį aplankyti ir noriu, kad tu vyktum kartu dėl didesnio efekto.

36 skyrius

— Ponas Vajatas priims jus po kelių minučių, — pranešė Grėjui Sesilio liokajus. Lauke krito šlapdriba ir kašmyrinis Grėjaus paltas buvo padengtas plonu ledinių lašelių spindesiu. Liokajus padėjo jam nusivilkti ir nunešė paltą į prieškambario spintą.

Sesilis priėmė jį savo kabinete, sėdėdamas už prašmatnaus stalo ir apsuptas savo žymių protėvių portretų.

— Kaip laikosi tavo tėvai, Grėjau?

— Ačiū, puikiai.

Grėjui sėdantis priešais stalą, senis tyrinėjo jo veido išraišką.

— Kaip suprantu, tai nėra mandagumo vizitas? — padarė jis išvadą.

— Bijau, kad ne.

Sesilis linktelėjo, pasuko galvą į išeinantį liokajų ir pratarė:

— Tuojau pat sujunk su Henriu Bardetu.

— Prie namo laukia detektyvas, pasirengęs nuvežti jus į policijos nuovadą. Henris gali jus pasitikti ten.

— Ar aš esu suimamas?

— Tai priklausys nuo to, kaip jūs būsite linkęs bendradarbiauti per ateinančias kelias minutes. Bilis ką tik padarė pareiškimą dėl Viljamo mirties.

— Ką jis tau papasakojo?

Grėjus nematė reikalo slėpti, nes žinojo, jog Henris Bartletas per kelias valandas įstengs gauti Bilio pareiškimą. Jis nupasakojo Sesiliui pagrindinius Bilio prisipažinimo teiginius, o jam baigus, Sesilis šaltakraujiškai paklausė:

— Ir tu tiki berniuko pasakojimu, kad aš esu įsipainiojęs?

— Visiškai. Man visą laiką nedavė ramybės tas faktas, kad jūs iki pat sausio laikėt Mitčelo egzistavimą paslaptyje. Jūs pirmą kartą sutikot jį rugpjūtį, o jau kitą mėnesį Edvardas tariamai iškrito iš balkono ir užsimušė. Lapkritį dingo Viljamas. Ir vis dėlto, Sesili, jūs likot abejingas tam faktui, kad jūsų naujai atrasto vaikaičio grįžimas į šeimą sutapo su abiem šiais įvykiais. Tiesą sakant, jūs nuslėpėt jo egzistavimą ir nuo policijos, kuri tyrė abu atvejus. Žinote, ką tai man pasakė?

— Kad aš esu sentimentalus, patiklus senis, apakintas kaltės jausmo, jog praeityje neigiau Mitčelo teisę į palikimą? — sarkastiškai pasakė Sesilis.

— Ne, kad jūs esate suktas, arogantiškas senis manipuliatorius, kuriam reikėjo naujo tiesioginio įpėdinio, kuriuo galėtumėt pasikliauti, bet jūs nenorėjot, kad policija ar kas nors kitas žinotų, kur jis buvo pastaruosius trisdešimt ketverius metus.

— Dėkoju, — šaltai, bet nuoširdžiai atsiliepė Sesilis, — tu visiškai teisus. Tu visada buvai gana protingas jaunuolis.

— Kadangi abu žinom, jog jūs nesat nei sentimentalus, nei patiklus, lieka tik viena priežastis, kodėl jūs neįtarėt Mitčelo dėl Edvardo mirties ar Viljamo dingimo.

— Ir kokia gi ta priežastis?

— Jūs jau žinojot, kas nutiko abiem vyrams ir kad Mitčelas su tuo nesusijęs. Tai įtardamas aš atnaujinau tyrimą dėl Viljamo dingimo, turėdamas jus kaip pagrindinį taikinį, kai staiga į mano biurą atėjo Bilis.

— Ir ką papasakojo?

— Jis papasakojo girdėjęs, kaip Mitčelas sakė Karolinai niekada nebuvęs sodyboje, o tai, pasak Bilio, buvo melas. Tai nukreipė mūsų dėmesį į Mitčelą. O dabar jūs man kai ką pasakykit, Sesili: kada jūs sužinojot, ką Bilis padarė? Kada jūs išsiaiškinot, kad jis šulinyje paslėpė sagą iš Mitčelo palto?

— Iškart po to, kai jūs įkalbėjot Bilį paskambinti Mitčelui į Sen Marteną, Karolina atskubėjo pas mane. Ji papasakojo man, kas dedasi. Ji buvo kaip nesava manydama, jog mes priglaudėm žudiką. Aš pasakiau jai, kad net neabejoju, jog tai kažkokia klaida.

— Jūs žinojot, kad sagą paslėpė Bilis?

— Ar mes kalbam ne protokolui?

Grėjus sudvejojo, tada linktelėjo.

— Ne protokolui.

— Aš iš karto supratau, jog tai turėjo būti Bilis. Kas kitas būtų padaręs tokį dalyką? Be to, jis sėdėjo tiesiai priešais mane, kai Karolina pasakojo apie jūsų rastą sagą, įtarimus dėl Mitčelo ir Bilio telefono skambutį. Mačiau iš Bilio veido, jog tai jis už viską atsakingas. Jis man šypsojosi. Tiesą sakant, jis netgi didžiavosi savo sumanumu.

Grėjus linktelėjo viską apmąstydamas, nustebęs, kad Sesilis taip noriai pasakoja net ir ne protokolui.

— Jei Mitčelo paltas būtų jam pristatytas kuriuo nors metu prieš Viljamo dingimą, mes būtumėm jį suėmę ir teisę dėl Viljamo nužudymo. Ar jūs būtumėt leidę, jog jis būtų nuteistas, kad tik Bilis išneštų sveiką kailį?

Palinkęs į priekį, Sesilis sukryžiavo rankas ant stalo ir išdidžiai bei kategoriškai ištarė:

— Mitčelas nebūtų leidęs tam įvykti. Jis viską ištveria. Kaip aš ir kaip jie... — Pakėlęs smakrą, jis parodė į protėvių portretus ant sienos priešais jį.

Užuot beprasmiškai bandęs ginčyti Sesilio logiką, Grėjus ėmėsi pagrindinio apsilankymo tikslo.

— Padėdamas Biliui, jūs pats padarėt ne vieną nusikaltimą...

— Nėra reikalo šiandien tai aptarinėti ir jūs manęs nesuimsit. Henris ir Evanas Bartletai jau patikino mane, kad ši byla jums nepriklauso pagal jurisdikciją. Be to, Bilio prisipažinimas nieko nereiškia, nes jam neatstovavo advokatas. Jūs neturėjot teisės apklausti jo nedalyvaujant šeimos advokatams.

— Jo motina dalyvavo ir ji davė sutikimą.

— Karolina šiuo metu yra tokios psichinės būklės, kad negali priimti teisingų sprendimų dėl savęs, tuo labiau dėl Bilio tokioje situacijoje. Jūs gaištat laiką bandydamas...

— Aš galiu sugaišti dar vieną minutę, — lediniu balsu nutraukė jį Grėjus, reikšmingai pažvelgdamas į riešutmedžio laikrodį ant Sesilio stalo. — Pasielgtumėt išmintingai, leidęs man ją sugaišti ir išklausęs labai atidžiai, nes aš galiu ir išvilksiu jus iš čia surakintą antrankiais.

Sesilis atsilošė kėdėje, įsižeidęs suraukė antakius, tačiau klausėsi.

— Henris Bartletas sako jums tai, ką jūs norit girdėti. Aš tvirtinu, kad tą savaitgalį išvažiuodamas su tėvu iš namų, Bilis rimtai ketino sodyboje jį nužudyti, o tai reiškia, kad nusikaltimas pradėtas Kuko apygardoje. Henris gali stabdyti šitą bylą metus ar dar ilgiau prašymais pakeisti bylos nagrinėjimo vietą ar atmesti Bilio prisipažinimą, tačiau galų gale aš laimėsiu, o jūs būsit teisiamas kartu su Biliu kaip jo bendrininkas. O per tą laiką žiniasklaida karštligiškai imsis jūsų, iškasdama kiekvieną skeletą, kurį šita šeima užkasė ir paslėpė per pastaruosius šimtą metų.

Sesilio veide nebuvo jokios išraiškos, tačiau jo ploni pirštai ant stalo susigniauždavo ir vėl atsileisdavo.

— Jei padarysit Henriui paslaugą ir numirsit prieš bylai patenkant į teismą, Henris gali ir tikriausiai patars Biliui pakeisti savo parodymus ir pareikšti, kad tai jūs nužudėt Viljamą ir įtikinot vargšą berniuką prisiimti kaltę. Juk, šiaip ar taip, jūs jau būsit miręs, o atlyginimą Henriui mokės Bilis, tai kodėl Henris norėtų ir toliau ginti jūsų reputaciją?

Užbaigęs jis laukė Sesilio reakcijos, žiūrėdamas, kaip maža senovinio stalinio laikrodžio švytuoklė švytuoja pirmyn ir atgal.

— Kokią alternatyvą jūs siūlote?

— Aš neapkaltinsiu jūsų bendrininkavimu, o jūs leisit, kad Kuko apygardos teisėtvarka sąžiningai teistų Bilį. Jis nepilnametis, todėl ir taip išsisuks lengviau nei turėtų.

— Aš neleisiu, kad jis būtų teisiamas be geriausios įmanomos gynybos.

— Aš jūsų to ir neprašau. Aš prašau jūsų, kad leistumėt jam atsakyti už tai, ką padarė. Dabar, o ne po dvejų metų.

Sesilis vėl sudvejojo, tada galiausiai linktelėjo.

— Ir dar vienas dalykas, — atsistodamas kreipėsi Grėjus. — Kaip mirė Edvardas? Jis skambino jums likus valandai iki to, kai iškrito per balkoną. Jūs sakėt, kad kalbėjot apie susitikimą, kuriame abu turėjote dalyvauti kitą rytą. Tačiau buvo ne taip, kitaip jūs būtumėt svarstęs, ar Mitčelas „nepadėjo“ jam persisverti per turėklus.

Sesilis pakildamas užbaigė nemalonią akistatą.

— Jis buvo girtas kaip visada ir pasakė man, kad nori atsisveikinti, kad daugiau nė vienos dienos negali tverti tokio gyvenimo. Aš jam atsakiau tą patį, ką ir visada, kai jis man dėl to paskambindavo. Liepiau susitvardyti. Nežinojau, jog šįkart jis kalbėjo rimtai. Aš taip ilgai klausiausi jo šlykštaus inkštimo, kad lioviausi kreipęs į jį dėmesį.

37 skyrius

Keitė padėjo du puodelius garuojančio karšto šokolado ant padėklo šalia didžiulio dubens su spragintais kukurūzais, aplietais lydytu sviestu. Tai buvo tradicinis maistas žiemos kino vakarais, kuriais juodvi su Hole mėgaudavosi kelis kartus per mėnesį.

Nešdama padėklą, Keitė atsargiai apėjo Maksą, kuris gulėjo ant svetainės grindų, priešais kavos staliuką. Holė pakėlė akis nuo spintelės greta televizoriaus, kur ji vartė mergaitiškų filmų, pagrindinio tokių vakarų elemento, kolekciją. Iškėlusi savo mėgstamiausią filmą, ji linksmai paklausė:

— Gal „Įsimintiną romaną“?

— Ne, ačiū. Ką tik vieną turėjau ir bandau pamiršti.

Holė išsišiepė išgirdusi sąmojį ir vėl nusisuko į filmus spintelėje.

— Aš vis dar negaliu patikėti, kad Vajatas per labdaros koncertą elgėsi kaip visiškas niekšas.

Keitė taip pat negalėjo tuo patikėti. Tą vakarą buvo akivaizdu, jog Mitčelas nuoširdžiai ją niekina, o tai tegalėjo reikšti, kad jis niekino ją visą laiką, net kai jiedu mylėjosi Sen Martene.

— Jis nesveikas, — tarė Holė, sudėdama Keitės mintis į žodžius.

— Arba tai, — atsakė Keitė, mėgindama pažiūrėti į tai pro pirštus, — arba jis šiek tiek irzliai reaguoja, jei kas nors mėgina iš jo pasišaipyti. — Keisdama temą, ji pasiūlė kitą filmą vakarui: — O gal „Pasimatymas per vestuves?“

— Nebent prižadėsi nesukti atgal, kai prieisim tą šokių sceną, kur Maiklas Bublė dainuoja „Sukimės“.

— Gerai, sutarta.

Holė įjungė filmą ir atsisėdo ant sofos šalia Keitės. Minutę jos sėdėjo tylėdamos, susikėlusios kojas ant kavos staliuko, užsimetusios ant jų megztus vilnonius apklotus ir apsimovusios storas kojines.

— Man trūks mūsų kino vakarų, — prabilo Holė, pasiimdama pilną saują spragintų kukurūzų iš dubens, stovinčio tarp jų.

— Ką turi omenyje? — atsiliepė Keitė, imdama karšto šokolado puodelį nuo lempos staliuko greta jos.

— Noriu pasakyti, kad neįsivaizduoju savęs kino vakarą sėdinčios tarp tavęs ir Evano bei laikančios spragintus kukurūzus. Ar jūs jau nusprendėt dėl datos?

Keitė papurtė galvą.

— Mes dar net nemiegam kartu.

— Kodėl ne? Tu grįžai jau prieš tris savaites.

— Mes abu sutarėm, kad prireiks daugiau laiko pamiršti tai, ką aš padariau Sen Martene, ir pradėti iš naujo.

Holė žiūrėjo į ją negalėdama patikėti.

— Ar tu nori pasakyti, kad nuo to laiko jis neparodė noro pasižymėti savo teritoriją?

— Tu kalbi taip, tarsi aš būčiau koks stulpas, — atsakė Keitė vartydama akis. Ji gurkštelėjo karšto šokolado, nurijo ir padėjo puodelį.

— Ar tu esi tikra, kad jis šiek tiek nebaudžia tavęs neprisileisdamas artyn?

— Ne, tikrai ne. Tiesą pasakius, vakar vakare jis nusivedė mane vakarienės ir pasakė, kad po to norėtų grįžti nakvoti pas mane. Bet...

— Bet?

— Bet vakarienei įpusėjus, mane pradėjo labai pykinti. Tiesą sakant, aš ir dabar jaučiu šleikštulį. Taip jaučiuosi jau kurį laiką ir visą laiką esu pervargusi. Noriu tik miegoti.

— Stresas gali labai nualinti tavo imuninę sistemą ir sugadinti savijautą. Beje, kaip reikalai restorane?

— Personalas su manim elgiasi globėjiškai ir tai nenuostabu, nes už mane jaunesnis tik oficianto padėjėjas. Išskyrus tai, dar anksti ką nors pasakyti. Žiūrėkim filmą.

38 skyrius

— Keite, gydytoja Kuper turi jūsų tyrimų rezultatus.

Keitė pakėlė akis ir nusišypsojo Bonės Kuper registratorei. Bonė buvo Holės draugė ir Keitės ginekologė jau daugelį metų. Apžiūrėjusi Keitę, Bonė nurodė atlikti kelis tyrimus, ir paprašė Keitę palaukti laukiamajame.

— Greitai apsisukot, — pasakė Bonei Keitė, atsisėsdama priešais jos stalą.

Bonė Kuper atsivertė Keitės kortelę.

— Dar neturiu visų tyrimų rezultatų, tačiau nėra reikalo jų laukti. Šis testas puikiai paaiškina, kodėl tave pykina ir ima miegas.

— Ir koks atsakymas?

— Tu nėščia.

Keitė kilstelėjo kėdėje, tada atsipalaidavo ir nusišypsojo.

— Bone, įsivėlė klaida. Tikriausiai supainiojot mano tyrimus su kokios nors kitos pacientės. Ištisus mėnesius nė karto nebuvau pamiršusi išgerti kontraceptinės tabletės.

— Tabletės nuo pastojimo nėra šimtu procentų veiksmingos visoms.

— Man veikia šimtu procentų. Mes su Evanu, mano sužadėtiniu, esam kartu jau beveik ketverius metus ir aš nė karto nebuvau pastojusi.

— Gal per pastaruosius du mėnesius tu vartojai antibiotikus? Kai kurie iš jų gali sumažinti kontraceptikų efektyvumą.

— Aš tai žinau, tačiau nevartojau jokių antibiotikų. Negėriau jokių vaistų, išskyrus vaistus nuo migrenos, kuriuos man paskyrė gydytojas Sen Martene.

Bonė paėmė knygą, gulinčią ant stalo krašto.

— Nežinau jokių vaistų nuo migrenos, kurie pakeistų kontraceptikų veikimą. Koks jų pavadinimas? Aš pažiūrėsiu.

— Neprisimenu, — susiraukusi ištarė Keitė, — sukasi ant liežuvio galo...

— Kol bandysi prisiminti, pasakyk, ar per pastaruosius ketverius metus turėjai lytinių santykių su kuo nors, be savo sužadėtinio?

Keitė sudvejojo, piktindamasi, jog turės pripažinti Mitčelo Vajato egzistavimą.

— Taip. Praėjusį mėnesį. Tačiau kokią tai turi reikšmę?

— Visada yra galimybė, kad tu priklausai tam mažyčiam procentui moterų, kurių tabletės neapsaugo, o priežastis, dėl kurios tu nepastojai iki praėjusio mėnesio, yra ta, jog tavo sužadėtinio sperma negyvybinga.

Keitė staiga prisiminė vaistų nuo migrenos pavadinimo pradžią.

— Tai buvo kažkoks butai. Taip vadinosi tie vaistai, kuriuos man išrašė gydytojas Sen Martene.

Bonė susiraukė.

— Bet ne butalbitalis, ar ne?

— Taip, šitas.

— Ar jis tavęs nepasiteiravo, ar tu nevartoji kontraceptinių tablečių?

— Jis paklausė, ar aš mėginu susilaukti vaikų, ir aš pasakiau ne. Tiesą pasakius, gydytojas kalbėjo tik prancūziškai, tačiau taksi vairuotojas šiek tiek kalbėjo angliškai, todėl jis vertėjavo mums abiem. Gydytojas liepė taksi vairuotojui, kad šis pasakytų man, jog man greičiausiai migrena.

— Kodėl tu nevažiavai į ligoninę, užuot ėjusi pas vietos gydytoją?

— Kur būčiau laukusi valandų valandas, kol mane kas nors apžiūrės? Bone, man galva plyšo. Pakeliui į Sen Marteną aš iš skausmo vėmiau. Aš tiesiog norėjau, kad kas nors man duotų vaistų nuo skausmo. Man nerūpėjo, kokia kalba jie šneka. Be to, jis nebuvo koks raganius. Kabinetas buvo įrengtas jo name, tačiau labai jaukus, o eilėje laukė gerai apsirengę pacientai.

— Na, tada reiškia, jog dalis informacijos dingo taksisto vertime. Gydytojas tikriausiai paprašė taksi vairuotoją paklausti, ar tu mėgini išvengti nėštumo.

— Koks skirtumas? — gindamasi atsiliepė Keitė, bet ji jau žinojo. Dieve padėk, ji jau žinojo...

— Butalbitalis yra labai veiksmingas vaistas gydant ir stabdant sunkius galvos skausmus. Tačiau jis mažina kontraceptinių tablečių efektyvumą. Kai moteris, vartojanti kontraceptikus, geria butalbitalį, gydymosi metu ji turi naudotis papildoma apsaugos nuo nėštumo priemone.

Kambarys ėmė suktis ir Keitė pasilenkė į priekį, rankas sukryžiavusi ant pilvo ir mėgindama nusiraminti.

— Ar tiksliai žinai, kas tėvas?

Keitė pakėlė akis į Bonę. Tris savaites po tėvo mirties ji nenorėjo mylėtis; iš dalies dėl to Evanas taip primygtinai siūlėsi išsivežti ją atostogų į Karibus.

Ji nešiojo Mitčelo Vajato kūdikį.

Viduje sukilo isterijos banga, prie jos prisidėjo svaigulys ir pykinimas, tad Keitė suspaudė Bonės stalo kampą.

— O taip, — tarė ji karčiai. — Aš žinau, kas tėvas.

39 skyrius

— Keite, čia aš! — šūktelėjo Holė, įeidama pro paradines Keitės namo duris, atsirakinusi jas raktu, kuriuo naudojosi prižiūrėdama kates Keitei būnant salose. Maksas pribėgo ją pasveikinti vizgindamas uodegą.

— Tu esi puikus sarginis šuo, — paerzino ji, išsiblaškiusi glostydama jam didelę galvą, tačiau ji buvo sunerimusi. Keitės automobilis stovėjo įvažiavime, jos langai buvo padengti puse colio sniego, o tai reiškė, kad šįvakar ji jau kurį laiką yra namie, tačiau neatsiliepė į telefono skambučius ir name buvo tamsu. Vakar ji sužinojo, jog yra nėščia, ir šiandien nusprendė papasakoti tai Evanui, užuot palaukusi dar kelias dienas, kad galėtų viską apmąstyti, kaip patarė Holė. Vis dėlto ji ketino pasinaudoti Holės patarimu eiti pas Evaną į darbą ir viską papasakoti ten, kad jis negalėtų iškelti scenos.

— Keite?

— Svetainėje, — atsiliepė Keitė. Ji įjungė lempą ir skubiai numetė šalin pagalvę, į kurią buvo įsikibusi, kol sustingusi spoksojo į tamsą. — Buvau užsnūdusi, — sumelavo ji. — Gal nori kavos?

— Žinoma, — atsakė Holė.

— Kiek dabar valandų? — paklausė Keitė.

— Šiek tiek po šešių.

Nuleidusi kojas nuo sofos, Keitė atsistojo ir patraukė į virtuvę, o Holė nusekė jai iš paskos.

— Man reikia persirengti ir eiti į darbą. Turėjau būti restorane jau prieš dvi valandas.

Jai pradėjus berti kavą į aparatą, Holi priėjo prie spintelės ir išėmė du puodukus.

— Ar su Evanu viskas praėjo gerai?

Atsakydama Keitė iškėlė kairę ranką, ant kurios jau nebebuvo sužadėtuvių žiedo.

— Aš ir nesitikėjau, kad gerai pavyks, — pildama į grafiną vandenį prabilo ji, rūpestingai stengdamasi nerodyti emocijų. — Juk, šiaip ar taip, aš nuėjau ten, kad praneščiau, jog jo sužadėtinė laukiasi vaiko nuo vyro, kurio jis nekenčia. Tačiau...

— Tačiau kas? — paragino Holė.

Atsirėmusi rankomis į kriauklę, Keitė leido galvai nusvirti, kol žiūrėjo, kaip grafine kyla vanduo.

— Tačiau aš niekada neįsivaizdavau, kad gali būti taip blogai, kaip buvo. Kai jam pranešiau, jis išbalo, bet greitai atsigavo, netgi apkabino mane ir pasakė, kad tai ne mano kaltė, kad Mitčelas mus abu pavertė aukomis. Jis pasakė, kad mes galim ištaisyti žalą ir gyventi savo gyvenimus, tarsi tai niekada nebūtų nutikę.

— Tai kas gi nutiko?

— Aš pasakiau, kad nesu tikra, jog galėsiu darytis abortą.

— O tada kas?

— Jis visiškai neteko galvos, — bejausmiu balsu tarė Keitė. Per vėlai supratusi, jog vanduo jau bėga per kraštus, ji užsuko čiaupą ir pripylė į kavos aparatą šviežio vandens, tada nuspaudė jungiklį. — Ar tu kada nors susimąstei, kaip ramus, niekada nesupykstantis Evanas galėtų ką nors įbauginti teisme?

— Aš svarsčiau, kodėl visi mano, jog jis toks puikus advokatas. Atsisuk į mane ir papasakok, — pasakė Holė, uždedama rankas Keitei ant pečių ir priversdama ją atsisukti.

— Na, tau nebereikės ilgiau svarstyti, — tarė Keitė garsiai nurydama seiles. — Šią popietę aš pažinau tą jausmą, kurį turėtų patirti žmonės, kuriuos jis kryžmiškai apklausia. Jis pradėjo greitai ir giliais skalpelio pjūviais, vardydamas mažus dalykus, kuriuos aš padariau per visus tuos metus, ir su kuriais jis taikstėsi, o tada išsitraukė pjūklą. Baigdamas jis jau plūdo mane ir šaukė ant manęs taip garsiai, kad tikriausiai girdėjo visi, buvę tame aukšte. Galiausiai jis liepė man nešdintis ir niekada negrįžti.

— Tas veidmainis! Net negalvok, kad per tuos ketverius metus jis buvo tau ištikimas. Apie jį sklido begalė gandų.

Keitė nusisukusi paėmė cukraus indelį ir du šaukštelius.

— Tai tebuvo gandai. Tai aš esu kalta ir susitepusi, o ne jis.

— Ar aš teisingai supratau, jog jis būtų sutikęs ir toliau „taikstytis su tavim“, jei tu būtum sutikusi pasidaryti abortą?

— Aha. Neabejotinai, — atsakė Keitė, stengdamasi pasirodyti nerūpestinga, tačiau jos balsas atrodė susirūpinęs. — Tiesą sakant, kelis kartus man buvo pasirodę, jog jis iš tiesų mano, kad tai būtų tinkama keršto forma — Mitčelo kūdikis už įžeistą Evano ir mano savigarbą.

— Tavo savigarba jam nerūpi. Viskas dėl Bartletų savigarbos. Galiu lažintis, jog jis būtų daug mažiau įsižeidęs, jei vaiką tau būtų užtaisęs kas nors, jo manymu, iš jo socialinės klasės.

Keitė beveik nusišypsojo išgirdusi tokį pareiškimą.

— Aš tau visus tuos metus kartojau, kad Evanas turi dvi puses...

— Nereikia, — nutraukė Keitė nusisukdama į spintelę. — Negaliu pakęsti to, kaip jis su manimi elgėsi, ir po šiandienos negrįžčiau pas jį, net jei maldautų, tačiau jis buvo sugniuždytas. Aš jį įskaudinau Angilijoje, kai pasakiau, ką padariau, tačiau šiandien aš jį sužlugdžiau.

Jos tylėdamos sėdėjo prie virtuvės stalo, laukdamos, kol kava užvirs. Keitė padavė Holei puodelį kavos ir ištiesė cukraus indelį, tada pasiėmė savo puodelį ir pradėjo eiti miegamojo link.

— Nenoriu tavęs čia palikti, tačiau privalau rengtis ir važiuoti į darbą.

— Ne, neprivalai. Grįžusi iš Angilijos, kas vakarą dirbi iki vidurnakčio.

— Nedirbau prieš dvi dienas, mūsų kino vakarą.

— Buvo sekmadienis, restoranas nedirbo. Vieną vakarą jis gali išsiversti ir be tavęs.

Keitė atsisuko, pažvelgė į kavos puodelį rankoje, tada į Holę ir piktai suniurzgėjo:

— Dėl to nėštumo aš taip noriu miego, jog vos pastoviu ant kojų, o nėščia esu todėl, kad patikėjau įsimylėjusi vyrą, kuris pasirodė besąs negailestingas, ištvirkęs monstras. Jei Dievas yra, persileisiu! — užbaigė Keitė, o tada užtvanka griuvo ir ji pratrūko raudoti Holės glėbyje. — Net jei norėčiau kūdikio, siaubingai bijočiau, kokius genus jis gali paveldėti iš savo tėvo. Jis m-monstras!

— Žinau, — atsiliepė Holė, truputį šypsodamasi ir plekšnodama Keitei per nugarą. — O dabar einam į svetainę. Tu galėsi paskambinti į restoraną, o aš išrinksiu filmą ir mes surengsim pižamų vakarėlį.

Holė išrinko filmą Graži moteris, nes jis buvo linksmas ir paviršutiniškas.

— Aš negaliu turėti šito kūdikio! — ant sofos jai už nugaros šnabždėjo Keitė. Kai įjungusi filmą Holė atsigręžė, Keitė jau miegojo.

— Eikš čia, Maksai, — sukuždėjo Holė. — Nežinau, kaip tu, bet man tikrai praverstų šis tas stipriau nei kava. Užpulkim vyno lentyną.

Su tokia mintim Holė patraukė atgal į virtuvę, tačiau išsigandusi atšoko, kai einant pro paradines duris, kažkas į jas pasibeldė. Tikėdamasi, jog tai Evanas — verčiau jau klūpintis ant kelių — Holė pravėrė duris, o tada nustebusi ir susierzinusi atsitraukė. Verandoje stovėjo rimtas žilaplaukis vyras, pradėjęs septintą dešimtį, vilkintis dvasininko apdarą — juodą kostiumą ir baltą apykaklę.

— Dieve mano! — šūktelėjo ji kunigui, o jos nuostabą pakeitė susierzinimas. — Vėl kalbėsit apie teisę į gyvenimą? Kas jums yra, žmonės? Ar jūs įmontuoti į kiekvieną tamponą mieste? Eikit sau! Ji pati gali apsispręsti.

— Tikriausiai jūs Holė, — tarė kunigas nusišypsodamas.

— Prašau, nešiurpinkit manęs. Palikit savo knygeles verandoje ir aš pasirūpinsiu, kad ji jas gautų, — pasakė Holė darydama duris.

Jis uždėjo ranką ant durų, kad ją sustabdytų.

— Aš tėvas Donovanas, Keitės dėdė. Šią pavakarę Keitė buvo atėjusi į kleboniją, kai manęs nebuvo. Mano namų šeimininkė sakė, kad ji atrodė nusiminusi. Ji neatsiliepia į mano telefono skambučius. Ar dabar galiu įeiti?

Sumišusi, tačiau vis dar ryžtingai nusiteikusi, Hole atsitraukė atgal, atvėrė duris ir sušnibždėjo:

— Dabar ji miega ir tikrai yra nusiminusi. Nenoriu jos žadinti. Galite užeiti į virtuvę, jei norite šiek tiek palaukti.

Jiems įėjus į virtuvę, Holė uždarė besisukančias duris ir tyliai pasiteiravo:

— Gal norėtumėte kavos?

— Ne, dėkoju. Kaip suprantu, Keitė laukiasi?

Holės kilmė atėmė iš jos pasitikėjimą organizuota religija, o dar labiau dvasininkais.

— Turėsite tai aptarti su ja, tėve Donovanai, — atsakė ji, neketindama leistis įbauginama jo apykaklės. Vyno lentyna buvo kampe ant spintelės, ir ji išsitraukė butelį raudonojo vyno ir ėmėsi jį atkimšti, mėgindama prisiminti, kurie nepritaria alkoholio gėrimui — baptistai ar katalikai. — Ketinu savo liūdesį dėl Keitės nuskandinti didžiulėje taurėje vyno, — perspėjo ji. — Tikiuosi, jūs neprieštaraujate, — pridūrė ji tokiu tonu, kuris išdavė, jog jai visiškai nerūpi jo nuomonė.

— Ar jūs planuojate viena pati išgerti visą butelį?

— Galiu. O ką?

Jam neatsakius, ji atsisuko ir pasijuto žiūrinti tiesiai į žalias akis, tokias kaip Keitės, pilnas besišypsančio smalsumo.

— Jei neplanuojate viso butelio išgerti viena, — tarė jis, — pamaniau, gal galėtume pasėdėti ir kartu išgerti po taurę, laukdami, kol Keitė pabus.

— Taip, žinoma, — atsakė Holė, jausdamasi sutrikusi ir nemandagi. — Bet aš neketinu jums pasakoti apie Keitės... problemėlę. Jei ji norės atlikti išpažintį, tai jos vienos reikalas.

— Aš atėjau ne kaip nuodėmklausys, — pastebėjo jis. — Aš čia kaip dėdė.

— Jūs esate kunigas. Jūs liepsit jai pasilikti to... to šunsnukio vaiką.

Pildama vyną į taures, Holė laukė, kol jis tai paneigs.

— Taip jūs ir padarysit, ar ne? — karčiai metė ji iššūkį, ištiesdama jam vyno taurę ir atsisėsdama kitapus stalo.

— Jei manysime, kad Keitė šiandien atėjo pas mane pranešti, jog laukiasi, atsakysiu į jūsų klausimą, kad Keitė jau žinojo, ką aš jai pasakysiu. O tai, savo ruožtu, verčia mane manyti, jog būtent tai ji ir norėjo išgirsti. Tik mane stebina, kad ji susidėjo su vyru, kuris, jūsų nuomone, yra šunsnukis. Paprastai ji puikiai perkanda žmones.

Holė gurkštelėjo vyno, mąstydama apie tai, ką jis pasakė.

— Tik ne šį kartą.

Tėvas Donovanas taip pat paragavo vyno.

— Tačiau jis turėjo pasižymėti kokia nors savybe, kuri ją patraukė?

— Jis beširdis paršas, — piktai pareiškė Holė ir gurkštelėjo dar vyno. — Bet gerai atrodantis ir turintis žavesio.

— Suprantu. Vargšė Keitė. Ji ketverius metus draugavo su tokiu jaunuoliu. Kaip suprantu, tai ne jis tas beširdis paršas, apie kurį kalbam?

— Ne, anas beširdis paršas šiandien nutraukė sužadėtuves ir ją metė. O tą beširdį paršą, kuris užtaisė jai vaiką, ji sutiko prieš kelias savaites Angilijoje. Neprašykit, kad papasakočiau daugiau.

— Neprašysiu.

Mąstydama apie Keitę, Holė dar atsigėrė vyno; tada pakėlė žvilgsnį į vyrą Keitės akimis ir nelaimingu balsu tarė:

— Negaliu patikėti tuo, ką jis jai padarė. Ir viskas tik dėl to, kad atkeršytų Evanui...

— Evanas yra tas beširdis paršas, kuris šiandien ją metė?

— Taip. O Mitčelas Vajatas yra tas, kuris ja pasinaudojo ir sudaužė jai širdį. O aš esu ta, kuri mokė ją, kaip elgtis su juo, kai jie buvo susitikę paskutinį kartą, ir jis vėl sudaužė jai širdį.

Holė gurkštelėjo dar vyno ir prikando lūpą.

— Iš dalies tai mano kaltė, kad ji apskritai su juo prasidėjo. Evanas nusivežė ją į Angiliją ir paliko ten visiškai vieną, o aš jai pasakiau, kad turėtų užmegzti romaną, ji taip ir padarė.

Tėvas Donovanas dar gurkštelėjo vyno.

— Esu tikras, kad tai buvo pačios Keitės sprendimas.

— Ne, ne jos pačios! — piktai sušuko Holė. — Ji susipažino su Mitčelu Vajatu vieną popietę restorane, kai netyčia išpylė jam ant marškinių „Kruvinąją Merę“. Jis žinojo, kad ji Evano mergina, tačiau apsimetė nežinąs...

— ... kokia širdį verianti istorija, — po valandos nuoširdžiai pareiškė tėvas Donovanas, kai Holė baigė jam atpasakoti kiekvieną akimirką iki smulkmenų ir pasiekė kulminaciją, pavaizduodama Keitės susidūrimą su Vajatu per labdaros vaikų ligoninei koncertą.

Ant stalo tarp jų stovėjo antras vyno butelis, šalia gulėjo popierinių servetėlių dėžutė, iš kurios Holi kartkartėmis išsitraukdavo servetėlę nusišluostyti akims.

— Galėčiau užmušti jį plikomis rankomis, — nuožmiai prakošė ji— Ir aš, — pareiškė tėvas Donovanas.

Holi pažvelgė į jį su naujai atsiradusia pagarba.

— Tikrai?

— Čia tokia frazė.

— Ką mes dabar darysim? — paklausė ji ištiesdama rankas ant stalo, delnais į viršų. — Ji privalo vadovauti tam didžiuliam restoranui, o nebeturi nieko, kas ja rūpintųsi.

Tėvas Donovanas pažiūrėjo į ją nustebęs.

— Ji turi tave, Hole, — pasakė jis su šypsena, — o tu esi ištikima, drąsi ir stipri. O dar ji turi mane. Mes padėsim jai tai ištverti. O kai viskas bus praeity, ji turės kūdikį, kurį mylės, ir kuris mylės ją, o mes dalysimės tuo kūdikiu su ja.

Tarpduryje sustojo Keitė ir nuvedė akimis nuo Holės į savo dėdę.

— Sveiki, dėde Džeimi.

Atsistodamas jis ištiesė į šonus rankas ir švelniai ištarė:

— Sveika, Mere Keite.

Keitė puolė į jo gerai pažįstamą glėbį.

40 skyrius

Vieną malonų birželio rytą, kai buvo jau beveik penktą mėnesį nėščia, Keitė skubėjo į darbą pro dekoratyvines vyšnių spalvos stogines ant priekinių restorano langų ir pastebėjo savo atvaizdą stikle. Niūriai žavėdamasi, ji ėjo toliau ir studijavo stikle savo neatpažįstamą figūrą. Jos galva buvo nuleista, pati susikūprinusi ir palinkusi į priekį, tarsi norėdama judėti pirmyn turėtų prasiskinti kelią pro pietauti susirinkusią minią, nesutvarkomų garbanų kupeta surišta į uodegą, nes taip buvo lengviausia, o jos nėštumas jau buvo matomas. Mitčelo Vajato sūnus jau pareiškė apie savo egzistavimą.

Ir tarsi to būtų negana, lango stiklas buvo gerokai purvinas.

Ji prasistūmė pro sunkias žalvariu puoštas ąžuolines duris, apsidairė ieškodama administratoriaus, įvertino bendrą situaciją ir susirūpinusi pažvelgė į savo laikrodį. Buvo 11:15, po penkiolikos minučių restoranas turėjo būti atidarytas pietums. Tokiu metu visi stalai jau turėjo būti padengti lininėmis sniego baltumo staltiesėmis, žaižaruojančiu krištolu, spindinčiais porceliano indais su auksine raide „D“ centre ir dekoratyviniais žalvariniais žibintais. Eidama baro link, Keitė suskaičiavo dešimt dar nepadengtų stalų ir pastebėjo, jog margas vyšnių spalvos kilimas neatrodė ką tik išsiurbtas.

Barą nuo valgomųjų skyrė gausybe raižinių puošta raudonmedžio siena su vitražais. Baras užėmė visą dešinįjį pastato sparną, langinėmis uždaryti langai išėjo į gatvę priešais namą. Dieną langinės būdavo atidarytos, kad prie staliukų valgantys ir geriantys žmonės galėtų mėgauti gatvės vaizdu. Sutemus langines užverdavo ir restoranas tapdavo žvakių nušviesta aukštesnio lygio „priebėga“, kur greta mažos šokių aikštelės grojo džiazo kvartetas.

Likusias dvi sienas užėmė pats baras, tiksli „L“ formos senojo pasaulio barų raudonmedžio kopija su tamsiai žalio marmuro stalviršiais, žalvariniais turėklais kojoms ir raižytu mediniu skliautu virš vyšninės spalvos odinių baro kėdžių. Nuožulniai pakabintą veidrodį ant dviejų galinių sienų beveik užstojo eilėmis sustatytos krištolinės taurės ir žymioji Donovano alkoholinių gėrimų iš viso pasaulio kolekcija.

Visa autentiška airių smuklė iš Keitės jaunystės užėmė beveik pusę dabartinio baro. Paprastai bare Keitė pajusdavo nostalgiją. Tačiau šiandien ją užplūdo susierzinimas ir nusivylimas, kai pažvelgusi vidun, ji išvydo Frenką O’Haloraną, lakstantį pirmyn atgal iš vieno baro galo į kitą, dėliojantį dubenėlius su importiniais riešutais ir traukiantį padėklus su vaisiais iš šaldytuvų po baru.

Darbo dienomis per pietus prie baro paprastai stovėdavo du barmenai. Skaičius išaugdavo iki trijų vakarais nuo pirmadienio iki trečiadienio, o ketvirtadienio bei šeštadienio vakarais ir iki keturių.

— Sveikas, Frenkai, — pasisveikino Keitė su plinkančiu barmenu, kuris čia dirbo jau dvidešimt metų. — Kas šiandien turi dirbti su tavimi?

— Džimis, — atsakė jis, mesdamas į ją išsisukinėjantį žvilgsnį.

— Maniau, kad Džimis vakar dirbo vakarinėje pamainoje.

— Jis susikeitė su Pitu Felousu.

— O tai kur tada Džimis?

— Nežinau, Mere Keite.

Sudaryti darbuotojų darbo grafiką privalėjo Luisas Kelardas, nes jis buvo restorano valdytojas.

— Manau, Luisas pasirūpins, kad tu sulauktum pagalbos, — pasakė Keitė ir apsisuko eiti.

— Mere Keite, aš noriu tau šį tą pasakyti.

Ji atsisuko, staiga sunerimusi dėl jo tono.

— Nagi, — tarė prieidama prie jo. Ant jo kaktos blizgėjo prakaitas, tikriausiai nuo skubėjimo.

— Man teks mesti darbą.

Keitės akys išsiplėtė iš baimės pagalvojus, jog dar vienas pažįstamas veidas dings iš jos gyvenimo.

— Ar tu sergi, Frenkai?

— Taip, baigiu susirgti žiūrėdamas, kaip ši vieta smunka. Aš visada labai didžiavausi, jog dirbu Donovano restorane. Nėra tokio kliento, kuriam atėjus čia kelis kartus, aš nepasistengčiau įsiminti jo vardo ir ką jis mėgsta. Tavo tėtis, tesiilsi jis ramybėje, taip pat elgėsi su restorano lankytojais.

— Aš tai žinau, — atsiliepė Keitė, viduje susigūždama nuo netiesioginės jos vadovavimo kritikos.

— Donovano restoranas visada buvo ypatinga vieta. Net kai tavo tėtis nutarė padaryti restoraną prašmatnų, jis vis tiek liko labai asmeniškas. Jis suteikė restoranui savo ypatingą braižą ir tai pavertė mus tokia populiaria vieta. Mere Keite, būsiu su tavim atviras ir pasakysiu, ką manome mes, visi tie, kurie dirbam čia kelerius metus: tu neturi savo tėčio braižo. Tikėjomės, kad turėsi, bet tu neturi.

Keitė narsiai grūmėsi, mėgindama įveikti staiga užplūdusias ašaras.

— Aš praleidžiu čia tiek pat laiko, kaip ir mano tėvas, — paprieštaravo ji.

— Bet tu neįdedi širdies, — atkirto padavėjas. — Pamatęs mane čia vieną, tavo tėvas nebūtų tik gūžtelėjęs pečiais ir pasakęs „Manau, Luisas pasirūpins, kad tu sulauktum pagalbos. “Jis pats būtų pasirūpinęs, kad aš gaučiau pagalbą, o tada būtų išsiaiškinęs, kodėl Luisas iki šiol tuo nepasirūpino.

Karštos ašaros degino Keitei akis iš vidaus, grasindamos išsilieti, ir ji nusisukusi patraukė durų į restoraną link.

— Pasakyk Mardžorei, kad tau išeinant papildomai išmokėtų dviejų mėnesių atlyginimą, — pratarė ji, turėdama omeny patikimą buhalterę, dirbusią jos tėvui jau daugiau kaip dešimtmetį.

Jos nuostabai, airis piktai jai įkandin sušuko:

— Tai tu pasakyk Mardžorei, Mere Keite! Tai tavo darbas, tu esi bosas, ne aš, ir ne Mardžorė.

Keitė linktelėjo, stengdamasi giliai ir lėtai kvėpuoti, kad nereikėtų bėgti į tualetą išsivemti ar išsiverkti.

— Dar vienas dalykas, — jai pavymui suriko Frenkas. — Kodėl tu leidi man taip su tavimi kalbėti? Jei būčiau taip užrikęs ant tavo tėčio, man nebūtų pavykę išsisukti!

— Eik po velnių, — sušnibždėjo Keitė.

— Ir dar vienas dalykas, — šūktelėjo jis.

Sugniaužusi kumščius, Keitė atsigręžė ir pamatė jį, palinkusį virš baro, raudonu iš pykčio veidu.

— Kas nutiko tavo akims, kad tu nepastebi, jog citrinos ir žaliosios citrinos, kurias aš dėlioju, yra pasenusios? Kodėl tu nenuleki į virtuvę išsiaiškinti, kas, po velnių, leidžia išsisukti tiekėjams, pristatantiems mums šitą šlamštą?

Keitė neketino atsakinėti, tačiau pastebėjo, jog restorano administratoriaus Kevino Sandovskio, jau praeinant pro jo staliuką prie įėjimo 11:25, vis dar nėra vietoje. Jį, taip pat Luisą Kelardą bei kelis padavėjus, kurie turėjo būti užsiėmę paskutinės minutės darbais restorane, Keitė rado virtuvėje. Visi jie stoviniavo ir juokavo su virtuvės personalu.

— Kas čia vyksta? — paklausė ji, kaip tikėjosi, įsakmiu ir nepritariamu tonu.

Sandovskis pakilo nuo kėdės, tačiau jai pasirodė, kad jis, atsisukęs į padavėjus, pavartė akis. Luisas Kelardas nužvelgė jos atsikišusį pilvą, užjaučiamai nusišypsojo ir tarė:

— Keite, mes su žmona išgyvenom jau du nėštumus ir aš žinau, kaip moteriai sunku fiziškai ir emociškai su tuo susidoroti, tuo pat metu stengiantis išsilaikyti darbe. Tad pasistenk nesisieloti.

— Aš nesisieloju, — atkirto Keitė, negalėdama nuspręsti, ar jis nuoširdžiai stengiasi padėti, ar tiesiog elgiasi globėjiškai. — Frenkas O’Haloranas sako, jog mes gauname prastos kokybės produkciją. Ar tai tiesa?

— Žinoma ne, — atsiliepė Luisas ir įsižeidęs papurtė galvą. — Tiesiog baras nebesunaudoja tiek citrinų ir žaliųjų citrinų kaip anksčiau, todėl jos pastovi šiek tiek ilgiau.

— O kodėl mes nebesunaudojam tiek kiek anksčiau?

— Paklausk Mardžorės, — patarė Luisas. — Ji turi visus skaičius apie tai, kiek mes parduodam. Apyvarta šiek tiek sumažėjo, bet nestipriai.

Keitė linktelėjo ir išėjo iš virtuvės.

— Jei manęs prireiks, būsiu kabinete.

Jos tėvo kabinetas — dabar jos kabinetas — prieš daugelį metų buvo perkeltas už pagrindinės restorano salės ir atskirtas nuo jos plokštėmis išmuštu koridoriumi, iš kurio atsivėrė durys į buhalterės ir valdytojo kabinetus. Laiptai, vedę viršun iš senosios smuklės, buvo uždaryti, o šalia tėvo kabineto įrengti nauji. Ten vis dar buvo butas, tačiau tėvas juo naudodavosi labai retai, tik tada, kai oras būdavo pernelyg blogas vairuoti ar kai jis dirbdavo iki vėlumos.

Mardžorė sėdėjo prie savo stalo, jos pirštai lakstė skaičiuoklės mygtukais, o ant kiekvieno laisvo paviršiaus buvo atverstos sąskaitų knygos.

— Frenkas O’Haloranas ketina išeiti iš darbo, — pasakė Keitė. — Gal galėsi jam papildomai išmokėti dviejų mėnesių atlyginimą?

Žilaplaukė buhalterė pakėlė akis.

— Ar tu ketini leisti Frenkui išeiti?

— O kaip aš turėčiau jį sulaikyti? — paklausė Keitė, suleisdama nagus į delnus.

— Nežinau. Pamaniau, gal tu turėsi kokią mintį.

— Aš turiu vieną mintį.

— Ir kokią gi, Keite?

— Mes turėtume naudotis kompiuterizuota grynųjų pinigų cirkuliacijos sistema. Tos sąskaitų knygos tokios pasenusios kaip...

— Kaip aš? — ironiškai pasiteiravo Mardžorė.

— Ne tai norėjau pasakyti, Mardžorė.

— Mes esam pakankamai kompiuterizuoti, — tarė Mardžorė pasigailėdama jos. — Maisto užsakymai, rezervacijos, viskas. Argi tu anksčiau nepastebėjai?

— Aišku pastebėjau! — sušuko Keitė, jau jausdamasi išsekusi, nors išbuvo čia tik pusę valandos. — Aš turėjau omeny tas sąskaitų knygas, kuriomis tu dabar naudojiesi. Kodėl šitos informacijos nėra kompiuteryje?

— Tiesą sakant, yra. Tavo tėvas mėgo pastovumą, kai galėdavo stebėti viską naudodamas tą patį metodą, kurį mes visada naudojom, todėl aš perkeliu tam tikrą informaciją iš kompiuterio į sąskaitų knygas. — Ji nutilo tikėdamasi, jog Keitė ką nors pasakys, tačiau šiai tylint nuleido akis į skaičiuoklę ir ėmė spaudyti skaičius. — Keite, — tarė ji nepakeldama akių, — tu tikrai netinki vadovauti šitam verslui. Turėtum pagalvoti apie pardavimą.

Sužeista į pačią širdį, Keitė nieko neatsakė ir išėjo iš dar vieno kambario, vėl atsitraukdama, nes buvo visiškai praradusi pasitikėjimą savimi. Prieš kelis mėnesius — prieš Mitčelą Vajatą — jai būtų užtekę tikėjimo savo sveiku protu, kad užimtų tvirtą poziciją virtuvėje su Luisu, su Frenku ir su Mardžore. Bet ne dabar. Dabar ji buvo netekusi pasitikėjimo savim ir negana to, visi kiti taip pat po truputį liovėsi ja pasitikėję.

Dėl Mitčelo ir dėl to, kad nešiojo jo kūdikį, iš jos teliko krūva jautrių emocijų ir abejonių. Dar blogiau, ji negalėjo pagalvoti apie kūdikį, kurį nešiojo, tuoj pat neprisiminusi, kokia lengvatikė kvailė buvo spręsdama apie jo tėvą. Ištisas savaites laukė, kol pajus kokį nors motinišką ryšį su savo kūdikiu, tačiau taip nenutiko ir ji ėmė baimintis, kad jos jausmai Mitčelui neleis jai mylėti savo vaiko.

Keitė atsisėdo už tėvo stalo ir prisipažino sau, jog tikėtina, kad reikalai ne pagerės, o dar labiau pablogės, jei ji neras kokio nors sprendimo ir nenurims dėl to, ką jai padarė Mitčelas. Ji turėjo rasti jėgų jam atleisti, o tada atleisti sau už tai, kad jį įsimylėjo. Tai padariusi, ji sugebėtų palikti visas blogybes už nugaros ir žvelgti pirmyn į ateitį.

Tam, kad pamirštų ir atleistų, ji pirmiausia turėjo perprasti jo mąstymą ir kas jam nutiko, kad jis tapo toks beširdis ir kerštingas.

Pasirėmusi smakrą delnu, Keitė svarstė, kaip rasti atsakymus, kurių jai reikėjo...

Nei Karolina, nei Sesilis Vajatas nenorės šnekėti apie Mitčelą jam už nugaros. Metju Farelas ir Meredit Bankroft pažinojo jį, tačiau Meredit matė jos susidūrimą su Mitčelu per labdaros vaikų ligoninei koncertą ir po to žiūrėjo į Keitę taip, tartum ši būtų nustojusi egzistuoti. Evanas Angilijoje užtektinai papasakojo apie Mitčelo vaikystę, kad sukeltų jai siaubą, tačiau dabar jis tikrai nebesuteiks jai jokios papildomos informacijos...

Mintyse Keitė staiga išvydo, kaip Grėjus Eliotas ima keletą aplankų iš didelės šūsnies ant jo stalo ir neša juos ant kavos staliuko, prie kurio sėdi ji ir Holė. Šituose konkrečiuose aplankuose buvo fotografijos, tačiau ant jo stalo buvo daug daugiau segtuvų.

Pasijutusi ryžtingiau ir optimistiškiau nei per pastaruosius keletą mėnesių, ji iš stalčiaus išsiėmė telefonų knygą.

Gana ilgai luktelėjęs, Grėjus Eliotas pakėlė ragelį.

— Panele Donovan, — jo balsas nuskambėjo gyvai, tačiau smalsiai. — Sekretorė perdavė, jog jūs norit pasikalbėti su manim apie kažką skubaus.

— Taip, noriu, — aiškiai patvirtino Keitė, — tačiau pokalbis turės būti asmeniškas.

— Aš užimtas keletą...

— Užimsiu tik kelias minutes ir tai skubu... ir labai svarbu.

Jis dvejojo ir Keitė beveik galėjo įsivaizduoti jį žiūrint į savo kalendorių.

— Ar galėtumėt atvykti rytoj po dvylikos penkiolika? Susitiksiu su jumis prieš eidamas pietų.

— Būsiu, — prižadėjo Keitė. — Dėkoju jums.

41 skyrius

— Ponas Eliotas priims jus dabar, panele Donovan, — pranešė sekretorė.

Keitė atsistojo ir nusekė paskui ją į Elioto kabinetą. Vakar Keitė atrodė visiškai sugriuvusi, tačiau šiandien ji skyrė daug dėmesio savo išvaizdai, stengdamasi išgauti moterišką, vasarišką įvaizdį, kuris, kaip ji labai tikėjosi, padėtų kompensuoti paskutinįjį nemalonų santykių su valstijos prokuroru atšalimą. Jos berankovis žalsvai melsvas sarafanas, susegtas per kaklą, slėpė nėštumą, o jį pagyvino žalsvai melsvos, šviesiai violetinės ir baltos spalvų geometrinis raštas ant jos lininio krepšio. Sarafanas buvo pakankamai trumpas, kad atrodytų stilingai neatidengdamas per daug kūno virš kelių, o basutės aukštais kulnais paryškino jos kojas.

Ji išsitiesino plaukus, derindama prie madingo septintojo dešimtmečio sarafano, ir patraukė juos nuo veido, susegdama ant pakaušio vėžienos sage.

Jai įėjus į kabinetą, Grėjus Eliotas atsistojo ir jo veide šmėkštelėjusi nuostabos šypsena parodė, jog ji tikrai atrodo geriau nei per paskutinį jų susitikimą. Tos mažos sėkmės užteko, kad pakeltų nuotaiką, kuri jau tiek mėnesių buvo slogi.

— Kodėl mums neprisėdus štai ten, panele Donovan, — prabilo jis, apeidamas stalą ir rodydamas į sofą ir krėslus, ant kurių ji su Hole sėdėjo praėjusį kartą.

Keitė apdovanojo jį savo liūdna šypsena ir tarė:

— Prašau, vadinkit mane Keite.

— Gerai... Keite, — sutiko jis, tačiau jo suraukti antakiai išdavė šiokį tokį įtarimą.

Kadangi jis jau buvo įtariai nusiteikęs, Keitė nutarė jį pergudrauti ir užklupti atakuodama atvirumu.

— Jei jau perėjom prie vardų, tikiuosi, — pradėjo ji, kaip pati tikėjosi, žavingai šypsodamasi, — jūs būsit labiau linkęs padaryti man paslaugą, kurios atėjau prašyti. Tai nepaprastai svarbu, pone Eliotai.

— Prašau, vadinkit mane Grėjum, — pasakė jis mandagiai kitos išeities kaip ir neturėjo, jei ji ketino leistis vadinama Keite.

Jiems priėjus prie kavos staliuko, Keitė sąmoningai atsisėdo į krėslą stalo gale, o ne ant sofos priešais, nes minkštos sofos pagalvėlės būtų susmegusios nuo jos svorio ir ji būtų užėmusi aukščio prasme nepalankią padėtį. Matyt, Grėjus Eliotas taip pat suvokė visas tas subtilybes, nes užuot atsisėdęs ant sofos, kaip ji vylėsi, apėjo kavos staliuką ir atsisėdo ant kito krėslo priešais ją.

— Ar norėtumėt ko nors išgerti? — pasiūlė jis.

— Ne, ačiū, — atsakė Keitė sukryžiuodama kojas. Stebėdama jį iš po nuleistų blakstienų, ji pasilenkė į dešinę, kad padėtų ant sofos savo krepšį. Jo žvilgsnis trumpam nukrypo į jos sukryžiuotas kojas ir greitai atsitraukė. Jis neketino žiūrėti, tačiau jis neabejotinai buvo „kojų vyras“, ironiškai pagalvojo ji. Tada staigus prisiminimas apie Mitčelą, stovintį balkone Sen Martene, kirto jai į širdį ir nuslopino trumpą pasitikėjimo ir optimizmo protrūkį.

Ar tu šypsaisi, nes aš atrodau stebėtinai gražiai, ar kažkas negerai mano suknelei? — paklausė ji.

Šypsausi, nes ką tik supratau, jog tavo nuostabos kojos, iki šiol nebuvau jų matęs.

Nešiojausi jas abi ir anksčiau. Tiesą sakant, aiškiai prisimenu, jog turėjau abi mums būnant lovoje.

Nesuvokdama, jog jos ranka vis dar guli ant krepšio, o žvilgsnis įsmeigtas į sofos atlošą, ji krūptelėjo, kai Grėjus Eliotas paklausė:

— Keite? Ar jūs gerai jaučiatės?

— O, taip, puikiai, — skubiai sumelavo ji.

Jis linktelėjo, priimdamas jos atsakymą, ir ėmėsi reikalo.

— Kuo galiu būti jums naudingas?

Liežuvio galiuku apvedusi lūpas, Keitė giliai įkvėpė ir prabilo:

— Kai buvau čia paskutinį kartą, ant savo stalo kampo jūs turėjote šūsnį aplankų. Tuose, kuriuos paėmėt nuo viršaus, buvo mano ir Mitčelo Vajato nuotraukos. Ar aš teisingai supratau, jog likusiuose segtuvuose buvo informacija apie tyrimą, kurį jūs šiuo metu dėl jo atliekate?

Grėjus dvejojo, o jo judrūs antakiai šiek tiek susiraukė virš budrių pilkų akių.

— Kodėl klausiate?

— Ar jūs jau baigėte jo tyrimą? — ramiai, bet atkakliai pakartojo Keitė, o tada atsakė už jį: — Na, žinoma, turėjote baigti. Turiu omeny, savaime suprantama, kad jūs nešvaistėt nemenkos sumelės mokesčių mokėtojų pinigų, siųsdamas detektyvus į Karibus vien tik tam, kad jie nemoraliose nuotraukose užfiksuotų, kaip jis suvedžioja mane... ar ką nors kitą, — pridūrė ji, tarsi tik dabar apie tai pagalvojusi.

— Jei savo šiandieniniu apsilankymu jūs mėginate tai išsiaiškinti, tai atsakymas yra tas, jog jūs buvote vienintelė moteris, kuria jis domėjosi būdamas ten.

— Kaip man pasisekė, — iškošė Keitė, tada papurtė galvą, kad sulaikytų kylantį kartėlį ir neišsiduotų. — Tiesą pasakius, jis visiškai manimi nesidomėjo... — tęsė ji pradėdama aiškinti, kaip viskas buvo iš tikrųjų, tačiau skeptiška Grėjaus Elioto šypsena nutraukė ją vidury sakinio.

— Tose fotografijoje jis tikrai atrodo labai susidomėjęs. Netgi sakyčiau, sutelkęs visą dėmesį, — pastebėjo Grėjus.

— Jam reikėjo, kad aš taip manyčiau. Nieko tokio, nesvarbu. Nukrypau į šalį, — tarė Keitė ir nusprendė atsisakyti savo kruopščiai apgalvoto plano ir eiti tiesiai prie svarbiausio. — Aš noriu jūsų kai ko paklausti, bet prieš tai man reikia sužinoti, ar yra nors menkiausia galimybė, kad jūs pasirengęs duoti man savo garbės žodį, jog tai, ką aš čia pasakysiu, neišeis už šio kambario sienų?

— Tai priklauso nuo to, ar tai, ką jūs rengiatės pasakyti, bus susiję su nusikaltimo įvykdymu, — pusiau rimtai atsakė jis.

Keitei tai pasirodė juokinga ir beveik žavu ir ji jam nusišypsojo — šįkart tikra, šilta šypsena.

— Nebent netinkamas laikas ir patiklumas yra nusikaltimai. Jei taip, traukitės antrankius.

Jis atsakė į jos šypseną ir atsilošė kėdėje, pasirengęs klausytis.

— Duodu jums garbės žodį, kad mūsų pokalbis liks šiame kambaryje.

— Ačiū. Man reikia informacijos iš jūsų segtuvų apie Mitčelą Vajatą, tačiau man jis įdomus ne kaip įtariamasis žmogžudyste.

— Tai ką jums smalsu sužinoti?

— Man ne smalsu, — atvirai atsakė Keitė. — Aš nėščia.

Tie žodžiai nukrito lyg bomba ir per kambarį nuraibuliavo smūginės bangos. Galiausiai jis tarė:

— Tikriausiai galėtumėt rasti jį pati, gerai palandžiojusi internete. Tačiau aš duosiu jums jo adresus.

— Aš nenoriu jo rasti, — atšovė Keitė ir Grėjus Eliotas jau antrą kartą nustebęs nutilo.

— Kodėl ne? Jis turi teisę žinoti apie šį kūdikį, be to, jis turi finansinių įsipareigojimų jums ir vaikui.

— Patikėkit manim, jis nenorėtų pasinaudoti savo teisėmis į šį kūdikį. Jis privertė savo pirmąją žmoną išsiskirti su juo, kai ši užsinorėjo vaiko. O dėl manęs, tai jis neturi jokių įsipareigojimų šitam vaikui. Tai aš per neapsižiūrėjimą mylėjausi su juo, nenaudodama apsaugos priemonių, ir aš priėmiau sprendimą nenutraukti šito nėštumo. Visa atsakomybė už šį kūdikį tenka man ir aš su tuo sutinku.

Kelias minutes jis atidžiai studijavo jos išraišką, tarsi negalėdamas suprasti jos pasiryžimo prisiimti visišką atsakomybę už savo nėštumą ir kūdikį.

— Ką jūs manote rasianti tuose segtuvuose? — paklausė jis.

— Evanas man šiek tiek pasakojo apie Mitčelo vaikystę ir ką jam padarė Vajatai. Ar jūs ką nors apie tai žinote?

— Taip, tiesą sakant, aš viską apie tai žinau.

— Ar jūs taip pat žinote, kad Evano tėvas vadovavo viskam ir prižiūrėjo viską, kas su tuo susiję?

Jos nuostabai, Grėjus linktelėjo.

— Tada jūs turėtumėt įstengti patikėti štai kuo: Mitčelas surežisavo visą tą bandymą suvilioti, kad bent šiek tiek atsilygintų Bartletams. Aš tebuvau patiklus įrankis. Kai susipažinau su juo Angilijoje, nė nenutuokiau, kad jis yra buvęs Čikagoje, ką jau kalbėti apie tai, kad jis pažinojo Henrį ir Evaną. Tačiau jis nuo pat pradžių žinojo, kas aš tokia, ir supratęs, jog Evano su manimi nėra, visomis priemonėmis stengėsi įsitempti mane į lovą.

Ji palaukė, kol informacija susigers, tada liūdnai nusijuokė:

— Mitčelas atkeršijo daug stipriau nei tikėjosi: mes su Evanu išsiskyrėm, o aš nešioju Mitčelo kūdikį.

— Kaip jums padės mūsų bylų peržiūrėjimas?

— Man reikia sužinoti daugiau apie jį, kad galėčiau suprasti, kodėl jis taip pasielgė. Supratusi priežastį, tikiuosi, galėsiu jam atleisti, o tada galėsiu pamilti savo kūdikį. Esant dabartinei padėčiai, negaliu nė pagalvoti apie šį kūdikį be neapykantos jo tėvui ir sau, kad buvau tokia kvailė.

Atlošęs galvą, Grėjus Eliotas susimąstęs stebėjo lubas, o Keitė laukė užgniaužusi kvapą. Galiausiai jis pažvelgė tiesiai į ją ir tarė:

— Viljamas Vajatas išleido didelę krūvą pinigų privatiems detektyvams, nes norėjo sužinoti viską, kas įmanoma, apie savo jaunesnįjį brolį, kuris buvo išsiųstas, kad pats rastų savo kelią. Karolina Vajat atidavė mums tą bylą, tikėdamasi, jog tai pagelbės mūsų tyrimui.

Jis pakilo, nuėjo prie medinės sieninės dokumentų spintos ir ištraukė iš jos storą bylą.

— Formaliai žiūrint, — tęsė jis eidamas prie pasitarimų stalo ir dėdamas bylą ant jo, — ši Karolinos byla yra atskirta nuo mūsų tyrimo segtuvų, todėl aš neprivalau laikytis konfidencialumo. Nematau kliūčių, kodėl jūs negalėtumėt prisėsti štai čia ir peržiūrėti ją, kol aš pietausiu.

Šiomis dienomis Keitę pravirkdydavo bet kuri emocija, netgi palengvėjimas, todėl ji turėjo nusibraukti ašaras, kai, nusišypsojusi jam, atsistojo ir priėjo prie pasitarimų stalo.

— Labai jums dėkoju, — skausmingai tarė ji.

Jis akimirką atidžiai žiūrėjo į jos veidą, tada grįžo prie dokumentų spintos, ištraukė krūvą papildomų segtuvų ir juos taip pat atnešė ant pasitarimų stalo.

— Šitos bylos griežtai slaptos, — ištarė jis reikšmingai nusišypsojęs. — Aš grįšiu po valandos.

— Panelė Donovan vis dar jūsų kabinete, — pranešė Grėjui sekretorė.

Grėjus linktelėjo, atidarė kabineto duris ir įėjo vidun. Keitė buvo taip susidomėjusi tuo, ką skaitė, jog net nepastebėjo, kad jis grįžo. Jam atsisėdus už savo stalo, odinė kėdė sugirgždėjo, ir ji apstulbusi pakėlė akis.

— Po dvidešimties minučių turiu čia susitikimą, — tarė Grėjus, — tačiau iki tol galite likti.

— Ačiū, — atsakė ji ir vėl įniko į bylą.

Pasiėmęs bloknotą ir rašiklį, Grėjus pradėjo rašytis pastabas susitikimui, tačiau jo žvilgsnis vis nuklysdavo jos link ir po dešimties minučių jis galiausiai pasidavė padėdamas rašiklį, kad galėtų ją stebėti. Ji vis dar skynėsi kelią pro mėlynąją Viljamo bylą pabaigos link. Ši byla, kiek jis prisiminė, apėmė pirmuosius devyniolika ar dvidešimt Mitčelo metų. Joje nieko ypatinga nebuvo, daugiausia nuorašai iš mokyklų, keli laiškai ir pareiškimai iš tų mokytojų, kurie jį prisiminė ir vis dar dirbo jo lankytose internatinėse mokyklose, taip pat kopijos tų puslapių iš mokyklos laikraščių ar metraščių, kuriuose jis buvo paminėtas.

Ir vis dėlto buvo akivaizdu, jog ji ten randa svarbių dalykų, nes kartais švelniai nusišypsodavo arba susiraukdavo, o prieš minutę jis aiškiai matė, kaip ji pirštu beveik meiliai palietė jo nuotrauką laikraštyje.

Ji sėdėjo jam iš kairės, atsisukusi į jį, galva buvo nuleista, o spindintys raudoni plaukai krito ant pečių. Ji atrodo labai jauna ir labai pažeidžiama, pamanė jis, ir labai labai daili su tokia lygia oda, ilgomis rausvai rudomis blakstienomis ir mažyte duobute skruoste. Jis svarstė išsiblaškęs, kodėl anksčiau nepastebėjo, kokia ji graži. Ji visada atrodė pritrenkianti su savo tamsiai raudonais plaukais, bet jis niekada nebuvo įsižiūrėjęs į jos veidą. Dabar, ilgai ir įdėmiai žiūrėdamas į tą veidą ir tuos raudonus plaukus, jis suprato, jog derinys — stulbinamas. O turint galvoje jos skaisčiai žalias akis ir nuostabias kojas, ji atrodė tiesiog fantastiškai.

Jos nelaimei, Mitčelas Vajatas pastebėjo šiuos bruožus kaip ir tas manipuliatorius, dviveidis šmikis Evanas Bartletas. Bartletas pasirūpino, kad visas jų socialinis sluoksnis sužinotų, jog jis ją metė ir nutraukė sužadėtuves, tačiau užmiršo paminėti, jog pirmiausia ji buvo jam neištikima. Tada jis nebūtų atrodęs toks eržilas.

Pakilęs iš kėdės, Grėjus atsirėmė į savo stalo kampą, esantį arčiausiai pasitarimų stalo, ir prabilo:

— Ar tarp visų tų popierių randate ką nors naudinga?

Ji pakėlė į jį spindinčias akis, linktelėjo ir žaviai nusišypsojo.

— Jis buvo nuostabus atletas. Jis pasižymėdavo visur, ką tik išbandydavo, ar ne?

Nustebęs, kad jai rūpi sportinis meistriškumas, Grėjus apgalvojo jos klausimą.

— Tikriausiai. Pamenu, ten buvo daug mokyklos laikraščio ir metraščio nuotraukų, kuriose jis sportuoja ir atsiima apdovanojimus.

— O ar pastebėjote dar kai ką tose nuotraukose?

— Ne, — atsakė Grėjus. — O ką reikėjo pastebėti?

Jos balsas užstrigo.

— Jis visada būdavo vienas.

Norėdama įrodyti, ji atvertė kelis puslapius atgal ir išėmė pirmą pasitaikiusią fotografiją. Grėjus atsistūmė nuo stalo ir žengė kelis žingsnius pasitarimų stalo link, kad pažiūrėtų, ką ji turi omenyje.

Nuotraukoje Vajatas atrodė kokių šešiolikos, jam buvo įteikiamas prizas už tai, kad pasiekė mokyklos rekordą, įmušdamas daugiausia įvarčių per vieną futbolo sezoną.

— Jis nėra vienas, — pastebėjo Grėjus. — Du jo komandos draugai, taip pat laimėję prizus, stovi iš abiejų pusių.

— Taip, — švelniai pritarė Keitė. — Tačiau tų dviejų komandos draugų tėvai stovi greta savo sūnų. Tai kartojasi kiekvienoje nuotraukoje.

Ji lėtai vertė bylą atgal, chronologine jo gyvenimo tvarka, kol atvertė nuotrauką, kurioje jis buvo maždaug šešerių, nufotografuotas per kriketo varžybas. Jo lazda atrodė jam gerokai per didelė, o jis buvo toks susikaupęs, jog net susiraukė.

— Vaikinas tikrai sutelkęs dėmesį į kamuoliuką, — pajuokavo Grėjus.

Ji linktelėjo, išsižiojo kažką sakyti, tada papurtė galvą ir persigalvojo.

— Ar jūs skaitėte interviu su prižiūrėtoju iš jo internatinės mokyklos Prancūzijoje?

— Tokia informacija manęs nedomino, — prisipažino Grėjus. — Ką jūs ten aptikot?

— Ponas Briklis pasakojo, jog Mitčelas kelerius metus Kalėdas praleido kartu su juo ir jo žmona, užuot svečiavęsis mokyklos direktoriaus šeimoje. Jis sakė, jog vėliau Mitčelas rašydavo jiems laiškus iš kitos internatinės mokyklos, tačiau mirus žmonai, jis nustojo atsakinėti į Mitčelo laiškus. — Ašaros užspaudė jai gerklę, kai ji kalbėjo toliau: — Ar žinote, kodėl būdamas kitoje internatinėje mokykloje, Mitčelas rašė laiškus visai juo nesidominčiam prižiūrėtojui?

— Nė nenutuokiu.

— Jis rašė jam, nes visose internatinėse mokyklose berniukams privaloma kas dvi savaites rašyti šeimos nariui. Jis daugiau neturėjo kam rašyti.

Atsilošusi kėdėje, ji liūdnai nusijuokė:

— Nekaltinu jo už tai, kad niekino Bartletus ir troško keršto. Tiesą sakant, jaučiuosi geriau žinodama — nors manimi siaubingai pasinaudojo — kad tai buvo dėl labai rimtos priežasties.

Grėjus nusišypsojo iš jos sąmojo.

— Jūs praleidot teigiamus dalykus. Jo vėlesnieji metai buvo pilni pergalių. Vienoje iš šitų bylų yra straipsnis iš žurnalo apie Stavrosą Konstantatosą. Jis pavadino Vajatą „mano kairysis kumštis“.

— Jo kas?

Pasilenkęs per ją, Grėjus peržiūrėjo viršutinius aplankus, ištraukė vieną ir išėmė straipsnį, kurį buvo rodęs Džefui Servantesui ir Lili Rierdon. Keitė perskaitė, jos šypsena užgeso ir ji grąžino straipsnį.

— Man šiek tiek lengviau įsivaizduoti jį kaip berniuką ir jaunuolį nei veiklų verslininką. Man sunkiau atleisti sėkmingam, protingam vyrui nei nepastebėti beširdiškumo, užvaldžiusio berniuką, kuris užaugo tarp turtingų vaikų, pats tuo metu save laikydamas tiesiog labdaros projektu, neturinčiu nė vieno giminaičio.

Miglotai tikėdamasi įtikinti Grėjų leisti jai pasiimti kokią nors Mitčelo nuotrauką, kad galėtų vieną dieną ją parodyti sūnui, Keitė pakėlė segtuvą, kuriame akivaizdžiai buvo nuotraukos.

Viršutinėje Mitčelas stovėjo vienas prieplaukoje Filipsburge, horizonte leidžiantis saulei. Sprendžiant iš datos ir laiko įrašo apatiniame dešiniajame kampe, nuotrauka buvo daryta vakare 5:45.

Fotografuota buvo tą dieną, kai ji turėjo susitikti su juo ten ketvirtą valandą.

Jos ranka drebėjo, kai ji pakėlė nuotrauką aukščiau ir dar kartą pažiūrėjo į datą ir laiką, negalėdama patikėti savo akimis.

— Dieve mano! — sukuždėjo ji sužiurusi į kitą, esančią po ja. Šita buvo daryta tą pačią dieną, 5:15, toje pačioje vietoje. — Dieve mano! — vėl šūktelėjo ji.

— Kodėl jus taip nuliūdino ši nuotrauka? Juk jūsų joje nėra.

— Aš turėjau ten būti, — atsakė Keitė, greitai nustumdama į šalį kitą nuotrauką ir visas kitas, einančias iš eilės. Jos buvo sudėtos chronologine tvarka. Pirmoji nuotrauka, kurioje Mitčelas tądien buvo užfiksuotas prieplaukoje, buvo daryta 3:30 po pietų.

Nesijaudindama, jog Grėjus Eliotas pamanys, kad ji išprotėjo, Keitė palietė Mitčelo nuotrauką, tarsi galėtų suglostyti nepaklusnią juodą garbaną prie jo smilkinio.

— Tu laukei manęs ten...

Apsirikti buvo neįmanoma — ji pastojo tą dieną, priešaušrio valandomis.

Pastebėjęs jos paraudusius skruostus ir pernelyg gyvas akis, Grėjus išsitiesė.

— Gal norėtumėt stiklinės vandens ar ko kito?

Keitė pradėjo juoktis, tačiau netrukus jau raudojo.

— Keite, jūs mane gąsdinate.

Jos verksmą vėl pakeitė juokas, Keitė atsistojo, viena ranka greitai ir stipriai jį apkabino, o kitoje laikė nuotrauką.

— Jums nereikia dėl nieko baimintis, nebent mėgintumėt man iš rankų išplėšti šitą fotografiją, — perspėjo ji spinduliuodama šypsena.

— Aš negaliu...

— Ne, galite. Niekas niekada nesužinos. Vieną dieną parodysiu ją jo sūnui.

Jis atrodė pasirengęs ją pargriauti, kad atimtų nuotrauką, todėl Keitė smulkiai paaiškino, kodėl ji tiek daug jai reiškia. Jai baigus, jis buvo nugalėtas ir ji tai žinojo.

— Paskambinkit man, kai norėsit pavakarieniauti, — tarė ji, — ir aš pasirūpinsiu, kad jūs ir jūsų svečiai gautumėt karališką valgį.

— Skamba kaip kyšis.

Keitė buvo tokia beprotiškai laiminga, jog paplekšnojo per ranką vos pažįstamam vyriškiui ir šypsodamasi atkirto:

— Ne kyšis, o atpildas. — Ji pagriebė savo krepšį ir patraukė durų link, tada stabtelėjo kabineto vidury ir atsigręžė. — Tiesiog smalsu, kur jis tądien nuvažiavo iš prieplaukos?

— Jis patraukė tiesiai į oro uostą ir parskrido čia. Tą dieną buvo rastas jo brolio kūnas ir jo sūnėnas paskambino jam maldaudamas kuo greičiau grįžti namo.

— Tas pats sūnėnas, kuris vėliau prisipažino nužudęs Viljamą?

Grėjus paniuręs linktelėjo:

— Tas pats pamišęs mažas šunsnukis, kuris apkvailino patį atlaidžiausią teisėją nepilnamečių teisme ir išsisuko gavęs vienerius metus psichiatrinėje įstaigoje, vėliau ambulatorinę terapiją ir trejus metus lygtinio nuteisimo.

Išėjusi į gatvę, Keitė turėjo tvardytis, kad neišskėstų rankų į šonus ir patenkinta nepradėtų suktis ratu. Mitčelas laukė jos prieplaukoje. Dabar ji jau nebuvo tokia naivi kaip tada, todėl neapgaudinėjo savęs galvodama, jog jis ją įsimylėjo ir laukė jos ten, kad išsivežtų.

Tai, kad jis ten buvo, neištrynė tų apgavysčių ir paslapčių, kuriomis jis grindė jų trumpalaikius santykius. Jis apsimetė, jog nepažįsta Čikagos, nieko nežino apie Žaką Benediktą ir išsiuntė ją į vilą, kad išsiskirtų su Evanu, netgi neprisipažinęs, kad jį pažįsta.

Bet jis nenorėjo, kad ji parbidzentų į Anklavą kaip nekantrus šunytis vien tik tam, kad pamatytų, jog jos šeimininkas išsiregistravęs ir dingęs. Jis neketino leisti, kad tai įvyktų. Galbūt jis laukė prieplaukoje vien dėl to, kad pasakytų: „Aš gailiuosi, kad tavim pasinaudojau ir tave įskaudinau — tikrasis mano taikinys buvo Bartletai.“

Dabar jau neberūpėjo, kodėl jis jos laukė. Svarbu buvo tik tai, kad jis laukė. Galbūt Holė vis dėlto buvo teisi — vykdant keršto planą, Keitė pradėjo jam šiek tiek rūpėti, gal netgi taip, kad jis užsinorėjo su ja stebėti saulėtekį. Jo elgesys per labdaros vaikų ligoninei koncertą gerokai prieštaravo pastarajai minčiai, todėl Keitė nusprendė daugiau niekada nebeprisiminti to siaubingo vakaro.

Širdies balsas maldavo susirasti Mitčelą ir pažiūrėti, ar jai pavyktų pasiekti, kad tas jausmas, kurį jis jai jautė, taptų stipresnis ir gilesnis. Tačiau proto balsas kuždėjo, jog tai bergždžias reikalas. Ji nešiojo jo vaiką, o Mitčelas nenorėjo turėti nieko bendra su tėvyste. Be abejonės, jam atrodė, jog pažiūrėjęs į savo vaiką, jis vėl prisimintų visą savo vaikystės skausmą ir bejėgiškumą. Keitė pajuto stiprų norą rimtai nuskriausti Henrį ir Evaną Bartiems, Sesilį Vajatą bei visus kitus, kurie pavertė gražaus juodaplaukio mėlynakio berniuko gyvenimą beprasme kančia.

Keitė susistabdė taksi, įsėdo į galą ir paprašė vairuotojo nuvežti ją į Donovano restoraną. Jai pradėjus diktuoti adresą, vairuotojas sumosavo ranka ir pasakė:

— Čikagoje visi žino, kur jis yra.

Taksistas perdėjo, tačiau Keitė neprieštaravo. Globėjiškai glostydama pilvą, ji sukuždėjo kūdikiui, kurio prieš valandą dar nebuvo pajėgi pripažinti:

— Danieli Patrikai Donovanai, — tarė ji, — mums su tavim reikia vadovauti restoranui!

Eidama tiesiai ir greitai, Keitė plačiai atvėrė sunkias duris ir įžengė į restoraną. Tada akimirką stabtelėjusi nusprendė, jog vardas Danielis Mitčelas Donovanas tiks daug labiau.

42 skyrius

Likus dešimčiai minučių iki Donovano restorano atidarymo, Keitė sustabdė mašiną prie automobilių stovėjimo ženklo, tačiau po stogine nelaukė nė vienas patarnautojas, kaip būdavo 11:20 iš ryto.

Ji buvo pas dantistą, o dabar norėjo pamatyti Denį prieš tai, kol Molė paguldys jį pokaičio po kasdieninio pasivaikščiojimo parke.

Jam buvo jau beveik dveji — berniukas buvo kupinas energijos ir gyvumo ir labai mėgo sūpynes ir čiuožyklą. Praėjusį sekmadienį, gražią rugsėjo popietę, Keitė nusivedė jį į didelį parką, į kurį jie važiuodavo savaitgaliais, ir padarė nuostabių nuotraukų, kaip jis plukdo savo laivelį dideliame fontane, saulės nušviestų medžių fone.

Du kartus tą dieną žmonės stabtelėjo, kad pasakytų, koks jis gražus, o tai jau buvo įprasta per kiekvieną išvyką su Deniu. Jis buvo tėvo atvaizdas — tankiais juodais Mitčelo plaukais ir kobalto spalvos akimis, apgaubtomis tamsių blakstienų. Jis netgi paveldėjo jo šiltą šypseną ir nerūpestingą žavesį. Taip pat jau ryškėjo ženklai, kad jam būdingas Mitčelo magnetizmas bendraujant su moterimis. Trumpai nusišypsojęs savo švytinčia šypsena, jis užkariaudavo jų širdis — nuo pagyvenusių damų iki paauglių ir žavingos dvejų metukų mergytės iš Pietų, kurios vardas buvo Kaperton Bern.

Vienintelis genetinis Keitės indėlis, kurį ji galėjo įžiūrėti, buvo tai, jog jo plaukai buvo šiek tiek banguoti, tačiau ne tokie garbanoti kaip jos.

Jis buvo aukštas ne pagal savo amžių, stebėtinai judrus ir augo taip greitai, jog kartais Keitė norėdavo ištiesti ranką ir sustabdyti laiką, kad šis nenusineštų jo vaikystės dienų ir akimirkų. Jis buvo nepaprastai sumanus ir jau pradėjęs rinkti bei kartoti žodžius ir frazes keliomis kalbomis, kuriomis girdėjo kalbant įvairių tautybių darbuotojus Donovano restorane — ir tai nė kiek nestebino. Pats naujausias jo išmoktas posakis — spalvingas keiksmažodis lenkų kalba — privertė Keitę susimąstyti, jog jam derėtų likti viršuje su Mole, bute, kurį ji išplėtė ir suremontavo, kad galėtų visą laiką būti šalia jo. Nors dabar ji jau galėjo leisti sau įsigyti namą, buvo nutarusi palaukti, kol jis pradės lankyti darželį. Tada ji nusipirks jiems namus rajone su geriausia mokykla ir mažiau valandų dirbs vakarais restorane.

Stebėdamasi, kur galėjo dingti patarnautojai, Keitė svarstė, ar derėtų pasukti už kampo ir pastatyti mašiną automobilių stovėjimo aikštelėje, tačiau nusprendė, rizikuodama gauti baudą, palikti ją ten, kur sustojo, kol ras patarnautoją, kad šis mašiną patrauktų. Ji jau buvo pusiaukelėje restorano link, kai išgirdo Henką šaukiant nuo laikraščių kiosko ant kampo:

— Sveikinu, panele Donovan!

Suglumusi Keitė pamojavo jam ir nuėjo toliau.

Ji atrakino sunkias priekines duris, įėjo vidun ir — nieko nepamatė. Restorano salės jau buvo parengtos pietums, viskas atrodė idealiai, išskyrus tai, jog nematyti nė žmogaus — nei administratoriaus, nei padavėjo, indų nurinkėjo ar patarnautojo. Sutrikusi ir šiek tiek sunerimusi, ji paspartino žingsnį virtuvės link, praskubėjo pro besisukančias duris ir sustojo, besišypsančiai ištikimų darbuotojų armijai prapliupus sveikinti ir ploti. Visų priekyje Molė laikė Denį, o jis plojo ir šypsojosi.

Šalia jo, stende, kur paprastai vyriausieji virėjai virtuvės personalui ir padavėjams išklijuodavo specialiuosius dienos patiekalus, buvo iškaba. Šiandien ant jos buvo parašyta „Keitė Donovan — geriausia šių metų restorano savininkė“.

Keitė paėmė Denį Molei iš rankų ir pažvelgė į besišypsančius veidus.

— Ką visa tai reiškia? — paklausė ji.

Frenkas O’Haloranas išsišiepė Mardžorei, tada likusiems darbuotojams.

— Ji dar nematė, — pasakė jis ir visi prapliupo kvatotis.

— Ko nemačiau? — pasiteiravo Keitė.

Driu Garetis, valdytojas, kuriuo ji daugiau kaip prieš porą metų pakeitė Luisą Kelardą, ištiesė dienraščio Chicago Tribune rytinį leidimą. Jis buvo atverstas ties straipsniu per visą puslapį, kurio antraštė skelbė KEITĖ DONOVAN — GERIAUSIA ŠIŲ METŲ RESTORANO SAVININKĖ. Pasak straipsnio, apdovanojimas Keitei skirtas dėl visapusiško pranašumo, kuriuo pasižymėjo vakarieniavimas Donovano restorane, taip pat dėl jos įkurtos programos, pagal kurią vyriausiasis Donovano virėjas ir jo pavaduotojai keturiskart per metus apsikeisdavo vietomis su savo kolegomis, dirbančiais tokiuose pat garsiuose visos šalies restoranuose. Tai suteikė Donovano restorano klientams galimybę mėgautis kitų nuostabių restoranų maistu.

Straipsnyje buvo kelios nuotraukos, naudotos ankstesniuose pasakojimuose apie Keitę, ir ta, kurioje Keitė nufotografuota su Ilinojaus gubernatoriumi, ir ta, kurioje Keitė bendrauja su savo virtuvės darbuotojais, o šalia jos vaikiškoje kėdutėje sėdi Denis.

Užrašas prie nuotraukos bylojo — „Keitė Donovan vadovauja savo restoranui, o jos sūnus Denis viską stebi iš vaikiškos kėdutės ir dedasi į galvą.“

Keitė permetė akimis straipsnį, tada nužvelgė savo darbuotojus ir pasakė, kas, jos nuomone, labiausiai nusipelnė apdovanojimo:

— Niekada negalėsiu deramai jums atsidėkoti, — nuoširdžiai tarė ji.

Driu žvilgtelėjo į laikrodį, o paskui jį ir visi kiti.

— Atidarom po dviejų minučių, — perspėjo jis darbuotojus ir išeidamas paplekšnojo Keitei per petį. — Tu pati geriausia, — pasakė.

Keitė apkabino Denį.

— Ar girdėjai, Deni? Driu pasakė, kad mes patys geriausi.

Atsakydamas Denis pabučiavo ją į skruostą ir sučiauškėjo:

— Mamyte, mes su Mole einam į parką.

Keitė nuleido jį ant grindų ir jis sugriebė Molę už rankos. Berniukas dievino Molę, kuri Deniui gimus pradėjo dirbti pas Keitę, o ši vidutinio amžiaus airė neabejotinai kraustėsi dėl jo iš proto.

— Tik neflirtuok su Kaperton, — pajuokavo Keitė, nukreipdama žvilgsnį nuo berniuko į jo atsidavusią auklę.

— Priimamajame laukia Bilis Vajatas, — pranešė Evano sekretorė, kai jis išdidžiai pražingsniavo pro jos stalą, nešinas portfeliu ir sulenktu laikraščiu. — Jis čia jau nuo dešimtos valandos ir primygtinai prašo susitikti.

— Atnešk man stiklinę vandens, pasiųsk ką nors nupirkti jo mėgstamo vaisvandenio, tada pakviesk jį, — trumpai burbtelėjo Evanas. Įėjęs į kabinetą, jis tėškė laikraštį ant stalo ir išsitraukė iš lagamino bylas, su kuriomis dirbo praėjusį vakarą.

Jo sekretorė atėjo nešina stikline atšaldyto vandens iš buteliuko ir jis atsisėdo už stalo. Tada pakėlė Chicago Tribune ir dar kartą perskaitė naujausią straipsnį apie dar vieną Keitės sėkmę. Ji buvo tarsi rakštis jo pėdoje, niekaip negalėjo jos iškrapštyti. Visi žinojo, jog jie buvo susižadėję ir kaskart, kai žmonės jau imdavo pamiršti, Keitė vėl pasirodydavo kaip žvaigždė dar viename prakeiktame vietos laikraščio ar žurnalo straipsnyje.

Ankstesniame straipsnyje buvo rašoma, jog valstijos prokuroras ir miesto meras — vieni iš nuolatinių jos klientų. Ištisas savaites po ano straipsnio pasirodymo Evanas negalėdavo pasirodyti teisme ar kituose teisininkų susibūrimuose, kad iš jo nepradėtų šaipytis, jog jis nesugebėjęs suprasti, kokį politinį pranašumą prarado jos nevesdamas.

Šiandieniniame straipsnyje, kaip ir visose ankstesnėse istorijose, vėl su susižavėjimu buvo pasakojama apie ją, tačiau šiandien į straipsnį dar buvo įdėta didelė spalvota nuotrauka, kurioje nufotografuoti mažasis Vajato pavainikis ir ji Donovano restorano virtuvėje. Jis jau antrą kartą matė šią nuotrauką, jau antrą kartą jis buvo priverstas į ją žiūrėti. Mažasis kalės vaikas buvo toks panašus į savo tėvą, jog net kraupu, ir tai dar labiau jį siutino.

— Sveikas, Evanai. Ačiū, kad skyrei man laiko.

Su pasibjaurėjimu numetęs laikraštį, Evanas atsistojo ir paspaudė Biliui ranką. Septyniolikmetis Bilis buvo gražus vaikinas, šiek tiek kresnas kaip ir jo tėvas, tačiau ne toks pat malonus pašnekovas.

Psichiatrai ir teismas sutarė — šiek tiek padedant puikiems advokatams, kuriuos išrinko Evano juridinė kontora — jog vaistai nuo dėmesio ir aktyvumo sutrikimo sukėlė Biliui psichinę traumą tą dieną, kai jis nušovė savo tėvą. Tam nereikėjo stipriai įtempti vaizduotės, nes įrodymų, jog vaistai kai kuriems žmonėms gali sukelti psichinių priepuolių, vis daugėjo. Metai psichiatrijos ligoninėje, trejiems metams skirto lygtinio paleidimo metu taikoma psichoterapija, kaip manoma, turėjo jam padėti išspręsti savąsias problemas ir išmokyti kontroliuoti impulsus.

— Kaip tavo naujoji mergina? — pasiteiravo Evanas, mėgindamas prisiminti jos vardą, kurį per paskutinį apsilankymą minėjo Bilis.

— Rebeka laikosi puikiai.

— Kur judu susipažinote?

— Psichoterapijos grupėje. Tu tikriausiai pažįsti jos tėvus — Kromveliai?

Evanas jų nepažinojo, todėl papurtė galvą ir užbaigė tuščias šnekas.

— Kuo galiu tau padėti? — tiesiai paklausė jis, tačiau jau numanė, kas Bilį čia atvijo. Neseniai mirė Sesilis, palikdamas trečdalį turto labdarai, o trečdalį Biliui, kurio dalis turėjo būti valdoma pagal įgaliojimą, kol jam sueis trisdešimt, su išlyga, kad jis neteks paveldėjimo, jei per tą laiką bus nuteistas už sunkų nusikaltimą. Likęs trečdalis atiteko Mitčelui Vajatui, kuris jau davė nurodymus testamento vykdytojams panaudoti jo dalį įkuriant Viljamo Vajato fondą smurto aukoms.

— Aš noriu samdyti tave, kad užginčytum senelio Sesilio testamentą. Mitčelas ketina įkurti suknistą fondą iš mano pinigų ir aš noriu, kad tu jį sustabdytum, kol dar ne per vėlu. Mano tėvas miręs, mano senelis ir prosenelis mirę ir viskas turėjo atitekti man. Jei tėtis nebūtų grąžinęs Mitčelo į šeimą, senelis nebūtų palikęs jam mano pinigų ir aš būčiau turtingas. O dabar aš turiu laukti, kol man sueis trisdešimt, kad gaučiau tą truputį iš to, kas man turėjo priklausyti, bet aš neketinu su tuo susitaikyti. Po pusantrų metų man baigiasi lygtinis nuteisimas ir aš noriu atgauti savo pinigus ir savo gyvenimą!

— Bili, mes jau kalbėjom apie tai. Kaip aš ir sakiau, Sesilio testamentą sudarė geriausia paveldėjimo teisės firma Čikagoje. Aš peržiūrėjau jį ir sakau tau, jog galimybės atgauti pinigus iš Mitčelo nėra. Suprantu, kad tai neteisinga, tačiau tau teks išmokti su tuo gyventi...

— Tu nesupranti! Aš nekenčiu to kalės vaiko. Nekenčiu jo taip stipriai, kad negaliu ištverti.

— Patikėk manim, aš žinau, kaip tu jautiesi.

Bilis atrodė neįsivaizduojantis tokios galimybės, todėl Evanas ištiesė ranką ir pastūmė Chicago Tribune jam prieš nosį.

— Matai tą nuotrauką? Tai buvo mano mergina. Mitčelas Vajatas užtaisė jai vaiką. Matai tą vaikį — tai jo vaikas.

Bilis ištyrinėjo berniuką fotografijoje, o tada šiurpiu balsu tarė:

— Vadinasi, jis yra kas? Mano pusbrolis?

43 skyrius

Arčiausias parkas šalia Donovano restorano užėmė visą kvartalą, o takeliai tarp medžių vedė į visas keturias parką supančias gatves. Jis buvo per toli, kad Denis nueitų pats, tačiau jis visada atkakliai prašydavo leisti pamėginti ir galiausiai viskas baigdavosi tuo, jog dalį kelio žingsniuodavo šalia savo vežimėlio, o likusią jau važiuodavo jame.

— Žiūrėk, ką aš matau, — pasakė jam Molė, kai jie priėjo parką. — Ten mūsų draugė Reba su balionu. Įdomu, kam jis skirtas?

— Man! — jausmingai sušuko jis, plodamas rankutėmis savo vežimėlyje. Vos tik jie privažiavo suoliuką prie sūpynių, Denis išsiropštė iš vežimėlio ir nubėgo prie Rebos, kuri sėdėjo ten, skaitydama knygą. Prieš porą savaičių, kai tik pradėjo vaikščioti į parką, ji papasakojo Molei, jog jai aštuoniolika ir ji tiesiog ilsisi prieš prasidėsiančias universitetines studijas.

— Sveikas, Deni, — pasisveikino Reba, apsimesdama nežinanti, kad jai prie rankos pririštas raudonas balionas.

— Čia man? — paklausė Denis rodydamas į balioną. — Prašau, — pridūrė jis kreivai šypsodamasis ir taip visada susilaukdamas atsako, o paprastai ir norų patenkinimo.

Reba šypsodamasi atsistojo, vis dar laikydama balioną, ir mirktelėjo Molei.

— Sek paskui balioną, Deni, ir aš parodysiu tau siurprizą.

— Vėžliuką! — džiaugsmingai spėjo Denis, sekdamas paskui ją vieno iš takelių link, o Molė tuo metu stūmė tuščią vežimėlį, vis dar laikydama jį už rankos.

— Eik paskui balioną, — melodingu balsu pakartojo Reba per petį, eidama tolyn takeliu.

— Baliono spalva tokia pati kaip ir tavo marškinėlių, — pasakė Deniui Molė. — Kokia tai spalva?

— Raudona! — linksmai sušuko Denis.

Kažkoks triukšmas brūzgynuose jai iš kairės ir šiek tiek už nugaros privertė Molę atsisukti, tačiau viskas, ką ji spėjo pamatyti, buvo beisbolo lazda, kuri po sekundės atsitrenkė jai į kaukolę. Ji nematė, kaip lazda pakyla antram smūgiui, ir negirdėjo, kaip Reba piktai suriko:

— Ne, Bili, nereikia! Juk niekas neturėjo nukentėti!

Ji negirdėjo, kaip Denis pradėjo verkti ir šaukti:

— Mole, Mole!

Ji nejuto, kaip jai už suknelės buvo užkištas popieriaus lapelis.

Parke šalia sūpuoklių dvi mamos pakėlė akis ir pamatė raudoną balioną, kylantį aukštyn virš medžių. Jos nepagalvojo nieko bloga, kol po penkiolikos minučių iš takelio išsvirduliavo moteris, kuriai iš galvos sruvo kraujas.

Už kvartalo, priešingoje parko pusėje, ant suolelio sėdėjo senukas ir voverei mėtė žemės riešutus. Iš parko išniro jauna porelė, stumdama tamsiai žalią vežimėlį su vaiku, kuris vis stengėsi išlipti. Jaunoji mama nusijuokė ir prispaudė jį atgal. Senukas ant suolelio nepagalvojo nieko bloga, kol po dvidešimties minučių parką iš visų pusių neapsupo policijos mašinos, įjungusios sirenas ir blyksinčius švyturėlius.

Penktajame Ričardo Dž. Dalio centro aukšte Grėjus Eliotas sėdėjo savo kabinete, valgydamas pietus ir rengdamas planą kalbai, kurią kitą savaitę turėjo pasakyti Ilinojaus valstijos komisijai apie nusikalstamumą. Vienoje rankoje laikydamas sumuštinį, kita jis pakėlė telefoną ir atsiliepė skambinančiam policijos kapitonui Raselui Harviui.

— Grėjau, — pradėjo kapitonas, — man ką tik paskambino leitenantas, dirbantis miesto centre — jis žino, jog mudu su tavim retkarčiais vakarieniaujam Donovano restorane. Keitės Donovan sūnus prieš valandą buvo pagrobtas iš parko greta restorano. Pamaniau, jog tu norėsi žinoti.

Grėjus numetė sumuštinį ant stalo ir atsistojo.

— Kas vadovauja bylai?

— Pora gana neblogų detektyvų. Jie jau pakeliui pas Keitę, kad jai praneštų.

— Ar galėtum vietoj jų geriau paskirti Makneilą ir Čaildresą? Jie dirba kartu jau keletą metų ir, sprendžiant iš to, ką esu girdėjęs, yra patys geriausi departamente.

— Aš jau taip ir padariau. Ar ketini nuvažiuoti į restoraną pasimatyti su Keite? Jei ne, aš užsuksiu ir patikinsiu, jog mudu visiškai ją palaikome.

— Aš jau važiuoju, — atsakė Grėjus vilkdamasis švarką. — Aš perduosiu jai tavo žodžius.

44 skyrius

— Panele Donovan, aš esu detektyvas Makneilas, o štai čia detektyvas Čaildresas.

Sėdėdama už stalo, kuris priklausė jos tėvui, Keitė pažvelgė į liūdnus detektyvų veidus ir kylantis, iki šiol niekada nepatirtas siaubas privertė ją iš lėto atsistoti.

— Denis? — ištarė ji, nesąmoningai įvardydama labiausiai gąsdinančią jų apsilankymo priežastį. — Kur Denis? Kas atsitiko? Kur Molė?

— Denis buvo pagrobtas iš parko maždaug prieš valandą...

— O, Dieve mano. Ne. Prašau! — suriko ji. — Tik ne Denis. Prašau, tik ne Denis!

Išgirdusi desperatišką Keitės riksmą, Mardžorė atlėkė iš kabineto kitoje koridoriaus pusėje ir atsitrenkė į Driu Garetį, atskubantį koridoriumi iš kitos pusės.

— Kur Molė? — klausinėjo Keitė balsu, išduodančiu kylančią isteriją. — Ar ji kartu su Deniu? Jis ne taip bijos, jei...

— Ponia Mails prarado sąmonę, kai pagrobėjai parke ją partrenkė, — paaiškino detektyvas Makneilas, — tačiau ji atsigavo, sugebėjo patraukti dėmesį ir sulaukti pagalbos. Greitoji pagalba nuvežė ją į Parkstono ligoninę, nes jai įtariamas kaukolės lūžis. Tačiau jai pavyko gana tiksliai mums apibūdinti jauną moterį, kuri, mūsų nuomone, buvo sąmokslo dalyvė.

Mintyse Keitė rėkė iš kankinamos baimės, tačiau negalėjo pajudėti iš vietos. Jos keliai drebėjo, o kūnas virpėjo taip stipriai, jog ji apkabino save rankomis, stengdamasi sutramdyti drebulį. Detektyvas Makneilas tęsė tyliu, raminamu balsu:

— Mes turim puikią galimybę susigrąžinti Denį gyvą ir sveiką, tačiau reikia skubiai veikti ir mums reikia jūsų pagalbos.

Keitė staigiai linktelėjo kalendama dantimis.

— Ko? — paklausė ji. — Ko jums reikia?

— Mes tuoj pat paskelbsim paiešką, tačiau tam mums reikia paskutinės Denio nuotraukos, jo drabužių apibūdinimo, taip pat jo amžiaus, ūgio ir svorio.

Keitė nuo stalo paėmė įrėmintą Denio nuotrauką ir ištiesė ją Makneilui, tačiau paskutinę akimirką atitraukė, prispaudė prie krūtinės ir apkabino.

— Mano kūdikis, — trūkčiojamai kuždėjo ji. — Mano kūdikis.

— Aš atnešiu jo nuotraukų iš viršaus, — pasisiūlė Mardžorė, jau bėgdama durų link.

— Prašau, pasistenkit dar šiek tiek išlikti rami, kad galėtume paskelbti paiešką, — tarė Makneilas. — Mums reikia žinoti Denio ūgį ir svorį.

Keitė nežmoniškai stengėsi daryti, ko prašoma, ir pasisuko į kompiuterį, kad elektroninėje adresų knygutėje surastų Denio pediatro telefono numerį.

— Denis visai neseniai lankėsi pas pediatrą, — sumurmėjo ji. — Jis žinos tikslų Denio ūgį ir svorį.

— Kaip jis buvo apsirengęs? — jai iš už nugaros paklausė Caildresas, pasiruošęs užrašų knygutę ir rašiklį.

Keitė pažvelgė per petį. Ji pastebėjo, jog Caildresas jaunesnis už Makneilą ir ne taip gerai moka apsimesti, jog viskas bus gerai.

— Jis v-vilkėjo raudonus marškinėlius ir mėlyną džinsinį kombinezoną... — Vos prieš kelias valandas besišypsančio Denio, vilkinčio raudonus marškinėlius ir kombinezoną, vaizdas pralaužė silpną jos savitvardos užtvarą ir ji pratrūko raudoti, tuo pat metu mėgindama rasti pediatro telefono numerį. — Aš negaliu...

— Aš surasiu, Keite, — pasisiūlė Driu, prasibraudamas pro detektyvus ir apeidamas jos stalą. — Kokios pavardės ieškoti?

Keitei pasakius pavardę, jis rado telefono numerį, paskambino už ją ir paaiškino situaciją telefoną pakėlusiai registratorei. Po poros minučių jis padėjo ragelį ir perdavė detektyvams skaičius.

Čaildresui besirašant Driu sužinotą informaciją, Makneilo mobilusis telefonas suskambėjo, o pro detektyvus pražingsniavo Grėjus Eliotas.

— Keite, pasistenk laikytis ramiai, — tarė Grėjus, apkabindamas ją per virpančius pečius. — Viskas bus gerai. Už bylą atsakingi du geriausi Kuko apygardos detektyvai, o specialiosios paskirties būrys jau rengiamas. Ar mes galim nueiti kur nors, kur daugiau vietos?

— Į viršų, — atsakė Keitė ir nuvedė juos laiptais į viršų, į erdvią svetainę, kur ji kartu su Deniu ir Mole žaisdavo ar žiūrėdavo televizorių, kai tik rasdavo laiko užbėgti darbo metu.

Makneilas stabtelėjo tarpduryje, vis dar kalbėdamas telefonu. Baigęs pokalbį, jis pažvelgė į Grėjų ir, rodos, su palengvėjimu tarė:

— Atsirado raštelis dėl išpirkos. Medikai rado jį užkištą už Molės Mails suknelės. Pagrobėjai rašo, jog aštuntą valandą vakaro paskambins čia ir duos nurodymus, kur pristatyti pinigus.

Keitė nugrimzdo sofoje, leisdama pokalbiui suktis aplink ją ir miglotai suvokdama, jog naujiena jau pasiekė apačią ir tarpduryje grūdosi sunerimę veidai.

— Puiku, — ištarė Grėjus.

— Puiku? — pritrenkta, tačiau su viltimi, paklausė Keitė, stengdamasi suprasti.

— Pagrobimas dėl išpirkos baigiasi daug geriau nei kiti vaikų pagrobimo atvejai, — paaiškino jai Grėjus ir vėl atsigręžė į Makneilą. — Ar raštelis dėl išpirkos buvo kuo nors ypatingas?

— Nieko, kas kristų į akį, bet aš jau išsiunčiau ten pareigūną, kad paimtų raštelį ir pristatytų jį teismo ekspertams. Kol kas žinau tik tiek, jog jis atspausdintas kompiuteriu ant balto popieriaus. — Jis pažvelgė į Čaildresą ir pasakė: — Eik ir imkis reikiamų veiksmų, kad būtų paskelbta paieška. — Mardžorei jis nurodė: — Prašau duoti detektyvui Čaildresui naujausias nuotraukas.

Mardžorė padavė nuotraukas, pasitrynė rankas į sijoną ir apsisukusi patraukė į virtuvę.

— Išvirsiu visiems kavos.

— Gera mintis, — pritarė Grėjus, tada iškalbingai susižvalgė su Makneilu, jis nusekė paskui Mardžorę ir sustabdė ją netoli įėjimo į virtuvę.

Sėdėdama ant sofos Keitė matė, kaip Mardžorė linkteli atsakydama Makneilui, tada uždavė jam klausimą, o išgirdusi atsakymą, prisidengė burną, lyg bandydama užgniaužti verksmą.

— Kas nutiko? — suriko Keitė pusiau pakildama nuo sofos, o Mardžorė tuo metu pasuko į Denio miegamąjį.

Grėjus uždėjo ranką jai ant peties ir pasodino atgal.

— Mums reikia Denio DNR pavyzdžio — jo dantų šepetuko ar šukų.

— Kam? — paklausė Keitė, neįstengdama mąstyti taip aiškiai kaip Mardžorė.

— Po to, kai bus paskelbta paieška, mes sulauksim skambučių iš visos šalies, pranešančių, jog atsirado vaikas, atitinkantis Denio apibūdinimą. Turėdami Denio DNR, kurį galėsim nusiųsti vietos pareigūnams palyginti, galėsime išvengti netikro aliarmo.

Širdyje Keitė žinojo, jog buvo ir kita priežastis, dėl kurios policijai reikėjo Denio DNR, ne tik ta, kad atsiras nenukentėjusių vaikų, kuriuos tiesiog reikės atmesti, tačiau jos smegenys atsisakė eiti tuo bauginamu keliu. Tolesni Grėjaus žodžiai atitraukė jos mintis nuo viso šito.

— Reikalaujama dešimties milijonų dolerių išpirkos, ji turėtų būti perduota šįvakar devintą valandą.

Spoksodama į jį ir negalėdama patikėti, Keitė ištarė:

— Dešimt milijonų dolerių? Aš neturiu tokių pinigų. Galėčiau surinkti porą milijonų, jei jie duotų man laiko susitarti dėl paskolų ir...

— Pagrobėjai neketina duoti tau laiko.

Keitei burnoje sukilo šleikštulys ir ji puolė į vonią.

Grėjus žiūrėjo, kaip po kelių minučių ji grįžo prie sofos, jos veidas buvo kreidos spalvos, o rankomis laikė susiėmusi pilvą. Ji sustojo ir apsidairė vidury kambario.

— Aš vis tikiuosi, kad Denis atbėgs iš virtuvės ar iš savo miegamojo, — sušnibždėjo ji žiūrėdama į Grėjų, o jos žalios akys buvo paskendusios ašarose. — Aš noriu savo vaiko. Noriu pamatyti, kaip jis man šypsosi. Tu turi man p-prižadėti, kad s-sugrąžinsi jį. Prašau, prižadėk, kad sugrąžinsi.

— Pakalbėkim apie išpirkos pinigus.

— Aš neturiu jų! — suriko ji. — Ar tu nesiklausei? Aš negaliu surinkti dešimties milijonų dolerių. Nesu tikra, ar surinksiu du milijonus, tačiau aš pabandysiu. — Staiga ji pradėjo karštligiškai skubėti ir puolė prie telefono, stovinčio ant staliuko šalia sofos. — Aš paskambinsiu mūsų bankininkui...

— Ne, neskambinsi, — griežtai nutraukė Grėjus. — Tu paskambinsi Denio tėvui.

Ji suraukė kaktą, tarsi nesuprastų, apie ką jis kalba.

— Ar tu esi tikra, kad Mitčelas Vajatas yra Denio tėvas?

— Ar aš esu tikra... — jos burna liko praverta ir ji spoksojo į jį pro ašaras. — Aišku, kad esu tikra!

— Tada skambink jam.

Keitė jautėsi, tarsi jos širdis būtų sudužusi, o protas byrėtų į šukes.

— Ar tu manai, kad jei aš žinočiau, kaip su juo susisiekti — ir jei jis iš tiesų atsilieptų — jis patikėtų manim ir atvyktų čia su pinigais?

— Ar tu turi kitą pasirinkimą?

— Tai ne pasirinkimas. Toks bandymas visiškai be šansų.

— Aš kartoju, ar tu turi kokią nors kitą idėją, kaip surinkti pinigus išpirkai?

Keitė spoksojo į jį, sustingusi iš klaikios baimės, kančios ir bejėgiškumo. Į ją lėtai pradėjo smelktis suvokimas, kad ji gali imtis veiksmų ir kad bet koks veiksmas — kad ir koks beprasmiškas jis būtų — leis padaryti ką nors, kas padėtų garantuoti Deniui saugumą. Per kelias sekundes jos suvokimas tapo ryžtu ir ji puolė desperatiškai veikti. Skubiai perėjusi kambarį sofos link, ji pakėlė telefono ragelį, tada sustojo ir pažvelgė į Grėjų.

— Aš neturiu supratimo, kaip su juo susisiekti. O tu?

— Aš turiu kelis jo adresus ir telefono numerių, tačiau praeitų kelios valandos, kol jį rastume. Čikagoje jis turi artimus draugus — Metą Farelą ir Meredit Bankroft. Metas Farelas vadovauja kompanijai Intercorp. Jis galėtų mus nukreipti reikiama linkme.

Keitė prikando lūpą, kol rinko informacijos numerį, kad sužinotų Intercorp kontaktus. Pasilenkusi į priekį, ji greitai brūkštelėjo numerį ant bloknoto, tada ištiesė ragelį Grėjui.

— Aš pasikalbėsiu su juo, bet pirmiausia tu turi priversti jį atsiliepti į mano skambutį.

Jis linktelėjo, surinko numerį ir metė į ją pašaipiai klausiamą žvilgsnį.

— Kai aš paskutinį kartą mačiau Mitčelą, — paaiškino Keitė atsakydama į jo nebylų klausimą, — Meredit stovėjo šalia jo ir girdėjo, kokiais dalykais jis mane apkaltino. Nueidama ji pažvelgė į mane taip, tarsi aš būčiau tapusi nematoma. Patikėk manim, ji viską papasakojo vyrui ir Metas Farelas nenorėtų su manim net pasisveikinti.

— Aš įtikinsiu jį su tavimi pasikalbėti. Ir dar vienas dalykas, — pridūrė jis, paprašęs Intercorp operatorės sujungti jį su Meto Farelo kabinetu: — Prieš sumokėdamas dešimt milijonų dolerių, Vajatas norės kokių nors įrodymų, jog Denis yra jo vaikas. Aš turiu Vajato DNR, o Denio DNR mes turėsim po kelių valandų. Jei tu garantuoji man, jog nėra nė menkiausios galimybės, kad Denis gali būti kieno nors kito vaikas, aš jau šio telefoninio pokalbio metu patvirtinsiu, jog DNR sutampa. Jei paaiškės, kad tu buvai neteisi, aš atsiimsiu savo pareiškimą prieš Vajatui atiduodant pinigus ir pasakysiu jam, jog įvyko klaida.

— Nėra jokios klaidos!

Jis linktelėjo, tada prabilo į ragelį:

— Čia Grėjus Eliotas, — prisistatė jis Meto Farelo sekretorei. — Ar Metas yra? Reikalas skubus.

Sekundėms tiksint, Keitė nesąmoningai sulaikė kvapą ir galvojo apie Denį, esantį kažkur ten su nepažįstamais žmonėmis.

— Metai, — staiga prabilo Grėjus. — Aš esu su Keite Donovan. Jos berniukas buvo pagrobtas šį rytą. Jei įsijungsi televizorių ar radiją, jau bet kurią akimirką gali išgirsti pranešimą apie paskelbtą paiešką. Keitė nori su tavim pasikalbėti. Prieš jai kalbant, noriu tau pasakyti, kad tai, ką ji tau papasakos, yra paremta DNR įrodymais. Duodu ragelį Keitei...

Imdama iš jo ragelį, Keitė atsistojo.

— Pone Farelai, — pradėjo ji tvirtai ir oficialiai. — Mitčelas Vajatas yra Denio tėvas. — Ji nutilo, laukdama kokios nors reakcijos, tačiau jos nesulaukusi, kalbėjo toliau. — Pagrobėjai reikalauja dešimties milijonų dolerių, kuriuos turiu sumokėti iki šio vakaro devintos valandos. Neturiu nė trečdalio tokių pinigų. — Keitė vėl nutilo, tačiau ir šį kartą nesulaukė jokios reakcijos, todėl drebėdama įkvėpė ir trūkčiojamu balsu tarė: — Gal galite paprašyti Mitčelo, kad man paskambintų? Aš duosiu jums savo telefono numerį. Pasakykit jam... pasakykit, kad atsilygindama aš užrašysiu jam restoraną ir rasiu būdą, kaip grąžinti likusią sumą. — Ašaros užspaudė jai gerklę ir Keitė tvirčiau suspaudė telefoną. — Prašau, jūs turite surasti Mitčelą ir perduoti jam tai. Denis dar neturi nė dvejų metukų ir yra dabar kažkur su... — ji staiga nutilo, nurijo ašaras ir susitvardė. — Perduokit Mitčelui, kad Grėjus Eliotas pateiks jam įrodymus, jog Denio DNR atitinka jo DNR, kurią turi valstijos prokuroras. Štai mano telefono numeris restorane. Mes su Deniu gyvename bute virš jo, — pridūrė ji greitai, kad Metas Farelas nepamanytų, jog ji dirba kaip įprasta, kai jos sūnus dingęs.

Galiausiai tylus žmogus kitame ragelio gale prabilo.

— Aš jam paskambinsiu, — tarė jis, — ir perduosiu jūsų žinutę.

— Dėkoju, — silpnu balsu pasakė Keitė. Ji jau atitraukė ragelį nuo ausies, kai jis pridūrė:

— Labai užjaučiu dėl jūsų sūnaus.

Tai perjungė Keitę iš maldavimo į įtūžį.

— Denis nėra vien tik mano sūnus, jis ir Mitčelo sūnus.

— Aš priminsiu Mitčelui tai, — jos nuostabai atsakė Metas.

45 skyrius

Kler Dilard baigė skaityti susitarimą dėl konfidencialumo, kurį turėjo pasirašyti prieš pradėdama dirbti Mitčelui Vajatui, ir suraitė parašą. Ji pastūmė dokumentą per stalą Mitčelo asmeninei padėjėjai, ši įdėjo jį į aplanką šalia kitų įdarbinimo dokumentų, kuriuos Kler pildė šįryt atėjusi į Manheteno dangoraižį savo pirmąją darbo dieną.

— Kas toliau? — pasiteiravo Kler.

— Šis buvo paskutinis, — šiltai šypsodamasi atsakė Sofi Putnam ir užvertė aplanką. — Nuo šiol tu oficialiai priklausai komandai. Sveika atvykusi, — tarė ji pasilenkdama per stalą ir ištiesdama ranką. Kler paspaudė ranką, atsakydama į šypseną.

Jos abi jau artėjo prie keturiasdešimties, buvo laimingai ištekėjusios, malonios, profesionalios elgsenos, tamsių plaukų ir aiškiai teikiančios pirmenybę gerai pasiūtiems dalykiniams kostiumėliams ir ultramadingiems batams.

— Manau, jog mes labai gerai sutarsim, — tarė Sofi garsiai ištardama Kler mintis. Ji atsilošė kėdėje, pažvelgė į laikrodį ir linktelėjo uždarų durų jos dešinėje link. — Pono Vajato konferencija turėtų baigtis bet kurią minutę. Tu gal turi kokių nors klausimų apie pono Vajato sekretorės darbą, kurių aš dar neaptariau?

— Turiu vieną klausimą, — pusiau rimtai prisipažino Kler. — Kiek laiko trunka, kol nebepastebi, koks jis neįtikėtinai gražus?

Sofi nusijuokė iš jos atvirumo.

— Kai supranti, jog jis nežaidžia su savo darbuotojomis, niekada, tu atsipalaiduoji ir pamiršti jo išvaizdą — po kokių dvejų trejų metų, — pajuokavo ji.

— Ar jis turi daug merginų?

Kadangi Kler bus susijusi su kai kuriais jo asmeninio gyvenimo aspektais, tokiais kaip bilietų į teatrą užsakymas, restoranų vakarienei rezervavimas ir tvarkymas visų reikalų, susijusių su jo prabangiu butu mansardoje Aukštutiniame Yst Saide, Sofi pamanė, jog klausimas visai logiškas. Apdairiai neparodydama savo nuomonės, ji atsakė:

— Dame du jour16 yra Kirą Danhil.

Kler akys išsiplėtė paminėjus garsią Holivudo aktorę, vaidinančią pagrindinį vaidmenį kartu su Ly Valente naujoje Brodvėjaus pjesėje, kurios premjera turėjo įvykti šį vakarą.

— O kokia toji Kirą Danhil iš tikrųjų?

— Šiek tiek išpuikusi, tačiau ji tokia graži ir talentinga, kad kas galėtų ją dėl to kaltinti?

— Ar tai buvo mandagus būdas pasakyti, kad ji yra pasipūtusi snobė?

— Argi taip akivaizdu?

— Ne, — atsakė Kler, greitu ir tvirtu judesiu papurtydama galvą. — Spėjau, įvertinusi visas savo žinias, remdamasi tuo faktu, jog ji ne tik kino žvaigždė, bet ir kilusi iš pasiturinčio, privilegijuoto sluoksnio.

— Čia ji buvo pakilusi tik porą kartų, — papasakojo Sofi, imdama Kler aplanką ir dėdama į stalčių. — Pirmą kartą prieš pusantro mėnesio, vos tik jiems pradėjus susitikinėti, ir kai ponas Vajatas mane jai pristatė, ji vos teikėsi man linktelėti. Antras kartas buvo praėjusią savaitę, kai ji užsuko apsimesdama, jog nori įteikti knygą, kurią jam nupirkusi, nors žinojo, kad tądien kontoroje jo nebus. Ji sukiojosi čia apie pusvalandį, plepėdama su manim ir vaidindama, jog nori, kad mudvi taptumėm geriausiomis draugėmis.

— Ko ji norėjo iš tiesų?

— Informacijos apie poną Vajatą — bet kokių pikantiškų naujienų apie jo draugus, verslą, jo pomėgius ir antipatijas, jo kilmę, šeimą ir kitas moteris, su kuriomis yra turėjęs santykių. Pradėjusi kalbėti, elgėsi taip, lyg jie būtų susižadėję, tačiau sprendžiant iš to, ko ji klausinėjo, manau, jog ponas Vajatas palaiko su ja labai paviršutiniškus santykius, bent jau kol kas. Pasakoju tai, norėdama įspėti, nes ji gali bandyti šį triuką ir su tavim, vos tik sužinos, jog esi jo naujoji sekretorė. O, ir dar vienas dalykas prieš baigiant šią temą. Tu paklausei, ar jis turi daug merginų, ir aš tau lengvabūdiškai atsakiau, jog dame du jour yra Kirą Danhil. Iš tikrųjų atsakymas į tavo klausimą yra, jog jis dirba daug daugiau, nei linksminasi.

— O kuo konkrečiai ponas Vajatas užsiima?

— Atleisk, — nustebusi tarė Sofi. — Aš automatiškai padariau išvadą, jog tu žinai, nes ankstesnysis tavo darbdavys pastaruoju metu buvo kelis kartus su juo susitikęs.

— Aš buvau viena iš nedaugelio, kurie žinojo, kad ponas Kenvortas nori parduoti savo kompaniją, ir aš žinojau, kad jo susitikimai su ponu Vajatu yra su tuo susiję, tačiau apie pačius susitikimus jis nieko nepasakojo. Jie visada įvykdavo visiems jau išėjus namo ir, nors ponas Kenvortas liepdavo man pasilikti iki susitikimai pasibaigdavo, aš tik kartkartėmis nunešdavau dokumentus į pasitarimų kambarį ir suorganizuodavau jiems vakarienes. Aš taip ir nesupratau, ko ponas Kenvortas norėjo iš pono Vajato. Aš tik žinau, kad buvau labai sujaudinta ir nustebinta, kai praėjusį mėnesį tu man paskambinai ir pranešei, jog pono Vajato sekretorė išeina iš darbo, ir pakvietei mane.

Sofi nusišypsojo.

— Ponui Vajatui daug didesnį įspūdį padarė tavo profesionalumas ir bendravimo įgūdžiai nei tavo boso vadovavimo gebėjimai ir asmeniniai įpročiai.

— Ponas Kenvortas turėjo polinkį šiukščiai bendrauti su žmonėmis, tačiau jis nuolat patirdavo didžiulį spaudimą iš... visų pusių, — paaiškino Kler.

Jos diplomatiškas atsakymas privertė Sofi dar plačiau nusišypsoti.

— Taip, na, tai neišvengiama, kai vyras turi naują žmoną prancūzę, ką tik išaugusią iš paauglystės, dvi buvusias žmonas, kurios laiku negauna alimentų, žlungančią įmonę ir piktą pardavimų skyrių, laiku negaunantį komisinių. Matyt, ponui Kenvortui atrodė, jog vietoje jo telefonu bendrauti su visais tais žmonėmis yra tavo pareiga. Beje, poną Vajatą labai pralinksmino ir nustebino tavo taktiškas susilaikymas klausantis verksmingo susierzinimo priepuolio, kurį telefonu išliejo jaunoji žmona. Jis nugirdo pokalbį išeidamas.

Kler buvo pritrenkta.

— Aš šnekėjau taip tyliai, beveik kuždėjau, ir kalbėjau su ja prancūziškai, kad jis nesuprastų, kas vyksta.

— Deja, jo puiki klausa ir laisvai kalba prancūziškai. Akivaizdu, jog tu irgi, o tai buvo dar viena priežastis, dėl kurios jis nusprendė apsvarstyti tavo kandidatūrą į šią vietą — keli mūsų klientai yra prancūzai, o daugumai kitų mūsų klientų iš Europos bendrauti prancūziškai patogiau nei angliškai. Taigi mes vėl grįžtame prie pradinio tavo klausimo — kuo mes čia užsiimame. — Sudėjusi rankas ant stalo, ji tęsė: — Kalbant kaip galima paprasčiau, ponas Vajatas organizuoja įmonių susiliejimus ir privačių kompanijų akcijų išpirkimus mūsų klientų kompanijoms visame pasaulyje. Kai kada mūsų klientai jau turi numatę konkrečią kompaniją — tikslinę kompaniją — kurią nori įsigyti. Tokiu atveju ponas Vajatas inicijuoja susitarimą ir derasi mūsų klientų vardu. Kitais kartais mūsų klientai tiesiog pasako jam, ko nori ir paprašo jį patį išrinkti tikslinę kompaniją. Deja, ne visos tikslinės kompanijos iš pradžių nori būti parduotos ir net kai jos pripažįsta, jog tai gera mintis, visada būna ginčų dėl su tuo susijusių pinigų. Už sėkmingai užbaigtą sandėrį ponas Vajatas ima nepaprastai didelį mokestį, taip pat gauna dalį tos kompanijos akcijų.

Ji lukterėjo sekundėlę, kad informacija susigertų, o tada ištarė su santūriu išdidumu:

— Tavo naujasis viršininkas yra garsus ryšiais, apimančiais visą pasaulį, nuovokumu ir derybininko gebėjimais. Aš neperdedu sakydama, jog savo darbą jis išmano puikiai.

Labai patenkinta tuo, ką išgirdo, Kler susilaikė neprisipažinusi, jog per trumpą pokalbį jai nepavyko paklausinėti Mitčelą Vajatą apie jo darbo detales, nes visiškai sutrikdė dailus jo veidas ir tamsiai mėlynos akys. Užuot toliau klausinėjusi, Kler paėmė rašiklį ir bloknotą nuo Sofi stalo, kad galėtų pasižymėti pastabas.

— Kiek klientų turi ponas Vajatas?

— Tiesą sakant, susitikti su tavo bosu jis sutiko tik iš pagarbos jų bendram pažįstamam. Jis jau seniai liovėsi priiminėjęs naujus klientus, tačiau jo atstovaujami klientai jo kompetencijos dėka tapo labai turtingi ir labai gobšūs. Aš nupasakojau, ką jis daro savo klientų labui, tačiau dažnai nutinka taip, jog ponas Vajatas aptinka dvi ar tris neblogas kompanijas, kurioms prastai sekasi, bet jis mano, jog jos suklestėtų, jei susijungtų ir joms būtų tinkamai vadovaujama.

— Kai tai nutinka, — spėjo Kler, — jis tikriausiai susisiekia su vienu iš savo klientų ir pasiūlo, kad šis duotų sutikimą pradėti akcijų išpirkimą ir susiliejimą savo vardu?

— Kartais jis pasielgia šitaip, bet daug dažniau ponas Vajatas veikia pats. Jis superka kompanijas, sujungia jas ir sukuria naują administraciją iš geriausių buvusių komandų narių. Kai naujai sukurta kompanija pradeda duoti neblogą pelną, parduoda, tačiau tik su sąlyga, jog ir toliau gaus pelno dalį.

— Jis niekada nepasilieka savo sukurtų kompanijų, nesvarbu, kokios sėkmingos, jo nuomone, jos gali tapti?

— Ne. Jis sako, jog tam, kad privati kompanija klestėtų ir augtų, savininkas turi realiai dalyvauti jos gyvenime, nors retkarčiais.

— O jis to daryti nenori?

Sofi papurtė galvą, prisimindama naktį prieš beveik trejus metus, kai paklausė jo to paties. Jis buvo ką tik grįžęs iš brolio laidotuvių Čikagoje ir rengėsi antros valandos nakties telefoninei konferencijai su klientu iš Šveicarijos. Pastarasis mėgino nupirkti kompaniją, kurią Mitčelas sukūrė įsigijęs ir sujungęs tris mažas, finansinių sunkumų kamuojamas pramonines prancūzų kompanijas. Jis parėmė jas savo lėšomis, reorganizavo, rūpestingai atrinko naują valdybą — keletui jos narių ypač simpatizavo. Kai naujai sukurta kompanija po labai trumpo laiko pradėjo pranešinėti apie didelius pelnus, jis itin didžiavosi. Žinodama, kad jis dažnai skraido į Prancūziją, Sofi pasiteiravo, kodėl jis nepasilieka kompanijos sau, užuot pardavęs ją klientui iš Šveicarijos.

Tai buvo reta, neatsargi akimirka, be jokios abejonės, nulemta nuovargio ir painaus košmaro dėl jo brolio mirties, kai jo trumpa šypsena ir nerūpestingas tonas nesugebėjo nuslėpti tikrųjų jausmų, kurie temdė jo akis ir kietai suspaudė žandikaulį.

— Širdyje aš klajoklis, — pasakė jis.

Kitą savaitę jis priėmė turtingo turisto pasiūlymą; jis buvo matęs beveik užbaigtą namą Angilijoje ir mėgino jį įsigyti.

— Aš turiu butus keturiuose miestuose, — paaiškino Sofi, kai ši nusistebėjo tokiu jo sprendimu. — Nusprendžiau, jog namas yra grandinė, kurios aš nenoriu.

Užuot atpasakojusi tą labai asmenišką pokalbį, Sofi paprastai ir teisingai paaiškino:

— Savo darbe ir buityje jis nori išlaikyti kaip galima daugiau lankstumo, kad būtų pasirengęs staigiems paskutinės akimirkos pokyčiams. — Mikliai pakeisdama temą ir vėl grįždama prie darbo, ji tęsė: — Jau minėjau, kad pardavęs savo sukurtą kompaniją, ponas Vajatas pagal sutartį įgyja teisę gauti tos kompanijos pelno dalį. Kad būtume tikri, jog naujieji kompanijų savininkai tiksliai apskaičiuoja pelnus, mes samdome du auditorius, dirbančius visu etatu. Jie važinėja iš kompanijos į kompaniją, tikrindami jų buhalterines knygas. — Kad padėtų Kler suprasti, kam visa tai reikalinga, Sofi pridūrė: — Retkarčiais naujieji savininkai nusprendžia pamėginti sumažinti savo pelno skaičius — taip sumažindami sumas, kurias skolingi ponui Vajatui — asmenines išlaidas pateikdami kaip verslo ir naudodami kompanijos pinigus joms apmokėti.

— Turi omeny tokias asmenines išlaidas kaip šeimos atostogos?

Sofi nusijuokė.

— Ne, turiu omeny asmenines išlaidas dvarui netoli Sant Petersburgo ir rolsroisui!

Kler pradėjo šypsotis, tačiau staigus įtūžusių svetimų balsų protrūkis pasitarimų kambaryje privertė ją atsisukti ir nerimastingai pažvelgti ton pusėn.

— Nesijaudink, abu tie vyrai yra už tūkstančių mylių, — su šypsena ir ramiai ištarė Sofi. Jai kalbant, vyrų balsai staiga nutilo ir ji pridūrė: — Ponas Vajatas ką tik išjungė telefono garsą.

— Aa, tu nori pasakyti, jog tai konferencinis skambutis? — su akivaizdžiu palengvėjimu paklausė Kler.

— Trijų asmenų telefoninė konferencija, — patikslino Sofi. Nenorėdama, kad Kler pagalvotų, jog agresyvumas ir šaukimas yra kasdienis reiškinys ponui Vajatui tvarkant reikalus, ji pridūrė: — Balsai, kuriuos tu ką tik girdėjai, yra Stavroso Konstantatoso iš Graikijos ir Alekso Radkovo iš Maskvos, o vienintelė priežastis, dėl kurios į tai įsipainiojęs ponas Vajatas, yra ta, jog Stavrosas paprašė jį pabūti... na... tarpininku.

— Tarpininku ar teisėju? — ironiškai paklausė Kler.

— Tu labai nuovoki, — sukikeno Sofi. — Aleksui Rusijoje priklauso didžiulė krovinių gabenimo kompanija, kurią jis pasisiūlė parduoti Stavrosui. Vyrai sutarė dėl kainos ir sąlygų, pasirašyti preliminarūs dokumentai, tačiau Aleksas pradėjo vilkinti sandorį ir Stavrosas įsiuto. Ponas Vajatas iki vakar dienos nieko nežinojo apie šį sandėrį, tačiau jis puikiai sutvarko Stavroso reikalus, kai šiam pyktis užtemdo protą. Stavrosas ir ponas Vajatas labai seni draugai, — pridūrė Sofi.

Kler buvo girdėjusi apie atsiskyrėlį graikų magnatą, brūkštelėjo jo vardą į bloknotą, o šalia sutrumpintai užsirašė „prasto charakterio — artimas MV draugas.“ Ji taip pat užsirašė ruso vardą ir pastabą, jog jam priklauso krovinių gabenimo kompanija.

Sofi palaukė, kol ji baigs rašyti, tada atstūmė savo kėdę ir atsistojo.

— Belaukiant, kol ponas Vajatas užbaigs, aprodysiu tau biurą, nors tu jau beveik viską matei.

Kler pakilo ir išėjo paskui ją iš kabineto pro priimamąjį — didelį kambarį, apstatytą moderno sofa, apmušta švelnia smėlio spalvos oda, su dviem poromis derančių kėdžių, atsuktų į langus. Už sofos, atremtas į galinę kambario sieną, stovėjo didelis chromo ir stiklo stalas su telefonu ir kėde, skirtas užimtiems lankytojams.

Didžiąją dalį negludinto travertino grindų dengė storas smėlio spalvos kilimas su kaip pakliūva išmėtytais tamsaus medaus spalvos verpetais, o ant sienos virš stalo kabėjo įrėmintas žalių atspalvių impresionistinis peizažas. Vienintelės papildomos interjero puošmenos buvo keli dideli paparčiai, stovintys ant paaukštinimų iš travertino. Baldai buvo elegantiški ir prabangiai atrodantys, o bendras įspūdis sąmoningai minimalistinis, kad niekas nesivaržytų su stulbinamu vaizdu į Manheteną pro langus nuo žemės iki lubų.

— Čia auditorių kabinetai, — tarė Sofi, stabtelėdama prie poros durų, atsiveriančių iš trumpo koridoriaus už stalo priimamajame. — Kaip ir sakiau, Džonas ir Endriu retai čia būna.

Kler greitai žvilgtelėjo į abu kabinetus — kiekviename stovėjo sieninės dokumentų spintos, stalas ir pora kėdžių, tokių pačių kaip ir priimamajame. Iš ten Sofi nusivedė ją prie paskutinių koridoriaus durų. Atvėrus duris paaiškėjo, jog tai maža, bet gerai įrengta virtuvė su nerūdijančio plieno elektriniais prietaisais, stalu ir keturiomis kėdėmis.

— Gali laisvai naudotis bet kuriuo metu, — pasakė Sofi.

Joms einant atgal pro priimamąjį, Sofi pažvelgė į laikrodį.

— Ponas Vajatas jau prieš penkiolika minučių turėjo baigti tą konferencinį skambutį. Jam bet kurią akimirką gali baigtis kantrybė, — linksmai ir tvirtai išpranašavo ji. — Kol kas eikime į jo kabinetą, pažiūrėsim, ar ant jo stalo yra ko nors, ką galėčiau tau duoti darbo pradžiai. Žinau, jis kažkur turi pilną dokumentų segtuvą, kurį pasiliko peržiūrėti su tavim.

Platus belangis arkinis įėjimas su travertino kolonomis skyrė priimamąjį nuo Sofi ir Kler kabinetų. Jie buvo vienas priešais kitą einant Mitčelo Vajato kabineto ir pasitarimų kambario link. Kabineto durys buvo uždarytos, bet Sofi atidarė ir nuėjo per kabinetą prie jo stalo. Kler jau buvo mačiusi jo kabinetą, kai Mitčelas Vajatas prieš dvi savaites pasikvietė ją pokalbio dėl darbo. Jau tada ji šiek tiek nustebo, jog jis nėra prašmatnus. Pats kambarys pakankamai didelis, kad būtų laikomas erdviu, o apstatytas tuo pačiu santūriu, minimalistiniu stiliumi kaip ir priimamasis. Tačiau jo kabinetas buvo kampinis, todėl iš jo dviem kryptimis atsivėrė niekieno neužstojami, kvapą gniaužiantys Manheteno vaizdai, todėl ji spėjo, kad jam vaizdas visada yra svarbiausias.

Jo stalas buvo tuščias, išskyrus didelį krištolinį „kumštį“ ant žemo pagrindo viename stalo kampe ir pluoštelį popierių stalo vidury. Sofi paėmė popierius, pervertė ir padėjo atgal. Tada atsisuko į spintelę už stalo, kur stovėjo atidarytas nešiojamasis kompiuteris, o jo ekrane degė ta pati Outlook programa, kurią Kler naudojo savo boso elektroniniams laiškams, verslo kontaktams ir dienotvarkei. Šalia kompiuterio buvo medinis dėklas su dar daugiau dokumentų, juos Sofi taip pat peržvelgė ir padėjo atgal.

— Čia nėra nieko, ką galėčiau tau duoti, — ironiškai tarė ji. — Grįžtam prie mano stalo, išvardysiu tau žmones, kurie skambina jam dažniausiai ir trumpai juos apibūdinsiu, kad žinotum, su kuo kalbi.

Kler linktelėjo ir nusekė paskui ją, tačiau joms įpusėjus kambarį, pradėjo skambėti mobilusis telefonas, gulėjęs ant jo stalo.

— Ar turėčiau atsiliepti? — pasiteiravo Kler.

— Ne, — atsakė Sofi. — Skambučiais į mobilųjį telefoną pasirūpina pats.

Vis dar tebeskambant telefonui, Sofi užvėrė kabineto duris ir Kler paklausė:

— Ar jis visuomet laiko duris uždarytas?

— Ne. Paprastai aš uždarau, jei prieš tai buvo uždarytos, ir palieku praviras priešingu atveju.

Joms grįžtant į Sofi kabinetą, telefonas ant jos stalo du kartus suskambėjo žemu, savitu garsu.

— Tai pono Vajato asmeninė linija. Būdamas kabinete, jis pats atsiliepia, bet jei jo nėra, visada atsiliepiam mes, — paaiškino ji, pakeldama ragelį ir nuspausdama baltą blyksintį mygtuką stulpelio apačioje.

— Pono Vajato biuras, — tarė ji, tada akimirką klausėsi ir draugišku tonu atsakė: — Taip, jis čia, pone Farelai, bet šiuo metu dalyvauja trišalėje telefoninėje konferencijoje. Tačiau jis turėtų netrukus baigti ir... — Vyras kitame laido gale, matyt, ją pertraukė, nes ji nutilo, sekundę pasiklausė ir tada pasakė, — Taip, žinoma. Aš tuojau pat jam perduosiu.

Ji įjungė laukimo režimą, paėmė rašiklį ir Kler pamatė, kaip ant mažo popieriaus lapelio Soli užrašė „Skambina Metas Farelas. Tai skubu. Jam reikia tuoj pat su jumis pasikalbėti.“ Ji dukart pabraukė žodžius „skubu“ ir „tuoj pat“, tada išsitiesė ir ramiai šypsodamasi mostelėjo Kler eiti iš paskos.

— Galėsi tuo pačiu pažiūrėti į veidus, kurie priklauso tiems rėkiantiems balsams, kuriuos anksčiau girdėjai.

Ji atidarė duris į pasitarimų kambarį, Kler žengė žingsnį į priekį ir priblokšta sustojo. Skirtingai nuo santūraus kitų kabinetų interjero ir nuosaikių proporcijų, didžiulis pasitarimų kambarys buvo apmuštas tamsiu medžiu, įmantriai apstatytas ir visiškai aprūpintas stulbinama gausybe moderniausios audiovizualinės ir telefoninės konferencijos įrangos. Beveik per visą kambarį stovėjo pasitarimų stalas, įleistas į parketą ir apsuptas mažiausiai aštuoniolikos minkštų metalinių sukamųjų kėdžių, apmuštų irisinio saldainio spalvos oda. Ant ilgos sienos stalo dešinėje kabojo eilė vienodų laikrodžių, rodančių laiką skirtinguose miestuose, o po jais — keturi didžiuliai, į sieną įmontuoti televizorių ekranai. Šią akimirką du ekranai buvo tamsūs, tačiau kituose dviejuose buvo skirtingų vyrų atvaizdai. Abu vyrai buvo žilaplaukiai ir pikti, abu rėkė, akivaizdžiai dviem skirtingomis gimtosiomis kalbomis tuo pačiu metu — ar bent atrodė, tarsi būtų rėkę. Garsas pasitarimų kambaryje buvo pritildytas iki ausiai malonaus lygio, todėl Kler nebuvo tikra, ar jie iš tiesų rėkė, ir nesuprato, ar tiedu agresyvūs vyrai kreipiasi vienas į kitą, ar į Mitčelą Vajatą. Užuolaidos buvo nuleistos, šviesos lubose pritemdytos, suteikiant kambariui švelnų švytėjimą, tačiau pakankamai šviesos, kad Kler galėtų įžiūrėti Mitčelą, sėdintį per vidurį stalo, atsilošusį kėdėje, žiūrintį į ekranus ir besiklausantį besipykstančių vyrų su dirbtinio pakantumo išraiška.

Akies kampučiu Mitčelas pamatė jo link einančią Sofi su rašteliu rankoje ir nusprendė, jog laikas užbaigti jam tekusį sunkų išmėginimą. Ištiesęs ranką prie pulto su mygtukais ir jungikliais greta jo alkūnės, jis išjungė garso ryšį su Stavrosu, tada šiek tiek pasuko kėdę, kad rusas matytų, jog jis atsuko petį Stavrosui ir kalba tik su juo.

— Aš išjungiau garso ryšį su Stavrosu, kad mudu galėtume pasikalbėti asmeniškai, — pradėjo Mitčelas draugišku tonu. — Aleksai, pažįstu Stavrosą jau daug metų ir kai jis būna toks piktas, jis nustoja klausyti paaiškinimų ir pradeda koncentruotis ties atsakomaisiais veiksmais. Jis neleis jums pakeisti jūsų susitarimo sąlygų. Tačiau, jei jūs norėtumėt visiškai atsisakyti sutarties, esu įsitikinęs, jog sugebėčiau įkalbėti Stavrosą leisti jums tai padaryti...

Ruso veidas išdavė nerimą, o ne palengvėjimą ir jo susikrimtimas akivaizdžiai stiprėjo Mitčelui užbaigiant:

— Jis svarstė pirkti kitas dvi Rusijos krovinių gabenimo kompanijas, kai jūs jam paskambinot ir pasiūlėt pirkti savąją. Aš pasikalbėsiu su juo rytoj, kai jis bus gerai išsimiegojęs, ir paaiškinsiu akivaizdžius privalumus, dėl kurių reikėtų nusipirkti vieną ar abu jūsų konkurentus...

— ... Ir kai juos perims, jis mažins gabenimo kainas tol, kol išstums mane iš verslo, — įtūžęs sušuko rusas. — Mano verslas taps bevertis. Aš liksiu be nieko!

Kadangi Stavrosas garsėjo retkarčiais pasielgiantis būtent taip, Mitčelas nieko neatsakė.

— Jei jūs nusprendėt, kad norit išlaikyti savo verslą ir todėl pageidaujate atsiimti savo sutikimą parduoti verslą jam, jis supras ir dovanos jums už tai, kai nurims. Tačiau jeigu jūs nusprendėt parduoti verslą kažkam kitam, įsigysit galingą priešą.

— Jis turėtų jaudintis, kad neįsigytų priešo manyje!

— Tikriausiai turėtų, — šiek tiek šyptelėjęs sutiko Mitčelas, — bet jis nesijaudins. Šiaip ar taip, geriau nebaikim mūsų pokalbio grasinimais. Judu su Stavrosu galėsite grasinti vienas kitam vėliau.

— Ar jūs galite įtikinti jį sumokėti man daugiau?

— Ne. Stavrosas niekada neatsiima savo žodžio ir niekada neleidžia kitiems to daryti. Aš negaliu įkalbėti, kad leistų jums pakeisti susitarimo su juo sąlygas, tačiau manau, jog galiu įtikinti jį leisti jums visiškai anuliuoti susitarimą.

— Bet...

— Pagalvokit iki rytojaus, — mandagiai pertraukė Mitčelas. Ištiesęs ranką prie pulto, jis išjungė palydovinį ryšį su rusu ir ekranas kairėje užgeso. Jis įjungė kitą mygtuką ir pasigirdo Stavroso balsas.

— Mes vieni, — tarė Mitčelas, nukreipdamas žvilgsnį į žodžius, Soli užrašytus ant lapelio.

Stavrosas įtūžęs pratrūko angliškai su aiškiai juntamu akcentu:

— Ar tu perdavei tam šunsnukiui, ką aš sakiau? Ar pasakei, kad jei bandys sulaužyti susitarimą, aš nukirsiu jam genitalijas ir patieksiu jo motinai ant lėkštutės?

— Ant lėkštutės? — linksmai pakartojo Mitčelas, vėl nukreipdamas dėmesį į ekraną. — Sprendžiant iš jo elgesio ligi šiol, jums gali prireikti pusdubenio.

— Jis rado kitą pirkėją savo kompanijai...

— Ne, nerado, bet jis nori, kad jūs taip manytumėt. Jis paprasčiausiai mėgina kelti kainą. Jei jūs nustosite jam grasinti ir, užuot taip daręs, keletui dienų visiškai nutrauksite bendravimą, jis pats sugrįš. Jis yra smulki žuvelė, žinanti, kad ją persekioja ryklys, tačiau užuot išsigandusi, ji tik vis labiau išpuiksta. Jis nori parduoti ir jūs pateikėt labai gerą pasiūlymą. Nuplaukit šalin ir jis supras, jog yra tik smulki žuvelė, — užbaigė Mitčelas, atstumdamas kėdę. Smalsus, bet ne išsigandęs dėl Meto žinutės, Mitčelas paaiškino Stavrosui, kodėl nori užbaigti pokalbį: — Sofi ką tik perdavė man žinutę, jog skambina Metas Farelas ir nori tuoj pat su manim pasikalbėti.

— A, taip, matau ją prie durų. Labas rytas, Sofi, — mandagiai tarė Stavrosas.

— Labas rytas, pone Konstantatosai, — atsiliepė ši.

— Mitčelai, — pridūrė Stavrosas Mitčelui ištiesus ranką, kad išjungtų ryšį, — perduok Metui kuo šilčiausius linkėjimus.

— Būtinai, — pažadėjo Mitčelas. Laikydamas rankoje Sofi raštelį, jis išėjo iš pasitarimų kambario į savo kabinetą pro juos skiriančias asmenines duris.

Sofi pasinaudojo tolimesnėmis durimis ir parsivedė Kler į savo kabinetą, kur jos susėdo prie Sofi stalo.

— Baigęs kalbėti su Metu Farelu, jis norės su tavimi susitikti, — tarė Sofi. — Sprendžiant iš to, kaip šįryt klostėsi reikalai, jis tikriausiai pamiršo, jog šiandien tavo pirmoji diena čia.

Kalbėdama ji žvilgtelėjo į blyksinčią telefono lemputę, kuri rodė, jog jis vis dar šneka su Metu Farelu, tada atsiprašomai nusišypsojo Kler ir tęsė:

— Belaukdamos, kol jis baigs kalbėti, pradėkim sudarinėti sąrašą „kas yra kas“.

Kler linktelėjo, paėmė rašiklį ir popieriaus lapelį, ant kurio rašė anksčiau, ir ėmė užsirašinėti vardus ir faktus, kuriuos vardijo Sofi.

— Aš jau minėjau, jog ponas Vajatas dažnai pats perka kompanijas, jas sujungia, o tada parduoda. Tačiau jis ne visada veikia vienas. Priklausomai nuo pinigų sumos ir su sandoriu susijusios rizikos, retkarčiais jo partneriai būna Stavrosas Konstantatosas, Metas Farelas ar Žakas Benediktas.

Kler paleido iš rankų rašiklį ir nustebusi pakėlė akis.

— Žakas Benediktas? Žymusis Žakas Benediktas? Kino žvaigždė Žakas Benediktas?

— Tas pats, — mikliai patvirtino Sofi. — Metas Farelas ir Žakas Benediktas yra artimi pono Vajato draugai, o retkarčiais ir verslo partneriai. Kada jie bepaskambintų, jiems jis visada pasiekiamas, štai kodėl aš pertraukiau jo telefoninę konferenciją, kai Metas Farelas manęs paprašė. — Suprantama, kad Kler apstulbino ryšys su Žaku Benediktu, todėl Sofi šelmiškai pridūrė: — Šįvakar, po Kiros Danhil premjeros, ponas Vajatas vakarieniauja su Žaku Benediktu ir jo žmona Džulija. — Ji luktelėjo akimirką, kol Kler užsirašys vardus, ir papildė: — Stavroso sūnus, Aleksas, taip pat yra artimas pono Vajato draugas ir kartais paskambina. O, ir labai greitai tu išgirsi minint vardą „Kalis“. Kalis yra pono Vajato vairuotojas, tačiau jis taip pat jo vaikystės draugas. Jo tikras vardas Džovanis Kalioroso ir jis labiau „šeimos narys“ nei „darbuotojas“. Kartais jis truputėlį flirtuoja, bet tai nieko nereiškia. Ir dar — jis puikiai supranta angliškai — todėl nesileisk mulkinama. Pirmąją mano darbo savaitę jis tyčia, norėdamas pasijuokti, daugybę kartų įviliojo mane į juokingas situacijas, kol aš stengiausi padėti jam suprasti, ką sakau. Ponas Vajatas turi pagyvenusią tetą, Oliviją Hebert, — tęsė Sofi, vėl žvilgtelėjusi į telefono lemputę, kuri vis dar degė. — Jis visada atsiliepia į jos skambučius, nesvarbu, kad ir koks užsiėmęs būtų.

Ji nurodė Kler dar kelias pavardes ir nusprendė, jog jau užtektinai apkrovė naująją darbuotoją nuobodžiomis detalėmis.

— O ką ponas Vajatas mėgsta ar nemėgsta? — paklausė Kler. — Ar yra kas nors, ko aš turėčiau vengti, nenorėdama jo supykdyti?

— Tau nėra dėl ko nerimauti, — patikino ją Sofi. — Iš tavęs jis tikėsis geriausio, o atsilygindamas elgsis su tavim pagarbiai. Dar daugiau, jis nepamirš tavo gimtadienio, nesielgs su tavimi globėjiškai ir nesiuntinės tavęs pirkti dovanų jo draugėms. Jis vienas iš ramiausių šiuo metu Žemėje gyvenančių vyrų. Jis netgi nesikeikia. O, puiku... — pridūrė ji, vėl pažvelgusi į telefoną, — jis ką tik padėjo ragelį. Eime, leisime jam deramai su tavimi pasisveikinti.

Vos įstengęs atsisveikinti su Metu, Mitčelas nutrenkė telefono ragelį.

— Kalės vaikas! — įsiutęs iškošė jis. — KALĖS VAIKAS!

Paėmęs brangaus krištolo kumštį, kurį Stavrosas užsakė jam kaip dovaną, Mitčelas suspaudė jį taip stipriai, kad šis būtų sutrupėjęs, jei būtų iš paprasčiausio akmens. Jis buvo toks įtūžęs, kad protas atsisakė suprasti tai, ką jam ką tik papasakojo, ir jis turėjo viską dar kartą pats sau pakartoti...

Keitė Donovan turi sūnų, kurį pagrobė, o Grėjus Eliotas turi DNR įrodymus, jog Mitčelas yra berniuko tėvas... Mitčelas yra Keitės Donovan sūnaus tėvas, o jai neužteko padorumo pranešti jam, kad turi vaikų... Ji ketino auginti jo sūnų kaip buvo auginamas Mitčelas — nepažįstantį savo biologinio tėvo... Pagrobėjai sučiupo Mitčelo sūnų šįryt miesto parke ir prašo už jį išpirkos!

Kai jis pagaliau įsisąmonino šią paskutinę detalę, jo kunkuliuojantis pyktis virto įniršiu, ir jis sviedė krištolinį kumštį skersai kambario su visa įtūžio jėga būtent tą akimirką, kai Sofi atidarė jo kabineto duris ir kartu su Kler žengė vidun. Kler staiga pasilenkė ir užgniaužė riksmą, o Sofi apstulbusi sustingo, kai dešimties svarų krištolinė raketa pralėkė pro ją, atsitrenkė į sieną, nukrito ant skalūno grindų ir susprogo garsiu dūžtančio stiklo sprogimu.

Kler skubiai atsitraukė kelis žingsnius į greta esantį Sofi kabinetą, o Sofi, po akimirkos šiurpaus paralyžiaus, sugebėjo nutaisyti ramią veido išraišką ir pradėjo eiti jo stalo link. Iš išorės santūri, ji atsargiai ėjo pro krištolo dulkes, pasklidusias ant akmeninių grindų, bet buvo sukrėsta jo nepaaiškinamo įsiutusios rūstybės priepuolio ir suerzinta po kojomis traškančio stiklo garso. Ji degė nekantrumu, norėdama paklausti, kas privertė sukelti šitą netvarką, tačiau grėsminga jo veido išraiška kėlė jai baimę, jog bet kokia aiški užuomina apie šią situaciją gali nesunkiai sukelti dar vieną pykčio protrūkį. Stengdamasi būti rami, taktiška ir paslaugi, Sofi atsargiai pasiteiravo:

— Ar kas nors negerai, pone Vajatai?

— O atrodo, kad kas nors gerai? — atkirto jis, pašoko, griebė portfelį nuo spintelės jam už nugaros ir puolė kišti į jį popierius nuo stalo.

Susigėdusi dėl kvailo klausimo, Sofi susilaikė nuo komentaro ir pasilenkė pakelti nutrauktą krištolinį nykštį, gulintį storo vilnonio kilimo kampe.

Ketindamas išpilti sąrašą nurodymų, Mitčelas pažvelgė Sofi pusėn, pamatė, ką ji daro, ir, pakankamai ilgai patylėjęs, trumpai, bet mandagiai prabilo:

— Nelieskit, susipjaustysit. Vėliau paskambinkit valytojams ir liepkit surinkti stiklą. Aš išvykstu į Čikagą, — tęsė jis, greitai pereidamas prie svarbiausių reikalų. — Paskambinkit Kaliui ir pasakykit, kad paimtų mane apačioje, o tada paskambinkit mano pilotams, liepkit pripilti lėktuvą degalų ir būti pasiruošusiems riedėti, vos tik atvyksiu į angarą. Vėliau susisiekit su Pyrsono ir Levinsono kontora Čikagoje ir paprašykit, kad Bilas Pyrsonas ar Deivas Levinsonas paskambintų man per dvidešimt minučių, nesvarbu, kur jie yra ar kuo būtų užsiėmę.

Jis stabtelėjo atsikvėpti ir Sofi skubiai įsiterpė:

— Jūsų lėktuvas remontuojamas. Jis galėtų išskristi ne anksčiau kaip rytoj.

— Tada gaukit man du bilietus artimiausiam skrydžiui į Čikagą.

— Jei negausiu bilietų pirma klase, ar tiks antra?

— Nupirkit bet kokius, tik gaukit man vietą artimiausiam skrydžiui, — trumpai atsakė Mitčelas. — Jei nepavyks, pamėginkit užsakyti lėktuvą. Kai tai sutvarkysit, paskambinkit mano namų šeimininkei ir paprašykit, kad sudėtų lagaminus man ir Kaliui, o tada pasirūpinkit, kad juos šiandien pristatytų į lėktuvą, skrendantį Čikagon. Raskit kurjerį, kad juos paimtų iš oro uosto ir pristatytų mums.

— Ar jūs norite apsistoti...

Mitčelas staigiu judesiu ištraukė apatinį stalčių, kad pasiimtų dar daugiau bylų, ir nutraukė ją vidury klausimo, tačiau sugebėjo sušvelninti savo toną.

— Pirmiausia užsiimkite skambučiais, kuriuos ką tik nurodžiau, o tada paskambinkite man į mašiną dėl visų kitų klausimų, į kuriuos reikės atsakymų.

Jai linktelėjus ir išskubėjus, jis susidėjo likusius dokumentus į portfelį, tada atitraukė vidurinį stalo stalčių ir išsitraukė ploną sulankstomą dėklą, kuriame laikė savo delninuką, pasą ir kitus daiktus, kuriuos visada imdavosi į keliones. Jis įmetė dėklą ant dokumentų, užsegė portfelį ir atsisuko į kompiuterį, stovintį ant spintelės jam už nugaros. Dešine ranka įvedė Niujorko banko prezidento pavardę, o kairiąja paėmė telefoną.

Asmenine prezidento linija atsiliepė jo sekretorė, kuri paaiškino, jog jis yra tarybos posėdyje, tačiau sutiko sujungti, kai Mitčelas pranešė, jog tai „nepaprastai skubus reikalas. “

Sofi sėdėjo prie stalo ir kalbėjo telefonu, o Kler sėdėjo jai iš šono, kai Mitčelas praėjo pro jos kabinetą ir sustojo sužinoti paskutinių žinių. Sofi suprato, ko jis nori, ir delnu pridengė mikrofoną.

— Mūsų kelionių agentas šiuo metu tikrina skrydžius ir laisvus bilietus, — greitai paaiškino ji. — Pyrsonas ir Levinsonas šiuo metu teisme ir su jais neįmanoma susisiekti telefonu, tačiau Pyrsono sekretorė pasirūpins, jog jam į teismo salę būtų pristatyta žinutė.

Šiandien į Čikagą skrendama iš La Guardia, Niuarko ir JFK oro uostų, tačiau tiesioginiais skrydžiais greičiausiai pasieksit O’Haros oro uostą. Kalis jau atvažiuoja..

Kelionių agentui vėl pradėjus kalbėti į ragelį, Sofi nutilo, o kadangi Mitčelas jau gavo reikiamą informaciją, jis apsisuko ant kulno ir pradėjo eiti. Tačiau Sofi susirūpinimą kėlė dar vienas klausimas, kurį turėjo priminti prieš jam išvykstant. Privalėdama klausytis kelionių agento ir priimti sprendimą, ji pastūmė Kler stalo kalendorių, įsakmiai pabaksnojo pirštu į Mitčelo tvarkaraštį šiam vakarui, o tada primygtinai linktelėjo Mitčelui įkandin.

Buvo aišku, ką ji norėjo pasakyti, ir Kler drąsiai pakilo atlikti užduoties. Pasitikėdama Sofi paaiškinimu, jog pono Vajato elgesys kabinete buvo nukrypimas nuo normos ir jog ankstesnis, pilnas pagyrimų apibūdinimas buvo visiškai tikslus iki menkiausių detalių, Kler paėmė stalo kalendorių ir sušuko:

— Pone Vajatai...

Įpusėjęs kambarį, jis su nuostaba atsisuko išgirdęs jos balsą, veido išraiška buvo nekantri, tačiau ne grėsminga, tad Kler stūmėsi toliau. Skaitydama Sofi užrašus, ji greitu, profesionaliu balsu ištarė:

— Pagal jūsų kalendorių, šįvakar pusę devynių jūs turėtume būti teatre, spektaklio Trys dienos lietaus premjeroje. Vėliau turėtumėte vakarieniauti su Kirą Danhil, Ly ir Maiklu Valentėmis ir Žaku bei Džulija Benediktais.

— Paskambinkit visiems ir praneškit, jog atsirado nenumatytų aplinkybių ir aš negalėsiu dalyvauti, — tarė jis nusisukdamas ir eidamas tolyn.

— Pone Vajatai?

Jis pažvelgė į ją per petį, tačiau nesustojo, todėl stengdamasi kuo geriau atlikti savo profesinę pareigą, Kler nuskubėjo paskui, kad galėtų įspėti apie vieną smulkmeną, kurią jis galėjo būti pamiršęs, ir dėl kurios vėliau gailėtųsi.

— Tai pirmoji panelės Danhil premjera Brodvėjuje, o jūsų nebus tarp žiūrovų. Čia parašyta, jog Sofi jau užsakė gėlių į panelės Danhil persirengimo kambarį. Kadangi jūsų šįvakar nebus, gal, jūsų nuomone, jūs turėtumėte pamėginti kompensuoti tai...

— Taip, — nutraukė jis, supratęs, kur ji suka. — Nusiųskit jai dar gėlių, — davė jis nurodymą, nelėtindamas žingsnio.

— Dar gėlių? Už tai, kad praleisk jos premjerinį vakarą? — paklausė Kler, skubėdama iš paskos, jam einant per priimamąjį. — Ar jūs įsitikinęs, jog ji manys, kad gėlės tinkamai išperka jūsų kaltę už tai, kad palikot ją paskutinę akimirką?

— Ne, tam tikriausiai reikia papuošalų, — pripažino jis. — Išrinkit ką nors ir pasirūpinkit, kad pristatytų į teatrą, prieš jai užlipant ant scenos.

Nelėtindamas žingsnio, jis atvėrė pagrindines biuro duris ir nuskubėjo koridoriumi. Apstulbusi ir šiek tiek pamaloninta, jog jis nusprendė patikėti jai užduotį, kurios, pasak Sofi, niekada nėra patikėjęs nė vienam darbuotojui, Kler nustojo sekusi iš paskos, o tada suprato, jog norėdama įvykdyti tą užduotį, turėjo jį paklausti nepaprastai svarbaus ir gana delikataus klausimo. Ji nuskubėjo prie durų ir pamatė, jog jis jau toli koridoriaus gale ir kad ji niekaip jo nepavys. Neturėdama kitos išeities sužinoti to, ką žūtbūt turėjo išsiaiškinti, Kler pakėlė balsą taip, kad įveiktų didelį atstumą, ir sušuko:

— Kiek man išleisti dovanai, pone Vajatai?

Nuo poliruotų marmuro grindų ir marmuru puoštų lubų patalpa aidėjo, paversdama jos balsą garsiu, reikliu šauksmu, kuris atsimušė į salės grindis ir lubas, tarsi ji būtų rėkusi į megafoną, stovėdama giliame tarpeklyje. Kler nusiminusi suvirpėjo, tačiau atrodė, jog Mitčelas Vajatas jos visiškai negirdi. Užuot atsiliepęs, jis pasuko į koridorių, vedantį liftų link, ir dingo iš akių.

46 skyrius

Prispaudęs mobilųjį telefoną prie ausies ir klausydamasis Sofi diktuojamos informacijos, Mitčelas išėjo į gatvę ir atplėšė automobilio dureles, kol Kalis vis dar manevravo, norėdamas pastatyti jį prie šaligatvio.

— Turim kuo greičiau nuvažiuoti į La Guardia, — pasakė jis Kaliui, sėsdamasis ant galinės sėdynės.

— Bus sudėtinga, — atsiliepė Kalis. — Eismas didelis, o jei prie oro uosto apsaugos bus didelė eilė, pakliūsim į bėdą.

— Tada pasirūpink, jog būtume ten laiku, kad spėtume praeiti pro apsaugą, — griežtai, bet ne visiškai neprotingai, atsakė Mitčelas. Atsisėdęs už vairo, Kalis įgydavo nuostabią reakciją ir bebaimio lakūno bandytojo drąsą, o kai būtinai to reikėdavo — ir agresyvų samdyto žudiko slaptumą. Šią akimirką jis jau įstrižai brovėsi pro keturių juostų eismą, taikydamas atsistoti priekyje automobilių, laukiančių ant kampo, kol galės pasukti į kairę. Patenkintas, kad Kalis padarys viską, kas įmanoma, Mitčelas tęsė pokalbį su Sofi. — Kiek laiko truks skrydis?

— Dvi su puse valandos. Nusileisite O’Haros oro uoste pusę trijų Čikagos laiku. — Mitčelui nieko nesakant, ji dalykiškai perėjo prie kito neišspręsto klausimo. — Ar norite, kad pasirūpinčiau, jog nusileidus jūsų lauktų mašina ir vairuotojas?

— Ne. Metas Farelas atsiųs mums savo vairuotoją. Jums reikės jam paskambinti ir pranešti apie mūsų skrydį.

— Aš tuo pasirūpinsiu. O kaip dėl viešbučio — jūs norite apsistoti ten pat, kur ir visada?

— Ne. Paprašykite, kad Metas Farelas rekomenduotų viešbutį šalia Keitės Donovan restorano ir užsakykit kambarius ten, kur jis pasiūlys. Aš paskambinsiu vėliau, kad pasakytumėt, kur jis yra, — pridūrė jis, tada baigė pokalbį ir susiraukęs pažvelgė į laikrodį, nekantriai laukdamas, kol paskambins jo advokatai. Jis vis dar buvo susiraukęs, kai linksmas Kalio klausimas privertė jį pakelti galvą.

— Kas yra Keitė Donovan? — akiplėšiškai paklausė jis. — Ir kodėl tu neriesi iš kailio, kad patektum į jos restoraną? Kas ji — kokia nors deivė? Ar tiesiog velniškai gera virėja?

Paprastai tas, kuris per daug lįsdavo į asmeninį Mitčelo gyvenimą, gaudavo per nosį, o ne informaciją. Džovanis Kalioroso buvo vienas iš nedaugelio, kuris galėjo tai daryti beveik nebaudžiamas. Dvejais metais vyresnis už Mitčelą ir puse pėdos žemesnis, Kalis buvo jauniausias iš penkių Kaliorosų šeimos vaikų, kuriuos Mitčelas laikė savo tikrais broliais ir seserimis, tol kol netikėtai buvo išsiųstas į savo pirmąją internatinę mokyklą. O iki tol Kalis buvo Mitčelo didvyris, pats save paskyręs jo globėju, „didysis brolis“, kuris leido Mitčelui sekioti paskui jį visur, grasindamas vyresniems berniukams skaudžiomis fizinėmis bausmėmis, jei kuris nors išdrįstų sukelti Mitčelui keblumų. Kalis mėgo muštis, tačiau jo nusivylimui, dauguma to vaizdingo kaimelio šiaurės Italijoje vaikų buvo beveik tokie pat taikūs, kaip ir jų šeimos. Tai beveik neliko būtinybės Kaliui muštis dėl Mitčelo, kaip ir tai, jog būdamas tik trejų su puse Mitčelas buvo beveik pasiekęs Kalio ūgį ir tapęs beveik toks pats įžūlus. Todėl per ketvirtąjį Mitčelo gimtadienį Kalis paskelbė savo sprendimą „paaukštinti“ Mitčelą ir vietoj „mažo vaiko“ rango suteikti jam didingą „treniruočių partnerio“ vardą. Mitčelas nepaprastai didžiavosi šiuo paaukštinimu ir stropiai dirbo, mokydamasis kiekvieno karo meno judesio, kurio jį mokė Kalis, daugumą jų sukūręs arba išmokęs pats.

Mitčelas, išvykęs į internatinę mokyklą, dėmesį sutelkė į sportą ir studijas, tačiau Kalis ir toliau siekė savo tikslo kryptingu atsidavimu. Galiausiai jis jau kovojo visame pasaulyje, skynė pergalę po pergalės, kilo į vis aukštesnę kategoriją, kol tapo visuotinai pripažintu pasaulinės klasės kovos menų meistru. Jis lakstė paskui moteris ir švaistė savo laimėjimus taip pat sėkmingai ir ryžtingai, kol vieną kartą, kai buvo ypač stipriai sumuštas ir vos nepralaimėjo kovos, nusprendė, jog laikas imtis ko nors kito. Jis turėjo labai mažai santaupų ir jokių darbinių įgūdžių, kurie būtų ne fiziniai, todėl susisiekė su Mitčelu ir pasiūlė, kad šis samdytų jį kaip vairuotoją-asmens sargybinį. Kalio prašymu, Mitčelas išsiuntė jį į specialius mokymo kursus, kur žinomų žmonių vairuotojai buvo mokomi sudėtingų išsisukinėjimo manevrų, kad apsaugotų savo šeimininkus, gresiant užpuolimui kelyje ar pagrobimui. Kalis pasirodė kaip vienas geriausių vairuotojų, kada nors besimokiusių toje mokykloje. Jis visą gyvenimą buvo ištikimas Mitčelui, ir šis žinojo, jog prireikus, Kalis dėl jo stotų priešais sunkvežimį.

Dėl visų šių priežasčių Mitčelas atlaikė Kalio žvilgsnį užpakalinio vaizdo veidrodėlyje ir prisivertė garsiai konstatuoti tai, ką vos įstengė pripažinti pats sau.

— Keitės Donovan berniuką šįryt pagrobė.

— O, Jėzau... — ištarė Kalis, pasibjaurėjęs ir pasipiktinęs. Jis paveldėjo savo šeimos meilę vaikams ir, nors neturėjo savų, nešiojosi visų sūnėnų ir dukterėčių nuotraukas ir dažnai siųsdavo jiems dovanas. — Kiek jam metų?

Mitčelas patylėjo, skaičiuodamas, kiek mėnesių praėjo nuo tada, kai jis Sen Martene susipažino su Keite Donovan, ir atimdamas iš jų devynis nėštumo mėnesius.

— Dvidešimt du mėnesiai.

— Niekada anksčiau negirdėjau, kad būtum minėjęs motinos vardą, todėl spėju, kad ji sena tavo draugė — dar iš tų laikų, kai aš tau nedirbau?

— Ji man ne draugė.

Kalis pajuto niekinamą antipatiją Mitčelo balse ir nustebęs vėl pažvelgė į veidrodėlį.

— Tada, spėju, tavo draugas yra berniuko tėvas?

— Aš esu berniuko tėvas, — trumpai tarė Mitčelas, stengdamasis užgniaužti jį užplūdusias emocijas, kad galėtų sutelkti dėmesį į tai, kas turėjo būti padaryta.

— Ką?! — Iš nuostabos Kalis nuspaudė stabdį; tada vėl akceleratorių, kad atgautų prarastą greitį, ir kaltinamai pažvelgė į Mitčelą per petį. — Tu turi sūnų, apie kurį niekada nesivarginai pranešti? Nei man, nei mamai, nei tėčiui?

— Apie jo egzistavimą aš sužinojau tik prieš pusvalandį, kai Metas Farelas paskambino ir pranešė, jog jis pagrobtas.

— Nori pasakyti, kad Farelas visą tą laiką žinojo, kad tu turi sūnų, bet nieko tau nesakė iki šio ryto? — paklausė Kalis, savo pasipiktinimą išreikšdamas tuo, jog Metą Farelą paniekinamai pavadino tik pavarde.

— Niekas iki šio ryto nežinojo apie berniuką, kol jo motina paskambino Metui ir papasakojo, — pasakė Mitčelas, sustingusiu žvilgsniu žiūrėdamas pro šoninį langą, o jo kantrybė jau seko, nes laikas ėjo, o nė vienas iš jo advokatų neskambino. — Šią akimirką žinau tik tiek, kad jis laikomas norint gauti dešimties milijonų dolerių išpirką...

Norėdamas gero ir akivaizdžiai stengdamasis nuraminti Mitčelą, Kalis ištarė:

— Galbūt ji meluoja, jog tu esi tėvas, nes jai reikia turtuolio, kuris duotų pinigų, kad galėtų atgauti savo berniuką.

— Ji nemeluoja.

— Kaip tu gali būti toks tikras?

— Kai Čikagos policija tyrė mano brolio mirtį, aš daviau jiems savo DNR pavyzdį. Šįryt valstijos prokuroras garantavo Metui Farelui, jog gali pateikti DNR įrodymus, kad aš esu tėvas.

Kalbėdamas jis spoksojo į tylintį mobilųjį telefoną, sukandęs dantis iš nekantrumo, ir staiga nusprendė, jog jau pakankamai ilgai laukė, kad advokatai jam paskambintų. Jis atvertė telefono dangtelį kaip tik tą akimirką, kai jo ekraną nušvietė įeinantysis skambutis ir jame pasirodė Deivido Levinsono vardas.

— Mitčelai, kas nutiko? — paklausė Levinsonas, sugebėdamas atrodyti susirūpinęs, skubantis, ramus ir visiškai kompetentingas — visoks vienu metu. — Mes su Bilu čia teikiam labai svarbų prašymą teisėjui, kuris yra stipriai peršalęs ir paniuręs. Man pavyko sukombinuoti penkių minučių pertrauką, kai mano sekretorė atsiuntė raštelį, kuriame buvo parašyta, jog tau iškilo nenumatytas atvejis, tačiau...

— Tau prireiks ne pertraukos, o atidėti bylą, — atžariai nutraukė jį Mitčelas, tada papasakojo, kas iš tiesų atsitiko.

Išsigandęs Levinsonas tylėdamas klausėsi tų skurdžių informacijos nuotrupų, kurias jam galėjo pateikti Mitčelas apie savo nežinomą sūnų ir jo pagrobimą.

— Tai viskas, ką tu žinai? — pratarė jis.

— Taip, ir tai viskas, ką aš žinosiu, kol tu man neperskambinsi, — kandžiai priminė jam Mitčelas. — Tačiau teikti man informaciją nėra svarbiausias dalykas. Svarbiausia yra... — tarė jis ir bendrais bruožais nusakė finansinius planus, dėl kurių pokalbio metu jau susitarė su savo Niujorko bankininku Džeimsu Filsonu. — Filsonas derina viską su Čikagos bankais, — užbaigė jis, — tačiau man reikia, kad tu palaikytum ryšį su Filsonu, kol aš skrisiu. Jis pasakys tau, kurie bankai parūpins grynųjų ir kur reikės susitikti su kurjeriais, kurie pristatys pinigus. Išsiaiškink, kur yra Donovano restoranas ir išrink vietą mainams kur nors netoliese. Restorane, be jokios abejonės, knibždėte knibždės policijos, todėl dėl savo saugumo neturėtum rūpintis, tačiau atlikdamas mainus ar atvykęs į restoraną pasistenk neatkreipti į save dėmesio.

— Dėl to nesirūpink. — Levinsonas nervingai iškvėpė, tačiau atrodė nusiteikęs ryžtingai, net ir abejodamas dėl Mitčelo metodų. — Kodėl tu nenori, kad kurjeriai pristatytų pinigus į restoraną? Arba dar geriau, kodėl neleisti bankams atsiųsti jų šarvuotu automobiliu?

Mitčelas prisivertė paaiškinti.

— Praėjusiais metais Romoje pagrobėjai pamatė, kaip šarvuotas automobilis atveža išpirką, ir nusprendė, jog nebėra prasmės laikyti auką gyvą.

Akimirką patylėjęs, Levinsonas prabilo:

— Ar tu nori, kad kas nors restorane žinotų, jog tu atvyksti?

— Ne, aš noriu, kad tu gautum informaciją, o ne ją dalytum. Aš nenoriu, kad policininkai ar kas nors kitas pasitiktų mane surepetuotais atsakymais ir paaiškinimais.

Tada Mitčelas padėjo ragelį, tačiau pokalbis su Levinsonu, ypač jo pabaiga, atskleidė aštrią, kankinamą realybę, kuri anksčiau atrodė tik skaudus košmaras.

Kalis girdėjo visą pokalbį ir užvertė Mitčelą klausimais, akivaizdžiai stengdamasis neleisti jam ilgiau apsistoti prie pagrobimo Romoje mirtinos baigties.

— Kai susitiksiu su savo naujuoju sūnėnu, kaip man į jį kreiptis?

— Ką?

— Koks tavo sūnaus vardas?

Mitčelo galvoje buvo tokia suirutė, jog jis neįstengė prisiminti, ar Metas Farelas rytinio pokalbio metu minėjo jo sūnaus vardą. Ir net mėgindamas prisiminti pokalbį, jis įstengė aiškiai atgaminti tik jo pradžią, nes tada Metas dar nebuvo numetęs „bombos“. „Keitė Donovan turi berniuką, kurį šįryt pagrobė miesto parke... jo auklė buvo be sąmonės... policija paskelbė paiešką... pagrobėjai reikalauja dešimties milijonų dolerių išpirkos, kitaip grasina jį nužudyti. Šiandien aštuntą valandą vakaro jie paskambins ir perduos nurodymus. Keitė paskambino man prieš kelias minutes, su ja buvo Grėjus Eliotas... Aš su juo kalbėjau. O tada nukrito bomba: Jis tavo sūnus, Mitčelai.

Po to Metas dar kažką kalbėjo, tačiau Mitčelo smegenys ir jausmai jau buvo perkrauti, ir nors jis klausėsi, dabar neįstengė prisiminti, ką girdėjo.

— Aš nežinau jo vardo, — atsakė Mitčelas į Kalio klausimą. — Nemanau, kad Metas Farelas man jį pasakė.

— O jo motina, kaip tu su ja susipažinai? — neatstojo Kalis. — Kur tai nutiko? Akivaizdu, kad judu gerai sutarėt. Kokia ji?

— Mes buvom menkai pažįstami, — atsakė Mitčelas šaltu, irzliu tonu, kuris įspėjo Kalį daugiau šia tema neklausinėti. — Ji tiesiog moteris, su kuria susipažinau būdamas salose. Tarp mūsų buvo nereikšmingas romaniūkštis, trukęs dieną ar dvi, o tada buvo atrastas mano brolio kūnas. Aš parskridau į Čikagą ir užmiršau tą pažintį.

Mitčelas žinojo, jog paskutinis sakinys nebuvo visiškai teisingas. Nesmagi tiesa buvo ta, jog jis siaubingai jos ilgėjosi, nuo pat tos akimirkos, kai ji paliko jį stovintį Sen Marteno prieplaukoje iki to vakaro, kai sutiko ją labdaros koncerte ir pamatė, kokia tuščia manipuliuotoja ir apgavikė ji buvo. O per tą trumpą laiko tarpą tarp šių akimirkų jis išgyveno visas žeminančias abejones ir apgailestavimus, skausmingą ilgesį ir sumišimą, kaip vyras, kuris prarado kažką, ko nepaprastai troško ir arogantiškai tikėjo jau gavęs.

Protu jis suvokė, jog pasirinkusi išvykti iš Sen Marteno su savo vaikinu, užuot prieplaukoje susitikusi su Mitčelu, Keitė paprasčiausiai pasielgė taip, kaip jai atrodė teisinga. Jis tai suprato, tačiau jo apsvaigusios smegenys negalėjo suprasti, kaip ji nesuvokė, jog tai jis buvo teisingas pasirinkimas.

Jis žinojo, jog vienintelis protingas kelias išspręsti šią situaciją buvo palikti ją praeityje, o vienintelis būdas tai padaryti buvo liautis apie ją galvojus. Pamiršti ją buvo vienintelis sprendimas, ir vis dėlto jis nuolat priversdavo save išgyventi saldžias prisiminimų kančias. Jis, kuris nepaprastai gerai mokėjo padalyti skyriais nerimą keliančias emocijas ir atsitverti nuo iš tiesų skausmingų, negalėjo — ne, nenorėjo — išstumti Keitės Donovan iš savo sąmonės, kur, jis žinojo, jos neturėjo būti.

Keitė nusprendė pasilikti su savo vaikinu, o ne su Mitčelu. Jis pralaimėjo kovą dėl jos kitam vyrui ir tai buvo velniškai skaudu. Jis gulėdavo naktimis, negalėdamas užmigti ir bandydamas suprasti, kodėl ją prarado, galvodamas apie būdus, kurie būtų galėję užkirsti tam kelią. Jis taip darydavo netgi po to, kai suprato, jog elgiasi kaip susisielojęs, pamestas meilužis — banali frazė, kurios jis niekada neįsivaizdavo taikysiąs sau.

Visa tai staiga nutrūko tą vakarą, kai jis sužinojo, jog Keitė yra Evano Bartleto sužadėtinė, ir žiūrėjo, kaip ji eina jo link su koketiška šypsena veide. Ji buvo tikra apsimetėlė, o jis ją įsimylėjo. Viloje Angilijoje jau po trijų valandų jis norėjo jos taip stipriai, kad leido išgauti iš jo informaciją apie Viljamą, tada galantiškai pasisiūlė palaukti iki rytojaus, nenorėdamas įžeisti švelnių jos jausmų, permiegodamas su ja jos vaikino viešbučio numeryje.

Bet dar blogiau — daug, daug blogiau — buvo tai, jog kitą dieną Sen Marteno viešbutyje jis iš tiesų leido jai išgauti prisipažinimą, jog su ja jis jaučiasi magiškai. O blogiausia tai, kad tuo metu jis pats tuo tikėjo.

Per dvi trumpas dienas Keitė Donovan sugebėjo jame atrasti silpnybę, apie kurios egzistavimą jis niekada neįtarė — nekantrų, naivų, sentimentalų patiklumą, kuris užliedavo jį pasibjaurėjimu kaskart, kai prisimindavo su ja praleistą laiką. Gėda ir pasibjaurėjimas buvo vieninteliai su ja susiję jausmai, kuriuos jis vis dar jautė, todėl nusprendė vengti bet kokių minčių apie ją ar net jos vardo minėjimo. Kartą supratęs, kokia ji buvo iš tiesų, jis atsigavo ir pamiršo ją itin lengvai. Tik vieno jis negalėjo pamiršti — to fakto, jog buvo minkštas naivuolis jos rankose.

Per beveik trejus metus, praėjusius nuo to vakaro, jis kelis kartus lankėsi Čikagoje, bet jos vardą girdėjo tik du kartus: kitą dieną po labdaros koncerto Metas nerūpestingai pasiteiravo apie Mitčelo ir Keitės susidūrimą ir Mitčelas šiurkščiai jam atsakė, jog Keitės Donovan tema baigta. Visiems laikams.

Po poros mėnesių Mitčelas vėl atskrido į Čikagą aplankyti sergančio senelio. Viešnagės metu teta Olivija primygtinai prašė palaikyti jai kompaniją per vakarienę Glenmuro užmiesčio klube, — Vajatai buvo jo steigėjai. Čia ji galėjo surengti karališką priėmimą ir tuo pačiu metu pasipuikuoti Mitčelu. Kaip Mitčelas jau buvo pastebėjęs, Olivija Hebert buvo daug daugiau nei vien aukštuomenės žinių šaltinis; ji buvo visuotinai pripažįstama kaip neginčijamas autoritetas, turintis žinių apie viską, kas susiję su penkių tikrosios Čikagos „aristokratijos“ kartų kilme, ryšiais ir veikla. Iš tikrųjų ji buvo žmogiškoji detalių enciklopedija, apimanti penkias savo socialinio sluoksnio kartas, nuo seniai mirusių protėvių iki šių dienų paauglių. Būdama našlė ir neturėdama savo vaikų, kurie galėtų užpildyti jos gyvenimą ar užimti jos gyvą protą, ji aiškiai apsistatę kitų žmonių gyvenimais. Tačiau labiausiai Mitčelą stebino tai, kaip tiksliai ji sugeba sudėlioti viską, ką žino. Nesvarbu, prieš kiek laiko kas nors buvo nutikę, ji atsiminė datas, žmones ir net tuo metu vykusius pokalbius — ir taip detaliai ir tiksliai, jog Mitčelui būnant su ja, ją pažįstantys žmonės dažnai stabtelėdavo, norėdami paklausti ar pasitikrinti kokį nors faktą. Kiti sustodavo, kad praneštų ar sužinotų kokią sensacingą naujieną, ir ji su džiaugsmu dalyvaudavo bet kokioje operacijoje, bet vargas kiekvienam, kuris mėgindavo papasakoti jai ką nors, jos žiniomis, ne visiškai tikslaus. Tarp Čikagos diduomenės Olivija buvo tolygi Hedai Hoper17 ar Lizai Smit18, tačiau skirtingai nei tos moterys, kurios specializavosi „vidiniuose“ ganduose, Olivija Hebert niekino paskalas ar perdėjimą. Kad ir kaip būtų mėgusi gandus, ji didžiavosi savo tikslumu.

Labai dažnai ji mėgindavo pasidalyti savo žiniomis su Mitčelu, kuris visada pridengdavo nuobodulį patenkinta šypsena, tačiau kai vakarienės Glenmure metu ji prabilo apie Keitę Donovan — o dar pabandė išgauti informacijos iš jo — jam nebuvo nei nuobodu, nei linksma. Ji iškėlė šį klausimą vakarienei pasibaigus, baigdama savo creme brulee, tačiau padarė tai su tokiu apsimestiniu abejingumu, kad Mitčelas iškart suprato, jog ji kažkodėl įtaria įžengusi į pavojingą teritoriją. Žiūrėdama sau į kelius, ji pakėlė servetėlę, elegantiškai prilietė ją prie lūpų ir ištarė su apgaulingu naivumu:

— Kai tu buvai čia paskutinį kartą labdaros koncerto vaikų ligoninei metu, aš pristačiau tave Keitei Donovan, Evano Bartleto sužadėtinei. Ar pameni ją, brangusis?

Užuot linktelėjęs, Mitčelas atsilošė kėdėje ir tylėdamas spoksojo į ją.

— Taigi jie jau nesusižadėję, — tarė žvelgdama į jo primerktas akis, tada vėl skubiai priglaudė servetėlę prie lūpų. — Po kelių savaičių sužadėtuvės buvo nutrauktos. Sklinda gandai, jog Evanas ir Henris nutarė, kad iš tiesų ji netiko būti ponia Bartlet ir Evanas ją metė. Jis susitikinėjo su keliomis kitomis moterimis, tačiau taip pat pasakė kelis nedžentelmeniškus dalykus apie Keitę. Aš negalėjau nepastebėti šiek tiek įtemptos atmosferos tą vakarą labdaros koncerto metu, kai pristačiau tau Keitę. Tarsi judu jau būtumėt buvę pažįstami ir dėl ko nors susipykę. Ar tai tiesa?

Užuot atsakęs, Mitčelas pamojo padavėjui, kad atneštų jų sąskaitą.

Jos veidas paniuro.

— Aš tikėjausi, jog mudu pasimėgausim taurele šerio, kaip visada darom vakarieniaudami drauge. Ar vakarienė jau baigta?

— Ar šis pokalbis baigtas visam laikui? — atrėmė Mitčelas, padavėjui skubiai prisistačius prie jų staliuko.

Ji spoksojo į jį apdairiai susipratusi, nuolankiai linktelėjo, sudėjo rankas ant stalo ir pažvelgė į jas; tada netvirtai įkvėpė ir greitai sumirksėjo. Suprasdamas, jog sugniuždė ją, Mitčelas paprašė padavėjo atnešti dvi taureles šerio, o ne sąskaitą. Tačiau to buvo negana, kad jis palengvintų kaltę, kurią dabar jautė dėl to, jog su absurdiška ir nereikalinga jėga įkalė savo nuomonę apie Keitę Donovan pagyvenusiai tetai, kuri paprastai būdama su juo spinduliuodavo iš malonumo.

Mitčelas susimąstęs stebėjo nuleistą tetos galvą ir platų juodo aksomo kaspiną, kuriuo jos tankūs balti plaukai buvo surišti į tvarkingą kuodą. Jis svarstė geriausią būdą situacijai neutralizuoti. Nepaisant senyvo amžiaus, jo teta buvo sumani, smalsi ir beviltiška romantikė. Ir būtent dėl to, suprato Mitčelas, prieš kelias minutes pasireiškusi jo nepaprastai neigiama reakcija galėjo priversti ją įsivaizduoti, kad jis puoselėja Keitei Donovan kažkokius slaptus, be atsako jausmus. Negalėdamas ir nenorėdamas aptarinėti šios temos su teta, Mitčelas uždėjo ranką jai ant rankos ir pakvietė tetą šokti.

Nei ji, nei kas nors kitas daugiau niekada neužsiminė jam apie Keitę ir per ateinančius mėnesius jis atleido sau už aklą susižavėjimą ja. Mitčelas suprato, jog visišką sveiko proto praradimą tikriausiai lėmė jų pažinties laikas, o ne silpnaprotystės ir skysto sentimentalumo blykstelėjimas, kurį jis iš pradžių kaltino. Juk gal tik keli mėnesiai prieš jo kelionę į Angiliją Viljamas susirado jį ir apvertė visą Mitčelo supratimą apie save ir savo gyvenimą. Viljamas pradėjo pateikdamas Mitčelui faktus apie jo gimimą, tada pristatė jam šeimą, drauge su pagyvenusia senelio seserimi, kuri jaudino Mitčelą iki širdies gelmių, ir senstantį, despotišką senelį, kuris Mitčelui sukėlė įvairiausių prieštaringų reakcijų. Per kelias savaites — ir iš dalies prieš savo valią — Mitčelas pagavo save galvojant apie gražią ir švelnią Viljamo žmoną Karoliną kaip apie „savo brolienę“, o apie jaunąjį Bilį, kaip apie „savo sūnėną“. O dar Viljamas... Jei Mitčelą kada nors būtų paprašę aprašyti, kaip jis įsivaizduoja idealų brolį, būtų apibūdinęs Viljamą net jo nepažinodamas. Daug anksčiau, nei Mitčelas leido sau laikyti visus kitus savo giminaičiais, Viljamas jo mintyse jau buvo „mano brolis“. Ir tada Viljamas dingo. Taip pat greitai ir staiga, kaip įžengė į Mitčelo gyvenimą, jis buvo iš jo išplėštas.

Turint galvoje visą tą Mitčelo gyvenimo suirutę, kurią jis patyrė prieš pat sutikdamas Keitę, buvo logiška — ir atleistina — kad jiems susipažinus jo budrumas buvo sumenkęs, o sveikas protas gerokai susilpnėjęs. Tiesa buvo ta, jog jis niekada negalvodavo apie ją, išskyrus tuos nepaprastai retus atvejus, kai koks nors žmogus ar daiktas ją primindavo. Kai taip atsitikdavo, ji trumpai sumirgėdavo jo galvoje tartum blausi vos rusenančios žvakės liepsna, o tada paprasčiausiai... pradingdavo.

Tokia situacija buvo patogi beveik trejus metus, tačiau Meto Farelo skambutis viską pakeitė. Viską, išskyrus vieną dalyką: kaip ir tolimoje praeityje, Mitčelas vėl atsidūrė neinformuoto naivuolio vietoje. Tik šį kartą nekaltu pėstininku jos negailestingame žaidime buvo jo sūnus.

47 skyrius

Keitė lėtai žingsniavo svetaine pirmyn atgal, žiūrėdama, kaip sieninis laikrodis tiksi sekundes ir kaip slenka kankinamos minutės belaukiant, kol paskambins Mitčelas. Praėjo jau beveik trys valandos, kai ji kalbėjo su Metu Farelu, o beširdis vyras, kurį ji manė kadaise mylėjusi, taip ir neapsireiškė.

Jos dėdė Džeimsas atskubėjo iškart, kai tik jam paskambino Mardžorė, ir dabar, sėdėdamas ant vienos iš sofų, kunigas bejėgiškai laukė suskambant telefoną. Jo galva buvo nuleista, rankos laisvai sunertos priešais. Jis meldėsi, kad Mitčelas paskambintų.

Grėjus Eliotas sėdėjo ant kėdės prie baro, skiriančio virtuvę nuo svetainės. Jis buvo naujasis geriausias Denio draugas, pasiryžęs padaryti viską, kad garantuotų saugų jo grįžimą. Sprendžiant iš rūsčios veido išraiškos, jis svajojo apie tai, kaip ištraukia Mitčelą, kad ir kur jis būtų, apkaltina didžiuliu žmogiškumo trūkumu ir įmeta į kalėjimą iki gyvos galvos.

Makneilas stovėjo prie lango, išeinančio į gatvę priešais restoraną, kur policijos automobiliai blyksinčiais švyturėliais buvo susigrūdę keistais kampais. Ant šaligatvio buvo sausakimša žurnalistų, susirūpinusių piliečių ir smalsuolių, belaukiančių informacijos iš pirmųjų šaltinių. Keitė nežinojo, ką Makneilas galvoja, tačiau jis vis dirsčiojo į savo mobilųjį telefoną, tarsi norėdamas, kad šis suskambėtų. Jis tikriausiai laukė užuominos, pamanė Keitė, informacijos, kurią gavusios visos policijos mašinos kaukdamos leistųsi gelbėti Denio.

Hole nutraukė savo dalyvavimą veterinarų konferencijoje Maui saloje ir jau buvo pakeliui į Čikagą. Specialiosios paskirties būrys įsikūrė pagrindinėje salėje apačioje, o naujai įvestomis telefono linijomis atsiliepiant į paskelbtą paiešką pradėjo plaukti skambučiai. Keitė nurodė uždaryti restoraną vos tik sužinojo apie Denio dingimą, tačiau dauguma darbuotojų vis dar buvo apačioje ir budėjo, laukdami mažo mėlynakio berniuko plačia šypsena, kuris jau seniai buvo užkariavęs jų visų širdis.

Keitė žinojo, jog Čaildresas taip pat kažkur restorane ir spėjo, jog jis apačioje dirba su specialiosios paskirties būriu.

Makneilo telefonas šaižiai sučirškė ir jis taip greitai pakėlė jį prie ausies, kad vaizdas net susiliejo. Po akimirkos jis atsisuko ir pažvelgė į Keitę ir Grėjų.

— Apačioje laukia du advokatai — Deividas Levinsonas ir Viljamas Pyrsonas. Jie atstovauja Mitčelui Vajatui.

Išgirdęs advokatų pavardes, Grėjus Eliotas staigiai išsitiesė.

— Pasakyk pareigūnams prie durų, kad įleistų juos ir palydėtų viršun, — atsakė jis. — Tikėkimės, jog jie atvyko ne tam, kad pareikštų Keitei ieškinį dėl tvirtinimo, jog Vajatas yra Denio tėvas.

Deividas Levinsonas pranešė tikrąją priežastį, skubiai įžengdamas į svetainę nešinas juodu lagaminu, tokiu pačiu kaip ir Pyrsono.

— Ponas Vajatas nurodė mums pristatyti dešimt milijonų dolerių grynais ir laukti čia tolesnių įvykių.

Keitės rankos nusviro prie šonų ir ji įsispoksojo į juos, sukrėsta ir apimta palengvėjimo, o jos akys paplūdo ašaromis. Jei Mitčelas būtų buvęs čia, ji būtų puolusi prieš jį ant kelių ir raudojusi, negalėdama išreikšti dėkingumo. Ji tik nusisuko ir užsidengė veidą rankomis, bejėgiškai verkdama ir pakaitomis vis dėkodama Mitčelui ir Dievui.

— Pristatysiu jus į Donovano restoraną per kelias minutes, — pažadėjo Džo O’Hara, trenkęs per limuzino garsinį signalą, pravažiavęs pro raudoną šviesą ir pasukęs į šoninę gatvelę, sausakimšą dėl piko.

Per daug įsitempęs, kad atsakytų, Mitčelas pažvelgė į laikrodį. Buvo jau penkios valandos. Kai tik jo lėktuvas nusileido O’Haros oro uoste, jis paskambino Levinsonui, kuris laukė restorane kartu su Pyrsonu ir pinigais išpirkai. Levinsonas neturėjo jokios naujos informacijos apie pagrobimą. Nauja buvo tik tai, kad jis matė tikrą DNR išvadą, patvirtinančią, jog Mitčelas — Keitės berniuko tėvas ir kad Mitčelo sūnaus vardas Danielis — Dantelis Donovanas (šis faktas dar labiau supykdė Mitčelą).

Jis prisidėjo šį klausimą prie kitų, kuriuos planavo perduoti savo advokatams rytoj ryte, kai jo sūnus bus saugiai grįžęs namo. Nė karto, nė sekundę jis neleido sau pagalvoti apie kitokią pagrobimo baigtį. Tai būtų išlaisvinę jo baimę, o tam leisti atsitikti jis negalėjo, nerizikavo.

Išskyrus šias žinias, viskas, ką jis sužinojo iš Levinsono, buvo tai, jog Keitė tikriausiai augino Danielį viena. Kol Levinsonas to nepranešė, Mitčelas buvo pasirengęs nedovanotinai tikimybei, jog ji ištekėjusi ir augina Mitčelo sūnų, tarytum jis būtų kito vyro vaikas!

Mitčelas vėl žvilgtelėjo į laikrodį, tada ištiesė ranką prie apšviesto skydo su mygtukais automobilio lubose ir pradėjo junginėti vieną radijo stotį po kitos, tikėdamasis surasti vietinę, kuri transliuotų informaciją apie pagrobimą. Jis rado, ko ieškojo, tačiau pranešėjo žodžiai sukėlė jam šiurpą:

„Šįryt Denburio parke buvo pagrobtas restorano savininkės Keitės Donovan dvidešimt dviejų mėnesių sūnus. Jo auklė, Molė Mails, po smūgio į galvų buvo palikta be sąmonės. Policijos departamentas paskelbė paieškų. “

Pakrikusi Mitčelo savitvarda pradėjo byrėti. Limuzinas kaire juosta lėtai stūmėsi raudonos šviesoforo šviesos link.

— Aš nueisiu greičiau, — tarė jis griebdamas durelių rankeną. — Pasakykit, kur yra restoranas.

— Likit, — pareikalavo O’Hara, raudonai lempai pavirtus žalia rodykle ir jų eilei pradėjus judėti. — Jis už mylios, o priekyje kamščio nebėra. — Kalbėdamas jis per petį padavė popieriaus skiautelę Kaliui, sėdėjusiam jam už nugaros, tiesiai priešais Mitčelą. — Tai telefono automobilyje numeris, — paaiškino jis Mitčelui. — Lauksiu jūsų kuo arčiau restorano, bet jei išėję manęs nematysit, paskambinkit šituo numeriu. Aš būsiu netoliese.

— Nesivarginkit, nelaukit, — atsakė Mitčelas, sutelkęs visą dėmesį į eismą, kuris judėjo daug lygiau. — Baigęs aš išsikviesiu taksi, kad nuvežtų į viešbutį.

— Metas man griežtai prisakė jūsų laukti, — kategoriškai pareiškė O’Hara, — ir liepė jūsų sekretorei pristatyti jūsų lagaminus į jo namus. Metas ir Meredit tikisi, kad apsistosit pas juos, nesvarbu, kaip vėlai šiąnakt grįžtumėt. Mitčelai, jie jūsų draugai ir jūs turite leisti jiems būti kartu tokiu metu. Nesivarginkit mėgindamas juos atstumti, nes jie neleis jums to padaryti.

— Gerai, — išsiblaškęs atsakė Mitčelas, atidžiai žiūrėdamas į gatves priekyje. — Kur, po velnių, tas restoranas? — paklausė jis po kokios mylios.

— Pasukus už kampo, dar pusantro kvartalo gatve aukštyn.

Mitčelas pasilenkė prie grindų pasiimti portfelio, tuo metu O’Hara įjungė posūkio signalą, pasuko kairėn, o tada tyliai nusikeikė, pamatęs vaizdą priekyje.

— Tikras zoologijos sodas, — užsikirsdamas tarė jis.

Niūriai tylėdamas, Mitčelas stebėjo chaotišką vaizdą — prie užtvertos sankryžos policininkai nukreipinėjo automobilius kita kryptimi, o už užtvarų gatvė buvo pilna policijos mašinų, televizijos furgonų ir daugybės žmonių, nebetelpančių ant šaligatvio.

O viso to centre buvo baldakimu uždengtas įėjimas į elegantišką restoraną, užimantį beveik visą kvartalą, kurį Keitė kažkada apibūdino kaip „mažą airišką smuklę. “

Mitčelas staigiu judesiu atidarė automobilio dureles ir išlipo, o jam iš paskos Kalis — budrus ir akylas.

— į tave nukreipta televizijos kamera nuo štai to balto furgono stogo, — perspėjo Kalis, jiems einant palei užtvarą ir bandant prasibrauti pro mašinas ir žmones. — Galbūt jie tokie smalsūs dėl to, kad mes išlipome iš limuzino.

— Žurnalistų gera atmintis, — kategoriškai atsiliepė Mitčelas. Bilio teismo metu kilus didžiuliam žiniasklaidos sujudimui, Mitčelas veikė kaip Vajatų šeimos atstovas, todėl žinojo, jog sunku tikėtis pasiekti paradines restorano duris neatpažintam ir nepamačius į veidą atstatytų mikrofonų. — Nekreipk į juos dėmesio ir nesustok. — Jis pasisuko šonu, norėdamas praeiti tarp dviejų policijos mašinų bamperių, ir pridūrė: — Įėjęs į restoraną, angliškai nebekalbėk. Aš noriu žinoti, kas vyksta, o žmonės laisviau kalbės šalia to, kuris, jų nuomone, nesupranta, ką jie sako.

Iš savo pozicijos priekiniame Keitės Donovan buto, esančio virš restorano, lange, detektyvas Makneilas žiūrėjo, kaip iš limuzino išlipa du vyrai — labai aukštas ir šiek tiek žemesnis. Abu atrodė liekni ir atletiški, abu tamsiaplaukiai ir abu vilkėjo kostiumus, tačiau aukštesnysis nešėsi portfelį bei ėjo dideliais žingsniais ir tiesiais pečiais, kaip žmogus, nepaprastai pasitikintis savimi. Makneilas nematė jo veido; jis atpažino Mitčelą Vajatą iš jo ūgio, eisenos, plačių pečių laikysenos ir atsainaus abejingumo miniai ant šaligatvio ir jo link skubantiems žurnalistams bei fotografams.

Skirtingai Mitčelo abejingumui, vyras greta jo judėjo ypač budriai ir šiek tiek agresyviai. Jei būtų nešęsis portfelį, tas būtų atrodęs ne vietoje. Jis atrodė taip, lyg būtų turėjęs neštis kažką kita... gal pistoletą? O tai reiškė, jog jis tikriausiai buvo... asmens sargybinis?

Makneilas dar akimirką stebėjo vyrus, tada pažvelgė per petį ir pranešė savo išvadą Grėjui Eliotui, kuris sėdėjo ant kėdės prie baro virtuvėje ir niūriai žiūrėjo į vieną tašką, po ranka laikydamas belaidį telefoną. Šalia jo sėdėjo tėvas Donovanas, pasidėjęs alkūnes ant baro, o kaktą nuleidęs ant sunertų rankų išvargusio maldininko poza. Keitė Donovan prieš kiek laiko nuėjo į sūnaus miegamąjį, norėdama ten palaukti, kol ateis skambučio dėl išpirkos laikas. Nenutuokdamas, ar Vajato atvykimas bus sutiktas kaip gera žinia ar bloga, Makneilas prašneko tyliai, kad girdėtų tik tie du vyrai.

— Vajatas čia, — tarė jis.

Tėvas Donovanas pakėlė galvą ir karštai sušuko:

— Ačiū Dievui! Pasirūpinkit, kad jis tuoj pat pakiltų čionai.

Grėjus griežtai pažvelgė į tėvą Donovaną.

— Galbūt būtų geriau, jei nueitumėt apačion ir įkalbėtumėt jį palaukti ten kartu su savo advokatais. Jei norės aktyvesnio vaidmens, galėtume paprašyti padėti atsakinėti į skambučius karštąja linija.

— Jis su tuo nesutiks, o ir neturėtų būti prašomas. Sprendžiant iš to, ką kadaise man pasakojo Keitė apie jo ankstesnį elgesį, aš nemanau, jog tas vyras galėtų pasielgti „teisingai“, tačiau šiandien jis tai padarė dukart ir padarė puikiai. Pirmiausia jis nedelsdamas suorganizavo išpirkos pinigus ir be jokių atsikalbinėjimų. Dabar jis atvyko čia, kad kartu su Keite lauktų žinių apie jų sūnų, o tai kaip tik ir yra tinkamas ir teisingas elgesys.

— Visiškai sutinku, tačiau... — pradėjo Grėjus, tada nutilęs pažvelgė į Makneilą ir tarė: — Paskambink pareigūnams prie paradinių durų ir liepk jiems pravesti Vajatą pro minią kaip įmanoma greičiau ir neatkreipiant į jį nereikalingo dėmesio. Jei žiniasklaida jį atpažins, jo atvykimas sukels spėliojimų laviną, o aš nenoriu, kad kas nors atitrauktų visuomenės dėmesį nuo Denio pagrobimo.

Makneilas linktelėjo ir Grėjus atsisuko į tėvą Donovaną, kad paaiškintų savo susirūpinimą dėl Vajato atvykimo.

— Aš pritariu, kad šiandien jis elgėsi puikiai — tiesą sakant, daugiau nei puikiai — tačiau Keitės padėtis šiuo metu yra įtempta ir apgaulinga, o kai Vajatas užlips čia, jis tikriausiai bus... — Grėjaus galvoje sukosi frazė nepaprastai užsišikęs, ir jis spoksojo į kunigą, visiškai neįstengdamas sugalvoti tinkamo pakaitalo, todėl ištarė pirmą nesąmonę, užplaukusią ant liežuvio. — Jis ne šventasis.

— Patikėkit manim, kai aš sakau, — šiek tiek liūdnai atsakė tėvas Donovanas, — jog nepuoselėju nė menkiausios iliuzijos, kad Mitčelas Vajatas turi nors kruopelytę „šventumo“. Tačiau, — užbaigė jis žvalesniu balsu, — tai nekeičia fakto, kad jis turi teisinę, moralinę ir etinę teisę — ir pareigą — būti su mumis viršuje ir sulaukti viso to dėmesio, kuris jam priklauso kaip Denio tėvui.

48 skyrius

Du policininkai buvo paskirti budėti po žalia stogine prie paradinių durų, o dar vienas stovėjo ant šaligatvio krašto, matyt, laukdamas Mitčelo, kuris tuo metu jau buvo visiškai apgultas bataliono žurnalistų, atpažinusių jį ir bandančių išgauti pareiškimą. Policininkas nuo šaligatvio prasiskynė pro juos kelią pas Mitčelą.

— Eikite su manimi, pone Vajatai, ir su niekuo nekalbėkit, — tarė jis, tada apsisuko ir pradėjo irtis paradinių durų link.

Mitčelas nusekė policininkui iš paskos, rūpestingai išlaikydamas abejingą veido išraišką. Televizijos kameros tuo metu sekė jo žingsnius, o iš visų kampų krito kruša rėksmingų klausimų...

— Pone Vajatai, kodėl jūs čia?

— Ar jūsų sūnėnas Bilis su tuo susijęs?

Kitas žurnalistas pataikė tiesiai į tikslą:

— Ar jūs esate Denio tėvas?

Mitčelas sugriežė dantimis, kad susivaldytų nesušukęs“ Taip? Jis užaugo klausdamas savęs, kas yra jo tėvas ir netyčiomis nugirsdamas, kaip suaugusieji spėlioja jo kilmę jam už nugaros. Dėl Keitės kaltės jo sūnus dabar pateko į tokią pačią žeminamą padėtį ir visa Čikaga spėliojo. Vienintelė priežastis, sulaikiusįjį nuo patvirtinimo žurnalistams, jog jis yra Denio tėvas, buvo baimė, kad tai gali sukelti dar didesnį pavojų jo sūnui.

Vienas iš policininkų, saugančių įėjimą, suėmė puošnią žalvarinę sunkių medinių durų rankeną ir pravėrė jas tiek, kad Mitčelas, Kalis ir juos lydėjęs policininkas galėtų pralįsti. Jiems įėjus, durys užsidarė, nepraleisdamos išorinio triukšmo. Lyginant su juo, erdvaus restorano viduje buvo tylu tarsi kape, tačiau jis tikrai nebuvo tuščias.

Tolimajame pagrindinės restorano salės kampe, kairėje, buvo sustatytos dvi ilgos eilės stalų, už kurių sėdėjo mažiausiai du tuzinai žmonių. Jie atsiliepinėjo skambančiais telefonais, kurie akivaizdžiai buvo naujai instaliuoti, nes jų laidai buvo bet kaip išvedžioti ant grindų. Keli restorano darbuotojai rūpinosi, kad kavos puodeliai būtų pilni, ir dalijo sumuštinius ypatingosios paskirties būriui prie telefonų, o kiti tuo metu akylai sekė, aiškiai tikėdamiesi kokio nors ženklo, jog vienas iš žmonių prie telefonų sulaukė gerų žinių.

Pyrsonas ir Levinsonas sėdėjo šalia gretimo staliuko, per vidurį pasistatę du juodus lagaminėlius, ir atvirai klausėsi žmonių, budinčių prie telefonų.

— Prašau eiti čia, — pasakė Mitčelui policininkas ir abu advokatai staigiai atsisuko, norėdami pamatyti atvykėlį. Mitčelas linktelėjo jiems, tačiau nesustodamas sekė policininkui iš paskos. O šis, atrodo, vedė jį prie plačių durų užpakalinėje restorane dalyje, atsidarančių į virtuvę, kurioje būriavosi dar daugiau darbuotojų. Tačiau virtuvėje policininkas pasuko į dešinę ir nuėjo ilgu plokštėmis apmuštu koridoriumi tarp kabinetų. Laiptai koridoriaus gale vedė viršun, į laiptų aikštelę atvertomis durimis. Policininkas mostelėjo jos link, sustojo ir pasitraukė į šalį, leisdamas Mitčelui praeiti. — Butas viršuje, — tarė jis.

Mitčelas pažvelgė į Kalį, itališkai liepė jam pasilikti apačioje ir nuėjo. Jis suprato, jog koridorius restorano gale ir viršun, į butą, vedantys laiptai yra vienintelės atpažįstamos detalės, kuriomis šis restoranas panašus į tą, kurį Keitė išgalvojo ir kuriuo pasinaudojo kaip fonu žavingoms istorijoms apie savo vaikystės išdaigas.

Tačiau jam buvo nesunku atpažinti pirmuosius du vyrus, kuriuos jis pamatė įžengęs į jaukią erdvaus buto svetainę. Tie patys detektyvai, kurie tardė Mitčelą, kai jis buvo įtariamas Viljamo nužudymu ir kurie fotografavo jį ir Keitę salose, dabar stovėjo virtuvėje ir žiūrėjo į jį. Grėjus Eliotas žengė pirmyn, ištiesė ranką ir liūdnai nusišypsojęs prabilo:

— Man labai gaila, kad mes ir vėl susitinkam tokiomis sunkiomis aplinkybėmis...

Mitčelas ignoravo jo ištiestą ranką ir numanomą užuojautą.

— Ar ką nors sužinojote?

Grėjui atsakius neigiamai, Mitčelas apsigręžė, tikėdamasis kur nors kambaryje išvysti Keitę, tačiau jam vaizdą užstojo kresnas vyras, smėlio spalvos plaukais, žaliomis akimis ir kunigo apykakle.

— Aš esu Keitės dėdė, Džeimsas Donovanas, — prabilo kunigas, ištiesdamas ranką ir tyrinėdamas Mitčelo veidą. — Jūs, savaime aišku, Mitčelas.

— Savaime aišku, — su pašaipa pritarė Mitčelas. Jis paspaudė kunigui ranką, o tada užbaigė mandagybes. — Kur ji?

Nė kiek nesutrikęs dėl Mitčelo atšiaurumo ir pagarbos stokos, kunigas pasisuko ir mostelėjo ranka į koridorių tolimajame svetainės kampe. — Denio miegamasis už pirmų durų dešinėje, — ramiai tarė jis. — Keitė ten.

Įžengęs į Denio kambarį ir išvydęs Keitę, Mitčelas mažiausiai tikėjosi pajusti gailesčio antplūdį, tačiau būtent tai jis ir jautė. Ji sėdėjo supamajame krėsle šalia Denio lovos, užmerkusi akis ir atlošusi galvą, prie krūtinės spausdama didelį pilką kiškį nulinkusiomis ausimis. Vieną basą koją pasikišusi po savim, kita ji lingavo krėslą pirmyn ir atgal. Kiti minkšti žaislai, visi puikūs, buvo tvarkingai išrikiuoti ant grindų jai už nugaros, tačiau išblukęs, nešvarus kiškis jos rankose atrodė lyg jį būtų vilkusi mašina... arba mažas berniukas, kuris visur jį tampėsi su savim.

Miegamasis buvo įrengtas taip, kad džiugintų vaiką ir lavintų jo vaizduotę, apsižvalgęs pastebėjo Mitčelas. Sienas puošė ryškios džiunglių freskos su keistais gyvūnais ir spalvotais paukščiais, išnyrančiais iš aukštos žolės ir laigančiais vešlių medžių šakomis, kurios stiebėsi į viršų ir iš dalies per lubas.

Ant sienos jam iš dešinės, vaikui pasiekiamame aukštyje, buvo pakabintos dvi ilgos lentynos, pilnos žaislinių sunkvežimių. Prie sienos kairėje stovėjo maža lova su tariama apsaugine tvorele vietoj galvūgalio, medyje išdrožinėtomis papūgomis, aromis, kanarėlėmis ir ilgauodegėmis papūgomis, tupinčiomis ant baltų lentų — visos jos kietai miegojo.

Mėgindamas susitaikyti su mintimi, jog stovi miegamajame, kuris priklauso jo dvejų metukų sūnui, apie kurio egzistavimą nežinojo, Mitčelas pažvelgė į moterį, pastojusią tą nepamirštamą meilės naktį. Apsirengusi džinsus ir geltoną megztinį aukštu kaklu, ant pečių krentančiais palaidais raudonais plaukais ir rusvomis blakstienomis, nuleistomis ant nepaprastai išblyškusių skruostų tarsi išlenktomis vėduoklėmis, ji atrodė skausmingai vieniša, visiškai neapsaugota ir labai jauna...

Tačiau juk Keitės Donovan išvaizda visada buvo apgaulinga, priminė sau Mitčelas. Jos tikrosios prigimties, beribio pasipūtimo ir įžūlumo įrodymas buvo visur aplink jį, miegamajame sūnaus, kurio jis nepažinojo ir kuris nepažinojo jo; sūnaus, iš kurio ji visiškai atėmė bendravimą su tėvu — visiškai taip pat, kaip buvo auginamas Mitčelas. Tokios mintys nubraukė Mitčelo gailestį ir sugriežtino toną, kuriuo jis pranešė apie savo atvykimą dviem trumpais žodžiais:

— Sveika, Keite.

Visas jos kūnas sudrebėjo iš šoko, akys staiga atsimerkė ir ji įsispoksojo į jį, negalėdama patikėti. Tada nusišypsojo jam drovia šypsena ir pažvelgė su drąsia šiluma, o jos plačiose smaragdinėse akyse spindėjo dėkingumo ir slepiamo sielvarto ašaros.

— Ačiū tau, — sušnibždėjo ji.

Tai buvo vienas iš tų kelių kartų Mitčelo brandžiame gyvenime, kai jį apleido gebėjimas išlikti šaltakraujiškai objektyviam ir logiškam, ir jis žiūrėjo į ją suglumęs ir abejodamas. Sužeistomis žaliomis akimis, pakeltomis į jį, ir banguotais raudonais plaukais, tarsi mantija dengiančiais jos pečius, Keitė Donovan priminė jam sielvartingą Airijos Madoną, narsiai besistengiančią šypsotis pro ašaras...

Tą pačią „Madoną“, ciniškai priminė sau Mitčelas, kuri linksminosi Sen Martene, įsodinusi jį į dvasines ir fizines sūpynes, tada paliko stovėti prieplaukoje, laukiantį jos kaip kvailą, meilės kankinamą mokinuką, pati išskrisdama atgal į Čikagą su Evanu Bartletu.

Mitčelas tuoj pat emociškai užspaudė jų praeities istoriją ir susitelkė tik į dabartinę situaciją.

— Už ką tu man dėkoji? — trumpai paklausė jis.

Iki šios akimirkos Keitė buvo nutarusi likti supamajame krėsle, leisdama tam, ką ji manė sapnuojanti, išsiskleisti jai priešais akis, tačiau Mitčelo atžarus tonas trenkė jai tarsi perspėjantis antausis, nusviesdamas į realybę, kurioje buvo ir jis, ir padarydamas tai kankinamai staigiai.

Vis dar spausdama kiškį, ji atsistojo, kad tinkamiau išreikštų savo pagarbą ir dėkingumą, ir atsakė į jo klausimą rimtai ir formaliai:

— Dėkoju, kad paskolinai pinigų išpirkai. Aš jau daviau tavo advokatams skolos raštą ir paprašiau parengti oficialią paskolos sutartį. Aš pasakiau jiems, jog įkeisiu savo restoraną ir grąžinsiu tau pinigus per dvidešimt metų...

Ji užsikirto supratusi, jog neabejotinai per švelnūs jos siūlomi skolos grąžinimo terminai jį taip siutino, jog jo akys pavirto ledo šukėmis, o žandikaulį ėmė tampyti tikas. Tada jai dingtelėjo, jog jis vis dar gali apsigalvoti dėl paskolos, ir nutarė, jog kuo greičiau jis išvažiuos, tuo geriau, kad tik paliktų dešimt milijonų dolerių.

— Atiduosiu paskolą per penkiolika metų, gal net dar greičiau, ir, savaime suprantama, sumokėsiu palūkanas, — pridūrė ji skubiai. — Aš esu moki, o mano restoranas klesti; aš sutiksiu su visomis tavo sąlygomis. Tik nurodyk sąlygas savo advokatams ir aš pasirašysiu paskolos dokumentus. — Paskutinį kartą desperatiškai mėgindama išlaikyti nuoširdų santykį bei parodyti dėkingumą ir dėmesį, tuo pat metu bandydama įtikinti jį išvažiuoti, Keitė atsargiai tarė: — Tau nebuvo reikalo pačiam atvažiuoti, nors, — sumelavo ji, — aš labai džiaugiuosi, kad tu atvykai. Tačiau tau nėra prasmės likti. Nepadarysi nieko daugiau, nei jau padarei...

Įsiutintas, kad ji turi įžūlumo stovėti čia ir elgtis taip, lyg jam visiškai nerūpėtų pagrobtas sūnus ir jis neturėtų jokios teisės čia būti ar įsitraukti į šį reikalą kaip nors kitaip, nei vien „paskolindamas“ jai išpirkos pinigus, Mitčelas ją trumpai ir šaltai įspėjo.

— Nedėkok man ir nevaryk lauk. Kai tik berniukas saugiai grįš namo, mūsų lauks labai ilgas, labai nemalonus susitikimas, kuriame dalyvaus ir advokatai.

— Nevadink jo berniuku, — nuožmiai atkirto Keitė. — Jo...

— Kodėl ne? — atšovė Mitčelas. — Tu velniškai gerai pasirūpinai, kad aš negalėčiau jo vadinti savo sūnumi. Iki šios dienos aš net nežinojau, jog jis egzistuoja.

— Aš išbraukiau tave iš sąrašo žmonių, kuriuos turėjau apie tai informuoti, kai paskutinį kartą mums susitikus tu pavadinai mane amoralia kale! — sviedė Keitė su karštu sarkazmu. — Be to, tu juk išsiskyrei su paskutiniąja moterimi, norėjusia pagimdyti tavo vaiką... — Jos trumpas stiprėjančio įtūžio protrūkis nuslopo suvokus, jog tol, kol ji stovi čia ir ginčijasi, Denis yra žiaurių pašaliečių rankose. — Eik lauk! — įniršusi sušnibždėjo ji, tada atsuko jam nugarą. — Išeik ir palik mane vieną!

Apstulbintas, kaip ji pasipiktinusi mėgino pateisinti nedovanotiną, didžiulę skriaudą dviem menkais pasiteisinimais, Mitčelas žiūrėjo, kaip ji vėl susmuko į supamąjį krėslą ir susilenkė, įsikniaubusi į kiškį, o jos pečiai mėšlungiškai trūkčiojo.

— Mano kūdikio nebėra, — raudojo ji. — Jo nebėra. O, Dieve, jo nebėra...

Nors ir troško būti visiškai nepaveikiamas ir žiūrėti į ją tik kaip į tuščią, manipuliuojančią melagę, pasijuto atsidūręs ten ir bandantis atsiminti tuos du pokalbius, kuriuos ji paminėjo. Per metus, prabėgusius nuo to laiko, jis taip sėkmingai ir visiškai ištrynė ją iš savo sąmonės, jog turėjo gerai susikaupti, kad prisimintų, ką yra pasakęs.

Susitikimas per labdaros koncertą iškilo jo atmintyje labai aiškiai, tačiau vienintelė jo reakcija į tuometinį jų pokalbį buvo tokia pat kaip ir tada, kai po kelių minučių jis nuėjo šalin nuo jos: pasibjaurėjimas precedento neturinčiu savo nesusitvardymu ir tuo, jog Keitė Donovan sugebėjo jį taip suerzinti. Žodžiai, kuriuos jis ištarė, buvo bjauri tiesa, ir faktas, jog ji neigė Mitčelo teisę žinoti apie savo sūnų, buvo tolesnis to įrodymas, o ne jos veiksmų pateisinimas.

Tačiau buvo sunku nekreipti dėmesio į prisiminimą, jog jis taip pat yra pasakojęs Keitei, kad pareikalavo skyrybų, kai žmona panoro susilaukti kūdikio. Jau nebebuvo taip lengva visiškai ją niekinti už arogantišką klastą, kaip jis darė nuo tos akimirkos, kai sulaukė Meto skambučio. Dėl to ir dėl skaudaus jos raudojimo, Mitčelas nebegalėjo laikyti jos visiška beširde ir neprincipinga, taigi jam buvo labai sunku ir toliau vertinti save kaip absoliučiai teisią jos dviveidiškumo auką. Todėl jis atsuko Keitei nugarą ir išėjo iš kambario, kaip ji ir norėjo.

Eidamas koridoriumi, jis vis dar girdėjo jos sukrečiantį verksmą, tačiau skirtingai nei Keitė, Mitčelas nesutiko svarstyti galimybės, kad jo sūnus nukentės ar kad šįvakar saugiai negrįš namo, kai išpirka bus sumokėta. Nuo šio ryto nė karto neužgriuvo mintis, jog jis gali niekada neišvysti savo sūnaus gyvo. Tačiau tokia galimybė egzistavo, grėsminga ir baisi — blogio šmėkla, susigūžusi tamsoje jo proto kampučiuose. Kad ir kiek turėtų pinigų, galios ir įtakingų ryšių, jis negalėjo nieko padaryti, kad padėtų garantuoti mažam berniukui saugumą ar grįžimą į namus. Savo sūnui.

Jis sukando dantis, stengdamasis išstumti juodas mintis ir nusikratyti siaubingos baimės, kuri mėgino apsivyti jo protą čiuptuvais. Jis nebuvo bejėgis. Jis turėjo pinigų, galios ir žinojo, kaip jais pasinaudoti. Jis taip pat turėjo planą — paprastą, veiksmingą planą. Ne mažiau svarbu buvo tai, jog jis puikiai mokėjo įtikinti žmones sutikti su jo mintimis, ypač godžius, desperatiškus verslininkus, kurie buvo lengviausiai sukalbama jo priešininkų grupė. Pagrobėjai buvo godūs ir desperatiški. Todėl, jiems paskambinus, Mitčelas ketino ramiai atsiliepti į skambutį ir, užuot sutikęs sumokėti dešimties milijonų išpirką, pasiūlyti jiems daug geresnį sandėrį — dvidešimt milijonų. Pusė jų būtų sumokėta pirmoje jų nurodytoje vietoje, antroji būtų nuvežta į antrą jų pasirinktą vietą ir perduota tuo pačiu laiku, kai kas nors jam patvirtintų, jog mato jo sūnų ir jis yra gyvas.

Mąstydamas apie tai, Mitčelas grįžo į svetainę, pastebėjo, jog kunigas atvirai jį apžiūrinėja, ir nutarė, jog geriau palauks apačioje, kol ateis laikas skambučiui dėl išpirkos.

— Palauksiu apačioje, — pranešė jis kunigui, eidamas buto durų link.

— Tai būtų klaida.

Mitčelas nustebęs sustojo ir atsisuko.

— Kodėl?

— Nesvarbu, ką jums ką tik pasakė Keitė, jūs esate Denio tėvas. Kaip jo tėvas, jūs turite teisę — ir pareigą — būti čia ir paremti jo motiną šiuo siaubingu metu.

Mitčelas sudvejojo, tada priėjo prie kėdės ir atsisėdo.

— O aš galvoju, — pridūrė kunigas, — kaip gali būti taip, jog vyras ir moteris, pažinoję vienas kitą tik tris dienas, gali išsiskirti taip skausmingai nusivylę vienas kitu, jog net dabar, po trejų metų, nė vienas iš jų negali šito pamiršti?

— Nenutuokiu, — trumpai atsakė Mitčelas.

— O aš taip, ir labai aiškiai, — tvirtu balsu tarė kunigas, tačiau nepaaiškino, o Mitčelas jo ir neklausė.

49 skyrius

Sėdėdamas priešais duris, Mitčelas susimąstęs stebėjo butą, apie kurį Keitė pasakojo Angilijoje. Jis visiškai nepanašėjo į ankštą, tamsią vietą, kurią jis įsivaizdavo, tačiau buvo akivaizdu, jog būstas neseniai išplėstas ir suremontuotas. Viskas buvo nauja ir ryšku, net medinės pastato dalys ir trijų buto sienų langai, pridengti lengvomis užuolaidomis, atitrauktomis į šonus ir surištomis.

Aukštas buvo didžiulis stačiakampis, užimantis visą pastato galą. Moderni virtuvė su naujausiais buitiniais prietaisais ir granito stalviršiais buvo atskirta nuo svetainės dideliu baru su keturiomis kėdėmis. Svetainė pakankamai erdvi, kad tilptų dvi odinės sofos, stovinčios viena priešais kitą su kavos staliuku per vidurį, ir stačiu kampu atsuktos į didelį fotelį — jame ir sėdėjo Mitčelas. Už svetainės buvo erdvus plotas žaidimams su vaiko ūgiui pritaikytu stalu ir kėdėmis, klasės lenta ir kušetėmis prie lango, kurios, spėjo Mitčelas, iš tiesų buvo ilgos žaislų dėžės. Lygiagrečiai su laiptais nusidriekęs koridorius vedė, kaip jau Mitčelas išsiaiškino, į miegamuosius.

Nuo staliuko greta fotelio Mitčelas pasiėmė žurnalą Gourmetiz pradėjo jį vartyti, iš dalies dėl to, kad nesuteiktų kunigui galimybės prabilti apie Šventąjį Raštą, moralę ir kitus dvasininkiją dominančius klausimus, o iš dalies tam, kad liautųsi spoksojęs į virtuvę ir bandęs įsivaizduoti ten stovint seną medinį stalą su per jį persisvėrusią septynmete, apsimetančia, jog groja pianinu.

Kambaryje įsivyravo tyla ir Mitčelas kovojo su staiga atsiradusiu troškimu pakilus nueiti į žaidimų kampelį, kad pažiūrėtų į savo sūnaus daiktus. Po akimirkos viskas pasikeitė. Laiptais užbėgo Makneilas — jis atrodė įsitempęs, tačiau džiugiai sujaudintas.

Jis nuėjo tiesiai prie Grėjaus Elioto, jiedu pašnibždomis pasitarė, tada Makneilas linktelėjo ir išskubėjo iš buto. Eliotas atsistojo, priėjo prie Mitčelo ir, didžiulei Mitčelo nuostabai, kreipėsi į jį, o ne į Keitės dėdę.

— Manau, jog turim labai gerų naujienų. Jaunos moters, kuri lanko grupinę terapiją kartu su Biliu Vajatu, tėvai pamatė pranešimą apie paskelbtą paiešką. Jų dukra svečių namelyje šiandien prižiūri mažą berniuką, daro paslaugą draugui. Jie nuėjo iš arčiau pasižiūrėti į berniuką ir yra įsitikinę, jog tai Denis. Mūsų mašinos jau skuba tenai ir jau po dešimties minučių, gal dar greičiau, mes tikrai žinosim, ar ten jis. Iki to laiko, aš manau, nereikia rizikuoti sukeliant Keitei vilčių. Ji dabar labai pažeidžiama. Mes dar turim dvi valandas iki numatyto skambučio dėl išpirkos. Norėčiau dar kelias minutes pasėdėti ramiai, be jokių neįprastų veiksmų. Jei mes klystame dėl Bilio įsipainiojimo, tada gali būti, jog tikrieji pagrobėjai stebi mus pro gretimo namo langus.

Tėvas Donovanas linktelėjo, tačiau Eliotas laukė Mitčelo atsakymo. Mitčelas dvejojo, nenorėdamas pasmerkti Keitės dar dešimčiai minučių baisios kančios, kurią jis matė Denio kambaryje, tačiau galiausiai sutiko su Grėjum Eliotu.

— Tikriausiai taip bus geriausia, — pasakė jis.

Vos tik Grėjus Eliotas paminėjo ryšį tarp Bilio Vajato ir emociškai nestabilios auklės svečių namuose, Mitčelas instinktyviai pajuto, jog su ja esantis berniukas yra Denis. Palengvėjimas pamanius, jog Denis tikriausiai saugus, buvo toks didžiulis, kad bent kol kas jis galėjo ignoruoti tą faktą, jog pagrobėjas, tikėtina, jo maniakas sūnėnas. Jis pagalvos apie tai vėliau, o dabar jis norėjo, kad niekas nekliudytų jo būsimam susitikimui su sūnumi. Taigi, nebegalėdamas daugiau atsispirti pagundai, jis nuėjo į Denio žaidimų kampelį.

Išnagrinėjęs keverzones ant lentos, padarė išvadą, jog jo sūnus tikriausiai neturi menininko talento. Kadangi atrodė, jog niekas nekreipia į jį dėmesio, Mitčelas pasilenkė ir atidarė vieną kušetę. Ji buvo pilna įvairiausių žaislinių sunkvežimių ir mašinėlių. Iš to Mitčelas nusprendė, jog sūnus ateityje gali būti susijęs su transporto pramone. Jis nesuvokė, jog slapta viliasi, kad sūnus paveldėtų jo meilę lėktuvams, kol nebuvo žvilgtelėjęs antros dėžės vidun: ten stovėjo mažiausiai tuzinas žaislinių lėktuvėlių.

Mitčelas išsitiesė ir pažvelgė į laikrodį svarstydamas, kodėl taip ilgai negaunamas patvirtinimas, kad berniukas svečių namelyje yra Denis. Po penkiolikos minučių ant laiptų pasigirdo sujudimas ir Eliotas, pakilęs nuo kėdės, skubiai nužingsniavo prie durų.

— Kodėl, po velnių, mums niekas nepaskambino? — sušuko jis, tačiau pastaba išdavė jo džiugų susijaudinimą ir Mitčelas nevalingai įsitempė.

Eliotas grįžo į kambarį, ant rankų nešdamasis mažą berniuką ir plačiai išsišiepęs. Keitės dėdė žengė kelis žingsnius koridoriaus į miegamuosius link ir šūktelėjo:

— Keite, tučtuojau ateik. Kai kas nori su tavimi pasimatyti.

Keitei pasirodant iš už koridoriaus kampo, Eliotas nuleido vaiką ant grindų. Į kambarį iš laiptinės pradėjo griūti žmonės ir jis atgijo nuo judesio ir džiaugsmo.

— Deni? — suriko Keitė ir vaikas garsiai nusijuokė, o jo mama tuo metu prapliupo ašaromis ir parkrito prieš jį ant kelių. — Deni! — kuždėjo ji glostydama sūnui veidą ir krūtinę, tada stipriai jį apkabino ir raudojo, kartodama jo vardą tarsi maldą: — Deni, Deni, Deni.

Toks motinos meilės proveržis pranoko Mitčelo vaizduotę. Jis įstrigo jo sąmonėje ir palietė kai ką giliau, nes jis susitaikė su tikrove, jog raudanti iš džiaugsmo motina, laikanti savo sūnų stipriai apkabinusi, yra ta pati moteris, kurią jis dar stipriau apkabinęs laikė lovoje Sen Martene.

Sugriebusi sūnų, nusinešė prie durų, kad parodytų ten susirinkusiai miniai. Mitčelas tada suprato, jog žmonės tarpduryje daugiausia apsirengę baltai, yra virtuvės darbuotojai, juodais kostiumais, matyt, padavėjai.

— Keite? — sušnibždėjo tėvas Donovanas. — Aš jau eisiu. Susitvarkysiu su žurnalistais apačioje ir tavo vardu padarysiu viešą pareiškimą, padėkodamas visiems už jų maldas.

— Turėčiau tai padaryti pati, — atsakė Keitė, dar stipriau glausdama Denį ir žengdama pirmyn. — O kol aš tai darysiu, ar galėtumėt paskambinti Holei ir palikti pranešimą jos mobiliajame telefone, jog Denis jau grįžo? Aš noriu, kad vos tik lėktuvui nusileidus sužinotų, jog jis saugus. Ir man tuoj pat reikia paskambinti į ligoninę Molei.

— Aš pasirūpinsiu visais telefono skambučiais ir pranešiu žurnalistams, jog truputį vėliau tu lauke padarysi pareiškimą, — tvirtai tarė dėdė. — O dabar Mitčelas turi teisę asmeniškai pabendrauti su Deniu ir tavim.

Keitė žvelgė į jį išsiblaškiusi ir lėtai niro iš minčių nekamuojamos euforijos.

— Aš pamiršau, — garsiai tarė ji, o jos balse skambėjo nuostaba, jog iš tiesų galėjo pamiršti, kad Mitčelas yra čia. O gal tai, kad per dvi valandas nuo jos skambučio Metui Farelui jis atsiuntė savo advokatus su dešimčia milijonų Denio išpirkai. Arba tai, kad ji liepė jam nešdintis lauk iš Denio miegamojo.

Apimta gėdos, ji nužvelgė veidus tarpduryje ir laiptinėje, ieškodama griežto, nesišypsančio veido, tačiau jo ten nebuvo. Ji apsisuko su Deniu ant rankų ir išvydo Mitčelą, stovintį tolimajame kambario kampe, susikišusį rankas į kišenes, laukiantį, kada galės geriau įsižiūrėti į Denį... laukiantį susitikimo su savo sūnum. Saugus Denio grįžimas, be jokios abejonės, buvo laimingiausia akimirka Keitės gyvenime. Keista, tačiau ši akimirka atrodė antra laimingiausia. Ji niekada neleido sau tikėtis, jog kada nors dar išvys Mitčelą, ar kad jis norės turėti ką nors bendra su Deniu, bet jis buvo čia ir jis norėjo bendrauti.

Galvodama apie Mitčelą, Keitė padėkojo visiems laiptinėje už jų maldas ir palaukė, kol dėdė juos išlydėjo. Paskutiniai išėjo Grėjus Eliotas ir detektyvas Makneilas. Grėjus ištiesė ranką, norėdamas sušiaušti Deniui garbanas, ir nusišypsojo, kai Denis sulaikė jo ranką padavė jam „penkis“. Jis ir toliau šypsojosi Deniui, tuo pat metu atsargiai rinkdamas žodžius ir kreipdamasis į Keitę ir Mitčelą apgaulingai linksmu tonu:

— Denis praleido dieną su Rebeka Krauvel, žiūrėdamas animacinius filmukus ir žaisdamas svečių namelyje Krauvelų rezidencijoje. Ji iškepė Deniui spragintų kukurūzų, o po vakarienės jie prisivalgė braškinių ledų. Rebeka yra Bilio Vajato mergina ir jis įtikino ją, kad Denis yra jo biologinis palikuonis, todėl ji šįryt sutiko jam padėti. Rebeka labai geros širdies mergina, jos psichologinės bėdos visiškai nesusijusios su smurtu — tiesą sakant, kaip tik atvirkščiai.

Užuot toliau kalbėjęs užuominomis, jis įsmeigė žvilgsnį tiesiai į Keitę, tačiau išlaikė ramų toną.

— Šiąnakt paliksiu policininkus budėti prie visų įėjimų apačioje, tačiau, kai restoranas vėl pradės veikti, ši vieta taps tikru apsaugos košmaru. Tu arba turėsi laikyti restoraną uždarytą, kad mes galėtume jį saugoti, kol sulaikysim Bilį Vajatą, arba turėsi apsigyventi kur nors kitur, geriausia kur nors, kur ribojama galimybė patekti ir yra rimta apsauga, be tos, kurią suteiksime mes.

— Aš ką nors sugalvosiu, — pažadėjo Keitė, tačiau jos mintys sukosi apie Mitčelą ir ji nepaprastai troško kuo greičiau užbaigti jo pažinties su sūnumi laukimą. Ji nekantraudama kuo skubiau apkabino Grėjų Eliotą ir pabučiavo jį į skruostą, tada atsisuko į detektyvą Makneilą, jam taip pat pakštelėjo į skruostą ir išlydėjo juos abu į prieškambarį. Uždariusi jiems už nugaros duris, Keitė nuleido Denį ant žemės.

Jis atrodė mieguistas ir susivėlęs, todėl ji tyčia dar kelias minutes nerodė jo Mitčelui ir pritūpė sukamšyti jo raudonų marškinėlių į kombinezoną ir ištraukti kelnių atvartų ant batų.

— Prieš pristatydama tave tavo sūnui, — prabilo Keitė, pirštais braukdama per susitaršiusias Denio garbanas, — noriu pasakyti du dalykus. — Ji išgirdo, kaip Mitčelas jai už nugaros žengė į priekį ir vogčiomis žvilgtelėjo per petį, iš tikrųjų žiūrėdama į dailų veidą, kurio miegamajame pro ašaras beveik nematė.

— Kokius? — paklausė jis ir jos širdis suvirpėjo, išgirdus jo įsimintiną žemą balsą, kuriame dabar nebuvo pykčio.

— Pirmiausia, aš labai atsiprašau už savo elgesį miegamajame. Man taip skaudėjo, jog neįstengiau mąstyti, girdėti ar matyti. Buvau tokiam siaubingam svaiguly, jog tik prieš akimirką prisiminiau, kad ir tu čia esi.

— Tai, ką tu pasakei miegamajame, buvo tiesa, — bejausmiu balsu atsiliepė jis.

— O antras dalykas, — tarė Keitė atsistodama, bet vis dar užstodama Denį, — yra tai, jog tavęs laukia šioks toks sukrėtimas.

— Kodėl?

Denis bandė išlįsti jai pro kojas, kad pamatytų, su kuo ji kalba, tačiau Keitei pavyko išlaikyti jį už nugaros, kol pati atsisuko į Mitčelą.

— Mitčelai, tai Danielis, — tarė ji šypsodamasi. — Manau, jog atpažintum jį ir be pristatymo, — pridūrė ji, o tada žengė į šoną, kad Mitčelas pamatytų, ką ji turėjo omenyje.

Paskui vaizdas buvo toks skaudžiai malonus, jog Keitė pajuto, kaip jai sugniaužia gerklę. Veido išraiška, panašia į pagarbią nuostabą, Mitčelas pažvelgė žemyn į miniatiūrinę savo kopiją, o Denis tuo metu stipriai atlošė galvą ir spoksojo į Mitčelą su beveik tokia pat išraiška, kol gilus melsvų Mitčelo akių žvilgsnis staiga atėmė jam drąsą. Smakras jam pradėjo virpėti ir jis nerimastingai pažvelgė į Keitę. Mitčelas taip pat pažvelgė į ją susirūpinęs.

— Viskas gerai, — švelniai nuramino Denį Keitė. — Gal paspauskit vienas kitam ranką?

Jos nuostabai, Mitčelas pamanė, jog raminimas skirtas jam, todėl dėkingas linktelėjo, žengė pirmyn ir ištiesė Deniui savo didžiulę ranką. Denis iškilmingai įdėjo savo mažą rankutę į didelį Mitčelo delną — Mitčelo pirštai susigniaužė ir automatiškai atsileido, tarsi jam būtų sunku suvaldyti paspaudimą. Vėl stojo nejauki pauzė, tačiau Keitei nespėjus įsiterpti su nauju pasiūlymu, Mitčelas staiga pritūpė, tarsi įkvėptas kažkokios minties, ir nusišypsojo Deniui.

— Aš turiu lėktuvą, — pasakė tarsi paslaptį.

— Aš taip pat! — sušuko Denis plačiai išsišiepdamas.

— Man patinka reaktyviniai, — tęsė Mitčelas.

— Man irgi, — su nuostaba atsakė jo sūnus.

Mitčelas kimiai sukuždėjo:

— Kiek reaktyvinių lėktuvų tu turi?

Norėdamas atsakyti, Denis ištraukė ranką, plačiai išskėtė pirštus ir iškėlė juos priešais Mitčelą.

— Va tiek, — išdidžiai pareiškė.

Mitčelas atrodė negalintis ištarti nė žodžio, todėl Denis jį paragino:

— O kiek tu?

Atsakydamas Mitčelas pakėlė ranką ir ištiesė smilių.

— Va tiek, — švelniai tarė jis, ir Keitė nusisuko, kad veidas neišduotų jos jausmų.

Denis parodė Mitčelui savo lėktuvus ir Mitčelas kiekvienu gėrėjosi, tačiau Keitė matė, jog Denis jau labai mieguistas ir jam metas į lovą.

— Ar norėtum paskaityti Deniui pasaką, kai aš jį išmaudysiu ir paguldysiu į lovą?

— Taip, — paprastai atsakė Mitčelas. — Ačiū, — pridūrė jis, tą akimirką dėkingas už tai, jog leido jam — ne, padėjo jam — užimti tą vaidmenį, kurį sąmoningai buvo dvejus metus iš jo atėmusi.

— O kol tu skaitysi, — tarė Keitė, — aš nusiprausiu po dušu ir persirengsiu.

Ji ištiesė Deniui ranką, tačiau paminėjus įprastinę ėjimo miegoti tvarką jis netikėtai prisiminė Molę ir staiga panikuodamas apsisuko.

— Kur Molė? — suriko jis. — Molė nukrito... — jo veidas susiraukė prisiminus ir Keitė apglėbė jį rankomis, tvirtai apkabindama.

— Molei viskas gerai, — nuramino ji. — Mes tuoj pat jai paskambinsim ir tu galėsi su ja pakalbėti. Po kelių dienų ji grįš ir miegos savo miegamajame, kaip visada. — Denis vis dar atrodė abejojantis ir susirūpinęs, todėl Keitė pradėjo eiti koridoriumi telefono jos miegamajame link, tik stabtelėjo paaiškinti Mitčelui: — Molė yra Denio auklė. Ji gyvena su mumis nuo jo gimimo.

50 skyrius

Sėdėdamas supamajame krėsle prie Denio lovos, Mitčelas dar kartą vogčiomis žvilgtelėjo į sūnų, versdamas trečią mažos knygutės puslapį, kurią skaityti jam davė Keitė. Denis gulėjo ant šono, apsikabinęs pilkąjį kiškį, įsmeigęs akis į Mitčelą.

Nors Denio žvilgsnis buvo įdėmus, Mitčelas jautė, jog sūnus galvoja apie kažką kita, ir šią nerimą keliančią aplinkybę aiškinosi tuo, jog yra netinkamas ir patirties stokojantis pasakų sekėjas. Pasiryžęs pakilti Denio akyse ir susigrąžinti jo dėmesį, kol galutinai dar neprarado, Mitčelas stengėsi kuo įtikinamiau skaityti savo sūnui nepaprastai absurdišką istoriją apie garvežiuką, vardu Tomas, kuris ne tik galėjo mąstyti ir jausti, bet ir nepakluso jokiems fizikos ir chemijos dėsniams, ypač susijusiems su svoriu, kuru ir judėjimu į priekį.

Susirūpinęs Denio balsas nutraukė jį nespėjus perskaityti pirmo to puslapio sakinio.

— Mane išsivedė blogas vyras...

Mitčelui prireikė milžiniškų pastangų, kad veido išraiška neišduotų įniršio, kurį jis jautė. Jis nuleido knygą ant kelių ir tarė:

— Taip, žinau, bet jis niekada daugiau prie tavęs nebeprisiartins.

— Kodėl?

Apstulbintas tokio klausimo, Mitčelas apsistojo prie vienintelio vaikui suprantamo paaiškinimo, kurį galėjo sugalvoti.

— Todėl, kad jis manęs bijo.

— Kodėl?

Todėl, kad aš pasirūpinsiu, jog jis negalėtų prie tavęs prisiartinti, o jei pabandys, aš pats jį užmušiu.

— Todėl, kad aš žinau, kas jis toks, ir pasirūpinsiu, kad likusį gyvenimą jis praleistų... — jis neužbaigė keršto kupino sakinio, nes nenorėjo, kad sūnus pradėtų jo bijoti; tada vos nepaspringo juoku, kai Denis pamėgino padėti jį užbaigti.

— Ant atsarginių suolelio?

— Taip, — patvirtino Mitčelas.

— Kodėl dar?

— Kodėl dar jis manęs bijo? — Mitčelas ilgai ieškojo nuraminančio, bet neišgąsdinančio atsakymo ir tarė: — Todėl, kad aš daug didesnis už jį.

— Kodėl dar? — ragino Denis.

Mitčelas suprato, jog dvimetis įviliojo jį į pokalbio spąstus ir yra pasirengęs tęsti šį žaidimą visą naktį. Jis sklandžiai pasikeitė su juo rolėmis.

— O kaip tu manai, kodėl?

Denis akimirką žiūrėjo į jį nustebęs, tarsi atsakymas iš pat pradžių būtų buvęs akivaizdus.

— Nes tu esi mano tėtis.

Mitčelo širdis atsitrenkė į šonkaulius ir jis turėjo nuryti seiles, kad galėtų vėl kvėpuoti.

Denis suprato jo tylėjimą kaip abejonę.

— Mamytė taip sakė, — pabrėžtinai tarė jis, tarsi to turėjo pakakti bet kokioms Mitčelo dvejonėms išsklaidyti.

— Tavo mamytė teisi, — švelniai patvirtino Mitčelas. Ištiesęs ranką, jis išlygino antklodę aplink Denio petį. — Ką dar ji sakė?

— Mamytė sakė — tu atėjai į mano namus. Tu liepei žmonėms — „Suraskit Denį!“ Tu pasakei — „Parveškit Denį tiesiai namo!“ Ir jie — ir jie parvežė!

Jis susijaudinęs ir užsikirsdamas bėrė žodžius; tada atrodė, jog žodžiai apskritai pasibaigė, ir jis suraukė antakius, tarsi tai jį trikdytų. Mitčelas stebėjo jį, taip pat suraukęs antakius ir sutrikęs, nes buvo akivaizdu, jog Keitė įtikino jo sūnų, kad šiandien Mitčelas atskubėjo jo gelbėti ir tik jis vienas buvo atsakingas už jo saugų grįžimą. Ji tikriausiai norėjo, kad Denis žiūrėtų į tėvą kaip į didvyrį ir vis dėlto Mitčelas tikėjosi kaip tik priešingo elgesio.

Kiti Denio žodžiai grąžino Mitčelą į dabartį ir nuo jų vėl suspaudė gerklę.

— Tu greitai mane aplankysi? — paklausė jis ir pritardamas linktelėjo galva, ragindamas Mitčelą pasakyti taip.

— Taip, — šypsodamasis sukuždėjo Mitčelas. — Aplankysiu tave rytoj.

— Ir poryt? — Denis vėl linktelėjo galvą.

Jo sūnus, patenkintas ir didžiuodamasis suprato Mitčelas, akivaizdžiai paveldėjo jo gebėjimą pajusti, kada ir kaip pasinaudoti pranašumu. Tai buvo aiškus ženklas, kad Denis galėtų padaryti puikią karjerą įmonių įsigijimo ir susiliejimo srityje. Atsakydamas į jo klausimą, Mitčelas tarė:

— Ir poryt taip pat. — Tada nutarė iškelti dar vieną, labai svarbų klausimą. — Su manim atvyko ypatingas draugas. Jis vardu Kalis ir dabar yra apačioje. Jis miegos čia viršuje ir kai tik tu kur nors eisi, jis eis kartu su tavim.

— Ar jis toks pat didelis kaip tu?

Juokingai patenkintas, kad sūnus akivaizdžiai žiūri į jį kaip į milžiną, Mitčelas pasakė:

— Ne, tačiau jis labai labai stiprus.

Denis linktelėjo ir užsimerkė. Po kelių minučių jis jau miegojo, o Mitčelas žiūrėjo į mielą savo sūnaus veidelį, angelėlį juodomis garbanomis, tamsiomis blakstienomis, švelniais skruostais ir mažu, kvadratiniu smakru. Jo smakru — staiga suvokė Mitčelas. Jis atpažino tą smakrą, kiekvieną dieną skusdamasis žiūrėdavo veidrodyje į didesnę jo versiją. Rankutė, gulinti šalia kiškio galvos, buvo sumažinta Mitčelo ranka. Pasilenkęs, Mitčelas atsargiai pakėlė rankytę ir prispaudė prie lūpų.

Kambaryje kitoje koridoriaus pusėje nustojo šniokšti dušas ir jis atsistojo. Tada apsisuko ir apžvelgė sūnaus daiktus, tačiau galiausiai jo dėmesį patraukė trys nuotraukų albumai ant komodos. Ant dviejų albumų nugarėlių buvo etiketės su datomis, nurodančiomis viduje esančių nuotraukų laikotarpį. Mitčelas paėmė vieną albumą, atsivertė ir pamatė sūnų, sėdintį vaikiškoje kėdutėje, apsuptą balionų, o priešais jį stovėjo šokoladinis tortas su viena žvakute. Sūnaus pirmasis gimtadienis atėjo ir praėjo Mitčelui nežinant. Pyktį, kurį jis būtų dėl to pajutęs, sušvelnino viskas, ką šiandien padarė ir pasakė Keitė, ir tas faktas, kad ji ne tik nieko nelaukdama pasakė Deniui, jog Mitčelas jo tėvas, bet taip pat pavertė jį herojumi sūnaus akyse, o ne bauginančiu nepažįstamuoju.

Jis atsivertė albumo pradžią ir išvydo Keitę nėštumo pabaigoje, stovinčią Denio kambaryje ir kabinančią kažkokį žaisliuką virš jo lovelės.

Seniai palaidotas prisiminimas išniro į paviršių ryškiai ir aiškiai — prisiminimas apie tokį galingą seksualinį išgyvenimą ir tokį stiprų orgazmą, kuris atrodė beveik dvasinis. Po visko jis laikė Keitę glėbyje ir kažkodėl jam atrodė, jog jie ką tik pradėjo kūdikį, todėl dar stipriau ją apkabino, nes nebūtų prieštaravęs, jei tai būtų buvusi tiesa... Ne, nes jis norėjo, kad tai būtų tiesa.

Trečiasis albumas buvo plonesnis ir puošnesnis, nugarėlėje buvo įspaustas užrašas Pirmoji mano kūdikio knyga.

Mitčelas pasiėmė visus tris albumus, nusinešė juos į svetainę ir pasidėjo ant kavos staliuko; tada pažvelgė į laikrodį ir išsitraukė telefoną. Kol Keitė maudė Denį, jis jau buvo nusileidęs apačion, išleidęs savo advokatus ir paskambinęs Metui Farelui, kad praneštų, jog Denis saugiai grįžo. Tačiau jis paliko Kalį su lagaminais apačioje, nes nenorėjo, kad Denis girdėtų, kaip jis aiškins Keitei Kalio vaidmenį.

Kaliui atsiliepus, Mitčelas nurodė jam paskambinti Džo O’Harai į limuziną ir perdėti lagaminus į bagažinę, o tada paaiškino Kaliui, jog nori, kad jis kurį laiką pabūtų Denio asmens sargybiniu. Galiausiai jis paskambino Karolinai Vajat, Bilio motinai. Privačia linija atsiliepė jos sužadėtinis, garsus bankininkas, vardu Gordonas Nateris, kurį Mitčelas labai mėgo.

— Dabar pas ją Grėjus Eliotas, — paaiškino Nateris, — bet aš žinau, kad ji nepaprastai trokšta su tavimi pasikalbėti. Per šeštos valandos žinias mes matėm, kaip tu įeini į Donovano restoraną, ir Karolina nuo tada mėgino su tavimi susisiekti. Mes nežinojom, jog Bilis čia įsipainiojęs, kol neatvažiavo Grėjus. Tačiau dabar apie tai jau skelbiama visose žiniose. Prasidės masinės gaudynės.

Jis nutilo, tada nerangiai tarė:

— Neklausčiau to, ko ketinu paklausti, tačiau jei Denis Donovanas yra tavo sūnus, Karolinai bus dar sunkiau ištverti tai, ką padarė Bilis. Aš tik noriu būti pasirengęs, kad...

— Jis mano sūnus, — nutraukė jį Mitčelas. — Perduok Karolinai, kad Denis nenukentėjo, todėl ji neturi blogai dėl manęs jaustis.

— Nepaprastai malonu, kad tu nutrauki visą šį reikalą, — tarė Nateris, atrodydamas labiau nustebęs nei dėkingas.

— Aš nieko nenutraukiu, — atkirto Mitčelas. — Aš padarysiu viską, ką tik galiu, kad likusį gyvenimą Bilis praleistų už grotų, o jei jis dar kartą prisiartins prie mano sūnaus ar jo motinos, aš pats jį pagausiu — ir radęs negaišiu su policija.

— Tavim dėtas aš jausčiausi lygiai taip pat.

— Tada tikiuos, jog tu sugebėsi priversti Karoliną suprasti, kaip aš jaučiuosi.

— Ji supras, — liūdnai įsitikinęs tarė Nateris. — Tu jai labai rūpi.

Mitčelas pažadėjo paskambinti jai po kelių dienų ir padėjo ragelį.

Po kelių minučių pasirodė Kalis ir, Keitei įėjus į svetainę, jis jau sėdėjo sargyboje prie baro.

51 skyrius

Mitčelas stovėjo svetainėje, atsisukęs į ją šonu, ir vartė nuotraukų albumą. Keitė stabtelėjo tarpdury, o joje virė jausmų maišatis — dvejonė, kaltė, palengvėjimas ir laimė.

Dušas ją atgaivino ir praskaidrino galvą, o tada jau nebebuvo įmanoma pasislėpti nuo tiesos: ji turėjusi pasakyti Mitčelui, jog laukiasi. Viskas, ką Mitčelas padarė nuo tada, kai sužinojo apie Denio egzistavimą, buvo to įrodymas. O pats skaudžiausias, nenuginčijamas įrodymas buvo švelnumas Mitčelo veide, kai jis žiūrėjo į savo sūnų.

Ji nuskriaudė Mitčelą ir nuskriaudė Denį, atimdama juos vieną iš kito. Ji neabejojo, jog dabar Mitčelas ketina priversti ją tai suprasti, todėl, kad ir kokias priemones jis būtų pasirinkęs, tai turėjo būti pelnytai nemalonu.

Mėgindama nors šiek tiek sušvelninti kaltę, ji priminė sau apie tai, koks nesąžiningas jis buvęs salose ir kaip blogai elgėsi su ja, kai susitiko paskutinį kartą. Deja, tai menkai guodė ir nesušvelnino akivaizdaus šoko, kuris ištiko pamačius jį stovint čia, atrodantį lygiai taip, kaip ji prisiminė — aukštą, plačių pečių, nepriekaištingai apsirengusį ir velniškai gražų. Kiekviena smulkmena buvo ryškiai, skaudžiai pažįstama, tarsi būtų jį mačiusi vakar — jo griežto smakro forma, skruosto linkis, jausminga burna.

Ji suprato, jog grąžo rankas, todėl nuleido jas prie šonų ir žengė pirmyn, pasirengusi drąsiai sutikti įniršį, kurį jis slėpė, kol Denis užmigs.

— Atleisk, kad taip ilgai užtrukau, — prabilo ji, o tada pridūrė nevykusį pasiteisinimą: — Kelias minutes stovėjau už Denio kambario durų, jei tau prireiktų pagalbos.

Jis staigiai padėjo albumą ir atsisuko į ją, griežtai suraukdamas antakius. Keitė nusiteikė pykčio protrūkiui.

— Atrodo, man nelabai sekėsi jam skaityti, — tarė jis. — Nesugebėjau išlaikyti jo dėmesio.

Keitės susirūpinimą pakeitė džiaugsmas.

— Kitą kartą skaitydamas pasistenk nebūti toks skeptiškas.

Jis linktelėjo, tačiau nuleido žvilgsnį į grindis, nes tuo metu į svetainę oriai įėjo Keitės katės.

— Liusė ir Etelė, — paaiškino Keitė. Ji galėjo prisiekti, jog Mitčelas beveik nusišypsojo.

— Kas nutiko Maksui?

— Mano vyriausiasis virėjas pasisiūlė šįvakar pasiimti jį namo. Maksas vis urzgė ant detektyvo Makneilo.

Lengvas pokalbis, atidėjęs nuosprendžio vykdymą, pasibaigė. Jis mostelėjo į nuotraukų albumus ant stalo ir dalykišku tonu ištarė:

— Norėčiau juos pasiskolinti.

— Tau nebūtina to daryti. Palik juos čia ir paruošiu tau tokį pat komplektą.

— Aš turiu atsigriebti už dvejus savo sūnaus gyvenimo metus. Norėčiau pradėti šiąnakt.

Televizorius buvo įjungtas ir pritildytas, tačiau jų dėmesį patraukė vaizdo įrašas su tėvo Donovano pranešimu spaudai, kurį jis prieš kiek laiko padarė, o jo pabaigoje keli žurnalistai uždavė tą patį klausimą:

— Ar Mitčelas Vajatas yra Denio tėvas?

Keitės dėdė paprasčiausiai ignoravo šį klausimą ir dar kartą visiems padėkojo už maldas už Denį.

— Aš noriu, kad tai būtų sutvarkyta šįvakar, — kategoriškai tarė Mitčelas, nukreipdamas į Keitę melsvas akis ir mesdamas šaltą iššūkį. — Mes galim patvirtinti tai žurnalistams kartu arba aš galiu tai padaryti vienas, kai išeisiu. Bet kokiu atveju, aš noriu, kad spėliojimai apie mano sūnaus kilmę tuoj pat baigtųsi.

— Kodėl tau nepakalbėjus abiejų mūsų vardu? Galėtum pasakyti ką nors panašaus į „Mudu su Keite norim padėkoti visiems už jų maldas, už saugų mūsų sūnaus grįžimą namo.“ Skamba gražiai.

Skambėjo labai gražiai, tačiau Mitčelą labiau domino jos argumentai.

— Kodėl tu nenori išeiti kartu su manim?

— Nežinau, — atsakė ji pusiau rimtai. — Galbūt dėl to, kad esu katalikų kunigo, visą dieną bendravusio su spauda, dukterėčia ir nejaučiu jokio entuziazmo, kad turiu viešai pranešti visiems jo parapijiečiams — ir visai Čikagos arkivyskupijai — jog tėvo Donovano dukterėčia turėjo nesantuokinį romaną ir jai užtaisė vaiką? Žinau, jog vieną dieną gailėsiuos praleidusi tokią progą, tačiau...

— Aš sutvarkysiu šį reikalą išeidamas, — pasakė jis ir šįkart Keitė buvo beveik tikra, jog matė jo akyse šypseną. Tačiau jo balse jos nebuvo, kai jis pridūrė: — Mums reikia pasikalbėti. Kokie yra mano šansai gauti sumuštinį?

Mitčelas suprato, kodėl pranešimas spaudai bus jai nesmagus. Jis taip pat suvokė, jog nėštumas tikriausiai buvo ta priežastis, dėl kurios pražuvo jos viltis ištekėti už Bartleto. Kai jie matėsi paskutinį kartą, Mitčelas buvo įtūžęs, tačiau galiausiai ji sumokėjo labai aukštą kainą už jų Sen Martene praleistą laiką.

Buvo akivaizdu, jog, užuot kaltinusi Denį dėl savo aukos, ji apgaubė sūnų meile. Kad ir kokį pyktį ji jautė Mitčelui už tai, kad sugriovė jai gyvenimą, neišliejo jo ant jo sūnaus. Tiesą sakant, neišliejo ir ant Mitčelo. Bent jau kol kas. Kad ir kaip ten būtų, atėjo laikas atversti kortas, kol Denis negalėjo jų išgirsti.

— Mes esam restorane, — pastebėjo Keitė, neryžtingai šypsodamasi. — Pasakyk man, ko norėtum, ir aš atnešiu.

— Aš norėčiau valgyti apačioje.

— Aš negaliu palikti Denio vieno.

— Jis nebus vienas. — Norėdamas paaiškinti, Mitčelas linktelėjo Kalio pusėn. Šis bematant atsistojo nuo kėdės ir žengė į svetainę. — Tai Džovanis Kalioroso, — pristatė Mitčelas. — Kalis yra asmens sargybinis. Kol Bilis Vajatas nesuimtas, Kalis bus ten, kur ir Denis.

Pirma Keitės reakcija buvo šokas, jog kambaryje dar kažkas yra. Toliau sekė sumišimas dėl jo profesijos, abejonė, ar ji norėtų, kad šalia Denio nuolat sukiotųsi svetimas žmogus, ir... miglotas prisiminimas.

— Jūs esate asmens sargybinis? — kvailai paklausė ji, o tada staiga įsijungė atmintis. Kalioroso! Taip vadinosi šeima iš Italijos, kurioje vaikystėje gyveno Mitčelas. Ji prisiminė mačiusi tai Mitčelo byloje, kurią studijavo Grėjaus Elioto kabinete. Jos abejonės dėl Kalio budėjimo šalia Denio išsisklaidė. Keitė šypsodamasi ištiesė ranką ir nuoširdžiai tarė: — Aš jausiuosi daug geriau žinodama, jog jūs esate su Deniu. Ačiū jums.

Užuot paspaudęs jai ranką, Kalis suėmė ją tarp delnų, nusišypsojo Mitčelui ir pasakė itališkai:

— Jos šypsena tokia šilta, jog galima kepti duoną. Jos akys kaip žali brangakmeniai, plaukai liepsnoja kaip ugnis, o jos oda kaip grietinėlė. Jei tu permiegojai su šita moterimi, o tada, kaip pats sakei, pamiršai, tau reikia pasikonsultuoti su daktaru dėl atminties.

Keitė sutrikusi nusišypsojo Mitčelui, tikėdamasi sulaukti vertimo, tačiau jis metė į Kalį tramdomą žvilgsnį, tada pažvelgė į ją ir tvirtai ištarė:

— Mudu turime kai ką aptarti. Eime.

Jis nuėjo prie kavos staliuko ir pasiėmė savo portfelį bei nuotraukų albumus.

Keitę apėmė baimė ir nerimas ir ji trumpai žvilgtelėjo į Kalį, nenujausdama, jog jos jausmai atsispindi veide.

— Gal paklausi Kalio, ko jis norėtų vakarienei, kad aš galėčiau užsakyti jam viršun?

Mitčelas atidarė duris ir pasitraukė į šoną, praleisdamas Keitę.

— Kalis pavalgė apačioje.

Jam už nugaros Kalis įspėjamu balsu tarė:

— Ji tavo sūnaus motina ir ji labai jaudinasi. Ji stebėjo tave, stovėdama svetainės tarpdury ir grąžydama rankas. Nesvarbu, ką ji padarė, nepamiršk, jog ji tavo sūnaus motina. Ji turi teisę...

Mitčelas uždarė duris, nutraukdamas Kalio sakinį.

52 skyrius

— Tau pasisekė, — pasakė Keitė. — Virtuvėje dar dega šviesa.

— Kodėl pasisekė? — pasiteiravo Mitčelas, sekdamas paskui ją plačiu, ąžuolinėmis plokštėmis išmuštu koridoriumi laiptų apačioje, kurio abiejose pusėse buvo kabinetai.

— Todėl, kad tai reiškia, jog vakarienę mums paruoš kas nors kitas, o tai reiškia, jog ją bus galima valgyti, — paaiškino ji, metusi per petį besišypsantį žvilgsnį.

Kalbėdama ji atidarė nerūdijančio plieno duris, pasislėpusias už senovinės ąžuolinės širmos, inkrustuotos juodmedžiu, ir Mitčelas išvydo grupelę vyrų ir moterų, kurie, kaip jis įtarė, vis dar šventė Denio grįžimą. Užuot įėjęs vidun su Keite, jis atsitraukė kelis žingsnius į koridorių, kad galėtų apžiūrėti įrėmintas fotografijas, garbės raštus, straipsnius iš laikraščių ir žurnalų, kuriuos prieš keletą akimirkų pastebėjo.

Tai buvo labai įspūdinga paroda, suprato jis, žiūrėdamas į daugybę Donovano restorano gautų apdovanojimų ir apie jį parašytų straipsnių. Viskas buvo sukabinta chronologine tvarka, todėl Keitės pasiekimus jis priėjo tik koridoriaus gale. Remiantis tuo, ką jis pamatė, ji ne tik sugebėjo išlaikyti gerą restorano vardą, bet dar labiau pakelti jo vertę. Priėjęs prie paskutinio, pačio naujausio eksponato, jis pajuto nederamą pasididžiavimo dilgtelėjimą — kurį tuoj pat pervadino paprasčiausiu žavėjimusi — Keitė ką tik buvo išrinkta Geriausia Šių Metų Restorano Savininke.

Keitei grįžus iš virtuvės, jis tebeskaitė Tribune straipsnį. Nusimaudžiusi po dušu, ji persirengė gelsvai rudus džinsus ir minkštą kašmyro megztinį, kuris buvo toks pat žalias kaip ir jos akys, o jo ovalo formos apykaklė vis grasino apnuoginti vieną petį. Ilgi raudoni plaukai banguojančiomis garbanomis krito ant pečių, klubai švelniai siūbavo jai einant ir ji atrodė moteriška, šaltakraujiška ir seksuali vienu metu.

Mitčelas mostelėjo galva į straipsnį iš Tribune ir tarė:

— Prisimenu, kaip tu bijojai, kad neįstengsi išlaikyti restorano veikiančio, bet pažiūrėk, ko pasiekei.

— Pirmaisiais mėnesiais aš sugadindavau viską, prie ko prisiliesdavau, ir būčiau nuleidusi rankas, jei ne Denis. Dėl jo turėjau pasistengti, kad verslas suklestėtų.

Kalbėdama nusivedė jį į restorano priekį, praėjo pro administratoriaus staliuką ir pro duris. Uždegė šviesą ir ši švelniai nušvietė stilingą poilsio kambarį su puošniu baru prie dviejų sienų. Nors ir didelis, kambarys buvo jaukus ir viliojantis.

— Paprašiau Tonio, kad vakarienę atneštų čia, — paaiškino ji eidama baro link.

Mitčelas staiga prisiminė, kaip ji atrodė, vadovaudama vakarienei prie žvakėmis nušviesto stalo viloje prie jūros. Dabar, žiūrėdamas į ją, suprato, kodėl tą vakarą ji atrodė tokia rami ir savimi pasitikinti.

Iš po blakstienų Keitė stebėjo, kaip Mitčelas apžiūrinėja kambarį. Ši diena prasidėjo kaip blogiausia jos gyvenime, o į pabaigą tapo viena iš geriausių, nes nesvarbu, ką jis rengėsi jai pasakyti, niekas negalėjo nusverti to fakto, jog nuo šiol jis bus Denio gyvenimo dalis. Mitčelas nusivilko švarką ir nusirišo kaklaraištį, pasvėrė juos ant baro kėdės ir atsisegė viršutines baltų marškinių sagas. Vos jam pasikabinus švarką ant kėdės, Keitė mintimis grįžo į tą naktį Angilijoje, kai jis pasikabino švarką ant kėdės ir paliko skubėdamas išeiti. Nuo prisiminimo jai suspaudė skrandį ir galvoje iškilo skausmingi klausimai. Klausimai, kurių ji nenorėjo užduoti, su atsakymais, kurių ji nenorėjo girdėti, ir tikriausiai nebūtų patikėjusi, net jei išgirstų. Akivaizdu, jog jiems abiem bus geriausia skrupulingai vengti bet kokio pokalbio apie praeitį, bet kokių prisiminimų ir abipusių kaltinimų. Ji buvo nusiteikusi leisti jam išlieti savo pyktį dėl to, kad ji nepranešusi jam apie Denį, tačiau visa kita buvo draudžiama. Bent jau artimiausiu laiku.

Keitė pasiryžo šįvakar laikytis tokio sprendimo ir priversti jo laikytis Mitčelą. O jei tai būtų neįmanoma, pažiūrėtų į jų praeitį nerimtai ir įtikintų jį pasekti jos pavyzdžiu.

Tikėdamasi sulaukti teigiamo atsakymo į kitą savo klausimą, Keitė žengė už baro.

— Gal norėtum išgerti?

— Taip, — atsiliepė Mitčelas, stebėdamas ją veidrodyje.

Keitė prisiminė, jog jis geria degtinę, ir automatiškai ištiesė ranką prie geriausio butelio ant lentynos; tada staigiai ją nuleido ir pavėluotai mėgindama laikytis savo apsisprendimo, pažvelgė į jį per petį ir mandagiai pasiteiravo:

— Ko norėtum?

Jo žvilgsnis ją pervėrė.

— Tu žinai atsakymą.

Keitė nusisuko į lentynas su gėrimais.

— Matyt, tu vis dar mėgsti degtinę, — ironiškai konstatavo ji.

— O tu vis dar labai graži.

Keitės ranka sustingo ant degtinės butelio, tada atsargiai jį nukėlė ir paėmė stiklą.

— Nežinojau, jog tu manei, kad aš graži.

— Žinoma, kad nežinojai.

Keitė suprato, jog nėra graži; geriausiu atveju, dėl plaukų spalvos galėtų būti apibūdinama kaip ryški. Išskyrus netiesioginę užuominą apie jos kojas tą naktį, kai jie lankėsi kazino, Mitčelas niekada nekomentavo jos išvaizdos. Ne, netiesa, prisiminė ji. Lovoje jis kuždėdamas apipylė ją pagyromis, glostydamas ir liesdamas...

Mintyse Keitė treptelėjo koja, nustūmė tokias mintis į šalį ir įdėjo jam į stiklinę ledo. Baigusi pilti gėrimą jam, įsipylė sau taurę raudonojo vyno ir atsisuko su stiklais rankose.

— Pasikalbėkim apie Denį, — tarė ji, pernelyg plačiai šypsodamasi.

Išeidama iš už baro, ji linktelėjo į netoliese stovinčias dvi mažas sofas, apmuštas vyšnių spalvos medžiaga, tarp jų stovėjo ovalus staliukas kokteiliams, ir Mitčelas nusekė paskui ją. Ji padėjo servetėlę ir taurę priešais vieną sofą, tada apėjo staliuką ir susirangė ant priešais stovinčios sofos, kojas pasikišusi po savim, rankoje laikydama vyno taurę. Atsisėdęs kitoje pusėje, Mitčelas atrėmė kojos girnelę į kitos kojos kelį, ir gurkštelėjo kokteilį.

— Ką norėtum sužinoti apie Denį? — paklausė ji, vos tik jis atitraukė stiklinę nuo lūpų.

Galvoje Mitčelas jau turėjo griežtą pokalbio darbotvarkę ir neketino leistis išmušamas iš vėžių, tačiau prieš pradėdamas jis iš tiesų norėjo paklausti vieno dalyko apie Denį.

— Šįvakar miegamajame jis kalbėjo, o tada nutilo ir žiūrėjo į mane, tarsi būtų bandęs, bet negalėjęs ištarti nė žodžio.

— O rytoj, — paaiškino Keitė, — jis gali vėl pradėti vapalioti kaip kūdikis ir neištarti nė dviejų suprantamų žodžių. Būdamas labai nuliūdęs ar susijaudinęs, jis žiūrės į tave bežade, širdį draskančia išraiška. Jei taip nutiktų tau būnant šalia, tyliai jam pasakyk „Kalbėk, tu gali.“

— Ar tai padeda?

— Dažniausiai.

— Jeigu jis turi bėdų dėl kalbos...

— Jo kalbiniai gebėjimai nuostabūs, — patikino Mitčelą Keitė. — Tokie puikūs, kad šiuo metu jie lenkia jo smegenų galimybes tuo pačiu metu apdoroti mintis ir žodžius. Jis taip pat nepaprastai gerai koordinuotas. Be to, kad paveldėjo visus tavo bruožus, — užbaigė ji su šypsena — Denis taip pat paveldėjo tavo gabumą kalboms ir fizinę koordinaciją.

Atsakydamas Mitčelas ištiesė kairę ranką už sofos ir nerūpestingai pasidomėjo:

— Kieno charakterį jis paveldėjo?

— Tavo, — nesusimąstydama atsakė Keitė.

— Koks palengvėjimas. Nebus baisu įduoti jam į rankas stiklinę.

Sąmoninga užuomina į jų susidūrimą labdaros koncerte užgesino Keitės šypseną.

— Prašau, neik ten, — perspėjo ji. — Tai sudėtinga situacija ir...

— Visa mūsų istorija yra sudėtinga situacija. Tačiau dėl Denio mums nepavyks jos išvengti, todėl aptariam tai dabar, bet pasistenkim išsilaikyti paviršiuje, užuot mėginę vienas kitą paskandinti.

— Ką konkrečiai tu siūlai?

— Atvirumą ir santūrumą.

Keitė spoksojo į jį, nepatikliai tylėdama.

— Gal aš pradėsiu? — pasisiūlė Mitčelas ir, jai nežymiai linktelėjus, tarė: — Gerai. Tu man nurodei dvi priežastis, dėl kurių nepranešei, jog laukiesi: mano atsisakymą turėti vaikų su buvusia žmona ir mano elgesį su tavim, kai buvom susitikę paskutinį kartą. Aš atsiprašau dėl savo elgesio per labdaros koncertą. Tai nedovanotina ir daugiau niekada nepasikartos.

Keitė pažvelgė į jį pro taurės kraštą ir nutarė patikrinti, koks tvirtas yra jo pasižadėjimas būti sąžiningam ir ramiam. Labai mandagiu balsu ji ištarė:

— Aš labiau norėčiau sulaukti paaiškinimo, o ne atsiprašymo.

— Visiškai suprantama. Jei tu būtum priėjus prie manęs su ta pačia koketiška veido išraiška ir pranešusi, jog ką tik susižadėjai su bet kuo, išskyrus Evaną Bartletą, aš būčiau mandagiai ir nenuoširdžiai tave pasveikinęs ir viskas. Jei būčiau sužinojęs apie tavo sužadėtuves su Bartletu bent prieš dvidešimt sekundžių iki tos akimirkos, kai tu atsistojai priešais mane su ta žaisminga išraiška veide, nebūčiau suteikęs tau malonumo pamatyti tokią mano reakciją. Deja, viskas buvo ne taip. — Jis pasilenkė nuo stalo paimti servetėlės, žinodamas, jog jai bus lengviau meluoti, kai jis nežiūrės. — Su Bartletais mane sieja nemaloni istorija. Ar Evanas tau pasakojo?

— Taip, — prisipažino ji. — Jis papasakojo, ką tu jiems jauti ir kodėl.

Patenkintas jos atsakymu, Mitčelas pažvelgė į ją ir atsilygino už sąžiningumą tiesiu atsakymu į antrąjį klausimą:

— Aš nesutikau turėti vaiko su Anastasija, nes žinojau, jog jo susilaukusi, ji nepaaukos savo laisvės ir nepakeis savo gyvenimo būdo. Ji vartojo narkotikus pramogaudama ir tai jau darėsi nebekontroliuojama. Ji išklydo iš kelio. Grįžo iš Paryžiaus su dviem mažyčiais Jorkšyro terjerais, kuriuos rengė apdarais iš prabangių šunų parduotuvių, nuolat su jais žaidė ir visur vedžiojosi. Kelis mėnesius jie buvo jos gyvenimo centras, paskui nustojo jais domėtis ir ėmė juos ignoruoti. Suniukai vis dar mėgino sekioti jai iš paskos ir tai ėmė ją erzinti, todėl juos atidavė. Nutarė, jog labiau nori žirgų ir nusipirko du grynakraujus, prie kurių nė neprisiartino. Tada užsigeidė kūdikio.

— Vaikai visai kitaip, jie užvaldo tavo širdį. Vien tai, kad jai nusibodo šuniukai ir žirgai, dar nebūtinai reiškia, kad būtų buvusi abejinga motina.

— Gal ir ne, bet tuo metu aš turėjau ir kitų priežasčių manyti, jog tėvystė man yra beprasmiška rizika: aš visiškai nežinojau, ką reiškia būti tėvu, ir nė nenutuokiau, kokie genai užkoduoti manyje. Sprendžiant iš to, ką apie mano vaikystę tau papasakojo Bartletas, turėtum nuspėti, kodėl aš taip jaučiausi.

Priblokšta, jog jis pasirengęs tiek jai atsiverti, ir nuliūdinta dėl nereikalingų baimių, kurias jis iškentė, Keitė nuleido akis ir pripažino sau, jog jis buvo teisus, reikalaudamas šito pokalbio. Pakėlusi akis, ji ištarė švelniai ir atvirai:

— Man nereikia užpildyti jokių tuščių vietų. Aš žinau apie tave viską. Evanas žinojo tik tai, kad Vajatai atsikratė tavęs, kai buvai kūdikis. Aš žinau viską apie tavo gyvenimą po to.

— Pavyzdžiui?

— Nagi, pažiūrėkim... — pasakė ji staiga nusišypsodama ir stebėdama jį iš po blakstienų. — Aš žinau, kad tu sumušei sporto rekordus visose lankytose mokyklose, pradedant nuo tada, kai buvai aštuonerių. Žinau, jog tau puikiai sekėsi visi dalykai, išskyrus dailę. Žinau, jog per atostogas tu neturėdavai, kur važiuoti, todėl pasilikdavai pas dėstytoją ar prižiūrėtoją, o vasaromis išvykdavai į stovyklas. Aš žinau, jog du kartus per mėnesį mokiniai privalėdavo rašyti laiškus namo, todėl tu rašei prižiūrėtojui iš ankstesnės mokyklos. Aš taip pat žinau, jog tave žavėjo religija, tačiau apskritai, o ne kuri nors konkreti. Savo tikėjimą tu keisdavai kiekvienoje naujoje mokykloje. — Palenkusi galvą į šoną, ji pasiteiravo: — Gal kartais tu domėjaisi teologija?

— Ne, aš domėjausi, kaip praleisti bažnyčioje kuo mažiau laiko. Kadangi visose internatinėse mokyklose buvo privaloma lankyti bažnyčią, aš keisdavau įsitikinimus, atsižvelgdamas į tai, kurios religinės apeigos konkrečioje mokykloje būdavo trumpiausios.

— Judaizmas užima daug laiko.

— Visai ne, kai arti nėra rabino.

Ji prapliupo juoku ir Mitčelo lūpas taip pat iškreipė šypsena — iki to momento, kai jis suprato, jog po trejų metų jis vis dar buvo bejėgiškai sužavėtas šitų jam besišypsančių spindinčių žalių akių rusvomis blakstienomis. Jis užgniaužė šypseną ir greitai gurkštelėjo gėrimo. Nors tvirtino, kad žino apie jį viską, buvo akivaizdu, jog Keitė žinojo tik tai, kas buvo jo mokyklos įrašuose. Jam besvarstant, kaip jai pavyko juos gauti, Keitė surimtėjo ir pasakė tai, kas privertė jį pažvelgti į ją pro stiklinės kraštą.

— Mitčelai, aš žinau, kas toks Kalis. Kitaip nebūčiau sutikusi palikti Denio su juo viršuje. Kaliorosai buvo artimiausias šeimai dalykas, kurį tu turėjai.

— Iš kur gavai visą šią informaciją?

— Tavo brolio pasamdyti privatūs detektyvai surinko.

— Jis man minėjo, jog turi tokią bylą, bet kaip tu ją gavai?

— Kitą dieną po to, kai grįžau iš Sen Marteno, Grėjus Eliotas „pasikvietė“ mane į savo kontorą pasikalbėti. Jis turėjo surinkęs daugybę informacijos apie tave, taip pat ir mūsų nuotraukas iš Sen Marteno, ir pasakė man, jog tu įtariamas brolio nužudymu.

— Ką, po velnių, jis tikėjosi sužinoti iš tavęs?

— Jis norėjo išsiaiškinti, ar ilgai mudu pažįstami ir ką tu man papasakojai apie brolį. — Keitė nutilo, nes jos dėmesį akimirksniu atitraukė rūsti dailaus Mitčelo veido išraiška. Staiga jis atrodė kaip didžiulė Denio kopija, kai šis būdavo susiraukęs. — Šiaip ar taip, praėjus keturiems mėnesiams aš ėmiau nuogąstauti, nes nešiojau kūdikį, kurio tėvas man buvo tamsi mįslė. Aš prisiminiau tas bylas Grėjaus Elioto kontoroje, todėl nuėjau su juo pasimatyti ir paklausiau, ar negalėčiau jų peržiūrėti. Leisdamas man susipažinti su policijos surinkta informacija, jis būtų pasielgęs neetiškai. Tačiau tavo brolio surinkta byla šiai kategorijai nepriklausė, todėl leido man ją peržiūrėti savo kabinete.

— Jis neturėjo teisės leisti kam nors susipažinti su ta byla.

— Aš džiaugiuosi, kad leido, — tvirtai atkirto Keitė. — Iki tos dienos aš nežinojau, ar įstengsiu mylėti savo kūdikį. Tačiau perskaičiusi tą bylą, aš tave supratau. Supratau, kodėl tau reikėjo atkeršyti Bartletams ir kodėl tu pasinaudojai galimybe tai padaryti, suviliodamas mane.

Nuostaba ir netikėjimas nustelbė visas kitas emocijas Mitčelo kūne. Iš išorės atsipalaidavęs, o viduje įsitempęs, jis tyrinėjo ją, vertindamas jos veidą, intonacijas — net jos logiką — ieškodamas požymių, jog ji meluoja. Tačiau jai kalbant, Mitčelas girdėjo tiesą ir tai ištverti buvo taip skaudu, jog jis beveik troško, kad ji meluotų, tuo pat metu norėdamas, kad kiekvienas jos žodis būtų tiesa.

— Kalbant atvirai, — tęsė ji nepastebėdama sumaišties, kurią sukėlė Mitčelui, — pirmąjį vakarą viloje Angilijoje tu buvai labai sąžiningas. Tu aiškiai parodei, jog nenori su manim dalytis niekuo, išskyrus lovą — net tokia nereikšminga informacija, kaip tavo brolio vardas ar keliomis kalbomis tu kalbi. Sen Martene tu man tiesiai išrėžei, jog nenori komplikacijų, ir jei aš su tavim permiegosiu, nieko iš to nebus.

Tačiau man reikėjo magijos, kitaip aš nebūčiau sutikusi, ir supratęs, jog aš kalbu rimtai, tu per kelias minutes pakeitei savo požiūrį ir pasakei man, jog tarp mūsų tvyro magija. Tada nusivedei mane į lovą ir pasirūpinai, kad aš tuo patikėčiau. Man atrodė, jog aš tave myliu, ir, manau, tu tai žinojai. Tačiau tu vis tiek leidai man išvažiuoti susitikti su Evanu Angilijoje, tiksliai žinodamas, kas nutiks ir ką man papasakos Evanas. Beje, tai buvo niekinga.

Keitė nutilo, laukdama jo reakcijos, tačiau jis tik linktelėjo, be žodžių priimdamas jos pasmerkimą ir ragindamas tęsti. Taigi Keitė tęsė.

— Negalėjau rasti būdo, kaip tau ar kūdikiui mano įsčiose, už tai atleisti tol, kol neperskaičiau tavo bylos. Perskaičiusi supratau, — pasakė ji, žvelgdama į jį be apmaudo, — jog iš tiesų tu nenorėjai manęs įskaudinti, tačiau aš buvau vienąkart gyvenime pasitaikanti galimybė atkeršyti ir tu paprasčiausiai negalėjai jos praleisti. Tiesą sakant, — prisipažino ji ir jos lūpomis perbėgo neklusni šypsena, — perskaičiusi tavo bylą net pajutau nedidelį pasitenkinimą, jog aš buvau tavo keršto įrankis.

Trokšdamas, kad ji kalbėtų toliau, Mitčelas giliai įkvėpė ir tyliai pasakė:

— Tu labai atlaidžios ir ištikimos prigimties, Keite.

Keitės ranka sudrebėjo nuo švelnios glamonės, kurią įsivaizdavo jo balse, kai ištarė jos vardą. Pažvelgė į jį įdėmiai, tačiau gražus jo veidas buvo santūrus, dėmesingas ir nieko daugiau.

— Tiesą pasakius, — atsakė ji gyvai, jei Mitčelas netyčia būtų pastebėjęs jos sutrikimą išgirdus tariant jos vardą, — viskas pasikeitė tada, kai pamačiau nuotrauką, kurioje tu stovėjai prieplaukoje Sen Martene tą dieną, kai aš išvykau su Evanu.

— Kodėl ji viską pakeitė?

— Tai buvo policijos daryta nuotrauka su atspausta data ir laiku. Buvo be penkiolikos šešios ir tu laukei manęs. Kol nebuvau jos mačiusi, net neįsivaizdavau, kad tądien tu apskritai buvai nuvykęs į prieplauką.

Mitčelo veido išraiška nepasikeitė, tačiau jis ką tik pastebėjo pirmąją jos logikos klaidą. Didelį trūkumą, kuris sukėlė abejonių dėl kitų jos tvirtinimų.

Kitapus staliuko ji baigė gerti vyną ir ironiškai tarė:

— Tu turi talentą žiauriai keršyti. Evano reakcija viloje buvo kaip tik tokia, kokios tu tikėjaisi.

Mitčelas klausiamai kilstelėjo antakius.

— Iš tiesų? Gal galėtum papasakoti, kas tada nutiko?

Jo neišjudinamas šaltakraujiškumas staiga suerzino Keitę.

— Tiesą sakant, negalėčiau, — atsakė ji.

— Atsiprašau. Neturėjau prašyti. Tai tik tavo ir Evano reikalas.

Keitė žvelgė į jį. Jo paskutinis sakinys atleido jį nuo bet kokios atsakomybės už tai, kas įvyko viloje, o tai jau buvo neregėtai, nežmoniškai arogantiška ir nedora. Neįtardama, kad jo pastaba buvo žodinis masalas, kurį jai prieš nosį pakabino ekspertas, Keitė prarijo kabliuką ir nusprendė, jog nusipelnė galimybės pasakyti jam, koks iš tiesų žiaurus jis buvo. Deja, ji negalėjo to padaryti, nepasijusdama šiek tiek pažeminta, todėl kalbėdama spoksojo į tuščią vyno taurę, sukinėdama kojelę tarp pirštų.

— Tą dieną, kai palikau tave „Anklave“ Sen Martene, aš grįžau tiesiai į vilą ir susikroviau lagaminus kaip pavyzdinga kvailiukė, o tada ėmiau laukti Evano. Jam atvykus, pranešiau, jog sutikau tave ir jog manau, kad tarp mūsų yra kažkas ypatinga...

Mitčelas nutraukė ją, tyliai nurodydamas:

— Pažiūrėk į mane.

Keitė automatiškai pakluso, nes pamanė, kad jis nori, jog žiūrėtų į jį, kai jis sakys jai kažką svarbaus. Tačiau jis tik linktelėjo ir tarė:

— Tęsk.

Tada jai pirmą kartą kilo įtarimas, jog atsipalaidavusi jo poza ir maloni, šaltakraujiška veido išraiška buvo netikros ir kad jis apgalvojo viską, ką ji sakė. Tas suvokimas nebuvo malonus ir jos balsas šiek tiek paaštrėjo.

— Nesistengdamas išvardyti visų faktų širdį veriančia tvarka, Evanas papasakojo man, kad susipažino su tavim Sesilio Vajato pobūvyje, jog pasakė tau mano vardą ir kad mes apsistosim Salos klube. Jis taip pat man papasakojo apie tavo vaikystę ir kodėl tu nekentei jo tėvo ir jo paties. Tada jis paklausė manęs, ar aš žinau, kad tu buvai apsistojęs Žako Benedikto jachtoje, stataisi namą Angilijoje ir gyveni Čikagoje su Karolina Vajat. — Ji palaukė Mitčelo atsakymo, tačiau jam tylint papurtė galvą, stebėdamasi savo kvailumu. — Aš buvau taip pamišusi dėl tavęs, jog visa tai nerūpėjo, išskyrus vieną dalyką, kuriam negalėjau rasti pateisinimo.

— Kokį? — tyliai pasiteiravo jis, tačiau jo antakiai nežymiai susiraukė.

— Aš negalėjau ignoruoti fakto, kad tu leidai man šnekėti apie Čikagą, o pats elgeisi taip, tartum niekada ten nebuvęs. Tu net paklausei manęs, kiek laiko trunka atskristi iš Čikagos į Sen Marteną. Kiek aš žinau, yra tik dvi priežastys, dėl kurių vyras slepia nuo moters faktą, jog jie gyvena tame pačiame mieste: arba jis vedęs, arba grįžus į miestą neketina daugiau su ja susitikti. Aš norėjau tikėti, kad tu gali turėti trečią priežastį, todėl žinai, ką padariau?

— Ne, — pasakė jis.

— Aš paskambinau tau į „Anklavą“ paklausti, kodėl man viso šito nepapasakojai. „Anklavo“ operatorius pranešė, kad tu išsiregistravai. Suprantama, aš pamaniau, kad tai klaida, nes prisiminiau, kaip tu stovėjai balkone ir šūktelėjai man „Kuo greičiau grįžk.“ — Nesėkmingai mėgindama išlaikyti ramų balsą, Keitė kalbėjo toliau: — Taigi situacija buvo tokia: aš stovėjau viloje, susipakavusi lagaminus, ir žiūrėjau į akis bjauriai tiesai — tu suviliojai mane tam, kad atkeršytum Evanui, tada išsiuntei į vilą, kad aš su juo išsiskirčiau, ir paraginai kuo greičiau grįžti. O tada išsiregistravai iš viešbučio.

Netvirtai įkvėpdama Keitė tarė:

— Išverkiau akis ant Evano peties. Verkiau, kol išsekusi užmigau.

Užuot pasirodęs atgailaujantis ar mėginęs ginčytis, Mitčelas atrodė šiek tiek sutrikęs.

— Tu manei, jog įsimylėjai mane, ir vis dėlto, praėjus vos kelioms dienoms per pobūvį priėjai prie manęs mūvėdama Bartleto sužadėtuvių žiedą, atrodydama labai patenkinta savimi ir atkišai savo skruostą bučiniui?

Jo įspūdis apie jos jausmus tą vakarą buvo toks klaidingas, kad susikaupusias Keitės ašaras pakeitė juoko banga, ir ji skubiai pakilo, bandydama atstatyti savo griūvantį šaltakraujiškumą.

— Valandų valandas repetavau tą sceną su Hole, nes mes žinojom, kad tu ten būsi, tačiau „pasipūtimas“ tikrai nebuvo tai, ką aš turėjau išreikšti, — tarė ji trumpai šyptelėdama ir ištiesdama ranką į jo stiklą. — Paruošiu tau dar vieną kokteilį, o tada patikrinsiu, ar jau gatava vakarienė.

Jis patraukė stiklinę taip, kad ji negalėtų pasiekti, ir atsistojo, palikdamas ją tarp staliuko ir savęs.

— O ką tu mėginai išreikšti? — klausė jis toliau, bet taip ramiai ir mandagiai, kad Keitė pamanė, jog jis nesupranta, jog užstoja jai kelią.

— Žaismingumą, — atsakė Keitė, stengdamasi atrodyti nerūpestinga, nors jos žalio megztinio apykaklė buvo per colį nuo jo marškinių ir ji turėjo stipriai atlošti galvą, kad sutiktų jo susimąsčiusį žvilgsnį. — Tu pasinaudojai manimi kaip marionete savo žaidime, todėl aš apsimečiau, kad tu man rūpi ne labiau nei aš tau.

— O tavo sužadėtuvės su Bartletu? Kas tai buvo?

— Evanas atsivežė žiedą į Angiliją, — skubiai paaiškino Keitė. — Jis užmovė jį man ant piršto, kai aš nusiverkusi užmigau. Tuo metu ištekėjimas už Evano man atrodė skriaudos atitaisymas ir išsigelbėjimas. Mano atokvėpis nuo realybės truko kelias savaites, kol sužinojau, kad esu nėščia. Po tėvo mirties mudu su Evanu neturėjom intymių santykių ir nors susižadėjom tą pačią dieną, kai aš permiegojau su tavim, abu sutarėm, jog sekso reikia šiek tiek palaukti. Nebuvo jokios galimybės, jog tėvas ne tu.

— Spėju, jog jis nutraukė sužadėtuves vos tik tu pranešei, kad laukiesi?

— Vienas dalykas nepasikeitė, — tarė Keitė, staiga užpykusi, — galiausiai visada šneku tik aš viena, o tu neatskleidi nieko.

— Aš pradėsiu kalbėti, kai tik tu atsakysi į du mano klausimus, pradedant nuo paskutinio.

— Jis nenorėjo nutraukti sužadėtuvių, jis norėjo, kad aš pasidaryčiau abortą.

— Bet tu nesutikai?

— Ne.

— Ir būdama penktą mėnesį nėščia tu pamatei nuotrauką, kurioje aš laukiau tavęs prieplaukoje, ir pamanei, jog buvai mane įsimylėjusi, ir vis dėlto nė karto nesusimąstei, kad reikėtų su manim susisiekti ir man pranešti, kad laukiesi?

— Žinoma, kad aš apie tai pagalvojau, o tau baigėsi klausimai. Atsiprašau, — pridūrė ji, uždedama kairę ranką jam ant krūtinės, iš susijaudinimo mėgindama priversti jį pasitraukti. Jos nuostabai, užuot žengęs atgal, jis suėmė ją už pečių ir tvirtai laikė priešais save, tačiau jo tonas buvo suglumęs, o ne gąsdinantis.

— Kodėl tu nerizikavai, neatėjai pas mane ir nepranešei, kad laukiesi?

— Todėl, kad žinojau, jog net jeigu Sen Martene aš labai tau rūpėjau — net jei būčiau tau rūpėjusi po to, kai būčiau pranešusi apie nėštumą — tu tikriausiai būtum norėjęs, kad pasidaryčiau abortą.

— Ir nebuvo verta varginus, kad atvyktum pas mane ir sužinotum iš tiesų?

Keitė atmetė galvą, ketindama rūsčiai jį nužvelgti, tačiau jis įtemptai į ją žvelgė ir jau nebeatrodė kaip nešališkas tyrėjas.

— Aš negalėjau rizikuoti.

Vos jai ištarus „rizikuoti“, jo žandikaulį surakino paaiškėjusio siaubo išraiška.

— Tu rizikavai su Bartletu. Kodėl negalėjai rizikuoti su manim?

— Todėl, — trūkčiojamai sušuko ji, — kad bijojau, jog jeigu tu būsi pakankamai atkaklus, sugebėsi įtikinti mane tai padaryti!

Mitčelas suspaudė rankas, šiurkščiai prisitraukdamas ją prie krūtinės ir stipriai, globėjiškai apkabindamas. Dabar jis išgirdo tikrąją priežastį, kodėl nepranešė jam esanti nėščia, ir patikėjo. Jis patikėjo viskuo, ką ji papasakojo jam per kelias pastarąsias minutes — visais širdį veriančiais dalykais — ir už visa tai buvo atsakingas Bartletas.

Jis padėjo smakrą jai ant viršugalvio, o ranka raminamai glostė jai nugarą. Tuo metu ilgai buvę užgniaužti prisiminimai apie salose jų drauge praleistą laiką sukosi jam galvoje, kiekvienas vis saldesnis ir skaudesnis už ankstesnįjį.

Pro duris įėjo padavėjas, ant peties nešdamas valgiais nukrautą padėklą. Išvydęs Keitę Mitčelo glėbyje, jis sudvejojo, o tada atbulas pasitraukė iš kambario.

— Mitčelai, — tyliai tarė ji.

Jos balsas pažadino jį iš transo ir suprato, jog prie jo krūtinės prispaustos Keitės rankos švelniai stumia jį šalin. Dar nenorėdamas jos paleisti, Mitčelas priglaudė lūpas jai prie kaktos ir švelniai sukuždėjo:

— Ačiū tau už mūsų sūnų.

Jos kūnas atsipalaidavo ir ji linktelėjo. Veidas prigludo jam prie krūtinės, kūnas suglebo jo rankose, o dešinės rankos pirštai virpėjo jam virš širdies. Mitčelo širdis akimirką sustojo, o šlaunys įsitempė. Apstulbintas savo kūno reakcijos, jis pakėlė smakrą ir susiraukęs pažvelgė į jos spindinčius raudonus plaukus — o tada prisiminė, kaip lengvai Keitė sujaudindavo jį prieš trejus metus. Jo piktas žvilgsnis virto patenkinta šypsena. Nuostabą pakeitė viltis.

Jis atpalaidavo rankas ir Keitė atsitraukė. Mitčelą tai nuvylė, tačiau netrukus suprato, jog ji negali skaityti jo minčių, nesvarbu, kaip stipriai ją belaikytų.

— Keite, — rimtu balsu prabilo jis, — viskas, ką tau viloje pasakojo Evanas, buvo melas. Kai mes susitikome Sesilio pobūvyje, jis nepasakė man tavo vardo, ar savo planų atsivežti ką nors drauge į salas. Net jei ir būtų pasakęs, kam man vargytis keršijant jam? Jis yra arogantiškas šiknius su sadistiniais polinkiais kaip ir jo tėvas. Bent jau toks jis buvo man iki šio vakaro. — Mitčelas nutilo, net neabejodamas, jog šito bus gana išsklaidyti visoms jos dvejonėms.

Keitė susikišo rankas į užpakalines kišenes, šiek tiek sutrikusi dėl tos ramybės, kurią jautė Mitčelo glėby, tačiau šiomis aplinkybėmis priimdama tai kaip neišvengiama. Ji buvo laiminga, kad jis čia, tačiau neketino leisti jam suversti Evanui kaltės už tai, kas įvyko prieš trejus metus. Ramiu, protingu balsu ji paklausė:

— Ar Evanas melavo, kad iki mums susitinkant tu gyvenai Čikagoje?

— Ne...

— Ar jis melavo, kad tu buvai apsistojęs Žako Benedikto jachtoje?

— Ne.

— Ar tu apsimetei, kad nieko nežinai apie Čikagą? Ar tu taip įsijautei, kad net paklausei manęs, kiek laiko trunka skrydis iš Čikagos į Sen Marteną?

— Taip, ir tam turėjau savų priežasčių. Aš turiu nuosavą lėktuvą. Niekada nesu skridęs komerciniu skrydžiu iš Čikagos į Sen Marteną, todėl nė nenutuokiau, kiek kartų jis sustoja. — Jam baigiant, Keitė grakščiai išlenkė antakius ir Mitčelas vos nešyptelėjo, nes ji atrodė tarsi gražutė mokytoja, laukianti, kol nepaklusnus mokinys susipainios meluodamas. — Šiek tiek sunkiau paaiškinti, kodėl aš nutylėjau, jog pažįstu kai ką Čikagoje. Kai mokiausi, klasės draugų tėvai dažnai manęs klausinėdavo, ar mane kas nors sieja su „Čikagos Vajatais“, mėgindami įvertinti mano socialinius ryšius, vadinasi, ir tai, ar jų sūnums verta su manimi bendrauti. Aš turėdavau pasakyti „ne“. Prieš kelias savaites iki mūsų susitikimo Sesilis viešai mane pripažino ir staiga aš tapau žymiuoju „Čikagos Vajatu“. Man tai nepatiko, — tiesiai pasakė jis. — Tiesą sakant, mane tai žeidė.

— Tu visko pasiekei pats, be jų pagalbos, — spėjo Keitė.

— Galima ir taip sakyti. Kai mes susitikom, tu buvai apsistojusi prašmatniame viešbutyje, kuriame lankosi tik patys turtingiausi, o kai pasakei esanti iš Čikagos, aš nutylėjau, kad nebūtum „apakinta“ mano socialinių ryšių ar nepradėtum ieškoti mūsų bendrų pažįstamų.

Ji linktelėjo, tačiau Mitčelas nenutuokė, ar ji patikėjo, jog tai ir buvo tikroji jo tylėjimo priežastis.

— O ta diena, kai mes praplaukėm pro Žako Benedikto jachtą? Kai aš nesustodama pliurpiau, kokia didelė jo gerbėja esu, tu nė neužsiminei, jog jis ne tik tavo artimas draugas, bet tu netgi apsistojęs jo laive.

— Dėl šito prisipažįstu kaltas, — su šypsena išsiblaškęs atsiliepė Mitčelas, nes pagaliau ėmė suprasti, jog ši žavinga, pasipiktinusi raudonplaukė, šiuo metu rengianti jam akistatą, yra ta pati airė mergina, išpylusi „Kruvinąją Merę“ ant jo marškinių, apsvaiginusi jį ir pavogusi jo širdį. Ir pagimdžiusi jam vaiką. Nuo pat pradžių jie buvo skirti vienas kitam. Ir vis dar tebebuvo. Tai buvo taip akivaizdu, jog jį vienu metu užplūdo troškimas juoktis ir griebti ją į glėbį, kad galėtų tuoj pat pradėti jai tai įrodinėti. Tačiau jis išmintingai nusprendė to nedaryti, kai suprato, jog šiuo metu ji buvo labai juo nepatenkinta.

— Iš tiesų ne taip ir svarbu, kad tu negali pasiaiškinti dėl Žako Benedikto, — tarė ji apsisukdama ir mėgindama paimti jo stiklą nuo stalo.

— Aš galiu pasiaiškinti, — skubiai pataisė Mitčelas, paliesdamas jai ranką. Ji sudvejojo, tada išsitiesė. — Kiek prisimenu, aš pajutau, kaip širdį sudiegė kažkoks jausmas ir todėl nenorėjau iškart tau papasakoti, tačiau ketinau rytojaus dieną pasiimti tave į laivą.

— Sudiegė kažkoks jausmas? — pakartojo ji, o jos akyse nenorom nušvito juokas.

— Manau, tai buvo pavydas. Atrodė kaip pavydas.

Jos lūpos virpėjo iš juoko ir Mitčelas išsišiepė.

— Nebuvau jutęs jo nuo vaikystės, tačiau prisiminiau šį jausmą. — Kadangi dabar ji buvo atsipalaidavusi ir jam šypsojosi, Mitčelas pamėgino paaiškinti jai, kas iš tiesų nutiko tą dieną, kai jiedu turėjo susitikti prieplaukoje. Tačiau kuo daugiau jis kalbėjo, tuo labiau ji traukėsi. — Vos tau išvažiavus į Salos klubą, man paskambino sūnėnas ir pranešė, jog rado mano brolio kūną. Aš išsiregistravau iš viešbučio, nes turėjau grįžti į Čikagą, tačiau susitariau su Žaku, kad tu leisi dienas jo laive. Aš ketinau parskristi kiekvieną vakarą, kad ir kur jachta stovėtų, ir mes galėtume naktis leisti kartu. Aš laukiau tavęs Filipsburgo prieplaukoje iki sutemų, tada paskambinau veterinarui ir jis man pasakė, jog tu ir kažkoks vyras jau prieš kelias valandas pasiėmėte Maksą. Aš negalėjau patikėti, kad tu palikai mane laukiantį. Kai pamačiau tave labdaros koncerte, pasijutau kaip pavydus meilužis sudaužyta širdim, koks pareiškiau tau nesantis. Kaip, tavo nuomone, aš galėjau pasakyti tokį apibūdinimą?

— Mitčelai, tai iš tiesų nebesvarbu...

— Tu manim netiki, ar ne?

— Sakykim, jog man daug lengviau tau atleisti nei tavim patikėti. Ir tegu viskas taip ir lieka.

Mitčelas neteko žado, bet nesupyko.

— Ar tu labiau tiki Evanu nei tuo, ką tau sakau aš?

Keitė nusisuko, nebegalėdama į jį žiūrėti. Tos dienos vaizdas, kurį jis nupasakojo, buvo per daug nepakeliamas, kad būtų galima jį suvokti. Nuo minties, jog jis tikrai ketino kas vakarą grįžti, kad būtų su ja laive, jai suspaudė skrandį; pagalvojusi, kad laukdamas prieplaukoje jis mylėjo ją taip pat stipriai, kaip jį mylėjo ji, Keitė viduje susigūžė; mintis apie tai, kaip jis turėjo pasijusti labdaros pokylyje, kai ji parodė sužadėtuvių žiedą, buvo nepakenčiama.

Jos perkrautos emocijos pavojingai artėjo prie isterijos. Per paskutines dvylika valandų ji ištvėrė kankynę dėl Denio pagrobimo ir sumaištį dėl Mitčelo grįžimo į jos gyvenimą. Mintis, jog, patikėjusi Evanu, ji tapo visų bėdų ir praleistų galimybių priežastis, buvo jau nebepakeliama.

Mitčelas matė, kaip jos skruostus apleidžia raudonis, o ant blakstienų sužimba ašaros, ir puikiai suprato, kodėl ji taip reaguoja.

Jis kilstelėjo jai smakrą ir su šypsena tarė:

— Tu išsekusi, todėl kurį laiką atidėkim šį galvosūkį.

— Ką tu pasakei po „tu išsekusi“?

— Aš siūlau tau išsimiegoti, o visa kita išspręsim rytoj. O kol kas mes turim rasti tau ir Deniui saugią vietą apsistoti.

Kasdienių smulkmenų sprendimas buvo maloni atgaiva nuo kitų minčių ir Keitė mielai to ėmėsi.

— Mano draugė Holė gyvena daugiaaukštyje, kurio vestibiulyje budi apsauginis.

Mitčelas galvojo ne apie tokį sprendimą, todėl pasitelkė visas komplikacijas, kokias tik galėjo sugalvoti.

— Ar ji turi kambarius Kaliui ir Denio auklei? Tau gali tekti ten gyventi kelias savaites, kol Bilis bus sučiuptas.

— Ji turi tik vieną laisvą miegamąjį.

— Gerai, — greitai ištarė Mitčelas. — Aš viskuo pasirūpinsiu. Tau tereikia pasiimti reikalingus daiktus ir būti pasirengusiai rytoj dešimtą ryto išvykti su Kaliu.

— Gerai, — atsakė ji nuvargusia ir dėkinga šypsena.

— Paieškokim kokio lapelio, — toliau kalbėjo jis, imdamas ją už rankos ir vesdamas baro link. Ant kokteilių servetėlės jis užrašė savo mobiliojo ir Farelų namų telefono numerius, o tada užsirašė numerius, kuriuos padiktavo ji.

— O kaip vakarienė? — paklausė Keitė, nes jos protas vėl pradėjo veikti suvokus, jog jis ketina išeiti. — Neįsivaizduoju, kas nutiko. Leisk, aš nueisiu išsiaiškinsiu...

— Padavėjas ją atnešė ir pamatęs mus išėjo. Aš ko nors užkąsiu pas Farelus.

— Aš tikrai blogai dėl to jaučiuosi — turiu galvoje, dėl tavo vakarienės.

— Nesirūpink dėl to, — pasakė Mitčelas, imdamas švarką ir užsimesdamas jį ant pečių. Ji nusekė jam iš paskos, sunerimusi, kad jis nepavalgę.

— Ar pabučiuosi Denį prieš naktį nuo manęs? — paklausė jis, atsisukdamas ir nusišypsodamas jai į akis.

Ji nedvejodama linktelėjo.

— Puiku, — tarė jis. Apkabindamas ją per pečius, jis lengvai prisilietė lūpomis prie jos švelnaus skruosto. — Šitas Deniui... — Jo rankos slydo jos nugara, prisitraukdamos ją prie savęs visu ūgiu ir Keitė įsitempė laukdama tęsinio. — O šitas... — sukuždėjo jis, nepaleisdamas jos žvilgsnio ir labai lėtai palenkdamas galvą, — ...man.

Keitė tikėjosi, jog jis pasakys, kad bučinys skirtas jai ir sukikeno prieš jo lūpoms prisiliečiant prie jos lūpų. Jo šiltos lūpos iš pradžių prigludo prie jos lūpų lėtai ir švelniai, o tada savininkiškai, ir Keitė pasidavė akimirkos saldybei, apkabindama jį rankomis ir stipriai prisiglausdama. Jis užbaigė bučinį gana netikėtai, pažvelgė žemyn į ją prisimerkęs ir susimąstęs nusišypsojo šilta šypsena.

— Kodėl man nepalydėjus tavęs viršun ir nepasekus pasakos prieš miegą?

Keitė bejėgiškai nusišypsojo, tačiau papurtė galvą.

— Ne, ačiū.

— Papasakosiu savo gyvenimo istoriją, — pajuokavo jis.

— Aš jau žinau tavo gyvenimo istoriją.

— Bet tu jos negirdėjai prancūziškai. Prancūziškai ji daug geriau skamba.

Erzindamas ją jis buvo toks seksualus ir toks mielas, kad ji pasistiebė ir pabučiavo jo tvirtą skruostą.

— Ne.

Visiškai patenkintas vakaro pabaiga, Mitčelas pasiėmė albumus ir savo portfelį, tada atsisuko į ją.

— Dešimtą valandą atsiųsiu automobilį jūsų paimti.

Keitė žiūrėjo, kaip jis išeina iš kambario, tada nusilpusi atsirėmė į kėdės atlošą — laiminga, abejojanti, negalėdama patikėti.

53 skyrius

— Jis nuodėmingai gražus, — objektyviai konstatavo Hole, žiūrėdama kartojamą Mitčelo padarytą pareiškimą, tą vakarą išėjus iš restorano. Televizijos stotys rodė šį reportažą greta policijos skelbimo apie Bilio Vajato paiešką, sudedamos abi naujienas kartu ir pasirūpindamos, kad paprasčiausias pagrobimas žiūrovams pakiltų iki nervus kutenančio skandalo. — Jis daro įspūdį. Ir man patiko jo pareiškimas.

— Pastarasis — šioks toks ir mano nuopelnas, — pasakė Keitė, įeidama į svetainę nešina krepšiu su papildomais daiktais Deniui ir keliais sau. Holė atskubėjo į restoraną vakar vakare, kelios minutės po Mitčelo išėjimo. Ji pakilo viršun su Keite pažiūrėti Denio, tačiau nuovargis įveikė Keitę, joms nespėjus pasikalbėti apie Mitčelą. Dabar Holė grįžo tikėdamasi, kad jos turės šiek tiek laiko, tačiau buvo jau penkta valanda vakaro ir Keitė nekantravo grįžti į viešbutį ir sužinoti, kaip Mitčelui ir Deniui sekėsi kartu.

— Ar nori žinoti, kas man neduoda ramybės? — tyliai pridūrė Holė.

— Tikriausiai.

— Visų pirma, aš negaliu pamiršti, kaip žiauriai jis su tavim elgėsi per paskutinį jūsų susitikimą. Negaliu pamiršti, kokia prislėgta tu buvai iki tol, kol radai jo nuotrauką iš prieplaukos ir galėjai spėti, kad nors šiek tiek jam rūpėjai. Tačiau šiuo metu man dar labiau neramu dėl dviejų dalykų. Ar galiu pasakyti, kokių?

Holė palaikė Keitę šiai mėginant atsigauti po Mitčelo prieš trejus metus ir Keitė žinojo, jog draugė jai linki paties geriausio. Taip pat žinojo, kad Holės gera intuicija, ji sąžininga ir ištikima.

— Gerai, sakyk.

— Vardysiu ne pagal svarbumą. Man neramu dėl to, kad jis apsigyveno tame pačiame viešbutyje, kur ir judu su Deniu.

Keitė linktelėjo ir įkišo porą Denio žaislų į krepšį. Šįryt Mitčelas į restoraną atsiuntė limuziną, kad paimtų ją, Denį ir Kalį ir nuvežtų juos į Barclay bokštą, prabangų daugiaaukštį viešbutį vienoje pagrindinių miesto gatvių. Vestibiulyje juos pasitiko valdytojas ir palydėjo iki liftų. Kalis nešė Denį, kuris snaudė jam ant peties.

— Į viršutinį aukštą niekas negali patekti, pirmiausia lifte neįkišęs šio rakto, — užtikrino Keitę valdytojas, demonstruodamas, kaip reikia naudotis raktu. — Mūsų darbuotojams išdalyta Bilio Vajato nuotrauka ir mes būsim budrūs, nors esu tikras, jog jis niekaip neprasmuktų pro apsaugą, kurią ponas Vajatas pastatė vestibiulyje.

Jis išlydėjo Keitę iš lifto į elegantišką prieškambarį, iš kurio į visas keturias puses ėjo platūs koridoriai, pasibaigiantys dvigubomis durimis su apartamentų pavadinimas.

— Jei tik jums ko nors prireiktų, — tęsė valdytojas, kišdamas kortelę į plyšį duryse su užrašu Vaizdas į ežerą, — mūsų personalas jūsų paslaugoms. Esame nepaprastai pagerbti, kad ponas Vajatas mums patikėjo rūpintis jūsų patogumu ir saugumu šiuo sunkiu jums laikotarpiu.

Valdytojas plačiu mostu atvėrė duris ir pasitraukė į šalį, leisdamas Keitei atidžiai įvertinti milžinišką svetainę stikline siena, pro kurią atsivėrė nuostabus vaizdas į Mičigano ežerą, ir bauginamai atrodantį Mitčelą, kuris stovėjo nusisukęs, susikišęs rankas į kišenes, ir susimąstęs stebėjo bangas tolumoje. Išgirdęs juos įeinant, jis atsisuko ir žengė į priekį. Atrodė linksmas ir patenkintas.

— Man ką tik atėjo į galvą, — prabilo jis, paimdamas Denį iš Kalio rankų, — kad mudu visą savo pažintį praleidome viešbučių kambariuose, išskyrus kelias valandas.

Keitė supykusi išpūtė akis.

— Dėkoju, kad pasidalijai šia pikantiška informacija su viešbučio valdytoju, — sušnibždėjo ji.

— Aš atsiprašau, — sumelavo Mitčelas šypsodamasis ir šiek tiek pritildydamas balsą. — Aš pamiršau, kokia tu būni rimta, kai mes esam viešbučiuose.

Užgniaužusi juoką, Keitė griežtai tarė:

— Baik taukšti apie viešbučių kambarius. — Ji sunerimo dėl kito dalyko, labiau keliančio nerimą nei pirmasis, ir prisimerkusi pažvelgė į jį: — Juk tu nežadi apsistoti šiuose apartamentuose kartu su manim, ar ne?

— Įėjęs čia, pradėjau galvoti apie kai ką kita, — reikšmingai atsiliepė Mitčelas ir Keitė pajuto, kaip jos veidas nukaito. — Tačiau nesijaudink, aš gyvensiu Prospekto apartamentuose koridoriaus gale.

— Gerai, — pasakė Keitė ir paskubomis apsidairydama pastebėjo, kaip Kalis šypsosi savo atspindžiui veidrodyje virš sofos. — Turiu važiuoti į darbą, — apgailestaudama tarė ji, žiūrėdama į laikrodį.

— Kada grįši?

— Septintą, — atsakė Keitė. — Paliksiu savo valdytoją tvarkytis su šeštadienio klientų minia, tačiau prieš išeidama turiu įsitikinti, kad viskas gerai.

Nekantraudama pamatyti Denį ir sužinoti, kaip jam ir Mitčelui sekėsi praleisti dieną, Keitė nusprendė išeiti iš darbo anksčiau, tačiau atvyko Holė ir ji turėjo išklausyti savo draugės nuogąstavimus.

— Man neramu, kad jis nepastebimai įsiskverbs į tavo gyvenimą, o tada jį perims, nespėjus tau nė pažvelgti į jį iš šono ir įvertinti, koks iš tikrųjų šis žmogus.

— Aš neketinu leisti, kad taip nutiktų.

— Gerai, nes aš jau pamaniau, jog ketini atšaukti šio vakaro pasimatymą su Dagu.

— O, Dieve, — atsiduso Keitė. — Visai jį pamiršau.

— Jis jau mėnesį mėgina tave kur nors nusivesti, o tu jau tris kartus atšaukei susitikimą — visus dėl svarbių priežasčių, — pridūrė Holė, Keitei nespėjus įsiterpti. — Jis mano partneris ir draugas, ir jeigu tu ir šiandien su juo nesusitiksi, man tikrai bus nesmagu. Aš su juo dirbu...

— Žinau. Suprantu, — liūdnai pritarė Keitė.

— Aš pati paskambinsiu Dagui ir pasakysiu, kad užvažiuotų tavęs į viešbutį, o ne čionai. Pažvelk į save, — pridūrė Holė švelniai. — Tu susierzinusi dėl galimybės susitikinėti su simpatišku veterinaru, kuris mano, jog esi labai, labai šauni. Mitčelas Vajatas...

— Hole, ne Mitčelas sustabdė mano vaikščiojimus į pasimatymus prieš trejus metus, jei tu tai norėjai pasakyti. Aš buvau nėščia, tada pagimdžiau kūdikį ir turėjau vadovauti restoranui, tačiau per paskutinius metus aš buvau susitikusi su keletu vyrų.

— Tu nuėjai į kelis pirmus pasimatymus, — mestelėjo Holė, eidama virtuvės baro link, kur buvo palikusi savo rankinę. — O kiek turėjai antrųjų?

— Užuominą supratau, — atsiliepė Keitė, nusibraukdama nuo kaktos plaukus ir jausdamasi visiškai priremta prie sienos. — Turiu eiti. Paskambink už mane Dagui. — Ji užtraukė krepšį, apžvelgė kambarį, norėdama įsitikinti, ar nieko nepaliko, ir kartu su Hole nuėjo prie durų.

— Ar žinai, kas labiausiai man neduoda ramybės? — tarė Holė, leisdamasi laiptais žemyn įkandin Keitės.

— Nemanau, jog noriu žinoti, — pajuokavo Keitė, nusišypsojusi per petį.

— Tu jau švyti, tarsi gyvenimas būtų pilnas gražiausių pažadų. — Akimirką pagalvojusi, Holė juokaudama pridūrė: — Ką tik supratau, jog belieka džiugiai tikėtis, kad, praleidęs visą dieną prižiūrėdamas Denį, Mitčelas Vajatas atrodys dešimčia metų vyresnis, bus per daug nuvargęs, kad žvelgtų į tave krauju pasruvusiomis akimis, ir tuoj pat užmigs.

Keitė pasibeldė į Mitčelo apartamentų duris, Kalis ją įleido, nusišypsojo ir mostelėjo į koridorių, vedantį iš svetainės. Žengdama koridoriumi, Keitė išgirdo džiaugsmingą Denio balsą ir nuėjo garso link.

— Kur jūs? — sušuko ji.

— Mamyte! — susijaudinęs suriko Denis.

— Mes čia, — beveik tuo pat metu atsiliepė Mitčelas. Pro pagrindinį miegamąjį Keitė nuėjo į greta jo esantį vonios kambarį ir staiga sustojo ant slenksčio, užklupta juoko ir skaudžiai malonių ašarų. Mitčelas stovėjo prie kriauklės, baltu rankšluosčiu apsijuosęs liemenį, su skustuvu rankoje ir skutimosi putomis ant veido. Denis stovėjo ant kriauklės greta jo, su mažu rankšluostėliu rankoms ant juosmens, skutimosi putomis ant veido ir rankoje laikydamas skustuvą be geležtės, kaip pasirodė Keitei.

— Sveiki, — ištarė Keitė, stengdamasi suvaldyti balsą.

— Aš skustis! — suriko Denis.

— Matau, — atsiliepė Keitė, tada pagavo Mitčelo žvilgsnį veidrodyje ir kilstelėjo antakius, laukdama, ką jis pasakys.

— Aš pavargti, — pareiškė jis.

Keitė nusitvėrė durų staktos ir pratrūko juoku, net jos akys paplūdo ašaromis.

Mitčelas žiūrėjo į ją, mėgaudamasis jos juoko skambesiu.

— Ką jūs, berniukai, šiandien veikėte? — paklausė ji, kai jau galėjo kalbėti.

— Mudu su Deniu ėjom į parką, kurį tu rekomendavai, — atsakė Mitčelas, nusišluostydamas veidą. — Denis ten turi daugybę draugų, ir jų mamytės labai džiaugėsi jį matydamos, — pridūrė jis, atsargiai perduodamas Keitei, jog parkas buvo pilnas laimingų mamų, kurios žinojo apie pagrobimą.

— Ar gerai praleidai laiką? — paklausė Keitė Denį ir jis tvirtai linktelėjo, trindamasis veidą rankšluosčiu, kaip ką tik darė Mitčelas.

Keitė pažvelgė į Mitčelą, pamatė šilumą jo akyse ir nebegalėjo nuo jų atsitraukti.

— O tau buvo linksma? — paklausė ji tokiu pat tonu, kaip ir Denį.

— Man buvo labai linksma, — pradėjo jis, bet Denis puolė prieštarauti.

— Ne, — pasakė jis Mitčelui. — Tu karštas!

— Išskyrus tai, — švelniai pasitaisė Mitčelas. — Denis buvo įsitikinęs, jog aš turėčiau nusivilkti marškinėlius ir buvo pasiryžęs padėti man tai padaryti.

— Tėvelis karštas!

Keitė praleido tai kaip neišsprendžiamą galvosūkį ir pasiteiravo, ar jis sutiko savo draugus Kaperton ir Trentą. Kai jis patvirtindamas linktelėjo ir pareiškė, jog sutiko, Keitė tarė:

— Esu tikra, kad Kaperton ir Trento mamytės ypač džiaugėsi tave matydamos, ar ne? — jis linktelėjo ir automatiškai mėgindama padrąsinti jį kalbėti, Keitė paklausė: — Ką jos sakė tave išvydusios?

— Jos sakė „Deni! Sveikas!“ — atsakė Denis, griebdamas skutimosi kremo indelį. — Jos sakė — Tėvelis karštas! Visos mamytės sakė — Tėvelis karštas!

Mitčelo veido išraiška liko nepakitusi, tačiau Keitė pradėjo bejėgiškai kikenti.

— Įkliuvai, — paerzino žiūrėdama į jį veidrodyje, o tada pamatė, kaip jo kaklą išpylė raudonis. Nieko nesakydamas, jis pasilenkė virš kriauklės ir apsitaškė veidą vandeniu, tada pasiėmė švarų rankšluostį.

— Jei tik aš dar pastovėsiu ant kojų, — tarė jis, tarsi Denis nieko nebūtų pasakęs, — šįvakar mes linksminsimės.

Keitė pažvelgė į jį nustebusi ir sunerimusi, galvodama apie pasimatymą su Dagu Feriu, į kurį šįvakar pasižadėjo atvykti.

— Linksminsimės? Rytą tu man nieko neminėjai.

Jis linktelėjo ir nusišluostė veidą.

— Žinau. Aš nebuvau tikras, ar pavyks visus šįvakar sukviesti, tačiau man pasisekė.

— Kas atvyks?

— Aš pakviečiau savo tetą, Oliviją Hebert, Metą ir Meredit Farelus ir dar vieną porą, kad pamatytų Denį ir artimiau susipažintų su tavim. Jie neužsibus, nes ta kita pora keliauja į Kaliforniją, o mano teta retai pasilieka po devintos.

— O kelintą visi renkasi?

Mitčelas pagaliau pajuto dvejonę jos balse ir atsisuko.

— Septintą. Ar kas nors negerai?

Keitė labiau už viską norėjo praleisti vakarą su juo, bet jam derėjo pirmiau pasitarti su ja. Ji prisiminė Holės ir Denio žodžius ir suprato, jog pasaulyje, pilname moterų, kurioms Mitčelas buvo „karštas“, tikriausiai buvo pripratęs, kad moterys sutiktų su bet kokiu jo planu. Ji pasijuto nejaukiai ir nesaugumas, kurį ji užgniaužė Deniui pasakojant, jog Mitčelas visoms mamoms pasirodė karštas, iškilo į paviršių nauja jėga.

— Aš ateisiu į vakarėlį, tačiau aštuntą turėsiu išeiti.

Jis laukė, kol ji paaiškins priežastį, tačiau jai tylint, nusisuko ir pradėjo tvarkytis skutimosi reikmenis.

— Pakaks, jei pabūsi nors valandą, — tarė jis švelniai.

— Kai kas užvažiuos manęs paimti, — užsikirsdama paaiškino Keitė. — Aš negaliu atšaukti. Jau kelis kartus atšaukiau.

— Ar tas kai kas svarbus? — nerūpestingai pasiteiravo Mitčelas. Per daug nerūpestingai, suprato Keitė.

— Taip, labai svarbus. Bet ne man.

— Kitąkart, — švelniai pasiūlė Mitčelas, — paskutinius žodžius pasakyk pirmiausia.

Trumpas Keitės pavydo ir nesaugumo priepuolis ištirpo ir ji nusijuokė.

— Pabūk vakarėlyje valandą, — pakartojo jis grįžus gerai nuotaikai, — ir to pakaks.

Stovėdamas šiek tiek nuošaliau svetainės vidurio, Mitčelas išdidžiai stebėjo, kaip Keitė bendrauja su jo svečiais. Ji buvo rami, nuoširdi ir natūraliai rafinuota. Per kelias minutes ji įveikė šoką, kuris ją ištiko sužinojus, jog vieni iš svečių yra Žakas ir Džulija Benediktai, ir jeigu ji ir jautė pagarbią baimę, tai puikiai ją slėpė. Ji laisvai šnekučiavosi su jo teta, kurią pažinojo, ir šiek tiek sunkiau su Farelais, kurie matė jų kivirčą labdaros koncerte. O Mitčelo pasitenkinimą vakaro eiga vainikavo tai, jog jo mylima raudonplaukė atrodė velniškai seksuali avėdama aukštakulnius batelius, kurie paryškino jos nuostabias kojas, ir vilkėdama žalią šilko suknelę, prigludusią prie jos puikios figūros.

Už lango dangų perskrodė žaibas ir sudundėjo griaustinis. Tuo metu Mitčelas ketino įtraukti savo svečius į pokalbį, kad jie spontaniškai atskleistų informaciją, kuri ištrintų visas Keitės abejones dėl jo poelgių ir jausmų jiems būnant Sen Martene. Jis būtų galėjęs juos paraginti, tačiau Keitė turėjo gerą intuiciją ir vis dar juo nepasitikėjo, todėl reikėjo, kad išgirstos žinios būtų visiškai įtikinamos.

Širdyje tikėjosi, kad sužinojusi tai, ką Mitčelas rengėsi jai atskleisti, Keitė atšauks pasimatymą. Jis to norėjo, tačiau buvo nusiteikęs, jog Keitė išeis, jeigu jai vis dar atrodys, jog turi taip pasielgti. Jis buvo pasirengęs, tačiau visiškai nesidžiaugė tokia perspektyva. Jo teta — kuri niekada niekam nejautė pagarbios baimės, įskaitant du Jungtinių Valstijų prezidentus ir nesuskaičiuojamą būrį įžymybių — dievinamu žvilgsniu spoksojo į Žaką ir gurkšnojo antrą taurę šerio. Mitčelas žengė būrelio link, kol šeris neatpalaidavo Olivijos taip, kad ji nebejaustų savo įprastinio poreikio sekti pokalbius ir prabilti, išgirdusi netikslumų.

Jam priėjus iš už nugaros ir švelniai uždėjus ranką jai ant juosmens, Keitė šypsodamasi pakėlė į jį akis. Jis luktelėjo, kol pokalbis apie Denį nutrūko, o tada kreipėsi į Žaką ir Džuliją:

— Mudu su Keite susitikom salose prieš trejus metus, kai aš buvau apsistojęs jūsų jachtoje.

— Tikrai? — atsiliepė Žakas, o Džulija nusišypsojo.

— Man rodos, jūs tuo metu viešėjot mano bute Romoje, — pasufleravo Mitčelas.

Žakas prisiminė, kokį filmą tada kūrė, pasakė jo pavadinimą ir vėl nutilo. Štai tada Mitčelas pavėluotai suprato, jog būdami taktiški Benediktai nieko nesakys, nes bijos dabartinės Keitės akivaizdoje prasitarti apie „netikusią Keitę“. Todėl jis reikšmingai pažvelgė į Džuliją, kuri atidžiai jį stebėjo, ir tarė:

— Aš paskambinau jums į Romą ir, man rodos, užsiminiau apie Keitę. Mes kalbėjome, jog jai turėtų patikti pasiplaukioti jūsų jachta.

Džulija atsargiai žiūrėjo į jį, tačiau Žakas pagaliau suprato, ką Mitčelas stengiasi padaryti, ir nuostabiai sureagavo.

— Tai tu esi ta Keitė! — sušuko. Apdovanodamas ją pačia plačiausia kino žvaigždės šypsena, jis prisipažino: — Dieve mano, mes su Džulija nekantravom su tavimi susipažinti.

— Kodėl gi? — pasiteiravo Keitė.

— Todėl, kad tuomet paskambinęs Mitčelas pasakė, jog norėtų, kad dienomis tu plaukiotum jachta, o vakarais sustotum uostuose, kurių pakilimo takai būtų pakankamai ilgi jo lėktuvui nutūpti. Jis pasakė, jog ketina kas vakarą parskristi ir būti su tavimi, o iš ryto vėl skristi į Čikagą. Aš jam pasakiau, kad tu turėtum būti viena iš dešimties milijonų. Jis atsakė, jog taip ir yra, — užbaigė Žakas.

Mitčelas ranka pajuto, kad Keitė įsitempė, tarsi atremdama smūgį, tada trumpam nuleido galvą. Jis pažvelgė į laikrodį, pamatė, kad jau be penkiolikos aštuonios, ir nuvedė Keitę prie savo tetos.

Keitė ėjo paskui jį, o jos jausmuose po Žako Benedikto žodžių vyravo sumaištis. Ji suprato, kad Mitčelas paragino jį prabilti, tačiau neatrodė, jog Žakas būtų buvęs nenuoširdus ar pakartojęs išmoktą tekstą. Antra vertus, jis juk buvo aktorius. Ji buvo tokia prislėgta, jog jai iš tiesų palengvėjo priminus sau, kad jachta tebuvo smulkmena. Tačiau tada ji suprato — jeigu Žakas Benediktas sakė tiesą, tai Mitčelas laukė jos prieplaukoje tik dėl vienos priežasties — tada ji jam buvo tokia pat svarbi kaip ir jis jai.

Keitė stengėsi dėtis besiklausanti Mitčelo ir jo tetos pokalbio, tačiau jai sudiegė pilvą ir ji krūptelėjo.

— Ar kas nors negerai, mieloji? — pasiteiravo Olivija Hebert, palenkdama galvą į šoną.

Ji sėdėjo krėsle, baltus plaukus, kaip įprasta, susisukusi į kuodelį, kaklą pasidabinusi perlais, spindinčiomis akimis. Apsupta Bartletų draugų ji buvo tikra ikona ir Keitė buvo susitikusi su ja įvairiuose priėmimuose, tačiau pastebėjo, kad Mitčelui kalbinant, Olivija džiugiai šypsojosi.

— Ne, viskas gerai, — patikino ją Keitė.

— Aš ką tik kai ką supratau, — prabilo Mitčelas ir to užteko, kad Olivija su lūkesčiu jam nusišypsotų. — Tu stovėjai greta manęs per Sesilio gimtadienio pobūvį, kai Evanas Bartletas užsiminė, kad jiedu su Keite ruošiasi į Angiliją.

Kol teta nepažvelgė į jį atsargiai tylėdama, Mitčelas neprisiminė seniai jai duoto griežto perspėjimo nekalbėti su juo apie Keitę Donovan. Buvo akivaizdu, jog Olivija pasirengusi skrupulingai laikytis susitarimo, nors Keitė stovėjo greta jo, o Olivija kelias minutes žavėjosi Deniu. Ji turėjo suprasti, kad aplinkybės pasikeitė, tarė sau Mitčelas. Tačiau, antra vertus, juk ji nežinojo, kokia situacija buvo prieš tai.

Jis susimąstęs paėmė nuo kavos staliuko lėkštutę su užkandžiais ir atsargiai nukreipė pokalbį tik prie Evano ir Keitės, save palikdamas nuošaly.

— Ar Evanas Bartletas nusipirko lėktuvą? — pasiteiravo jis. — Kaip pamenu, jis sakė, jog ketina, tačiau tada atsiprašė turįs išeiti į Keitės tėvo laidotuves.

— Ne į laidotuves, o į budynes, — pataisė Olivija. — Jis pasakė, kad mirė klientas, ir jis turi išeiti į jo budynes. — Ji pažvelgė į Keitę ir pridūrė: — Aš prisimenu, nes buvau nustebusi, kad jis nepasakė tavo tėvo pavardės.

Nepavykus išgauti jos pareiškimo apie Keitę, Mitčelas tyčia pateikė klaidingą informaciją, tikėdamasis, kad ji neįstengs susilaikyti neištaisiusi jo klaidos.

— Kadangi jis jau buvo man pasakęs Keitės pavardę, nebuvo jokio reikalo sakyti jos tėvo...

— Brangusis, jis apskritai neminėjo jokių vardų. Aš tikrai prisimenu, kad pamaniau, jog jis labai slapukauja. Maniau, jog taip elgiasi dėl to, kad pajuto trintį, kai pristačiau tave jo tėvui, ir nusprendė... Keite, mieloji, tu labai išblyškusi.

Keitė pastatė savo taurę ant staliuko greta Olivijos.

— Atsiprašau už nemandagumą, — tarė ji stebėtinai ramiu balsu, turint omenyje jos emocinę būklę. — Man labai gaila, bet negaliu pasilikti. — Ji atsisuko į Mitčelą, jos žalios akys buvo apstulbusios ir bemaž kaltinančios. — Aš... aš turiu eiti. Pasikalbėsim vėliau, — pridūrė ji.

— Keitė turi pasimatymą, — tarė Mitčelas tetai, po vingriu paaiškinimu slėpdamas savo nuostabą ir skausmą.

— Ką tokį? — žioptelėjo Olivija.

Keitė atsiprašė Benediktų ir Farelų, pasiėmė rankinę, o tada suprato, jog Mitčelas mandagiai lydi ją prie durų.

— Aš grįšiu kaip galėdama greičiau, — dar kartą nevykusiai atsiprašė ji.

Mitčelas linktelėjo.

Su gėrimu rankoje jis stovėjo prie langų į gatvę. Tą dieną Sen Martene, kai ji išėjo, buvo šviesu ir saulėta ir jis matė ją sėdant į taksi. Dabar langus plovė lietus ir jis vos galėjo įžiūrėti per pėdą nuo jų. Mitčelas negalėjo patikėti, kad ji išėjo. Jos išėjimas ir jo paaiškinimas, jog ji turinti pasimatymą, sugadino vakarėlio nuotaiką ir atsisukęs jis pamatė, kad svečiai jau sukruto namo.

Jiems išėjus, Mitčelas paskambino kambarių tarnybai, kad ši sutvarkytų apartamentus, o po pusvalandžio jiems baigus, pasijuto besantis vienas ir belaukiantis grįžtant moters, kuri niekada neturėjo išeiti. Lijo kaip iš kibiro, o jis stovėjo prie lango, žiūrėjo, kaip žaibas veria dangų, nenoromis pripažindamas realybę:

Jeigu jis iš tiesų rūpėtų Keitei, tai faktai, kuriuos ji šįvakar išgirdo, turėtų ją nuraminti ir grąžinti į jo glėbį. Kitos galimybės nebuvo, tačiau jis vis tiek stengėsi ją apsvarstyti, susikišdamas rankas į kišenes ir spoksodamas į audrą. Stikle sujudėjo atvaizdas ir jis susiraukė, nes vaizdas buvo šiek tiek iškreiptas.

— Mitčelai, — jam už nugaros tarė Keitė, kalendama dantimis iš šalčio, apkabinusi save rankomis.

Mitčelas staigiai apsisuko ir jai žiūrint į jį su nebylia kančia ir didžiuliu apgailestavimu, suvokė, kodėl ji taip skubiai išėjo. Jis šypsodamasis nubraukė šlapių plaukų sruogą jai nuo skruosto.

— Kalbėk, brangioji, tu gali, — sukuždėjo jis.

Jos pečiai virpėjo nuo ašarų ir juoko, ir ji puolė jam į glėbį, iš visų jėgų apkabindama jį per pečius ir prisispausdama skruostu prie jo krūtinės.

— Aš labai atsiprašau. Aš labai labai atsiprašau.

Mitčelas apglėbė ją, prisitraukė prie savęs visu kūnu ir panardino veidą į jos šlapius plaukus.

— Aš taip tavęs ilgėjausi, — sušnibždėjo jis. — Man trūko tavo magijos.

Ji suvirpėjo ir pakėlė veidą. Jis palinko prie jos pravirų lūpų, prisimindamas jų švelnumą ir formą, o jo rankose tuo metu atgijo prisiminimai apie jos kūno linkius... ir užtrauktuko vietą.

Ji atsirėmė į jį, atsakydama į jo bučinį desperatiška aistra, o suknelė nuslydo jos rankomis, atidengdama krūtis. Mitčelas ketino kiek galima ilgiau pratęsti šį svarbų susijungimą, todėl atitraukė lūpas, apgaubė delnais jos krūtis ir sekė jos dailaus veido išraišką, prispausdamas pirštus prie spenelių. Ji aiktelėjo ir prikando lūpą... o tada sugriovė jo planą neskubėti, prisimindama jo užtrauktuko vietą.

Miegamasis buvo toli, sofa — arčiau, tačiau kilimas buvo minkštas ir ji išsitiesė po Mitčelu, prisitaikydama prie jo kūno. Mitčelas užsimerkė, stengdamasis susivaldyti, pasirengęs įeiti į jos kūną, tačiau, užuot tai padaręs, jis palenkė galvą prie jos krūtinės, pasiryžęs suteikti jai preliudijos malonumą. Jos rankos atsargiai suėmė jam veidą, kilstelėjo jį nuo krūtinės ir ji pažvelgė į jį nuostabos kupinomis akimis, o jos ilgi pirštai švelniai glostė plaukus prie jo smilkinių.

— Mitčelai, — sukuždėjo ji, — prašau.

— Ne, — kimiu balsu atsiliepė jis, o ji tuo tarpu švelniai pajudino klubus, kviesdama jį pas save, ir jo kūną nutvilkė geismas.

Ji lėtai, su pasitikėjimu linktelėjo ir išlenkė nugarą kankindama jį.

Stengdamasis šypsotis, Mitčelas įslydo šiek tiek, tada dar giliau. Jo šypsena užgeso, kai kūnas pradėjo judėti prieš jo valią, lėtai, ritmiškai verždamasis į ją. Jo rankos sugriebė jos šlaunis, prispausdamos jas prie savęs, ir jis įėjo į ją su didžiule jėga. Jos kūnas suvirpėjo ir jis skverbėsi dar giliau, kol ji susirietė, išsilenkė ir suriko. Jis išsiliejo joje su tokia jėga, kad net aiktelėjo, o tada pagarbiai nuleido galvą, negalėdamas patikėti. Sukaupdamas likusias jėgas, Mitčelas nusirito į šoną ir švelniai prisitraukė ją į glėbį, atsargiai nubraukdamas šlapius plaukus jai nuo pečių.

— Kerėtoja, — sušnibždėjo jis su šypsena.

54 skyrius

Hole atidarė Keitės šaldytuvą, išėmė du buteliukus vandens ir ištiesė vieną Kaliui.

— Nori vandens? — paklausė ji.

Kalis pažvelgė į ją, mandagiai nusišypsojo, papurtė galvą ir atsakė itališkai:

— Tu labai graži. Labiau norėčiau tavęs.

Suprasdama tik neigiamą galvos papurtymą, Holė tarė:

— Kaip suprantu, ne, — ir padėjo buteliuką atgal į šaldytuvą.

Ji metė žvilgsnį per petį, nes iš miegamojo išėjo Keitė, vilkėdama jau trečią galimą drabužių komplektą, ruošdamasi vakarienei su Mitčelu. Kiti du buvo persverti ant sofos svetainėje. Vienuoliktą valandą Mitčelas išsivedė Denį apsipirkti ir jie iki šiol nebuvo grįžę.

— Per puošniai? — paklausė Keitė, sukinėdamasi priešais Holę, o Kalis žiūrėjo į jas iš virtuvės.

— Ne, bet mėlyna vilna man patiko labiau.

Susierzinusi ir abejodama, Keitė nutarė paklausti nuomonės to žmogaus, kuris žinojo Mitčelo skonį. Priėjusi prie sofos, ji paėmė kitas dvi sukneles ir pakėlė po vieną, tuo pat metu klausiamai žiūrėdama į Kalį.

— Mitčelui? — klausė ji.

Kalis išsišiepė, tvirtai parodė į juodą aptemptą suknelę ir itališkai paaiškino:

— Mitčelas šįvakar nekantraus ją nuo tavęs nuvilkti, o mėlynojoje per daug mažų sagučių.

— Puiku, tada juodą aptemptą, — tarė Keitė. — Grazie, — pridūrė ji šiltai šypsodamasi, ištardama vieną iš dviejų jai žinomų žodžių italų kalba.

Kalis linktelėjo ir pasakė:

— Tavo lūpos sutvertos bučiniams, bet Mitčelas man kaip brolis. Be to, jis išplėštų man širdį, jei suprastų, kad aš tai pastebėjau.

— Kad pasakytum ką nors itališkai, reikia labai daug žodžių, — pastebėjo Holė, o tada labai rimtai pridūrė: — Keite, tu jau vėl įsimylėjai Mitčelą, ar ne?

— Ne, neįsimylėjau, — tvirtai atsakė Keitė.

Kalis pakreipė galvą, ir nustebęs bei sunerimęs suraukė antakius.

— Kurgi ne.

Keitė susmuko ant sofos, abiejose rankose laikydama nukarusias pakabas ir sukneles, ir linktelėjo.

— Jis kaip narkotikas. Jei galėčiau užsitraukti jį ant savęs kaip antklodę ir jame susisukti, taip ir padaryčiau, bet net ir tada norėčiau būti dar arčiau — kūnu ir siela. Tačiau man dar sunkiau dėl to, kad aš tikrai manau, jog jis jaučiasi taip pat.

— Tu taip manei ir aną kartą.

Keitė pakilo nuo sofos ir pažvelgė į ją su šypsena.

— Ir aš buvau teisi. Tu vis pamiršti, kad jis dėl nieko nebuvo kaltas.

— Kada jis grįžta?

Dirstelėjusi į laikrodį, Keitė atsakė:

— Jis skambino ir sakė, kad jiedu su Deniu vėluoja, bet bus čia šeštą. Aštuntą aš turiu būti apačioje, kad pasveikinčiau merą ir jo partiją, o tada mudu su Mitčelu eisim kur nors pavakarieniauti.

Holė atsistojo.

— Jau pusė šešių, tai aš geriau eisiu. Ar dabar, kai policija žino, jog Bilis Vajatas kažkur Floridoje, tu vis dar ketini likti viešbutyje?

— Taip, — atsiliepė Keitė, jau eidama savo miegamojo link, pasidėti drabužių. Ji jau pasidažė ir susišukavo, kad atrodytų gražiai, kai Denis ir Mitčelas grįš, todėl dabar turėjo laiko. — Mitčelas nori, kad mes ten gyventume, kol policija sučiups Bilį. Aš visą dieną seku žinias, tikėdamasi išgirsti pranešimą, kad jis sulaikytas.

— Kaip laikosi Molė?

— Visai neblogai. Ji nori jau rytoj grįžti į darbą, bet aš norėčiau, kad ji dar porą dienų pabūtų namuose ir pailsėtų.

— Mamyte, žiūrėk...

Jau šypsodamasi, Keitė nuskubėjo koridoriumi iš savo miegamojo, kad pažiūrėtų, ką Mitčelas ir Denis nusipirko per savo išvyką. Denio, stovinčio viduryje kambario ir laukiamai besišypsančio, vaizdas beveik privertė jos širdį sustoti. Jo ilgos garbanos ir drabužėliai iš BabyGap buvo dingę. Juodi plaukai sušukuoti lygiai kaip Mitčelo, jis vilkėjo kostiumą, liemenę, ryšėjo kaklaraištį ir avėjo juodus blizgančius batus. O visa tai vainikavo jo laikysena — jis stovėjo pozuodamas, laikydamas vieną ranką kišenėje, o kitą už nugaros.

Nuo tokio vaizdo jos širdį užplūdo pasididžiavimas, o tada ji susitraukė, bejėgiškai ilgėdamasi mažo vaikučio, koks jis buvo vos prieš kelias valandas.

— Jūs apsipirkinėjot Baby Brooks Brothers! — pajuokavo Keitė.

— Turiu tau dovaną, — tarė Denis ir ištraukė ranką iš už nugaros, išdidžiai ištiesdamas jai apipešiotą saulutę, ir pribėgęs įteikė.

— Kokia graži, — pasakė Keitė ir šypsodamasi pažvelgė į Mitčelą.

Jis taip pat nusišypsojo ir paragino Denį:

— Duok mamytei ir kitą dovaną.

Šypsodamasis Mitčelo šypsena, Denis pasirausė savo kostiumo kišenėje ir ištraukė puošnų auksinį medalioną ant plonos grandinėlės. Keitei žiūrint į dailią širdelę, jos rankos šiek tiek drebėjo. Ją vis giliau ir giliau įtraukė fantazijos apie šeimą, apie tai, kad ją myli ir brangina juodaplaukis vyras, kuris jau mokė savo sūnų atnešti mamytei gėlių.

Ji pakėlė akis, norėdama padėkoti Mitčelui, tačiau jo dėmesį staiga patraukė televizorius ir jis skubiai nužingsniavo prie jo, padidindamas garsą.

„Šiandien ketvirtą valandą Floridos pareigūnai sulaikė septyniolikmetį Bilį Vajatą, kuris įtariamas vakar iš miesto parko pagrobęs Danielį Donovaną. Šaltiniai Policijos departamente praneša, jog Vajatas prisipažino pagrobęs vaiką, tačiau jis kaltina Čikagos advokatą Evaną Bartle tą pakišus jam tokią mintį. Pasak minėtųjų šaltinių, idėja pagrobti Danielį Donovaną Vajatui kilo po to, kai Bartletas parodė jam neseną straipsnį laikraštyje su Dantelio ir jo mamos, restorano savininkės Keitės Donovan, nuotrauka. Bartletas tariamai pasakė Vajatui, jog Dantelio tėvas yra Mitčelas Vajatas, kurį Bilis jau seniai kaltina dėl savo nelaimių.

Mūsų žurnalistas, Sidnis Solomonas, šįvakar susitiko su Bartletu“ Gleneagles“ užmiesčio klube. “

Keitė atsisuko ir žengė atgal, išsigandusi sukąsto Mitčelo žandikaulio ir liepsnojančių akių, kuriomis jis žiūrėjo, kaip Evanas, laikydamas rankoje teniso raketę, pareiškia apie advokato ir kliento pokalbių konfidencialumą ir nužingsniuoja žaisti teniso.

— Tas kalės sūnus! — pro dantis iškošė Mitčelas.

— Kalės sūnus! — jausmingai pakartojo Denis.

Mitčelas nesėkmingai pamėgino dėl Denio išlikti ramus; tada atsisveikindamas pabučiavo Keitę, nors vargu, ar suvokė jos buvimą. Tarpduryje jis atsisuko ir tarė:

— Turiu sutvarkyti vieną reikalą, užeisiu tavęs aštuntą.

55 skyrius

— Aš atidarysiu, Kali, — sušuko Keitė, kai šiek tiek po devynių pasigirdo beldimas į apartamentų duris. Kalis nesuprato ir neatkreipė į ją dėmesio, todėl pirmas priėjo prie durų. Mitčelas jau valandą vėlavo ir tarpduryje išvydusi detektyvą Makneilą ir Grėjų Eliotą, ji puolė į paniką.

— Dieve mano, kas nutiko? — suriko ji.

— Evanas Bardetas ligoninėje su sulaužytu žandikauliu ir keliais lūžusiais šonkauliais, — prabilo Grėjus, įdėmiai žiūrėdamas pro ją apartamentų vidun. — Ar mes galime įeiti?

— Žinoma galit, — atsakė Keitė.

— Kur Vajatas, Keite?

Jam dar nebaigus klausimo, Keitė žinojo, kur link jis suka, ir jos protas įsiaudrino, stengdamasis sugalvoti, kaip apginti Mitčelą.

— Ar Evanas teigia, jog tai padarė Mitčelas? — paklausė ji stengdamasi, kad klausimas nuskambėtų labai pašaipiai.

— Evanas nematė, kas jį užpuolė. Užpuolikas laukė jo automobilių stovėjimo aikštelėje prie Gleneagles užmiesčio klubo, kai jis baigė žaisti tenisą.

— Evanas treniruojasi sporto salėje, jis gali apsiginti, — pareiškė Keitė, stengdamasi laimėti laiko ir mėgindama sugalvoti alibi Mitčelui, tačiau Grėjus uždavė neišvengiamą klausimą.

— Kur Vajatas? — dar tvirčiau pakartojo jis.

— Aš nesuprantu, kodėl jūs ieškote Mitčelo... aaa... Ar jūs turite kokių nors įrodymų, kad tai buvo jis?

— Užpuolikas mūvėjo plonas gumines pirštines, kokias naudoja tavo virtuvės darbuotojai.

— O, na, štai jums ir įrodymas, kad tai ne Mitčelas. Jis nėra buvęs mūsų virtuvėje.

— Oficianto padėjėjas sakė, kad jis buvo užsukęs apie šeštą valandą ir paprašė stiklinės vandens.

Neįstengdama mąstyti blaiviai, — ar, tiksliau sakant, suktai — Grėjaus akims kiaurai veriant ją, Keitė ištarė:

— Ar galėčiau minutėlę atsiprašyti? Tai labai slegia.

Ji apsisuko ant kulno ir patraukė į miegamąjį. Sunerimo, išgirdusi Grėjaus žingsnius ant kilimo, tačiau jis buvo per toli, kad pamatytų, kur ji eina. Įsmukusi į miegamąjį, Keitė atsirėmė į uždarytas duris, mėgindama sugalvoti įtikinamą alibi.

Jai į galvą šovė mintis, tad ji nuskubėjo prie lovos ir ištampė apklotus; tada nutraukė čiužinio kampą nuo lovos karkaso, kad jis nusvirtų į grindis. Keitė įvertino vaizdą, tada pribėgo prie sienos lovos galvūgalyje ir šonu pakreipė du ten kabojusius paveikslus. Stovėdama šalia naktinio staliuko, ji atsargiai apvertė lempą, kad jos gaubtas kabėtų virš krašto. Užbaigusi nulėkė į gretimą vonios kambarį, suvilgė vandenyje rankšluostėlį ir parslinko atgal į svetainę, tapšnodama juo veidą.

— Prašau man atleisti, — tarė ji. — Nebegaliu pakelti viso šito smurto. Aš blogai jaučiuosi. Bet kokiu atveju, tai negalėjo būti Mitčelas, nes jis visą laiką buvo su manimi.

— Kur jis dabar?

— Jis išėjo prieš minutę sutvarkyti kažkokio reikalo.

— Šią popietę Floridos policija suėmė Bilį Vajatą.

Keitė išpūtė akis.

— O, tikrai?

— Tikrai, — sausai atsakė Grėjus. — Ar tu nieko prieš, jei detektyvas Makneilas apsižvalgys kituose kambariuose?

— Visiškai nieko, — pareiškė Keitė, nuoširdžiai tapšnodama veidą ir nervingai slinkdama Makneilui iš paskos. — Nepažadinkit Denio, — perspėjo ji. — Jis miegamajame dešinėje.

Labai rimtai žiūrėdamas į savo, kaip Denio asmens sargybinio, pareigas, Kalis ėjo iškart už Makneilo ir susiraukęs tarpduryje stebėjo, kaip detektyvas tylomis atrakina Denio spintą ir vonios kambarį.

— Kas šitame kambaryje? — pasiteiravo Makneilas.

— Mano miegamasis.

— Ar galiu? — paklausė jis, uždėjęs ranką ant durų rankenos. Keitė prasižiojo sakyti „Žinoma!“, tačiau po to apsigalvojo ir ištarė:

— Nenorėčiau, kad ten eitumėt.

Ji palaukė, kol Makneilas pažvelgė į ją, tartum sakydamas AI galiu gauti kratos orderį, o tada, vaidindama sutrikusią, atsiduso:

— Ak, darykit, ką norit, detektyve.

Makneilas atidarė duris, įjungė šviesą ir sustingo. Kalis prasispraudė prie jo, kad pamatytų, į ką jis žiūri, ir garsiai nusijuokė. Žiūrėdama į Grėjų, Keitė stipriai ir nuoširdžiai nuraudo.

— Ką reiškia šis žvilgsnis? — švelniai paklausė jis, žiūrėdamas čia į Keitę, čia į Makneilą su Kaliu, kuris net nesistengė nuslėpti šypsenos.

Sukiodama rankose rankšluostį, Keitė pamėgino paaiškinti:

— Mitčelas ir aš... mes... aaa... praleidom vakarą lovoje.

— Neišpūskim iš to didelio burbulo, — pasakė Grėjus. — Kai Mitčelas grįš, pasakyk, kad mums paskambintų.

— Ir ką jūs tada su juo padarysit? — paklausė Keitė, o jos balse buvo juntamas įtarimas, baimė, pyktis ir šiek tiek nuostabos, kad Grėjus pavadino Mitčelą vardu.

— Mes apžiūrėsim jo pirštų sąnarius. Jei jie nesumušti ar nesutinę, mes žinosim, kad užpuolikas ne jis.

— A, gerai. Tai paprasta.

— Taip, bet kartu tai įrodymas, kurio neįmanoma nuslėpti ar užmaskuoti.

— Grėjau, o kodėl tu ėmeisi tokio smulkaus reikalo? — paklausė ji.

Jis spustelėjo jai ranką.

— Pradėjau žiūrėti į save kaip į šeimos draugą, — paaiškino jis ir apsisuko išeiti su Makneilu jam įkandin.

— Pasakysiu Mitčelui, kad paskambintų jums, vos tik jis grįš, — pažadėjo Keitė jiems išeinant. — Gali būti, kad pakeliui jis užsuks paimti šuns maisto ir kelių daiktų.

Išėję iš apartamentų, Makneilas ir Eliotas leidosi laiptais.

— Kokia ten istorija miegamajame? — paklausė Grėjus.

Užgniauždamas šypseną, Makneilas atsakė:

— Sprendžiant iš vaizdo, Vajatui niekaip negalėjo likti jėgų užpulti Bartletą.

— Jei manyčiau, jog pavyks išsisukti nuslepiant šį menką epizodą, taip ir padaryčiau, — prabilo Grėjus. — Tiesą sakant, jei manyčiau, jog pavyks išsisukti iškaršus kailį Bartletui, galbūt pats būčiau pamėginęs tai padaryti. Deja, be visa kita, jis yra advokatas ir net būdamas sukabintu žandikauliu šaukiasi Vajato kraujo.

— Ką nori daryti dabar?

— Mes turime tęsti Vajato paiešką ir dokumentais patvirtinti mūsų pastangas, — atsidusęs atsakė Grėjus. — Jei aš to nepadarysiu, Bartletas pavers tai skandalu ir mes atrodysim blogai. Kad ir kaip norėčiau pro pirštus pažiūrėti į tai, ką šįvakar iškrėtė Vajatas, aš negaliu. Antra vertus, mes neturim būti per daug uolūs. Bartleto užpuolimas — tai ne kokia didžiulė žmogžudystės byla. Vajatas atskrido čia komerciniu reisu, nes jo nuosavas lėktuvas buvo remontuojamas. Mes pranešėm O’Haros oro uostui sulaikyti jį, jei mėgintų praeiti pro apsaugą. Tokio stropumo iš mūsų pusės pakanka. Aš neketinu pastatyti užtvarų keliuose vien dėl to, kad Bardetas yra susirūpinęs ir nepatenkintas.

Ant šaligatvio prie restorano, kur jų laukė Caildresas, Grėjus stabtelėjo ir pakėlė akis į dangų.

— Gražus vakaras, — tarė jis. — Kaip gaila, kad turiu grįžti į kontorą.

— Vajatas pasirodys, — pažadėjo Caildresas, kaip visada akylas.

— Paskambinkit man, jei ką nors pamatysit ar išgirsit, — tarė jiems abiem Grėjus ir trumpai pamojavęs nuėjo.

Keitė kamavosi su savo sunkiu čiužiniu, mėgindama nustumti jį atgal į vietą, tačiau jos mintys sukosi apie Mitčelą ir ji nerimavo. Nerimavo dėl jo ir dėl savęs.

Kalis virtuvėje klausėsi jam duodamų nurodymų. Padėjęs ragelį, jis nusinešė į Denio kambarį kelis didelius plastikinius maišus šiukšlėms ir tyliai pradėjo į juos krauti berniuko drabužėlius ir mylimus žaislus. Baigęs išėjo į koridorių, įsitikino, kad Keitė vis dar savo miegamajame, o tada nunešė maišus laiptais žemyn ir pro užpakalines duris į skersgatvį už restorano. Jis paliko maišus ten, tada apėjo pastatą ir vienam iš patarnautojų prie paradinių durų liepė pasitikti išnuomotą mašiną, kuri galėjo pasirodyti bet kurią akimirką, atvaryti ją prie užpakalinio išėjimo, o tada paskambinti jam į mobilųjį.

Dešimtą valandą Keitė jau tiesiogine prasme grąžė rankas dėl keblios Mitčelo padėties. Ji negalėjo sugalvoti jokios priežasties, kodėl Mitčelas turėjo dingti net nepaskambinęs, išskyrus tą, jog jis ir buvo Evano „užpuolikas“. Arba — o tai irgi buvo įmanoma — Mitčelas turėjo įprotį išnykti iš moterų gyvenimo, kai viskas tapdavo per daug komplikuota arba atsirasdavo kokių nors jausmų.

— Mitčelas nori atsisveikinti su tavimi ir Deniu. Jis yra oro uoste ir turi skubiai išvykti verslo reikalais. Aš turiu jus ten nuvežti.

Keitė staigiai atsisuko, ištikta šoko, išgirdusi Kalį kalbant angliškai su mažyčiu žavingu itališku akcentu, tačiau jos protas šiuo metu buvo sutelktas vien į skausmingą suvokimą, jog Mitčelas išvyksta. Tačiau, tarė ji sau tvirtai, jai bus daug lengviau, jei jis išvyks ir gyvens kitur. Buvo akivaizdu, jog sukurti su juo kokių nors santykių neįmanoma. Šį kartą, galvodamas apie Denį, jis nors oficialiai atsisveikina.

Tvirtai laikydamasi šios minties, ji pažvelgė į Kalį ir nerūpestingu balsu pasiteiravo:

— Ar tu išskrendi su juo?

— Taip.

— Mums tavęs trūks, — tarė ji. — Aš pažadinsiu Denį.

— Aš privažiuosiu mašina prie užpakalinių durų, — pasakė Kalis, jau eidamas durų link su savo lagaminu rankoje. — Prie paradinių sukiojosi keli žurnalistai, — sumelavo jis.

Sutelkęs dėmesį į skaitomus dokumentus, Grėjus Eliotas ištiesė ranką ir pakėlė telefoną. Makneilo balse buvo girdėti kruopščiai slepiamas nusivylimas.

— Aš ką tik buvau išėjęs kavos, o Čaildresui tuo metu kilo mintis paskambinti į LaGuardia oro uostą.

— Ir? — susierzinęs paklausė Grėjus.

— Atrodo, Vajato lėktuvas pakilo prieš valandą, pilotai buvo nurodę, jog skrydžio tikslas yra Indianapolis, tačiau prieš kelias minutes jis buvo pakeistas į Čikagos Midway oro uostą.

— Šūdas. Palik tai Čaildresui.

— Taip, jo instinktai puikūs, — atsargiai tarė Makneilas. — Mes jau pakeliui į Midway oro uostą.

Grėjus atsilošė kėdėje, mąstydamas apie tai, jog Bartletas pamišusio Bilio Vajato rankomis organizavo Denio Donovano pagrobimą ir galimą mirtį, taip pat per jį visiems tapo žinoma, jog Keitė buvo vieno iš Čikagos Vajatų nesantuokinio sūnaus motina. Dabar jis norėjo pamatyti, kaip bus teisiamas Mitčelas Vajatas. Pašokęs Grėjus apsisprendė ir tarė:

— Manau, pats tuo pasirūpinsiu. Perduok Čaildresui, kad aš sakiau, jog jis šauniai padirbėjo.

— Žinoma, — atsakė Makneilas. — Aš jam perduosiu. Jam dėl sinusito skauda galvą ir jis neprieštaraus prižiūrėti restoraną, kol mes su tavim žaisim gaudynes su Vajato lėktuvu tarp O’Haros ir Midway oro uostų. Prasta mintis tau mėginti viską sutvarkyti pačiam, be detektyvo pagalbos. Kai auka yra advokatas, labai svarbu laikytis protokolo.

— Ačiū, Makai, — sujaudintas tarė Grėjus.

— Aš užvažiuosiu tavęs. Mes vos už kelių kvartalų nuo tavo kontoros. Manau, turėsim važiuoti tavo mašina.

56 skyrius

— Kali, kodėl tu apsimetei, kad nekalbi angliškai? — paklausė Keitė, kai jau nebegalėjo galvoti apie nieką kita, kad atitrauktų mintis nuo artėjančio atsisveikinimo su Mitčelu. Padėjęs galvą jai ant kelių, Denis greitai vėl užmigo, o jos pirštai nejučiom vis ieškojo jo garbanų, kai tik padėdavo ranką jam ant galvos.

— Greta tų, kurie nekalba jų kalba, žmonės šneka atvirai ir Mitčelas norėjo, kad aš slapta pasiklausyčiau pareigūnų.

Jie jau buvo Midway oro uoste ir važiavo pro angarus su privačiais lėktuvais, išsimėčiusiais ant plento. Kalis įjungė posūkio signalą ir įsuko pro atvirus vartus, tada vėl pasuko ir nuvažiavo prie didelio ryškiai apšviesto angaro. Priešais jį ant plento stovėjo blizgantis reaktyvinis lėktuvas strėliniais sparnais su užrašu „1 2 T L“ didelėmis juodomis raidėmis ant uodegos. Jo laipteliai buvo nuleisti, o viduje įjungtos šviesos.

— Aš paimsiu Denį, — pasisiūlė Kalis, pasilenkdamas prie užpakalinės sėdynės ir paimdamas miegantį berniuką, lyg jis būtų besvoris.

Įpusėjus laiptelius, kažkas užstojo šviesą, plūstančią pro duris ant laiptų, ir Keitė pakėlė galvą. Ten stovėjo Mitčelas, o jo aukšta, plačių pečių figūra užpildė visą tarpą. Štai ir atsisveikinimas, pamanė Keitė ir ši mintis staiga pasidarė tokia nepakeliama, jog ji vos įstengė kvėpuoti.

Jis žengė pirmyn ir ištiesė jai ranką.

— Sveika, — tarė jis, švelniai šypsodamasis jai į akis. — Ar tu pasirengusi kelionei?

— Kur mes keliaujam? — sutrikusi paklausė ji.

Užuot atsakęs, jis paėmė Denį iš Kalio rankų ir grįžo į lėktuvą, kur atsisėdo ant ilgos pilkos odinės sofos ir prisitraukė šalia savęs Keitę. Keitė pamiršo, kad jis neatsakė į jos klausimą, nes užsižiūrėjo, kaip jis atsargiai ant kelių pasiguldo miegantį sūnų ir švelniai priglaudžia savo didelę ranką Deniui prie skruosto. Savo didelę ranką... su nubrozdintais krumpliais. Jis pakėlė kairę ranką ir apkabino Keitę per pečius.

— Mes skrisim į mažą kaimelį netoli Florencijos, Italijoje.

Kalis ištarė kažką itališkai ir Mitčelas pasilenkė pirmyn, žiūrėdamas pro priešais esantį lėktuvo langą. Tada pakėlė telefono ragelį ir, kaip Keitė spėjo, ta pačia kalba kažką pasakė pilotams, nes telefonas neturėjo nei disko, nei mygtukų.

Po akimirkos ji išgirdo keistą triukšmą lėktuvo gale, tada šypsodamasis atėjo Kalis. Jis praėjo pro ją ir atsisėdo į didelį atsilenkiantį odinį krėslą šalia lakūno kabinos.

Lėktuvas lengvai trūktelėjo į priekį, Keitė pažvelgė pro langą ir suprato, jog jis pradeda judėti. Iškart po langu lėkė mašina su mirksinčiu švyturėliu ant prietaisų skydo. Ji skubėjo vartų, esančių greta jų angaro, link. Lėktuvo varikliai padidino apsisukimus ir pradėjo zvimbti, tada jis ėmė didinti greitį. Pro garsiakalbius pasigirdęs antrojo piloto balsas atsakė į Keitės klausimą ir kreipėsi į skrydžio dispečerį:

— Žeme, čia lėktuvas Galfstrym Vienas Du Tango Lapė, prašau leidimo skubiai išvykti, jei tik įmanoma. Mes lauksim pakilimo take.

— Rodžeri, Vienas Du Tango Lapė, — vidaus ryšiu atsiliepė balsas. — Riedėkit į trisdešimt pirmą pakilimo taką.

Jei jau rengėsi išskristi į Italiją, Keitė turėjo palikti nurodymus, bet tai galėjo palaukti iki rytojaus. Dabar svarbiausia buvo tai, jog Mitčelas norėjo, kad ji ir Denis būtų kartu, o tai reiškė, kad praėjusį vakarą jis apie savo jausmus nemelavo.

Kitas svarbus dalykas buvo tas, jog juos, pasirodo, vijosi policijos automobilis be ženklų! Keitė nejučiom sulaikė kvapą, stebėdama jį pro lėktuvo langą, tuo tarpu lėktuvas staigiai pasuko į kairę ir padidino greitį, sparčiai judėdamas priekyje esančių pakilimo takų link.

Galiausiai policijos automobilis ėmė važiuoti lėčiau, atsiliko ir sustojo, o jo švyturėlis vis dar sukosi. Balsas per vidinį ryšį pranešė:

— Galfstrym Vienas Du Tango Lape, kalba Midvej Bokštas. Jums duotas leidimas nedelsiant pakilti iš trisdešimt pirmojo pakilimo tako.

— Midvej Bokšte, — pakartojo antrasis pilotas, — Galfstrym Vienas Du Tango Lapė rieda trisdešimt pirmu pakilimo taku.

Jam kalbant, lėktuvas visu greičiu nėrė į priekį ir po kelių sekundžių jau buvo ore.

— O kodėl mes skrendam į tą kaimelį?

— Todėl, kad ten yra bažnytėlė, kurią noriu tau parodyti.

Mitčelas prisiminė skrydį iš Sen Marteno į Čikagą, kai manė praradęs ją.

— Keite, — tarė jis. — Aš tave myliu.

Atsakydama Keitė pakėlė jo ranką ir prispaudė jo nubrozdintus krumplius sau prie skruosto.

Ant kelio apačioje, greta angaro, Grėjus ir Makneilas stovėjo greta automobilio, atsirėmę į jį, ir žiūrėjo, kaip lėktuvas nuriaumojo pakilimo taku, įsijungęs nusileidimo šviesas, o tada grakščiai atsiplėšė nuo žemės ir pradėjo kilti. Nusileidimo šviesos išsijungė, važiuoklė įsitraukė ir lėktuvas susiliejo su naktiniu dangum.

Grėjus nusišypsojo ir susimąstęs, turėdamas omenyje Mitčelą Vajatą, ištarė:

— Šis vyras žino, ką daro.

Makneilas žvilgtelėjo į šoną ir tyliai atsiliepė:

— Tu taip pat.

57 skyrius

Kitą dieną po to, kai Mitčelo lėktuvas išskrido iš Midway oro uosto, keletui išrinktųjų buvo pristatyti ranka rašyti laiškai.

Metas ir Meredit Farelai Čikagoje savuosius gavo pusę dešimtos vakaro. Metas perskaitė laišką ir išsišiepė.

— Kas tai? — paklausė Meredit.

— Mitčelo kvietimas į vestuves, — tarė paduodamas jai laišką. Meredit perskaitė jį ir nusijuokė. — Jis pagrobė Keitę ir Denį, nuskraidino juos į Italiją, gavo jiems laikinus pasus ir įtikino Keitę už jo tekėti, tačiau bijo duoti jai laiko, kad nepersigalvotų. Vestuvės po trijų dienų. Kaip tai būdinga Mitčelui — nekreipti dėmesio į jokias kliūtis ir padaryti tai, ko reikia.

Meredit paėmė telefoną ir paskambino Džulijai Benedikt, kuri ką tik buvo gavusi tokį pat laišką.

— Žakas kaip tik dabar tariasi dėl filmavimo atidėjimo, — pasakė Džulija. — Ar jūs su Metu galėsit ištrūkti?

Meredit pažvelgė į vyrą ir šypsodamasi iškėlė kvietimą. Jis linktelėjo, ir Meredit pranešė Džulijai:

— Žinoma.

Trečiasis laiškas buvo pristatytas į ponios Olivijos Hebert namus ir atneštas jai senojo liokajaus. Ponia Hebert atplėšė voką, perskaitė laišką ir džiaugsmingai nusišypsojo:

— Grendžeri, po trijų dienų, Italijoje, Mitčelas ves Keitę Donovan! Mudu su tavim ten nuskraidins jo asmeninis lėktuvas.

— Labai lauksiu šios kelionės, ponia, — patikino Grendžeris.

— Spėk, kas skris kartu su mumis, — užsisvajojusi tarė Olivija, spausdama laišką prie krūtinės ir atsidusdama.

— Nenutuokiu, ponia.

— Žakas Benediktas! — sušuko ji.

Ketvirtasis laiškas kitą rytą buvo pristatytas į Šv. Mykolo bažnyčios parapiją Čikagoje. Duris atidarė tėvas Makis, jaunasis kunigo padėjėjas. Jis paėmė voką, tada nunešė jį koridoriumi į tėvo Donovano kabinetą.

— Tėve, jums laiškas.

— Padėk ant mano stalo. Dabar rengiu kito mėnesio biudžetą.

— Vyrui, atnešusiam šį laišką, pažadėjau, kad tuoj pat jį įteiksiu jums asmeniškai.

— Labai gerai, — atsakė tėvas Donovanas, padėdamas rašiklį ir imdamas laišką. — O tu savo sekmadienio pamoksle padarei pakeitimus, kuriuos siūliau? — paklausė jis jaunąjį kunigą, atsiųsto jo globai į Šv. Mykolo bažnyčią.

— Kai kuriuos, — pasakė tėvas Makis.

Tėvas Donovanas užkišo nykštį už atlanko ir atplėšė voką. Jaunojo kunigo atsakymas privertė jį atsidusti.

— Robertai, tu atsidavęs kunigas ir rašai puikius pamokslus, tačiau turi polinkį užsispirti, kai turėtum būti lankstesnis. Ir atvirkščiai, pasiduodi per daug lengvai, kai turėtum būti tvirtesnis. Šitai ypač krenta į akis, kai aš klausausi, kaip tu mėgini padėti parapijiečiams, atėjusiems pas tave patarimo dėl savo bėdų. Manau, jog laikui bėgant tu išmoksi, kada reikia būti tvirtam ir ginti Bažnyčios doktriną bei principus, o kada būti atlaidesniam ir atsižvelgti į parapijiečio gyvenimo realybę.

Kalbėdamas tėvas Donovanas išsitraukė ir išskleidė popieriaus lapą su inicialais MV viršutiniame dešiniajame kampe. Jis perskaitė laišką ir pusiau pakilo nuo kėdės, net išsižiojęs iš pasipiktinimo.

— Tikiuosi, naujienos neblogos?

— Na jis ir akiplėša! — sušuko tėvas Donovanas, vėl atgąvęs kalbos dovaną. Kadangi laikraščiai jau buvo aprašę istoriją apie Keitės sūnaus tėvą ir jo netikėtą atvykimą į Čikagą, kad sumokėtų išpirką, tėvas Donovanas nesijautė kaltas, atpasakodamas tėvui Makiui laiško turinį. — Atrodo, jog Mitčelas Vajatas išsivežė mano dukterėčią ir jos sūnų, Denį, į Italiją, o dabar kviečia mane ten, kad poryt juos sumokčiau mažame kaimelyje netoli Florencijos! Tas vyras turi k... įžūlumo! — pasitaisė jis.

Čiupęs telefoną, jis surinko operatoriaus numerį.

— Noriu tuoj pat užsakyti skambutį į Italiją, — tarė jis, tada padiktavo telefono numerį, nurodytą Mitčelo Vajato firminio blanko apačioje. — Ar pokalbis bus brangus?

— Puiku, — atsakė jis, kai operatorė nurodė jam akivaizdžiai lupikišką minutinį tarifą. — Nepamirškit paminėti, kad skambutį apmokės adresatas Italijoje. Tikrai?.. Toks pokalbis dar brangesnis? Nuostabu! — kerštingai sušuko jis.

— Kas tai? — paklausė Mitčelas Keitės, kai ši pradėjo išpakuoti siuntinį, kurį jai ką tik pristatė skubiu tarptautiniu paštu.

— Nežinau, bet siuntinys nuo Grėjaus Elioto, — atsiliepė Keitė.

— Būk atsargi, jame turbūt įtaisyta pasiklausymo įranga.

— Tai vestuvinė dovana, — tarė ji skaitydama atviruką.

— Turėtume iškviesti išminuotojus.

Nepaisydama jo perspėjimo, Keitė nukėlė dėžutės dangtį ir atlenkė audeklą. Tai buvo nuostabus senovinis fotografijų albumas. Keitė atsargiai atvertė jo viršelį, tada spindinčiomis akimis pažvelgė į Mitčelą. Albume buvo sudėtos kai kurios padidintos nuotraukos, iš tų, kurias anuomet padarė Makneilas ir Čaildresas.

Pirmojoje Keitė ir Mitčelas buvo nufotografuoti viešbučio balkone Sen Martene. Jie stovėjo labai arti vienas kito, šypsodamiesi, o jų bučinys dar tebekabojo ore.

— Pone Vajatai? — įeidama į jo svetainę, tarė Mitčelo sekretorė. Iš pagarbos Keitei, sėdinčiai greta jo ant sofos, ji paaiškino anglų kalba: — Skambutis jūsų sąskaita, kurio jūs laukėte, jau skambina asmenine linija. Pašnekovas atrodo... nusiminęs.

Mitčelas nukėlė ranką Keitei nuo peties.

— Čia greičiausiai tavo dėdė, — švelniai tarė jis atsistodamas ir eidamas prie didelio, patogaus apmušto krėslo, pastatyto priešais langus į Via Veneto. Mitčelas atsisėdo, pažvelgė pro langą į vieną mėgstamiausių vaizdų ir pakėlė greta padėto telefono ragelį.

— Labas rytas, tėve Donovanai. Spėju, kad gavote mano laišką?

Tėvas Donovanas nukreipė žvilgsnį į jauną kunigą, kurį stengėsi išmokyti, tuo pat metu paleisdamas savo pirmąją žodžių salvę į Mitčelą Vajatą piktu, dalykišku tonu.

— Mitčelai, negi tu tikrai manai, kad aš visam likusiam gyvenimui susaistysiu Keitę šventąja santuokos priesaika su vyru, kuris neleis jai turėti vaikų?

— Ne.

— Tai koks tada tikslas siųsti man šitą... šitą siaubingą „kvietimą“ atlikti ceremoniją Italijoje?

— Aš pažadėjau Keitei, kad ji galės turėti tiek vaikų, kiek panorės, ir kada tik panorės.

Tėvas Donovanas padrąsinamai linktelėjo tėvui Makiui, tačiau, apimtas entuziazmo, kad taip lengvai išgavo pažadą, jis pareikalavo papildomų garantijų, užuot priėmęs jau ir taip aiškiai išreikštą Mitčelo patikinimą.

— Ir tu jokiais būdais nesistengsi jai sutrukdyti?

— Priešingai — aš su didžiausiu malonumu padėsiu jai pastoti.

— Jei tai turėjo būti nešvanki, provokuojama pastaba, tai aš nusivylęs, bet ne šokiruotas.

Tai išgirdęs, tėvas Makis susirūpinęs palinko priekin savo kėdėje, tačiau tėvas Donovanas nusišypsojo ir išsklaidė jaunojo kunigo susirūpinimą, tyliai mostelėjęs pirštais. Tada jis perėjo prie kito susišaudymo su vyru kitame laido gale.

— Ar tu katalikas?... Taip, pakrikštijimas suprantamas kaip buvimas kataliku... Ar anksčiau esi priėmęs santuokos sakramentą?... Na, jei per pastaruosius penkiolika metų tu nesi buvęs bažnyčioje ar šalia dvasininko, manau, galima teigti, jog nepriėmęs. Tačiau, kalbėdamas apie tokį svarbų dalyką, aš negaliu remtis prielaidomis, todėl esu priverstas paprašyti tavęs atsakyti „taip“ arba „ne“.

Tėvas Donovanas pakartojo tėvui Makiui Mitčelo trumpą neigiamą atsakymą, tada pasiryžo pagrindinei atakai. Tačiau prieš tai, norėdamas truputėlį suminkštinti Mitčelą, pabandė jį šiek riek nuraminti.

— Tokiu atveju, Mitčelai, aš nematau neįveikiamų kliūčių dėl mano dalyvavimo tavo ir Keitės vestuvėse. Iš tavo laiško suprantu, kad tu jau susitarei dėl ceremonijos su kaimelio kunigu ir kad jis skubina būtinus popierizmus reikiamais kanalais. Ar jis neprieštarauja, kad aš dalyvausiu?

Tėvas Donovanas linktelėjo tėvui Makiui, parodydamas, jog Mitčelo atsakymas į paskutinį klausimą buvo „taip“.

— Na, tada puiku, — patenkintas tarė tėvas Donovanas, o tada ramiai pridūrė: — Jei per pastaruosius penkiolika metų tu nebuvai greta kunigo, tai mažiausiai tiek laiko nėjai ir išpažinties. Savaime suprantama, kad prieš ceremoniją reikės tai išspręsti...

Jis nutilo, nes Mitčelas jį nutraukė trumpu, piktu klausimu. Tada tėvas Donovanas atsakė tokiu tonu, kuris turėjo perduoti supratimą ir kantrybę, bet šiek tiek sumenkusią:

— Ne, Mitčelai, užtikrinu tave, kad aš „nejuokavau“. Kai judu su Keite stovėsit priešais mane Dievo namuose savo vestuvių dieną, pasirengę duoti šventąją priesaiką, aš noriu, kad jūsų sielos būtų tokios nesuteptos ir skaisčios, kaip tada, kai jūs buvot naujagimiai. Tai reiškia, kad prieš tai jūs abu turėsit būti atlikę išpažintį. Tai ne prašymas, tai reikalavimas.

Palaukęs, kad paskutinius jo žodžius suvoktų, tėvas Donovanas tęsė daug maloniau:

— Vaikai dažnai bijo eiti išpažinties, nes sieja tai su kalte ir gėda, tačiau iš tiesų išpažinties sakramentas skirtas suteikti atleidimą ir supratimą, kad mes pasijustume visiškai išteisinti.

Jis vėl nutilo, laukdamas reakcijos, tačiau ragelyje buvo tyla, todėl jis kalbėjo toliau.

— Jei dėl kalbos barjero ar kokios kitos priežasties tu nenori atlikti išpažinties vietos kunigui, aš pats išklausysiu tavo išpažinties, jei tik tu nori...

Toks pasiūlymas akimirksniu susilaukė atsakymo iš Mitčelo, nuo kurio tėvo Donovano pečiai pradėjo drebėti iš juoko. Delnu uždengęs ragelį, jis sušnibždėjo tėvui Makiui:

— Jis ką tik man pasakė, kad šitą fantaziją galiu nusinešti su savim į pragarą.

Didžiulėmis pastangomis atgavęs šaltakraujiškumą, tėvas Donovanas beveik švelniai tarė:

— Mitčelai, aš nekeliausiu į pragarą kaip ir tu. Tu gali atlikti išpažintį bet kuriam kunigui, svarbiausia, kad tuo pasirūpintum iki ceremonijos. Dabar prašau pakviesti Keitę prie ragelio. Mudu su tavo būsimąja žmona turim šiek tiek pasikalbėti.

Mitčelas staigiu judesiu atitraukė ragelį nuo ausies ir perdavė jį Keitei, kuri prisėdo ant jo krėslo ranktūrio.

— Tavo eilė, — susierzinęs tarė jis ir pakilo, ketindamas suplakti jiems abiem po kokteilį.

Tačiau besiklausant Keitės pokalbio pabaigos, jo pyktį po truputį ėmė keisti juokas, nes buvo akivaizdu, jog jai taip pat nepavyko išsisukti. Tiesą sakant, į visus savo dėdės žodžius ji tik sumurmėdavo: „Taip, žinau“ ir „Taip, tu esi teisus“ ir „Taip, aš taip ir padarysiu“.

Galiausiai po kokių penkių minučių ji tarė:

— Sudie, susitiksim po poros dienų, — ir padėjo ragelį.

Mitčelas ištiesė jai savo paruoštą kokteilį, tada atsisėdo greta ir prisitraukė ją ant kelių.

— Tavo dėdė yra pasipūtęs teisuolis, šventeiviškas, smulkmeniškas tironas... — irzliai pareiškė jis.

Švelniai šypsodamasi jam į akis, Keitė prispaudė pirštus prie jo dailių lūpų, norėdama jį nuraminti.

— Jis išdrožė man pamokslą, kad ateityje labiau tavim pasitikėčiau, ir priminė mano vaidmenį mūsų ankstesnėse nesėkmėse. Jis pasakė man, kad tu esi nuostabaus būdo ir labai principingas vyras, galintis visą gyvenimą mylėti mane ir Denį švelniai, giliai ir stipriai.

— Kaip aš ką tik ir sakiau, — išsišiepęs atsakė Mitčelas, — tavo dėdė yra stebėtinai nuovokus žmogus ir puikus žmogaus sielos žinovas.

Tėvas Makis nebuvo tuo taip įsitikinęs. Tiesą sakant, jis turėjo rimtų nuogąstavimų dėl to, ar tėvas Donovanas išmintingai elgiasi, pritardamas Keitės santuokai su Mitčelu. Jis pakilo, ketindamas išeiti, tada atsisuko. Tėvas Donovanas sėdėjo atsirėmęs į stalą, šypsodamasis iš pasitenkinimo telefoninio pokalbio rezultatais, kai pastebėjo susirūpinusią jaunojo kunigo veido išraišką.

— Robertai, tu atrodai sunerimęs. Kas nutiko?

— Aš tiesiog nesuprantu, kaip jūs galit su pasitikėjimu sutuokti du žmones, kurie buvo pažįstami vos kelias dienas ir jų tokia nemaloni praeitis.

Sukryžiavęs rankas ant krūtinės, tėvas Donovanas per akimirksnį apgalvojo savo atsakymą, o tada tarė:

— Aš atsakysiu tau tuo pačiu klausimu, kurį kartą uždaviau Mitčelui: kaip gali būti taip, jog du žmonės, kurie pažinojo vienas kitą tik kelias dienas, gali išsiskirti taip skausmingai nusivylę vienas kitu, kad nė vienas iš jų negali šito pamiršti net praėjus beveik trejiems metams?

— Galbūt dėl psichologinių povandeninių srovių, neišspręstų tėvystės reikalų — kas gali žinoti atsakymą?

— Aš žinau atsakymą, — tvirtai pareiškė tėvas Donovanas. — O jis toks, kad būdami kartu tas kelias dienas, tie du žmonės taip stipriai mylėjo vienas kitą, jog nė vienas iš jų negalėjo susitaikyti su kančia, kurią vėliau vienas kitam netyčiomis suteikė.

— Tikriausiai jūs teisus. Bet net ir tokiu atveju, vyras ir moteris...

— Prašau, tik nepradėk man cituoti dar vienos knygos apie santuokos šventumą, kurią perskaitei seminarijoje. Tiesą sakant, noriu, kad perskaitytum knygą, kuri iš tiesų gali padėti tau perprasti dvasinę tikrovę, galinčią egzistuoti tarp porų, nuoširdžiai mylinčių vienas kitą. Jos nerasi įprastuose rekomenduojamų skaityti knygų sąrašuose.

— Aš su džiaugsmu perskaitysiu viską, ką jūs rekomenduosit. Koks jos pavadinimas?

— Tai Kalilio Džibrano Pranašas.

Atrodė, jog tėvas Makis abejoja, bet yra nusiteikęs išbandyti. Jis priėjo prie tėvo Donovano stalo ir ant lapelio užsirašė knygos pavadinimą ir autorių. Tada jis sustojo ir pravėręs burną įsispoksojo į savo senąjį mokytoją.

— Argi praėjusiame amžiuje mes neatskyrėm Džibano nuo Bažnyčios?

Tėvas Donovanas gūžtelėjo pečiais.

— Taip, kaip ir Galilėjų už tai, kad jis išdrįso pareikšti, jog Dievo sukurta žemė sukasi aplink saulę, o ne atvirkščiai. Tik pažvelk, kas juokiasi dabar.

58 skyrius

Kaimelyje netoli Florencijos, kur Mitčelas gyveno su Kaliorosų šeima, bet kokios vestuvės sužadindavo smalsumą ir buvo priežastis švęsti. Mitčelas pasirinko šį kaimelį vestuvėms, nes, pasak jo, tai buvo jo tyros vaikystės vieta.

Mitčelo ir Keitės vestuvių dieną bažnytėlės gale būriavosi keli vietiniai, kuriems paprasčiausiai patiko vestuvės. Jie nepažino Metju Farelo ir jo žmonos, ar Stavroso ir Alekso Konstantatosų, tačiau patyrė netikėtą džiaugsmą, išvydę garsią Amerikos kino žvaigždę lydint savo žmoną Džuliją altoriaus link. Jie antrą kartą išgyveno jaudulį, kai jis vėl pro juos praėjo, palydėdamas smulkutę pagyvenusią ir išdidžiai besišypsančią moterį į jos vietą bažnyčios priekyje.

Bažnyčios priekyje buvo susodinti svečiai, žmonės, kurie buvo labai brangūs Keitei ir Mitčelui, įskaitant Holę ir Kaliorosų šeimą. Tai buvo būtent tokios mažos ir jaukios vestuvės, kokių norėjo Keitė su Mitčelu.

Dieną prieš tai Mitčelas paklusniai nuėjo išpažinties pas tėvą Lorencą. Jis išėjo iš bažnyčios suglumusia veido išraiška ir prisėdo prie Keitės, kuri laukė jo ant suolelio kaimelio aikštėje.

— Kaip sekėsi? — paerzino ji, paimdama jį už rankos.

— Tiesą sakant, — pasakė Mitčelas, — man pasirodė, jog tėvas Lorencas šiek tiek nusivylė mano vaizduotės trūkumu. Nors, turint omenyje, kiek leve mūsų ir Sveika, Marija aš turiu sukalbėti atgailai, manau, jį galėjo sužavėti mano atkaklumas.

— Kiek Tėve mūsų ir Sveika, Marija jis liepė tau sukalbėti?

— Jei pradėčiau melstis tuoj pat, gali būti, kad iki mūsų vestuvių spėčiau.

Keitė prapliupo juoktis.

Dabar, stovėdama priešais altorių, tėvui Lorencui ir jos dėdei vadovaujant ceremonijai, o Mitčelui šypsantis jai į akis, Keitė jautėsi iš tiesų palaiminta. Ji ištarė savo priesaiką aiškiai ir išdidžiai. Mitčelas taip pat pakartojo savo priesaiką, dėl Kaliorosų atsakydamas itališkai, o tėvas Donovanas tuo metu pritariamai žiūrėjo. Tačiau ceremonijos pabaigoje jo veido išraiška šiek tiek sudrebėjo, kai kunigas Mitčelo paklausė, ar jis pasižada mylėti, gerbti ir branginti Keitę.

Užuot atsakęs „Lo giuroj Mitčelas atsakė „Con ogni respiro che prendo“

Akimirką tėvas Donovanas suabejojo, ar Mitčelo atsakymas nebuvo šiek tiek neaiškus, tačiau tėvas Lorencas atrodė labai patenkintas, o tai nuramino tėvo Donovano susirūpinimą.

Tačiau priėmime po ceremonijos tėvas Donovanas susirado tėvą Lorencą, kuris kalbėjo abiem kalbomis ir dabar šnekučiavosi su svečiais iš Amerikos.

— Tėve Lorencai, — paklausė tėvas Donovanas, — ką Mitčelas atsakė, kai jūs paklausėt, ar jis pasižada mylėti, gerbti ir branginti Keitę?

Akivaizdu, jog amerikiečiams buvo taip pat smalsu kaip ir jam, nes jie suklusę atsisuko, norėdami išgirsti tėvo Lorenco atsakymą.

— Kai aš paklausiau Mitčelą, ar jis pasižada mylėti, gerbti ir branginti Keitę, Mitčelas neatsakė paprasčiausiai „Taip, pasižadu.“ Jis pasakė „Su kiekvienu oro gurkšniu.“

Tėvui Lorencui tai pasakius, Keitei akys apsitraukė ašarų migla kaip ir visoms moterims šiame ratelyje, tačiau ji jau prie altoriaus žinojo, ką Mitčelas pasakė. Tai buvo tie patys žodžiai, kuriuos jis liepė išgraviruoti ant jos sutuoktuvių žiedo.

Išnašos

Mayflower - laivas, 1620 m. atplukdęs anglų separatistus, dar žinomus kaip piligrimus, į Plymutą Masačiusetse.

Humpfrey Bogart - amerikiečių aktorius.

Cary Grant - britų aktorius.

Angilija - britų užjūrio teritorija Karibuose, viena iš Mažųjų Antilų salų.

Julianne Moore - amerikiečių aktorė.

Jeffrey Lionei Dahmer-amerikietis serijinis žudikas, 1978-1991 m. nužudęs 17 berniukų ir vyrų.

Jack the Ripper - slapyvardis, kuriuo vadinamas taip ir nesugautas serijinis žudikas, siautėjęs 1888 m. rudenį Londone.

Kalipsas - Trinidado salos (Vest Indija) gyventojų liaudies šokis, palydimas dainos ir mušamųjų instrumentų muzikos; judesiai improvizacinio pobūdžio.

Slipas - įrenginys nedideliems laivams statyti, ištraukti iš vandens apžiūrai, remontui ir atgal nuleisti.

graži moteris (pranc.).

Ji tikrai labai graži moteris (pranc.).

Tiffany&Co - viena didžiausių pasaulyje juvelyrinių dirbinių parduotuvių.

Veronica Lake - amerikiečių aktorė (1922-1973).

Egotizmas - perdėtas savęs vertinimas, domėjimasis savimi, siekimas atkreipti į save aplinkinių dėmesį.

Dr.Pepper - JAV populiarus vaisvandenis.

du jour -pranc. šios dienos

Hedda Hopper - amerikiečių aktorė ir paskalų skyrelio redaktorė (1885 - 1966).

Mary Elizabeth „Liz“ Smith - amerikiečių paskalų skyrelio redaktorė (g. 1923).

Content

Макнот Джудит Lemties piršlys