McNaugth Judith

Tobula

Prologas 1976

Margaretė Stenhoup stovėjo prie durų į verandą, aristokratiški jos veido bruožai buvo virtę ledine kauke, kai ji stebėjo savo vyriausiąjį liokajų, paduodantį padėklą su gėrimais jos anūkams, ką tik grįžusiems vasaros atostogų iš įvairių privačių mokyklų. Už verandos, vešlaus slėnio apačioje, buvo aiškiai matyti Pensilvanijos miestas Ridžmontas su vingiuotomis, medžiais apsodintomis gatvėmis, gražiai prižiūrėtu parku, prašmatniu prekybos kvartalu, o toliau, dešinėje, bangavo „Ridžmonto krašto klubo“ kalvos. Pačiame Ridžmonto centre buvo plačiai išsidėstęs raudonų mūrinių pastatų kompleksas — Stenhoupų pramonės įmonė, nuo kurios tiesiogiai ar netiesiogiai priklausė daugumos miesto šeimų ekonominė gerovė. Kaip ir daugelyje mažų bendruomenių, Ridžmonte buvo tvirtai susiformavusi socialinė hierarchija, kurios viršūnėje nepajudinamai buvo įsitvirtinusi Stenhoupų šeima, kaip ir didžiuliai Stenhoupų namai ant aukščiausio Ridžmonto skardžio.

Tačiau šiandien Margaretės Stenhoup mintys sukosi ne apie reginį iš verandos ar aukštą socialinę padėtį, kurią ji užėmė nuo pat gimimo, o dar labiau pagerino savo vedybomis; ji galvojo apie triuškinantį smūgį, kurį ruošėsi smogti trims atgrasiems savo vaikaičiams. Jauniausias berniukas, šešiolikmetis Aleksas, matė, kad senelė jį stebi, todėl nenorom nuo vyriausiojo liokajaus sidabrinio padėklo paėmė atšaldytos arbatos vietoj šampano. Jis ir jo sesuo visai vienodi, su panieka galvojo Margaretė, apžiūrinėdama porelę. Abu buvo išlepinti, ištižę, pasileidę ir neatsakingi; per daug gėrė, per daug švaistė pinigus ir per daug lošė; jie buvo viskuo piktnaudžiaujantys pienburniai, kurie nieko nebuvo girdėję apie savitvardą. Bet visa tai turės pasibaigti.

Ji žvilgsniu lydėjo vyriausiąjį liokajų, siūlantį gėrimus Elizabetei, kuri vilkėjo prigludusią geltoną vasarinę suknelę su gilia iškirpte. Kai Elizabetė pamatė savo senelę ją stebint, septyniolikmetė sviedė išdidų provokuojamą, paniekos kupiną žvilgsnį į ją ir pasiėmė dvi taures šampano. Margaretė Stenhoup stebėjo ją, tačiau nieko nesakė. Mergaitė buvo tikra savo motinos kopija: lėkštos, pernelyg seksualios lengvabūdės alkoholikės, kuri mirė prieš aštuonerius metus, kai Margaretės sūnus ant apledėjusios autostrados nesuvaldė sportinio automobilio ir užsimušė kartu su žmona, palikdamas našlaičiais keturis mažamečius vaikus. Policijos pranešime buvo nurodyta, kad jie abu buvę girti, o jų automobilis važiavęs greičiau negu šimtą mylių per valandą.

Prieš šešis mėnesius žuvo ir Margaretės vyras, kuris, nepaisydamas savo senyvo amžiaus ir blogo oro, skrido nuosavu lėktuvu į Kouzumelį, kaip spėjama, žvejoti. Dvidešimt penkerių metų manekenė, skridusi tame pačiame lėktuve, matyt, buvo masalas ant kabliuko užmauti, galvojo Margaretė su jai nebūdingu žiaurumu ir šaltu abejingumu. Lemtingos avarijos iškalbingai bylojo apie ištisų Stenhoupų giminės vyrų kartų ištvirkimą ir lengvabūdiškumą. Visi jie, arogantiški, nerūpestingi, gražūs, nugyveno savo gyvenimą lyg būtų nemirtingi ir už nieką neatsakingi.

Todėl Margaretė visą savo amžių stengėsi, kiek tai buvo įmanoma, išlikti ori ir neprarasti savitvardos, kai jos ištvirkęs vyras švaistė turtą savo užgaidoms tenkinti ir išmokė vaikaičius lygiai taip pat gyventi. Pereitais metais, kai ji miegojo viršuje, jis buvo atsivežęs prostitučių į namus ir naudojosi jų paslaugomis kartu su vaikaičiais. Visais, išskyrus Džastiną. Jos numylėtą Džastiną...

Švelnus, protingas ir darbštus Džastinas buvo vienintelis iš trijų vaikaičių, panašus į Margaretės giminę, ir ji mylėjo jį visa siela. Bet dabar Džastinas buvo miręs, o jo brolis Zakaris tebebuvo gyvas ir sveikas, erzindamas ją jau vien savo gyvybingumu. Pasukusi galvą, ji žiūrėjo, kaip jis, atsiliepdamas į jos kvietimą, skubiai žirglioja akmeniniais laiptais į verandą, ir neapykantos protrūkis, perskrodęs ją matant šį aukštą tamsiaplaukį aštuoniolikmetį, buvo beveik nepakeliamas... Jos pirštai kietai suspaudė taurę, ir vos susitvardė jos nesviedusi ar nagais neperbraukusi saulėje įdegusio jo veido.

Zakaris Benediktas Stenhoupas III, pavadintas taip pagal Margaretės vyrą, atrodė lygiai taip, kaip ir jo bendravardis, kai buvo tokio pat amžiaus. Bet ne dėl to ji nekentė jo. Ji turėjo daug svaresnę priežastį, ir Zakaris tiksliai ją žinojo. Tačiau po kelių minučių jam teks galiausiai užmokėti, žinoma, nepakankamai, už tai, ką buvo padaręs. Ji negalėjo išreikalauti viso atlyginimo ir niekino savo bejėgiškumą beveik taip pat, kaip niekino ir jį patį.

Ji palaukė, kol liokajus padavė jam taurę šampano, o tada palengva nuėjo į verandą.

— Tikriausiai stebiesi, kodėl šiandien sukviečiau šitą nedidelį šeimos susirinkimą, — tarė ji.

Zakaris stebėjo ją iš savo vietos prie baliustrados abejingai tylėdamas, tačiau Margaretė pagavo nekantraus nuobodulio žvilgsnį, kuriuo persimetė Aleksas ir Elizabetė, sėdintys prie stalo po skėčiu. Be jokios abejonės, abiem rūpėjo kuo greičiau pabėgti iš verandos ir susitikti su savo draugais paaugliais, kurie buvo tokie pat amoralūs jauni bevaliai, stiprių pojūčių ieškotojai, darantys visa, kas jiems šaudavo į galvą, žinodami, kad šeimos pinigai išpirks juos iš bet kokių nemalonumų.

— Matau, kad jūs nekantraujat, — pridūrė ji kreipdamasi į tuodu prie stalo, — todėl eisiu tiesiai prie reikalo. Neabejoju, kad nė vienam iš jūsų netoptelėjo pagalvoti apie tokį žemišką dalyką kaip jūsų finansinė padėtis, tačiau abejonių nekelia tai, jog jūsų senelis buvo pernelyg užsiėmęs savo „visuomenine veikla“, taip pat pernelyg tikras dėl savo nemirtingumo, kad deramai užtikrintų jūsų turto globą po jūsų tėvų mirties. Susiklostė taip, kad šiuo metu aš valdau jo nuosavybę. Jeigu norit žinoti, ką tai reiškia, nedelsiu jums išaiškinti. — Šypsodama su pasitenkinimu ji pareiškė: — Kol judu tebesimokysit mokykloje, gausit neblogus pažymius ir man jūsų elgesys neatrodys nepriimtinas, aš ir toliau mokėsiu už jūsų mokslą ir leisiu jums turėti madingus sportinius automobilius. Taškas.

Elizabetė ne tiek išsigando, kiek suglumo:

— O kas bus su mano kišenpinigiais ir pragyvenimo išlaidom, kai kitais metais pradėsiu lankyti koledžą?

— Tu neturėsi jokių pragyvenimo išlaidų. Gyvensi čia ir lankysi dvimetį koledžą. Jeigu įrodysi, kad tavim galima pasitikėti ateinančius dvejus metus, tada, ir tiktai tada, leisiu tau išvažiuoti studijuoti.

— Dvimetis koledžas?! — įsiutusi pakartojo Elizabetė. — Nejau jūs kalbate rimtai?

— Patikėk manim, Elizabete. Neklausyk manęs ir pamatysi, kaip paliksiu tave be cento. Jeigu dar sykį išgirsiu apie išgertuves, narkotikus ir ištvirkavimą, negausit iš manęs nė vieno dolerio. — Ir, dirstelėjusi į Aleksandrą, pridūrė: — Jeigu tu dar abejoji, visa tai susiję ir su tavimi. Be to, kitą rudenį nebegrįši į Ekseterį, vidurinę mokyklą baigsi čia.

— Negalit šito padaryti, — pratrūko Aleksas. — Senelis niekada nebūtų jums šito leidęs!

— Jūs neturit teisės mums nurodinėti kaip gyventi, — aimanavo Elizabetė.

— Jeigu jums nepatinka mano pasiūlymas, — plieniniu balsu jai pareiškė Margaretė, — patariu susirasti padavėjos darbą arba sąvadautoją, nes tai vienintelės dvi profesijos, kurioms šiuo metu tinki.

Ji žiūrėjo, kaip blykšta jų veidai, ir patenkinta linkterėjo, kai Aleksandras niūriai paklausė:

— O kaip su Žaku? Jis gauna puikius įvertinimus Jeilio universitete. Negi ir jį priversit apsigyventi čia?

Valanda, kurios ji laukė, išmušė.

— Ne, — pasakė ji, — to aš nedarysiu. — Atsisukusi į Zakarį, kad gerai jį matytų, išrėžė: — Nešdinkis! Nešdinkis lauk iš šių namų ir niekada nebesugrįžk. Nenoriu niekada daugiau matyti tavo veido ar vėl išgirsti tavo vardą.

Jeigu jis nebūtų staigiai sukandęs žandikaulių, ji būtų maniusi, kad jos žodžiai jo visiškai nepaveikė. Jis neprašė paaiškinti, jam to ir nereikėjo. Po teisybei, jis šito laukė iškart po to, kai senelė pateikė ultimatumą jo seseriai. Netaręs nė žodžio, jis atsitraukė nuo baliustrados ir tiesė ranką prie automobilio raktų, kuriuos buvo numetęs ant stalo, tačiau kai pirštai palietė juos, Margaretės balsas staiga sustabdė jo ranką:

— Palik juos! Neišsineši nieko, išskyrus drabužius ant savo kūno. — Jis atitraukė ranką ir pažvelgė į savo seserį bei brolį, lyg laukdamas, kad šie ką nors pasakytų, bet jie buvo arba pernelyg priblokšti savo bėdos, kad kalbėtų, arba pernelyg bijojo susilaukti tokio pat likimo, jeigu pasipriešintų jai.

Margaretė bjaurėjosi abiem jaunesniaisiais dėl jų bailumo ir egoizmo, bet tuo pat metu geidė būti absoliučiai tikra, kad nė vienas jų vėliau neparodys užslėptos drąsos blyksterėjimo.

— Jei bent vienas iš jūsų kada nors bendrausit su juo ar leisit jam jus susirast, — perspėjo ji, kai Zakaris nusigręžė ir pasuko prie laiptų, vedančių iš verandos, — jeigu drįsit dalyvauti tame pačiame vakarėlyje kartu su juo, jus ištiks tas pats likimas, kaip ir jį, supratot? — Išeinantį vaikaitį taip pat perspėjo: — Zakari, jeigu manai, kad tavęs pagailės katras nors iš tavo draugų, nesijaudink. Stenhoupų įmonė aprūpina darbu kone visą Ridžmontą, todėl dabar nuo manęs priklauso absoliučiai viskas. Niekas čia nepanorės tau padėti, rizikuodamas užsitraukti mano nemalonę ir prarasti darbą.

Jos perspėjimas privertė jį atsigręžti ant paskutinio laiptelio ir pažvelgti į ją taip šaltai ir niekinamai, kad ji pavėluotai suvokė, jog jam niekada net nebūtų dingtelėjusi mintis priimti draugų labdarą. Bet labiausiai toje veido išraiškoje ją sudomino jausmas, blyksterėjęs Žako akyse prieš jam nusigręžiant. Ar ji ten pamatė skausmą? O gal įniršį? Baimę? Ji nuoširdžiai vylėsi, kad ten būta visko.

Furgonas palengva sulėtino greitį priešais vaikiną, kuris vienišas ėjo paplente, per petį persimetęs sportinį švarką, palenkęs galvą, tarsi priešindamasis stipriam vėjui.

— Ei! — šūktelėjo Čarlis Merdokas. — Gal pavėžėti?

Pora apstulbusių gintaro spalvos akių nukrypo į Čarlį, ir valandėlę jaunuolis atrodė visai praradęs nuovoką, it nakviša slampinėjęs plentu, paskui staigiai linkterėjo. Kai jis įlipo į kabiną, Čarlis atkreipė dėmesį į brangias rusvas keleivio kelnes, blizgančius pusbačius, priderintas puskojines ir madingai apkirptus plaukus, todėl nusprendė įsisodinęs prestižinės privačios mokyklos moksleivį, kuris dėl kažkokios priežasties ieškojo, kas jį pavėžėtų. Pasitikėdamas savo intuicija ir pastabumu, Čarlis nesivaržydamas paklausė:

— Kokį koledžą lankai?

Vaikinas nurijo seiles, tarsi gerklę būtų užspaudęs kartėlio gumulas, ir nusuko veidą į šoninį langą. Tačiau kai prašneko, jo balsas buvo šaltas ir ryžtingas.

— Aš nelankau koledžo.

— Ar tavo automobilis čia kur nors sugedo?

— Ne.

— Gal tavo šeima čia kur netoliese gyvena?

— Neturiu šeimos.

Nepaisydamas šiurkštaus keleivio tono, Čarlis, turintis tris suaugusius sūnus Niujorke, aiškiai jautė, kad vaikinas iš paskutiniųjų tvardosi norėdamas užgniaužti savo jausmus. Po kelių minučių paklausė:

— Kuo tu vardu?

— Žakas... — atsakė tas ir padvejojęs pridūrė: — Benediktas.

— Kur trauki?

— Ten, kur jūs važiuojat.

— Aš važiuoju ligi pačios Vakarų Pakrantės — į Los Andželą.

— Puiku, — atsakė tokiu tonu, kuris nutraukė bet kokio tolesnio pokalbio galimybę. — Nesvarbu.

Prabėgo nemaža valandų, kol vaikinas pirmą kartą pats prašneko:

— Ar jums nereikės pagalbos iškrauti šiam furgonui, kai atvyksit į Los Andželą?

Čarlis dėbtelėjo į jį ir kaipmat pakeitė savo nuomonę apie Žaką Benediktą. Apsirengęs jis buvo kaip turtingų tėvų vaikas, ir jo kalbėjimo maniera kaip turtingų tėvų vaiko, bet akivaizdu, kad šitas turtingų tėvų vaikas pateko į bėdą ir nebeturi pinigų. Taip pat jis norėjo pažaboti savo puikybę ir imtis paprasto rankų darbo. Čarliui atrodė, kad visa tai, draugėn sudėjus, liudija tam tikrą būdo tvirtumą.

— Atrodai taip, lyg be vargo galėtum kilnoti sunkius daiktus, — pasakė jis, skubiai vertinančiu žvilgsniu nužvelgęs augalotą raumeningą Benedikto povyzą. — Ar svorius kilnojai, ar šiaip ką?

— Aš boksavausi... boksavausi, — atsakė tas.

Koledže, mintyse užbaigė Čarlis, ir gal dėl to, kad Benediktas priminė jo paties sūnus, kai šie buvo tokio pat amžiaus ir bandė spręsti sunkias problemas, o gal ir dėl to, kad jautė, jog Žako Benedikto problemos buvo gana beviltiškos, nusprendė duoti jam šiokio tokio darbo. Šitaip apsisprendęs Čarlis ištiesė ranką:

— Aš esu Merdokas, Čarlis Merdokas. Negaliu tau daug mokėti, tačiau bent turėsi progos iki valiai prisižiūrėti filmų, kai atvyksim į Los Andželą. Šis furgonas prikrautas Empire studijų rekvizito. Pasirašiau sutartį nugabenti jiems dalį ir štai dabar mes ten traukiam. — Niūrus Benedikto abejingumas šiai informacijai dar labiau sustiprino Čarlio įsitikinimą, kad jo keleivis ne tik neturi nė cento, bet gal ir nenumano, kaip artimiausioje ateityje išsikapstyti iš bėdos. — Jeigu gerai padirbėsi, gal ir galėsiu tarti žodį už tave Empire personalo skyriuje. Tik jeigu nebijai stumdyti šluotos ar lankstyti nugaros?

Jo keleivis nusuko veidą į šoninį langą ir vėl įsispoksojo į tamsą. Kaip tik tuo metu, kai Čarlis grįžo prie savo pirmykštės nuomonės ir nusprendė, kad Benediktas laiko fizinį darbą jį žeminančiu, jaunuolis prašneko iš palengvėjimo ir dėkingumo sutrikusiu kimiu balsu.

— Ačiū. Būčiau dėkingas.

1 1978

— Aš esu ponia Borovski iš Lašalo globos tarnybos, — pareiškė pusamžė moteriškė žingsniuodama rytietišku kilimu prie registratorės, ant rankos užsikabinusi „Vulvorto“ parduotuvės krepšį. Rodydama į vienuolikmetę mažytę, kuri bidzeno iš paskos, šaltai pridūrė: — O čia Džulė Smit. Atėjo susitikti su daktare Teresa Vilmer. Grįšiu jos pasiimti, kai apsipirksiu.

Sekretorė nusišypsojo mergytei.

— Daktarė Vilmer tuojau priims tave, Džule. O kol kas gali pasėdėti ir užpildyti šią kortelę, tiek, kiek sugebėsi. Užmiršau tau paduoti, kai buvai anąsyk atėjusi.

Drovėdamasi nušiurusių džinsų ir apskretusio švarkelio, kuriais vilkėjo, Džulė sutrikusi dairėsi po elegantišką laukiamąjį, kur ant senovinio kavos stalelio stovėjo trapios porceliano figūrėlės, o ant marmurinių pjedestalų — brangios bronzinės skulptūros. Iš tolo aplenkdama stalą su trapiais niekučiais ant jo, ji pasuko prie kėdės greta didžiulio akvariumo, kuriame tarp gležnos augmenijos tingiai plaukiojo egzotiškos auksinės žuvelės plevendamos pelekais. Už jos ponia Borovski dar sykį įkišo galvą į kambarį ir perspėjo registratorę:

— Džulė vagia viską, kas neprikalta. Ji slapukė ir vikri, todėl verčiau nenuleiskit nuo jos akių.

Pažeminimo įsiutinta Džulė klestelėjo į kėdę, paskui ištiesė kojas tiesiai prieš save apsimesdama, kad jai nuobodu ir kad jos visai nepaveikė bjaurios ponios Borovski pastabos, tačiau įspūdį sugadino ryškiai raudonos dėmės, išmušusios suglumusios mergytės skruostus, ir tai, kad kojomis ji nesiekė žemės.

Po valandėlės ji išsirangė iš nepatogios pozos ir su siaubu pažvelgė į kortelę, kurią sekretorė jai buvo davusi užpildyti. Žinodama, kad nesugebės išsiaiškinti žodžių, ji vis tiek pabandė. Prikandusi liežuvį, ji iš visų jėgų susikaupė prie spausdintų ženklų kortelėje. Pirmas žodis prasidėjo raide P kaip ant ženklų No Parking[1] kuriuos ji matydavo gatvėse; tuos ženklus ji žinojo — vienas iš jos draugų buvo jai sakęs. Antroji raidė kortelėje buvo a kaip ir žodyje katė, tačiau žodis nebuvo katė. Jos rankutė spaudė geltoną pieštuką, kai Džulė grūmėsi su pažįstamais apmaudaus nusiminimo ir nevilties jausmais, užplūstančiais ją kiekvieną sykį, kai turėdavo ką nors perskaityti. Pirmoje klasėje ji buvo išmokusi žodį katė, bet niekas niekur nerašė to žodžio! Rausdama prie nesuprantamų žodžių kortelėje, ji niršo stebėdamasi, kodėl mokytojai verčia vaikus skaityti tokius kvailus žodžius kaip katė, kai niekas niekur nerašo žodžio katė, išskyrus kvailas knygas pirmokams.

Bet knygos nebuvo kvailos, priminė sau Džulė, taip pat ir mokytojai. Kiti jos bendraamžiai gal akies mirksniu būtų perskaitę šią kvailą kortelę! Ji nesugebėjo perskaityti nė žodžio,;/ pati buvo kvailė.

Kita vertus, pasakė sau Džulė, ji labai daug žinojo tokių dalykų, apie kuriuos kiti vaikai nieko nenutuokė, nes ji stengėsi įsidėmėti. Ir vienas iš tų dalykų, kuriuos ji buvo įsidėmėjusi, yra tai, kad žmonės, duodami tau ką nors užpildyti, beveik visada tikisi, kad tu ten užrašysi savo pavardę...

Su didžiausiu vargu ji tvarkingai spausdintomis raidėmis užrašė Dž-u-l-ė-S-m-į-t kortelės viršuje, o paskui liovėsi, nesugebėjusi užpildyti kitų skilčių. Pajuto, kad vėl pradeda pykti, ir, užuot sutrikusi dėl šito kvailo popiergalio, nutarė galvoti apie ką nors malonaus, kad ir apie pavasarį jai į veidą pučiantį vėją. Ji įsivaizdavo, kad guli po didžiuliu žaliuojančiu medžiu ir stebi šakose jai virš galvos strikinėjančias voveraites, kai malonaus sekretorės balso išgąsdinta ji staigiai kilsterėjo galvą, pasijutusi kalta.

— Ar kas nors nutiko tam pieštukui, Džule?

Džulė spūstelėjo grafito šerdelę į savo džinsus ir nulaužė.

— Šerdelė lūžo.

— Štai tau kitas...

— Man peršti ranką, — pamelavo ji stodamasi. — Nenoriu šiandien rašyti. O be to, man reikia į tualetą. Kur jis?

— Čia pat, greta liftų. Netrukus daktarė Vilmer bus laisva ir tave priims. Ilgai neužtruk.

— Neužtruksiu, — klusniai atsakė Džulė.

Uždariusi už savęs kabineto duris, ji atsigręžė pažiūrėti į pavardę ant jų ir atidžiai įsižiūrėjo į kelias pirmąsias raides, kad galėtų atpažinti šias duris, kai grįš atgal.

— P, — garsiai sušnibždėjo, kad neužmirštų. — S. I. — Patenkinta ji nužingsniavo ilgu, kilimu išklotu koridoriumi, jo gale pasuko į kairę, o prie vandens fontanėlio — į dešinę, bet kai galiausiai pasiekė liftus, rado dvejas duris su raidėmis ant jų. Ji beveik neabejojo, kad čia tualetai, nes vienas iš dalykų, kuriuos buvo stropiai įsiminusi, buvo tai, kad didelių pastatų tualetų duryse būdavo kitokios rankenos negu paprastose įstaigose. Visa bėda, kad nė ant vienerių durų nebuvo užrašų — Vyrams ar Moterims — dviejų žodžių, kuriuos ji sugebėjo atpažinti, nebuvo ant jų ir tų gražių prilipdytų vyro ir moters figūrų, kurios nurodė žmonėms, tokiems kaip ji, katruo tualetu naudotis. Labai atsargiai Džulė palietė vienas duris, pravėrė jas ir pro plyšelį dirstelėjo į vidų. Staigiai atsitraukė, prie sienos pamačiusi keistus unitazus, ji žinojo dar du dalykus, kurių, kaip manė, negalėjo žinoti kitos mergaitės: vyrai naudojosi keistais unitazais. Ir jie užsiusdavo, jeigu mergaitė atverdavo duris. Džulė atidarė kitas duris ir pataikė į tą tualetą, kurio jai reikėjo.

Suvokdama, kaip bėga laikas, ji išėjo iš tualeto ir nuskubėjo vėl ten, iš kur buvo atėjusi, kol prisiartino prie tos koridoriaus dalies, kur turėjo būti daktarės Vilmer kabinetas, tada pradėjo uoliai studijuoti pavardes ant durų. Daktarės Vilmer pavardė prasidėjo PSI. Ji iššifravo PET ant gretimų durų ir, nusprendusi, kad bus blogai įsiminusi raides, skubiai jas stumtelėjo. Nematyta žilaplaukė moteriškė pakėlė akis nuo rašomosios mašinėlės.

— Taip?

— Atleiskit, ne tas kambarys, — rausdama sumurmėjo Džulė. — Ar žinot, kur daktarės Vilmer kabinetas?

— Daktarės Vilmer?

— Taip, žinot... Vilmer... prasideda raidėmis PSI!

— PSI... O, tikriausiai turi omeny Psichologų bendriją! Tai du tūkstančiai penki šimtai šešioliktas kambarys koridoriaus gale.

Normaliai Džulė būtų apsimetusi suprantanti ir toliau ėjusi per kabinetus, kol būtų radusi reikalingą, bet ji per daug jaudinosi bijodama pavėluoti ir negalėjo apsimetinėti.

— Gal man pasakytumėt paraidžiui?

— Atleisk, nesupratau.

— Skaičius! — nusiminusi paprašė Džulė. — Pasakykit šitaip: trys, šeši, devyni, keturi, du, — šitaip ištarkit.

Moteriškė pažiūrėjo į ją taip, tarsi ji būtų visiška idiote, ką Džulė ir taip žinojo, tačiau nepakentė, kai tai pastebėdavo kiti. Irzliai atsidususi moteriškė pasakė:

— Daktarė Vilmer yra kabinete du, penki, vienas, šeši.

— Du, penki, vienas, šeši, — pakartojo Džulė.

— Tai ketvirtos durys kairėje, — pridūrė moteriškė.

— Ką! — suriko nevilties apimta Džulė. — Kodėl iš karto man nepasakėt?!

Daktarės Vilmer sekretorė pakėlė akis, kai Džulė įėjo.

— Ar pasiklydai, Džule?

— Aš? Ne! — pamelavo Džulė, ryžtingai purtydama garbanotą galvelę ir grįžo prie savo kėdės. Nesuvokdama, kad ją stebi pro kažkokį į veidrodį panašų daiktą, ji savo dėmesį nukreipė į akvariumą šalia. Pastebėjo, kad viena iš gražiųjų žuvelių buvo nugaišusi, o kitos plaukiojo aplinkui, tarsi svarstydamos, ar jos nesuėdus. Džulė automatiškai pabilsnojo pirštu į stiklą, kad jas nubaidytų, bet po akimirkos jos vėl sugrįžo.

— Ten viena žuvelė nugaišo, — pasakė ji sekretorei, stengdamasi atrodyti kiek susirūpinusi. — Galėčiau jums ją ištraukti.

— Valytojai išims vakare, ačiū, kad pasisiūlei.

Džulė užgniaužė įtūžį dėl beprasmiško žiauraus elgesio su negyva žuvele. Negalima tokio nuostabiai gražaus ir bejėgio padarėlio šitaip palikti. Paėmusi nuo stalelio žurnalą, dėjosi jį žiūrinėjanti, tačiau akies kampu sekė dvi plėšrias žuvytes. Kiekvieną kartą, kai jos priplaukdavo pabaksnoti ir pabadyti negyvos draugės, ji vogčia dirstelėdavo į sekretorę, norėdama įsitikinti, kad toji nežiūri, tada Džulė ištiesdavo ranką, kiek tik pasiekia, ir pabelsdavo į stiklą baidydama jas.

Už kelių pėdų savo kabinete anapus dvipusio veidrodžio daktarė Teresa Vilmer sekė visą tą scenelę, jos akyse švytėjo supratingas šypsnys, kai ji stebėjo, kaip šauniai Džulė bando gelbėti negyvą žuvelę vaizduodama abejingą. Žiūrėdama į vyriškį greta, kitą psichiatrą, kuris neseniai pradėjo skirti dalį savo laiko jos ypatingam projektui, daktarė Vilmer pašaipiai pastebėjo:

— Štai ji, „Džulė baisioji“, paauglė siaubūnė, kurią kai kurie globos tarnybų darbuotojai pasmerkė kaip ne tik „nepajėgią mokytis“, bet dar ir „nesutramdomą, neigiamai veikiančią savo bendraamžius, taip pat nenuoramą, būsimą nepilnametę nusikaltėlę“. Ar žinojot, — kalbėjo ji toliau, o jos balse atsirado linksmo susižavėjimo intonacija, — kad ji iš tikrųjų suorganizavo bado streiką Lašale. Ji prikalbino keturiasdešimt penkis vaikus, daugumą vyresnių už save, kartu reikalauti geresnio maisto.

Daktaras Džonas Frezjeris pasižiūrėjo pro dvipusį veidrodį į mergytę.

— Manau, tai padarė dėl to, kad turėjo užgniaužtą norą mesti iššūkį valdžiai?

— Ne, — santūriai atsakė daktarė Vilmer, — ji tai padarė dėl to, kad norėjo geresnio maisto. Lašale valgis maistingas, tačiau neskanus. Aš ragavau.

Frezjeris metė išgąstingą žvilgsnį į savo bendradarbę.

— O vagiliavimas? Šitos problemos negalima taip paprastai ignoruoti.

Atsirėmusi petimi į sieną, Terė mostelėjo galva į mergaitę laukiamajame ir šypsodama atsakė:

— Ar esat kada girdėjęs apie Robiną Hudą?

— Žinoma. Kodėl klausiat?

— Todėl, kad dabar matot šiuolaikinį Robino Hudo variantą. Džulė gali išlupti auksą jums tiesiai iš dantų, ir jūs net nepastebėsit, nes ji labai mikli.

— Vargu ar tai rekomendacija pasiųsti ją gyventi nieko neįtariantiems jūsų giminaičiams Teksase, ką, kaip įtariu, ketinat daryti.

Daktarė Vilmer gūžtelėjo.

— Džulė vagia maistą, drabužius, žaislus, bet nieko nepasilieka sau. Savo grobį atiduoda mažesniems Lašalo vaikams.

— Ar jūs tuo tikra?

— Absoliučiai. Patikrinau.

Apžiūrinėdamas mergytę, Džonas Frezjeris nenorom šyptelėjo:

— Ji veikiau panaši į Piterį Peną, o ne į Robiną Hudą. Ne tokią tikėjausi pamatyti, perskaitęs jos bylą.

— Ji ir mane nustebino, — prisipažino daktarė Vilmer.

Anot Džulės bylos, Lašalo globos bendrijos direktorė, kur dabar dirbo Vilmer, manė ją esant „drausmės problema su polinkiu valkatauti, trikdyti ramybę, vagiliauti ir trainiotis su bjauriais berniokais“. Baigusi skaityti neigiamus komentarus Džulės byloje daktarė Vilmer buvo įsitikinusi, kad Džulė Smit bus karinga, užkietėjusi mergaitė, kuri, nuolat bendraudama su vyresniais berniukais, galbūt buvo anksčiau fiziškai subrendusi ir net seksualiai aktyvi. Todėl ji beveik žioptelėjo, pamačiusi prieš porą mėnesių į jos kabinetą įžingsniavusią mergytę, panašią į apskretusį mažą elfą su džinsais, apiplyšusiais marškinėliais, trumpai kirptais tamsiais garbanotais plaukais. Vietoj bręstančios femme fatale, kurią tikėjosi išvysti daktarė Vilmer, ji pamatė malonų Džulės Smit padaužos veidelį, iš kurio išsiskyrė didžiulės stebinančios tamsiai mėlynų našlaičių spalvos akys tankiomis blakstienomis. Kaip priešybė tam šmaikščiam veidukui, nekaltai žaviom akutėm ji tą pirmą dieną stovėjo priešais daktarės Vilmer rašomąjį stalą su berniokiška bravūra, atlošusi smakriuką ir susigrūdusi rankas į savo džinsų užpakalines kišenes.

Teresa buvo pakerėta to pirmojo susitikimo, bet Džule ji susižavėjo dar anksčiau — beveik nuo tos akimirkos, kai ji namie vieną vakarą atsivertė mergaitės bylą ir ėmė skaityti jos atsakymus į daugybę klausimų, kurie buvo dalis vertinamojo tyrimo, neseniai sudaryto pačios Teresos. Baigusi Teresa jau buvo visiškai suvokusi, kaip veikia paviršutiniškas vaiko protas, taip pat ir jos skausmo gelmes bei dabartinės būklės niuansus: pamesta tikrųjų tėvų, atstumta dviejų įtėvių porų, Džulė buvo priversta praleisti savo vaikystę Čikagos lūšnynų pakraščiuose keliuose perpildytuose globos namuose. Todėl per visą jos gyvenimą vienintelis žmogiškos šilumos ir paramos šaltinis buvo bičiuliai — apskretę, nevalyvi vaikai, kuriuos ji filosofiškai laikė „savais“ ir kurie išmokė ją kniaukti prekes iš parduotuvių, o paskui drauge su jais bėgti iš pamokų. Guvus protas ir dar miklesni pirštai Džulę išgarsino ir vienoje, ir kitoje srityje, kad ir kiek kartų buvo kilnojama iš vienų globos namų į kitus, ji beveik tučtuojau įgydavo tokį populiarumą ir pagarbą tarp savo bendraamžių, kad prieš keletą mėnesių berniukų šutvė teikėsi jai pademonstruoti įvairių būdų, kaip įsilaužti į automobilius ir be rakto juos užvesti, tik sujungiant laidus. Ši pamoka baigėsi tuo, kad akylas Čikagos policininkas visus juos susėmė, tarp jų ir Džulę, kuri buvo tiktai stebėtoja.

Tą dieną Džulę suėmė pirmąsyk ir, nors Džulė to nežinojo, tai buvo ir pirmas Džulės „tikras nusižengimas“. Dėl to ji galiausiai pateko į daktarės Vilmer akiratį. Po to, kai ją kiek neteisingai areštavo už bandymą pavogti automobilį, Džulė tapo dalyve daktarės Vilmer naujosios eksperimentinės programos, kurią sudarė daugybė psichologinių, intelektualinių testų, asmeninių pokalbių ir vertinimų. Visa tai atliko daktarės Vilmer sudaryta savanorių psichiatrų ir psichologų grupė. Programos tikslas buvo perduoti nepilnamečius valstybės globai, ištraukti juos iš nusikaltimų ir dar blogesnių dalykų pasaulio.

Dėl Džulės daktarė Vilmer buvo tvirtai pasiryžusi tą daryti, ir kiekvienas, kuris ją pažinojo, gerai suprato, kad daktarė Vilmer pasiekdavo užsibrėžtą tikslą. Trisdešimt penkerių Terė Vilmer buvo malonaus rafinuoto elgesio, maloniai šypsojosi ir turėjo geležinę valią. Be įspūdingo medicinos laipsnių ir genealoginio medžio, kuris atrodė panašus į Socialinį registrą, ji dar turėjo ir nemaža specifinių savybių: intuiciją, užuojautą ir absoliutų pasišventimą. Su tikro evangelijos skelbėjo nenuilstančiu entuziazmu gelbėti paklydusias sielas Teresa Vilmer atsisakė puikios privačios praktikos ir dabar atsidavė perkrautos, prastai finansuojamos valstybinės globos sistemos bejėgių aukų gelbėjimui. Savo tikslams pasiekti daktarė Vilmer be jokios gėdos buvo pasiryžusi išnaudoti kiekvieną jos dispozicijoje esančią priemonę, taip pat ir savo kolegų, tokių kaip Džonas Frezjeris, paramą. Dėl Džulės ji net pasitelkė pagalbą tolimų giminaičių, kurie toli gražu nebuvo turtingi, bet savo namuose ir savo jautriose širdyse rado vietos vienai labai ypatingai mergaitei.

— Norėjau, kad dirstelėtumėt į ją, — pasakė Terė.

Ji siekė užtraukti draperijas ant stiklo kaip tik tuo metu, kai Džulė staigiai atsistojo, nusiminusi pažiūrėjo į akvariumą ir panardino abi rankas į vandenį.

— Kurių galų... — pradėjo Džonas Frezjeris, o paskui apstulbęs ir nuščiuvęs ėmė stebėti, kaip mergaitė nužingsniavo prie sekretorės, šlapiose rankose laikydama negyvą žuvelę.

Džulė žinojo, kad jai nederėjo aplaistyti kilimo, bet ji negalėjo pakęsti, kad toks gražus padaras kaip ši žuvytė su ilgais plevenančiais pelekais būtų maitojama kitų. Negalėdama suprasti, ar sekretorė jos nepastebi, ar paprasčiausiai ignoruoja, ji priėjo iš užpakalio prie pat jos kėdės.

— Atleiskit, — išpyškino pernelyg garsiai, ištiesusi rankas.

Sekretorė, pasinėrusi į darbą mašinėle, nervingai krūptelėjo, staigiai ant kėdės apsisuko ir prislopintu balsu aiktelėjo, pamačiusi blizgančią, šlapią žuvį tiesiai sau prieš nosį.

Džulė atsargiai žengė atbula vieną žingsnį, tačiau nepasitraukė.

— Ji nebegyva, — drąsiai pasakė, stengdamasi, kad jos balse nesigirdėtų sentimentalaus gailesčio, kurį jautė. — Kitos žuvys ją suės, o aš nenoriu to matyti. Tai žiauru. Jei duotumėt man popieriaus lapą, aš ją suvyniočiau, ir jūs galėtumėt išmesti ją į šiukšliadėžę.

Atsitokėjusi iš apstulbimo, sekretorė stropiai užgniaužė šypseną, atidarė stalčių, ištraukė keletą plono popieriaus lapų iš padavė juos mergytei.

— Gal norėtum pasiimti ją su savimi ir palaidoti ją namie?

Džulė kaip tik tai ir norėjo padaryti, bet jai pasirodė, kad moteriškės balse girdi pašaipą, todėl skubiai suvyniojo žuvį į jos plono popieriaus įkapes ir pakišo sekretorei.

— Žinot, aš ne tokia jau kvaila. Čia tik žuvis, o ne triušis ar šiaip koks ypatingesnis gyvūnas.

Kitoje lango pusėje Frezjeris tyliai sukikeno ir papurtė galvą.

— Ji miršta, kaip nori žuvį deramai palaidoti, bet išdidumas jai neleidžia to pripažinti. — Aprimęs pridūrė: — O kaip su jos mokslais? Kiek prisimenu, ji pasiekė tiktai antros klasės lygį.

Daktarė Vilmer visai nesubtiliai prunkštelėjo ir paėmė nuo savo stalo storo rudo popieriaus aplanką, kuriame buvo visų Džulės atliktų testų rezultatai. Atskleidusi bylą prieš jį, šypsodama pasakė:

— Pažiūrėkit į rezultatus, kai tikrinami protiniai sugebėjimai žodžiu ir nereikalaujama skaityti.

Džonas Frezjeris pažiūrėjo ir tyliai nusijuokė:

— To vaiko intelektualumo koeficientas aukštesnis negu mano.

— Džulė, Džonai, daugeliu atžvilgių ypatingas vaikas. Probėgšmais tai pastebėjau peržiūrinėdama jos bylą, bet susitikusi ją akis į akį, supratau, taip iš tiesų yra. Ji peštukė, drąsi, jautri ir labai gudri. Po visa ta jos bravūra slypi retas švelnumas, neblėstanti viltis, donkichotiškas optimizmas, kurio ji laikosi įsitvėrusi, nors bjauri tikrovė jį triuškina. Savo dalios gyvenime ji negali pagerinti, todėl nesąmoningai aukojasi vaikams, esantiems kartu su ja toje pačioje globos institucijoje. Dėl jų vagia ir meluoja, organizuoja bado streikus, o jie seka jai įkandin, tarsi ji būtų koks Hamelino muzikantas[2]. Nors jai dar tik vienuolika metų, ji jau vadas iš prigimties, tačiau jeigu ji nebus skubiai nukreipta kita vaga, jos pasirinkta taktika nuves ją į nepilnamečių sulaikymo centrą ir galiausiai kalėjimą. O šiuo metu tai netgi nėra pati opiausia jos problema.

— Ką norit tuo pasakyti?

— Noriu pasakyti, kad ir kokių nuostabių savybių ji turėtų, mergaitės savigarba tokio žemo lygio, kad jos beveik išvis nėra. Kadangi ji perduota įvaikinti, ji įsitikinusi esanti niekam tikusi ir neverta niekieno meilės. Nemokėdama skaityti taip kaip bendraamžiai, ji laiko save visiška kvaile, nesugebančia išmokti. Ir baisiausia tai, kad ji jau ruošiasi viską mesti. Ji svajotoja, tačiau tik už siūlelio laikosi savo svajonių. — Visai nenorom Terė ryžtingai baigė savo kalbą: — Aš neleisiu, kad niekais nueitų Džulės sugebėjimai, jos viltis, jos optimizmas.

Nuo jos tono daktaro Frezjerio antakiai staigiai pakilo.

— Atleiskit, Tere, kad apie tai kalbu, bet ar ne jūs postringaudavot apie tai, kad nereikia per daug asmeniškai įsijausti į paciento problemas?

Graudžiai šypsodama daktarė Vilmer atsirėmė į savo stalą, tačiau to nepaneigė:

— Lengva buvo to paisyti, kai visi mano pacientai buvo vaikai iš turtingų šeimų, kurie manė esą skriaudžiami, jeigu per savo šešioliktą gimtadienį negaudavo penkiasdešimt tūkstančių dolerių kainuojančio sportinio automobilio. Palaukit, kol daugiau padirbėsit su tokiais vaikais kaip Džulė — vaikais, priklausančiais nuo „sistemos“, kurią mes patys sukūrėm taikydami jiems ir kažkokiu būdu patys įkritom į šios sistemos plyšius. Ims kankinti nemiga, jeigu anksčiau tuo nesiskundėt.

— Manau, jūs teisi, — atsidusęs pasakė Džonas, grąžindamas jai aplanką. — Bet kodėl niekas vien iš smalsumo jos neįsivaikino?

Teresa gūžtelėjo.

— Greičiausiai tai įvyko dėl dviejų priežasčių — nesėkmių ir netinkamo laiko. Anot jos bylos Vaikų ir šeimos globos departamente, ji tik išvydusi pasaulį buvo pamesta kažkokiame skersgatvyje. Ligoninės dokumentuose rašoma, kad ji gimė dešimt savaičių per anksti. Dėl to bei dėl prastos jos būklės, kai ją atnešė į ligoninę, prasidėjo įvairios sveikatos komplikacijos, kurios kankino ją iki septynerių metų, per tą laiką ji buvo ne kartą guldoma į ligoninę ir tapo labai gležna.

Darbuotojai iš šeimos centro rado jai įtėvius, kai jai sukako dveji, tačiau įpusėjus įvaikinimo procesui pora nutarė skirtis, ir mergaitė vėl buvo grąžinta šeimos centrui. Po kelių savaičių ją atidavė kitai porai, kuri buvo patikrinta, kiek galima patikrinti žmones, tačiau Džulė susirgo plaučių uždegimu, ir naujieji įtėviai, kurie buvo netekę savo Džulės amžiaus vaiko, emociškai visai palūžo ir atsisakė įvaikinti. Paskui ją atidavė globėjų šeimai tiktai laikinai, bet po kelių savaičių už Džulę atsakingas asmuo pateko į avariją, sunkiai susižeidė ir niekada nebegrįžo į darbą. Nuo to laiko prasidėjo tikra „Klaidų komedija“ — Džulės byla kažkur dingo.

— Jos byla dingo? — šūktelėjo daktaras Frezjeris, negalėdamas tuo patikėti.

— Per daug rūsčiai neteiskit šeimos centro žmonių. Didžiuma jų nepaprastai pasišventę ir sąžiningi, bet jie juk žmonės. Turint omeny, kaip jie apkrauti darbais ir kaip prastai finansuojami, nuostabą kelia tai, ką jie daro. Kiekvienu atveju, trumpai tariant, šių globėjų namai buvo pilni vaikų, kuriuos reikėjo prižiūrėti, ir jie spėjo, kad šeimos centras negalėjo rasti įtėvių Džulei dėl jos prastos sveikatos. Tuo metu, kai centras suprato, kad Džulės dokumentai pasimetė, mergaitei sukako penkeri, ir ji jau buvo išaugusi įtėviams patraukliausią amžių. Jos sveikata tikrai buvo prasta ir atsikrausčius pas naujus globėjus ją ištisai kankindavo astmos priepuoliai. Mergaitė ištisus mėnesius prasirgo pirmoje ir antroje klasėje, tačiau buvo „tokia gera mergytė“, kad mokytojai vis tiek perkeldavo ją į aukštesnę klasę. Naujieji jos įtėviai jau globojo tris fiziškai neįgalius vaikus ir taip buvo užsiėmę jų priežiūra, kad nepastebėjo, jog Džulė atsilieka mokykloje ir gauna tik patenkinamus pažymius. Tačiau ketvirtoje klasėje Džulė pati suprato, kad nesugeba mokytis su visais, todėl ėmė apsimetinėti serganti, kad galėtų likti namie. Kai jos globėjai nutvėrė ją ir pareikalavo, kad ji vaikščiotų į mokyklą, Džulė rado išeitį, kaip to išvengti — ėmė bėgioti iš pamokų ir kada tik galėdama trainiotis gatvėje su kitais vaikais. Kaip jau anksčiau sakiau, ji peštukė, drąsi ir žvitri. Gatvės vaikai išmokė ją kniaukti prekes parduotuvėse ir išsisukti, kad nebūtų sugauta bėgant iš pamokų.

— Visa kita jūs daugmaž žinot: galiausiai ją sugavo praleidinėjant pamokas ir vagiliaujant parduotuvėse ir pasiuntė į Lašalo įstaigą, kur siunčiami vaikai, neprisitaikantys prie globos sistemos. Prieš keletą mėnesių ją suėmė, — man regis, neteisėtai, — kartu su grupe vyresnių berniukų, kurie demonstravo jai savo ypatingus sugebėjimus be rakto užvesti mašinas. — Prislopindama juoką, Terė baigė: — Džulė buvo tik susidomėjusi stebėtoja, tačiau ji moka tai daryti. Ji pasisiūlė man pademonstruoti. Ar galit įsivaizduoti, — toji mažytė mergytė didžiulėm nekaltom akim gali be rakto užvest jūsų mašiną! Tačiau vogti jos nemėgins. Kaip sakiau, ji ima daiktus, kuriais gali naudotis vaikai iš Lašalo.

Reikšmingai šypsodamas Frezjeris linkterėjo galvą stiklo link.

— Manau, jie gali „panaudoti“ raudoną pieštuką, tušinuką ir saują saldainių.

— Ką?

— Kol su manimi kalbėjotės, jūsų pavyzdinė pacientė visa tai nukniaukė laukiamajame.

— Dieve šventas! — aiktelėjo daktarė Vilmer, žiūrėdama pro stiklą, tačiau per daug nesusirūpinusi.

— Ji pakankamai mikli rodyti triukams, — pridūrė Frezjeris, nenorom ja susižavėjęs. — Aš ją čia pasikviesčiau, kol ji dar nesumetė, kaip pro duris išboginti tą akvariumą. Kertu lažybų, kad Lašalo vaikams patiktų tos egzotiškos tropikų žuvytės.

Žvilgterėjusi į savo laikrodį, daktarė Vilmer pasakė:

— Šiuo metu man turėtų skambinti Matisonai iš Teksaso ir tiksliai pranešti, kada jie bus pasiruošę ją paimti. Noriu Džulei viską pasakyti.

Jai bekalbant, suburzgė vidaus ryšio telefonas, ir sekretorės balsas pranešė:

— Daktare Vilmer, prie telefono ponia Matison.

— Čia tas skambutis, — patenkinta pasakė Džonui Terė.

Daktaras Frezjeris dirstelėjo į rankinį laikrodį:

— Po kelių minučių mano pirmas susitikimas su Keira Anderson.

Jis pasuko durų link į savo kabinetą, uždėjęs delną ant rankenos stabtelėjo ir šiepdamasis pasakė:

— Man ką tik dingtelėjo, kad pasidalijimas darbo krūviu jūsų programoje labai neteisingas. Noriu pasakyti, — juokavo jis, — kad pati imatės darbo su mergaite, kuri kniaukia saldainius ir pieštukus, kad atiduotų juos vargšams, o man duodat Keirą Anderson, mėginusią nužudyti savo globėją. Jūs gaunat Robiną Hudą, o aš gaunu Ližę Borden.

— Jūs mėgstat iššūkius, — tarė Teresa Vilmer juokdamasi, bet siekdama telefono ragelio pridūrė: — Ketinu paprašyti šeimos centro darbuotojų perkelti ponią Borovski iš Lašalo dirbti tik su kūdikiais ir mažais vaikais. Esu dirbusi su ja anksčiau, ir jai puikiai tai sekasi, nes mažieji meilūs ir nenusižengia taisyklėms. Jai neverta turėti reikalų su paaugliais. Ji neįžiūri skirtumo tarp menko paauglio maištavimo ir nepilnamečio nusikaltėlio.

— Ar kartais nekerštaujat jai dėl to, kad ji pasakė jūsų sekretorei, jog Džulė vogs viską, kas paklius jai po ranka?

— Ne, — atsakė daktarė Vilmer, imdama telefono ragelį, — bet tai buvo geras pavyzdys to, ką aš turėjau omeny.

Baigusi kalbėti telefonu, daktarė Vilmer atsistojo ir nuėjo ligi kabineto durų, galvodama apie staigmeną, kurią pateiks panelei Džulei Smit.

2

— Džule, — kreipėsi ji iš tarpdurio, — gali užeiti. — Kai Džulė uždarė už savęs duris ir žengė vidun, Terė linksmai pridūrė: — Tu jau pabaigei mūsų testų programą. Visi rezultatai gauti.

Užuot atsisėdusi ant kėdės, jaunoji pacientė atsistojo priešais Terės rašomąjį stalą, šiek tiek prakėtusi mažas kojytes, rankas įgrūdusi į užpakalines džinsų kišenes. Linksmai ir įžūliai gūžtelėjusi pečiais, ji nepaklausė apie testų rezultatus, nes, kaip žinojo Terė, bijojo išgirsti atsakymus.

— Testai buvo kvaili, — ji pareiškė. — Visa ta programa kvaila. Negalit nieko apie mane pasakyti iš tos šūsnies testų ir pokalbių jūsų kabinete.

— Aš, Džule, labai daug apie tave sužinojau per tuos kelis mudviejų pažinties mėnesius. Ar norėtum, kad papasakočiau ką?

— Ne.

— Prašau, leisk man pasakyti, ką manau.

Ji atsiduso, tada šelmiškai šyptelėjo ir pasakė:

— Vis tiek jūs tą darysit, nesvarbu, norėsiu to klausytis, ar ne.

— Tu teisi, — sutiko daktarė Vilmer, slopindama šypseną. Tiesmuki metodai, kuriuos ji ketino taikyti Džulei, buvo visiškai kitokie, negu tie, kuriuos ji paprastai naudodavo, tačiau Džulė turėjo įgimtą intuiciją ir iš gyvenimo gatvėje pasisemtos išminties, kad galėtum ją apmulkinti saldžiomis frazėmis ir pusiau tiesomis. — Prašom sėstis, — pakvietė ji, ir kai Džulė klestelėjo į kėdę priešais jos rašomąjį stalą, daktarė Vilmer ramiai, bet tvirtai pradėjo: — Aš išsiaiškinau, kad nepaisant visų tavo drąsių žygių ir bravūros demonstravimo savo bičiuliams, iš teisybės, tu, Džule, kiekvieną savo gyvenimo akimirką esi kaustoma mirtinos baimės. Tu nežinai, kas esi, kokia esi ir kokia būsi. Nemoki nei rašyti, nei skaityti, todėl manai, kad esi kvaila. Bėgi iš pamokų todėl, kad negali lygiuotis su kitais savo bendraamžiais, ir tau baisiai skaudu, kai jie klasėje iš tavęs juokiasi. Jautiesi praradusi viltį ir užspeista į kampą, ir negali to pakęsti.

Žinai, kad tave mažą atidavė įvaikinti, ir žinai, kad tave paliko motina. Labai seniai nusprendei, kad tikroji priežastis, kodėl tavo tikrieji tėvai nenorėjo tavęs auginti, o įtėviai įvaikinti, buvo ta, kad jie visi suprato, jog pasirodysi esanti niekam tikusi ir nesi pakankamai protinga ar graži. Todėl berniukiškai nusikirpai plaukus, atsisakei vilkėti mergaitiškus drabužius ir ėmei vaginėti, tačiau vis dar nesijauti laimingesnė. Atrodo, kad visa, ką darai, tau nėra svarbu, tai ir yra pagrindinė problema. Kad ir ką darytum, — nebent įkliūni į bėdą, — niekam nerūpi, ir nekenti savęs dėl to, nes nori, kad kam nors rūpėtum.

Daktarė Vilmer stabtelėjo, kad paskutiniai jos ištarti žodžiai pasiektų mergaitės sąmonę, o tada spūstelėjo stipriau.

— Tu, Džule, nori, kad kas nors tavim rūpintųsi. Jei turėtum tik vieną norą, tai būtų šis noras.

Džulė jautė, kaip jai dilgsi akis nuo pažeminimo ašarų, kai negailestingi daktarės Vilmer žodžiai taikė tiesiai į širdį, ir ji mirkčiojo, norėdama jas sulaikyti.

Skubus jos mirksėjimas ir drėgnos akys neliko nepastebėtos Terės Vilmer. Džulės ašaros patvirtino, kad užgauti apnuoginti jos nervai.

Sušvelninusi balsą, daktarė Vilmer tęsė toliau:

— Nekenti vilčių ir svajonių, bet, atrodo, atsisakyti jų nepajėgi, todėl kuri stebuklingas istorijas ir pasakoji jas vaikams iš Lašalo, pasakojimus apie vienišus, negražius vaikus, kurie vieną dieną atranda šeimas, meilę ir laimę.

— Jūs viską blogai supratot! — karštai užprotestavo Džulė, rausdama ligi pat plaukų šaknų. — Jūs įsivaizduojat, kad aš kažkokia... kažkokia ištižėlė verksnė. Man nereikia, kad kas nors mane mylėtų, ir vaikams iš Lašalo taip pat šito nereikia. Man nereikia, ir aš nenoriu! Aš laiminga...

— Tai netiesa. Šiandien mudvi viena antrai išklosim visą teisybę, o aš dar nebaigiau. — Atlaikydama mergytės žvilgsnį, ji ramiai ir ryžtingai pareiškė: — Teisybė štai kokia, Džule: per tą laiką, kurį praleidai dalyvaudama šitoje testų programoje, mes pamatėm, kad esi drąsi, puiki ir labai protinga mergytė. — Ji nusišypsojo, matydama Džulės apstulbusį, abejojantį veidą, ir tęsė toliau: — Vienintelė priežastis, kodėl neišmokai skaityti ir rašyti, ta, kad praleidai labai daug pamokų sirgdama ir vėliau nebegalėjai pasivyti. Tai visai nesusiję su tavo sugebėjimu mokytis, kurį vadini „protu“, o mes vadinam „intelektu“. Kad pasivytum mokykloje, tereikia, kad kurį laiką tau kas nors pagelbėtų. O tu ne tik protinga, — šnekėjo toliau daktarė Vilmer, truputėlį keisdama temą, — bet turi labai normalų, natūralų poreikį būti mylima tokia, kokia esi. Esi labai jautri, todėl tavo jausmai lengvai užgaunami. Štai dėl ko tau nepatinka žiūrėti, kai skaudinami kiti vaikai, ir kodėl taip atkakliai stengiesi juos nudžiuginti, pasakodama jiems visokias istorijas ir vogdama daiktus. Žinau, tau nepatinka būti jautriai, bet patikėk, tai vienas brangiausių bruožų. Ką gi, mums nieko daugiau nereikia daryti, tiktai apgyvendinti tokioje aplinkoje, kurioje taptum graži jauna mergina, kokia gali būti...

Džulė išblyško, galvodama apie jai nežinomą žodį aplinka, kuris skambėjo taip, lyg reikštų įstaigą, galbūt kalėjimą.

— Žinau tau tinkamus globėjus — Džeimsą ir Merę Matisonus. Ponia Matison buvo mokytoja, ir ji mielai padės tau pasivyti mokykloje. Tėvas Matisonas yra dvasininkas.

Džulė pašoko nuo kėdės lyg įgelta.

— Kunigas! — sušuko ji purtydama galvą, prisiminusi skambius pamokslus apie pragaro liepsnas ir prakeikimą, kurių į valias buvo prisiklausiusi bažnyčioje. — Ne, dėkui, verčiau eisiu į cypę.

— Tu niekada nebuvai cypėje, todėl nežinai, ką kalbi, — pareiškė daktarė Vilmer, o paskui kalbėjo toliau apie naujus globėjų namus, tarytum Džulė neturėtų teisės rinktis, ir Džulė suprato, kad iš tiesų taip ir yra. — Džeimsas ir Merė Matisonai prieš keletą metų persikėlė į mažą miestelį Teksase. Jie turi du sūnus, kurie penkeriais ir trejais metais vyresni už tave, ir, priešingai, negu kituose globos namuose, kur esi gyvenusi, ten nebus daugiau jokių globotinių. Tu, Džule, būsi tikros šeimos narys. Turėsi net savo kambarį, o kiek žinau, ir viena, ir kita tu gausi pirmą kartą gyvenime. Kalbėjausi apie tave su Džeimsu ir Mere, ir jie labai nori, kad atvyktum pas juos.

— Kuriam laikui? — paklausė Džulė, stengdamasi nesidžiaugti tuo, kas tikriausiai buvo laikina ir, šiaip ar taip, nieko gera iš to neišeis.

— Visam laikui, jeigu tau ten patiks ir jeigu norėsi laikytis vieno griežto reikalavimo, kurį jie taiko patys sau ir savo vaikams: sąžiningumo. Tai reiškia — daugiau jokio vaginėjimo, jokių melagysčių ir bėgimų iš pamokų. Tau tereikės būti sąžiningai. Jie tiki, kad tokia būsi, ir jie labai labai nori, kad taptum jų šeimos nare. Ponia Matison prieš keletą minučių skambino man, ir ji jau ketina eiti į parduotuves pirkti žaidimų ir kitų daiktų, kurie pagelbėtų tau kuo greičiau išmokti skaityti. Ji laukia tavęs, kad eitum drauge su ja ir pasirinktum pati tai, ko reikės tavo miegamajam, idant jis būtų toks, kokio tu nori.

Slopindama blyksterėjusį džiaugsmą, Džulė paklausė:

— Jie nežino, kad buvau sulaikyta, ar ne? Kad bėgau iš pamokų?

— Kad bėgai iš pamokų, — pabrėžtinai pakartojo daktarė Vilmer konstatuodama baisią tiesą, — ir bandei įvykdyti didelę vagystę — pavogti automobilį. Taip, jie viską žino.

— Ir jie vis tiek nori, kad aš su jais gyvenčiau? — kandžia pašaipa smogė Džulė. — Jiems tikrai reikia tų pinigų, kuriuos šeimos centras moka globėjams.

— Pinigai neturi jokio ryšio su jų sprendimu, — atkirto daktarė Vilmer, o jos balso griežtumą kiek sušvelnino nežymi šypsena. — Tai ypatinga šeima. Neturi per daug pinigų, tačiau jaučiasi esą turtingi kitais atžvilgiais; turi kitokių gėrybių ir nori jomis pasidalyti su vaiku, kuris to vertas.

— Ir jie mano, kad aš to verta? — nusišaipė Džulė. — Niekas manęs nenorėjo, kol dar nebuvau policijos įskaitoje. Kodėl turėtų norėti dabar?

Ignoruodama jos retorinį klausimą, daktarė Vilmer atsistojo ir apėjo stalą.

— Džule, — maloniai tarė ji laukdama, kol Džulė nenorom pakels akis. — Man atrodo, tu esi pats verčiausias vaikas, kokį esu kada nors sutikusi. — Niekada negirdėtas nuostabus komplimentas buvo palydėtas vienu iš tų nedaugelio švelnių gestų, kokių Džulei kada teko patirti: daktarė Vilmer pridėjo savo delną Džulei prie skruosto, sakydama: — Nežinau, kaip išlikai tokia miela ir nepaprasta, bet patikėk, esi verta visos paramos, kokią galiu suteikti, ir visos meilės, kurią, manau, rasi pas Matisonus.

Džulė gūžtelėjo pečiais, mėgindama apsidrausti nuo neišvengiamo nusivylimo, tačiau atsistodama ji negalėjo visai užslopinti savo širdyje blyksterėjusios vilties.

— Nesitikėkit šito, daktare Vilmer.

Daktarė Vilmer maloniai nusišypsojo.

— Aš tikiu tavim. Tu be galo supratinga ir nuovoki mergaitė, mokanti atskirti, kas yra gera.

— Jūs tikriausiai puikiai išmanot savo darbą, — pasakė Džulė atsidusdama viltingai ir drauge baimingai dėl ateities. — Jūs beveik privertėt mane visu tuo patikėti.

— Aš nepaprastai puikiai išmanau savo darbą, — sutiko daktarė Vilmer. — O tu labai protinga ir nuovoki, jei tai supratai. — Šypsodama ji palietė Džulės smakrą ir su švelnia rimtimi pasiteiravo: — Ar retsykiais man parašysi ir praneši, kaip tau sekasi?

— Žinoma, — atsakė Džulė, dar sykį gūžtelėdama pečiais.

— Matisonams nė motais, ką esi padariusi praeityje, jie tiki, kad nuo šiol su jais būsi sąžininga. Ar tu taip pat norėsi užmiršti praeitį ir suteikti jiems galimybę padėti tau tapti nuostabiu žmogumi, kokia gali būti?

Visi tie nelaukti komplimentai privertė Džulę išpūtus akis droviai sukikenti:

— Taip. Žinoma.

Neleisdama Džulei nerimtai žiūrėti į savo ateitį, Teresa rimtai tarė:

— Pagalvok apie tai, Džule. Merė Matison visada norėjo dukros, bet tu esi vienintelė mergytė, kurią ji pakvietė gyventi pas save. Nuo šiol viską pradedi iš pradžių su švaria reputacija ir sava šeima. Tu spindinti ir naujintelaitė, lyg būtum ką tik gimęs kūdikis. Ar supranti?

Džulė išsižiojo, norėdama atsakyti suprantanti, bet gerklėje jai įstrigo kažkoks keistas gumulas, todėl ji tik linkterėjo.

Teresa Vilmer pažvelgė į didžiules mėlynas akis, išsprogintas į ją iš to žavaus padaužos veidelio, ir pajuto, kaip jai pačiai taip pat sugniaužė gerklę, kai ji ištiesusi ranką pabraukė per sutaršytas rudas Džulės garbanas.

— Gal kada nors nutarsi auginti plaukus, — sumurmėjo ji šypsodama. — Jie bus gražūs ir tankūs.

Pagaliau Džulė atgavo amą ir susirūpinusi suraukė kaktą:

— Toji ponia, ta ponia Matison, — juk nemanot, kad ji mėgins sugarbanoti man plaukus ir įrišti kaspinus ar kokią kitą nesąmonę?

— Nebent pati to norėtum.

Sentimentali Teresos nuotaika nepraėjo net ir tada, kai ji nulydėjo žvilgsniu išeinančią Džulę.

Pastebėjusi, kad Džulė paliko kabineto duris kiek praviras, ir žinodama, kad jos sekretorė pietauja, Teresa atsistojo ir nuėjo pati jų uždaryti. Ji jau siekė rankenos, kai pamatė, kaip Džulė pasuko į šoną, kad praeitų pro mažąjį stalelį nestabtelėjusi, o paskui vėl pasitraukė į šalį, kad praeitų pro tuščią sekretorės stalą.

Jai nuėjus ant mažojo stalelio liko didelė sauja pasisavintų saldainių. Ant tuščio sekretorės stalo — raudonas pieštukas ir tušinukas.

Nuo džiaugsmo ir pasididžiavimo Teresai užkimo balsas, kai ji sušnibždėjo išėjusiai mergytei:

— Tu norėjai, kad niekas nesuterštų tavo gražios švarios reputacijos, ar ne, mieloji? Šaunuolė!

3

Mokyklos autobusas sustojo priešais jaukų Viktorijos laikų namą, kurį Džulė, tris mėnesius gyvenusi pas Matisonus, jau laikė savo namais.

— Na štai, Džule, ir namai, — pasakė malonus autobuso vairuotojas, bet kai Džulė lipo iš autobuso, nė viena iš jos naujųjų draugių nešūktelėjo jai sudie, kaip paprastai darydavo. Jų šaltas įtarus tylėjimas sustiprino tą didžiulį siaubą, nuo kurio jai jau gniaužė paširdžius, kai ji žingsniavo apsnigtu šaligatviu. Kažkas iš mokytojos stalo pavogė pinigus, surinktus Džulės klasėje už savaitės priešpiečius. Visi vaikai buvo apklausti dėl vagystės, tačiau būtent Džulė tą dieną per pertrauką liko klasėje baigti savo savarankiško geografijos darbo. Būtent Džulė tapo pagrindine įtariamąja ne tik dėl to, kad jai pasitaikė puiki proga pavogti pinigus, bet ir dėl to, kad ji buvo naujokė, pašalinė, vaikas iš didelio bjauraus miesto, ir kadangi ligi šiol nieko panašaus nebuvo nutikę klasėje, ją visi laikė kalta. Šią popietę laukdama prie direktoriaus durų ji girdėjo, kaip ponas Dankenas sakė sekretorei, kad jam teks apsilankyti pas garbųjį tėvą Matisoną ir ponią Matison ir papasakoti jiems apie vagystę. Matyt, ponas Dankenas jau tą ir buvo padaręs, nes garbiojo tėvo Matisono automobilis stovėjo ant keliuko, o jis retai kada grįždavo namo taip anksti.

Kai Džulė priėjo vartus baltoje statinių tvoroje, kuri juosė kiemą, ir sustojo ten įsistebeilydama į namą, nuo minties, kad bus iš čia ištremta, keliai taip drebėjo, kad net daužėsi vienas į kitą. Matisonai buvo davę jai atskirą kambarį bei lovą su baldakimu ir gėlėtu uždangalu, bet ji pasiges ne tiek viso šito, kiek nuolatinės globos. Ir juoko. Ir gražių jų balsų. O, jų visų buvo tokie švelnūs, malonūs, linksmi balsai! Vos pagalvojusi apie tai, kad niekada nebeišgirs Džeimso Matisono sakant: „Labanakt, Džule. Neužmiršk, mieloji, sukalbėti vakarinę maldą“, Džulei norėjosi pulti į sniegą ir verkti kaip kūdikiui. Ir kaip ji gyvens, jei niekada daugiau negirdės Karlo ir Tedo, kuriuos jau laikė savo didžiaisiais broliais, kviečiančiais ją pažaisti kokį žaidimą ar eiti drauge į kiną. Niekada ji daugiau nebeis į bažnyčią su savo naująja šeima, ir nebesėdės priekiniame klaupte kartu su jais, ir nebesiklausys, kaip garbusis tėvas Matisonas maloniai kalba apie „Viešpatį“, o tuo tarpu visa tikinčiųjų bendruomenė pagarbioje tyloje gaudo kiekvieną jo žodį. Iš pradžių jai tai nepatikdavo: pamaldos bažnyčioje, regis, tęsdavosi ne valandų valandas, o dienų dienas, klauptai buvo kieti kaip akmuo, bet vėliau ji pradėjo klausytis garbiojo tėvo Matisono. Po kelių savaičių ji beveik ėmė tikėti, kad tikrai egzistuoja geras mylintis Dievas, kuris iš tiesų sergsti kiekvieną, net tokį menką vaikelį kaip Džulė Smit. Stovėdama sniege Džulė sumurmėjo „Prašau“ garbiojo tėvo Matisono Dievui, nors ir žinojo, kad iš to nebus jokios naudos.

Geras gyvenimas negali ilgai tęstis, su kartėliu pagalvojo Džulė, ir ašaros, kurias iš paskutiniųjų tramdė, dabar užtvindė jai akis. Akimirką ji norėjo tikėti, kad ją tiktai prilups ir neišsiųs atgal į Čikagą, tačiau numanė, kaip iš tiesų bus. Jos globėjai nepripažino rykščių, tačiau melavimą ir vogimą laikė sunkiais prasižengimais, kurie absoliučiai nepriimtini „Viešpačiui“ ir jiems. Džulė buvo pažadėjusi šito nedaryti, ir jie visiškai pasitikėjo ja.

Naujos nailoninės kuprinės dirželis nuslydo jai nuo kairiojo peties, ir kuprinė įsmuko į sniegą, tačiau Džulė jautėsi pernelyg nelaiminga, kad tai pastebėtų. Tempdama kuprinę už kito dirželio, kaustoma siaubo, ji prisiartino prie namo ir užlipo priebučio laipteliais.

Džulės mėgstamiausi šokolado trupinių sausainiai padėkluose aušo virtuvėje ant spintelės, kai ji uždarė lauko duris. Paprastai nuo gardaus ką tik iškeptų sausainių kvapo Džulei tekėdavo seilės, bet šiandien jai norėjosi vemti, nes Merė Matison daugiau niekada jų nekeps specialiai jai. Virtuvė atrodė keistai tuščia, ir, užmetusi akį svetainėn, suprato, kad ir ši tuščia, tačiau ji išgirdo savo brolių balsus, sklindančius iš jų miegamojo koridoriaus gale. Drebančiomis rankomis Džulė užkabino kuprinės dirželį ant vieno iš kablių šalia virtuvės durų, paskui nusivilko vatinę žieminę striukę, pasikabino ją ten pat ir nuėjo koridoriumi berniukų miegamojo link.

Jos šešiolikmetis įbrolis Karlas, pamatęs ją stovint tarpduryje, apglėbė per pečius.

— Sveika, kumelaite Džuli, — paerzino jis. — Kaip tau mūsų naujasis plakatas?

Paprastai Karlo sugalvota pravardė versdavo ją šypsotis, bet dabar jai norėjosi rėkti, nes ir jos daugiau nebeišgirs. Tedas, dvejais metais jaunesnis už Karlą, nusišypsojo jai ir parodė naujausio jų kino dievaičio Žako Benedikto plakatą...

— Puikus, ar ne? Vieną dieną aš turėsiu motociklą, lygiai tokį pat kaip Žako Benedikto.

Džulė pro ašaras pažiūrėjo į plakatą, kuriame visu ūgiu buvo pavaizduotas greta motociklo stovintis aukštas, plačiapetis, rūstaus veido vyriškis, sukryžiavęs rankas ant plačios, tamsiai įdegusios, juodais gyvaplaukiais apžėlusios krūtinės.

— Jis pats nuostabiausias, — sutiko ji visa užtirpusi. — Kur jūsų motina ir tėvas? — paklausė ji nusiminusi. Nors jos įtėviai iš pat pradžių prašė ją vadinti juos Mama ir Tėčiu, ir ji mielai sutiko, Džulė žinojo, kad toji teisė bus atšaukta. — Man reikia su jais pasikalbėti.

Jos balsas užkimo nuo neišlietų ašarų, tačiau ji buvo pasiryžusi kuo greičiau iškęsti tą pokalbį, nes ji tikrai daugiau nė akimirkos negalėjo ištverti to siaubo.

— Jie miegamajame svarsto kažką asmeniško, — pasakė Tedas, nenuleisdamas nuo plakato susižavėjusių akių. — Mudu su Karlu eisim rytoj vakare žiūrėti naujo Žako Benedikto filmo. Norėjom ir tave pasiimti, bet į jį leidžia tik nuo trylikos metų, nes yra smurto scenų, ir mama sakė, kad mums negalima tavęs vestis. — Jis atplėšė žvilgsnį nuo savo stabo ir pažiūrėjo į sielvartingą Džulės veidelį. — Ei, vaike, nebūk tokia nusiminusi. Nusivesim tave į pirmą filmą, kuris...

Durys kitoje koridoriaus pusėje atsidarė, ir iš savo miegamojo išėjo Džulės globėjai rūškanais veidais.

— Man pasigirdo tavo balsas, Džule, — pasakė Merė Matison. — Gal norėtum užkąsti prieš pradėdama ruošti namų darbus?

Garbusis tėvas Matisonas pažiūrėjo į įsitempusį Džulės veidą ir pareiškė:

— Manau, Džulė per daug nusiminusi, kad susikauptų namų darbams. — O mergaitės pasiteiravo: — Ar apie tai, kas tave slegia, norėtum pakalbėti dabar ar po vakarienės?

— Dabar, — sušnibždėjo ji. Karlas su Tedu persimetė sutrikusiais, susirūpinusiais žvilgsniais ir jau buvo beišeiną iš kambario, bet Džulė papurtė galvą, kad jie liktų. Verčiau baigti viską išsyk visų akivaizdoje, pamanė jinai. Kai jos įtėviai susėdo ant Karlo lovos, ji pradėjo drebančiu balsu: — Šiandien klasėje buvo pavogti pinigai.

— Mes tą žinom, — ramiai atsakė garbusis tėvas Matisonas. — Mokyklos direktorius jau skambino mums. Ponas Dankenas, taip pat ir tavo mokytoja, linkę manyti, kad kalta tu.

Džulė grįždama namo iš mokyklos jau buvo nusprendusi, kad nors ir kokie skaudūs ir neteisingi galėtų būti jų kaltinimai, ji jokiu būdu neprašys, nemaldaus ir nesižemins. Deja, ji neįsivaizdavo to neįtikėtino skausmo, kurį jaus tą akimirką, kai neteks savo naujosios šeimos. Ji susigrūdo rankas į užpakalines džinsų kišenes, nesąmoningai užimdama provokuojančią pozą, bet, jos siaubui, jos pečiai ėmė smarkiai drebėti, ir jai teko rankove šluostytis nuo veido bjaurias ašaras.

— Ar tu, Džule, pavogei pinigus?

— Ne! — Tas žodis skausmingu riksmu išsiveržė jai iš burnos.

— Vadinasi, taip ir yra. — Kai garbusis tėvas Matisonas ir ponia Matison abudu atsistojo, tarsi abu būtų nusprendę, kad ji ne tik melagė, bet dar ir vagilė, Džulė ėmė maldauti ir prašyti, nors ir buvo pasiryžusi to nedaryti.

— P-prisiekiu, neėmiau tų priešpiečių pinigų, — graudžiai verkė ji, rankose sukiodama megztuko kraštą. — Aš jums pa-pažadėjau daugiau nebemeluoti ir nevogti, ir aš to nedariau. Nedariau! Prašau! Prašau, patikėkit!..

— Mes tikim tavimi, Džule.

— Aš tikrai pasikeičiau, tikrai... — staigiai nutilusi, ji netikėdama įsistebeilijo į juos. — Jūs... ką? — sušnibždėjo ji.

— Džule, — kreipėsi į ją įtėvis, priglausdamas delną jai prie skruosto, — kai atvykai gyventi pas mus, paprašėme tave duoti mums žodį, kad daugiau nebemeluosi ir nebevogsi. Kai mums davei žodį, patikėjom tavimi, pameni?

Džulė linkterėjo, aiškiai kaip dieną prisiminusi tą akimirką svetainėje, tada dirstelėjusi pamatė besišypsančią įmotę ir puolė į glėbį Merei Matison. Įmotė apkabino ją, apgaubdama Džulę gvazdikų aromatu ir nebyliu pažadu, kad visas jos gyvenimas bus pilnas labos nakties bučinių ir juoko. Džulės ašaros plūdo srautais.

— Na, liaukis, dar susirgsi, — sudraudė Džeimsas Matisonas, viršum Džulės galvos šypsodamas spindinčioms savo žmonos akims. — Tegu jūsų mama pasirūpina vakariene, ir pasitikėkime, kad gerasis Dievas viską sutvarkys.

Paminėjus „gerąjį Dievą“ Džulė staiga sustingo, paskui išdūmė iš kambario, šūktelėjusi per petį, kad grįš dengti vakarienės stalo.

Gluminančioje tyloje, kuri stojo jai taip staigiai ir keistai išbėgus, garbusis tėvas Matisonas susirūpinęs pasakė:

— Jai dabar niekur nederėtų išeiti. Ji vis dar labai nusiminusi, o netrukus jau bus tamsu.

— Karlai, — pridūrė jis, — eik paskui ją ir išsiaiškink, kas jai šovė į galvą.

— Ir aš eisiu, — pasisiūlė Tedas, jau traukdamas savo striukę iš spintos.

Už dviejų kvartalų nuo namų Džulė sugriebė šaltas varines rankenas ir įstengė atidaryti sunkias bažnyčios duris, kur pastoriavo jos įtėvis. Pro aukštus langus švietė blanki žiemos šviesa, kai ji ėjo centriniu taku ir sustojo bažnyčios priekyje. Sutrikusi, gerai nežinodama, kaip toliau elgtis tokiomis aplinkybėmis, ji pakėlė spindinčias akis į medinį kryžių. Po valandėlės nedrąsiai tyliu balsu prašneko:

— Tūkstantį kartų dėkoju, kad privertei Matisonus patikėti manimi. Noriu pasakyti, kad žinau, jog esi tas, kuris privertei juos tai padaryti. Tai tikrų tikriausias stebuklas. Tu nesigailėsi, — žadėjo ji. — Aš būsiu tokia tobula, kad visi manimi didžiuosis. — Ji nusisuko, paskui vėl atsigręžė: — Ir, jeigu turi laiko, padaryk taip, kad ponas Dankenas sužinotų, kas iš tiesų pavogė tuos pinigus, antraip man vis tiek teks už tai atsiimti, o tai neteisinga.

Tą vakarą po vakarienės Džulė sutvarkė nuo viršaus iki apačios savo miegamąjį, kuris ir šiaip spindėte spindėjo švara; maudydamasi ji du kartus nusimazgojo paausius. Ji buvo pasiryžusi būti tokia tobula, kad tuo metu, kai Karlas ir Tedas prieš einant miegoti pakvietė ją žaisti drauge su jais žaidimo — dėlioti iš raidžių žodžius, — tą žaidimą jie žaisdavo, prisitaikę prie jos lygio, kad padėtų jai gerinti skaitymo įgūdžius, — jai net nekilo noras dirstelėti į kitą kaladėlių pusę, kad galėtų parinkti raides, kurios tinka geriausiai.

Kitos savaitės pirmadienį septintokas Bilis Nesbitas buvo sučiuptas su šešiomis alaus skardinėmis, kuriomis jis vidurdienį dosniai dalinosi su keliais bičiuliais mokyklos stadiono tribūnose. Įgrūstas į tuščią dėžę nuo šešių alaus skardinių, aiškiai matėsi rudas vokas su žodžiais „Priešpiečių pinigai — Panelės Ebot klasė“, užrašytais Džulės mokytojos ranka.

Džulės buvo oficialiai atsiprašyta prieš visą klasę o atsiprašė labai nenorom pats paniurėlis ponas Dankenas.

Tą popiety Džulė išlipo iš mokyklos autobuso priešais bažnyčią ir penkiolika minučių praleido jos viduje, paskui likusį kelią tekina parbėgo namo pranešti naujienos. Įpuolusi į vidų, išraudusi nuo žvarbaus oro, be galo trokšdama pateikti neginčijamą įrodymą, kad ji iš tikrųjų nekalta, ji įbėgo į virtuvę, kur Merė Matison ruošė vakarienę.

— Galiu įrodyt, kad nepaėmiau tų priešpiečių pinigų! — prašvokštė jinai, viltingai žiūrėdama į motiną, paskui į brolius.

Merė Matison pažvelgė į ją, sutrikusi nusišypsojo ir toliau skuto morką prie kriauklės; Karlas beveik nepakėlė akių nuo namo plano, kurį braižė savo Amerikos ateities architektų projektui mokykloje; o Tedas atsainiai šyptelėjo jai ir toliau skaitė kino žurnalą su Žaku Benediktu viršelyje.

— Mes žinojom, brangute, kad tu nepaėmei tų pinigų, — galiausiai atsakė ponia Matison. — Sakei, kad nepaėmei.

— Teisybė. Juk sakei mums, kad neėmei, — priminė jai Tedas, versdamas žurnalo puslapį.

— Taip, bet... bet galiu priversti jus tikrai tuo patikėti. Galiu įrodyti! — sušuko Džulė, klaidžiodama akimis nuo vieno abejingo veido prie kito.

Ponia Matison atidėjo į šalį morkas ir ėmė atseginėti Džulei striukę. Maloniai šypsodama ji tarė:

— Tu jau įrodei — davei mums žodį, prisimeni?

— Taip, bet mano žodis nėra neginčijamas įrodymas. Jo negana.

Ponia Matison pažiūrėjo Džulei tiesiai į akis.

— Taip, Džule, — pasakė ji švelniai, bet ryžtingai, — gana. Visiškai gana. — Atsegusi pirmą Džulės vatinės striukės sagą, pridūrė: — Jeigu visada su visais būsi tokia sąžininga kaip su mumis, netrukus tavo žodis bus pakankamas įrodymas visam pasauliui.

— Bilis Nesbitas nušvilpė tuos pinigus, kad nupirktų alaus savo draugams, — pasakė Džulė, atkakliai priešindamasi šitam emocijų atoslūgiui. O paskui, nebegalėdama susilaikyti, pareiškė: — Iš kur jūs žinot, kad visada jums sakysiu teisybę ir daugiau nieko nebenukniauksiu?

— Žinom, nes pažįstam tave, — pabrėžė įmotė. — Pažįstam ir pasitikim tavimi, ir mylim tave.

— Taip, mažę, mylim, — šypsodamas įsiterpė Tedas.

— Taip, mylim, — aidu atsiliepė Karlas, pakėlęs akis nuo savo projekto ir linksėdamas.

Savo siaubui, Džulė pajuto, kaip ašaros dilgčioja jai akyse, ir tučtuojau nusisuko į šalį, tačiau toji diena negrįžtamai pakeitė jos gyvenimą. Matisonai davė namus, pasitikėjimą ir meilę jai, o ne kokiam kitam laimingam vaikui. Šita nuostabi, šilta šeima tapo jai sava ne trumpam, o visam laikui. Jie žinojo viską apie ją ir vis tiek ją mylėjo.

Džulė džiaugėsi ką tik tai supratusi; ji pražydo šitoje šilumoje kaip gležna gėlė, skleidžianti savo žiedlapius saulei. Ji dar su didesniu ryžtu ėmėsi mokslų mokykloje ir pati nustebo, kaip lengvai sugebėjo mokytis. Atėjus vasarai, paprašė leidimo lankyti vasaros mokyklą, kad galėtų pasivyti tai, ką buvo praleidusi.

Kitą žiemą Džulę pakvietė į svetainę išvynioti pačių pirmųjų savo gimtadienio dovanų stebint švytinčiai šeimai. Kai paskutinis paketas buvo išvyniotas ir surinktos suplėšyto vyniojamojo popieriaus skiautelės, Džeimsas ir Merė Matisonai su Tedu ir Karlu įteikė jai pačią nuostabiausią dovaną.

Ji buvo dideliame grėsmingai atrodančiame rudame voke. Viduje gulėjo ilgas popieriaus lapas su gražiai viršuje išspausdintomis raidėmis: „Prašymas įvaikinti“.

Džulė pažvelgė į juos ašarų užtvindytomis akimis, prie krūtinės prispaudusi popierių.

— Mane? — sušnibždėjo ji.

Tedas ir Karlas klaidingai suprato jos ašaras ir vienu metu susirūpinusiais balsais pradėjo aiškinti:

— Mes, visi mes, tik norėjom, kad tai būtų oficialu, Džule, tik tiek, kad tavo pavardė, kaip ir mūsų, būtų Matison, — pasakė Karlas, o Tedas pridūrė: — Jeigu nesi tikra, kad tai geras sumanymas, gali su juo nesutikti. — Jis nutilo, kai Džulė puolė jam į glėbį vos nepargriaudama jo.

— Aš tikra, — džiugiai sukliko ji. — Aš tikra, tikra, tikra!

Niekas negalėjo aptemdyti jos džiaugsmo. Tą vakarą, kai broliai pakvietė ją eiti į kiną drauge su būreliu savo draugių ir pasižiūrėti jų dievinamo Žako Benedikto, ji nedelsdama sutiko, nors ir nesuprato, kodėl jos broliai laikė jį tokiu nepakartojamu. Apimta džiaugsmo, ji sėdėjo trečioje eilėje Bižu kino teatre su savo broliais, — tarp jų pečių ji atrodė mažytė, — ir atsainiai žiūrėjo filmą, kuriame vaidino aukštas tamsiaplaukis vyriškis. Jis beveik nieko kito nedarė, tik lakstė motociklais, įsiveldavo į peštynes bei atrodė nuobodžiaujantis ir kažkoks... šaltas.

— Ar patiko filmas? Ar Žakas Benediktas ne kietas? — paklausė Tedas, kai jie išėjo iš kino su minia paauglių, kalbančių tą patį, ką ir Tedas.

Džulės pasiryžimas būti absoliučiai sąžininga vos įveikė jos norą pritarti visais atžvilgiais nuostabiems savo broliams.

— Na... jis... atrodo kiek senyvas, — pasakė ji, tikėdamasi, kad ją parems trys paauglės, kurios drauge su jais buvo atėjusios į kiną.

Tedą lyg perkūnas trenkė:

— Senas! Jam tiktai dvidešimt vieneri, bet jis jau visko matęs gyvenime! Kino žurnale skaičiau, kad nuo šešerių metų jis jau gyvena savarankiškai, Vakaruose pragyvenimui užsidirbdavo rančose. Žinai... — išjodinėjo arklius. Vėliau jodinėjo rodeo. Kurį laiką priklausė motociklininkų gaujai... trankėsi po visą šalį. Žakas Benediktas, — svajingai baigė Tedas, — supervyras.

— Taip, bet jis atrodo šaltas, — nesutiko Džulė. — Šaltas ir dar kažkoks nedoras.

Mergaitės garsiai nusijuokė iš to, kas Džulei pasirodė visai protinga kritika.

— Džule, — kikendama į ją kreipėsi Lorė Poison, — Zakaris Benediktas puikus ir be galo patrauklus. Visi taip sako.

Džulė, kuri žinojo, kad Karlas slapčia įsimylėjęs Lorę, nedelsdama visai sąžiningai pasakė:

— Aš taip nemanau. Man nepatinka jo akys. Jos rudos ir atrodo piktos.

— Jo akys nėra rudos, jos auksinės. Bet ko gali klausti, jo neįtikėtinai seksualios akys!

— Džulė nieko apie tai neišmano, — įsiterpė Karlas, nusigręždamas nuo savo slaptos mylimosios ir eidamas šalia Tedo, kai jie pasuko namo. — Ji per jauna.

— Nesu per jauna suprasti, — nepasidavė Džulė, sunerdama rankas ant krūtinės. — Kad tas Žakas Benediktas nė iš tolo judviem neprilygsta!

Išgirdęs tokį komplimentą, Karlas per petį išdidžiai šyptelėjo Lorei ir pasitaisė:

— Džulė pagal savo metus labai subrendusi.

Tedo mintyse tebesisuko nuostabus filmo herojaus gyvenimas.

— Įsivaizduokit, jau vaikystėje gyveno savarankiškai, dirbo rančoje, išjodinėjo arklius, kilpavirve gaudė jaučius...

4 1988

— Išvarykit iš čia tuos prakeiktus jaučius, nuo tokios smarvės net lavonas uždustų! — įsakė Zakaris Benediktas, sėdėdamas ant juodos brezentinės kėdės su baltu užrašu virš jo pavardės: „Režisierius“. Dėbtelėjo į galvijus, vaikštinėjančius po laikiną aptvarą netoli plačiai kėpsančio šiuolaikinio rančos pastato, o paskui vėl ėmė rašyti pastabas savo scenarijuje. Už keturiasdešimties mylių nuo Dalaso plytintis prabangus dvaras su medžiais apsodinta alėja, erdviomis arklidėmis, su daugybe jodinėjimui skirtų arklių ir laukais, pilnais naftos gręžinių, buvo išsinuomotas iš vieno Teksaso milijardieriaus filmui, pavadintam Lemtis. Filmui, kuris, pasak žurnalo Variety; tikriausiai atneš Žakui dar vieną Akademijos apdovanojimą už geriausią aktorių ir geriausią režisieriaus darbą, — jeigu tik jis įstengs baigti filmą, kurį visi laikė pasmerktu nesėkmei.

Ligi pereito vakaro Žakas manė, kad reikalai negalėjo dar labiau pablogėti: iš pradžių filmui buvo skirti 45 milijonai ir keturi mėnesiai filmavimui, bet Lemtis jau mėnesiu atsiliko nuo plano ir 7 milijonais dolerių viršijo biudžetą dėl keistų problemų ir nelaimių, kurios kamavo juos beveik nuo pat filmavimo pradžios.

Dabar, po daugelio mėnesių gaišaties ir negandų, liko nufilmuoti tiktai dvi scenas, tačiau džiugų pasitenkinimą, kurį Žakas turėjo jausti, nustelbė vos tramdomas įsiūtis, kai nesėkmingai bandė susikaupti prie pakeitimų, kuriuos norėjo padaryti kitoje scenoje.

Į dešinę nuo jo, netoli pagrindinio kelio, kamera buvo statoma taip, kad nufilmuotų ryškų saulėlydį su Dalaso kontūrais, įsibrėžusiais tolimame horizonte. Pro atviras arklidžių duris Žakas matė, kaip kameras prižiūrintys vyrukai krovė šieno pundus, operatoriaus asistentai ropštėsi ant sijų ir reguliavo prožektorius, tuo tarpu operatorius šūkavo, duodamas jiems nurodymus. Už arklidžių, ten, kur nesiekė kamera, du kaskadininkai statė automobilius su Teksaso valstijos kelių patrulių ženklais gaudynių scenai, kuri bus filmuojama rytoj. Vejos pakrašty po ąžuolais į didelį pusratį buvo sutemptos gyvenamosios priekabos, skirtos pagrindiniams veikėjams, su uždengtais langais ir oro kondicionieriais, intensyviai kovojančiais su negailestinga liepos mėnesio kaitra. Šalia jų maisto tiekėjų furgonai aprūpino šaltais gėrimais prakaituojantį techninį personalą ir perkaitusius aktorius.

Visi jie buvo profesionalai, pripratę stoviniuoti ir laukti valandų valandas, kad būtų nufilmuotos vos kelios minutės. Paprastai nuotaika tvyrodavo linksma, o pabaigtuvių išvakarėse tiesiog pakili. Paprastai tie sutrikę žmonės, besibūriuojantys prie maisto furgonų, būtų šlaistęsi aplinkui Žaką, šmaikštavę apie vargus, kuriuos drauge ištvėrė, arba entuziastingai kalbėję apie filmavimo pabaigtuvių vaišes rytojaus vakarą. Tačiau po to, kas įvyko vakar vakare, niekas su juo nesišnekėjo, jeigu tik galėjo to išvengti, ir niekas nesitikėjo pabaigtuvių vakarėlio.

Šiandien visi trisdešimt aštuoni Dalaso aktoriai ir techninis personalas akivaizdžiai iš tolo vengė ir šalinosi jo, ir visi su baime laukė darbo aikštelėje. Dėl to nurodymus, kurie paprastai būdavo duodarni ramiu tonu, dabar griežtai ir nekantriai rėkte išrėkdavo kiekvienas, kuris turėjo teisę juos duoti; įsakymai, kurie paprastai būdavo vykdomi negaišuojant, dabar buvo pildomi delsiant ir netiksliai, kaip būna visada, kai sutrikę žmonės skuba ką nors užbaigti.

Žakas beveik jautė kiekvieno, netoliese esančio emocijas: jį mėgstančiųjų užuojautą, piktdžiugišką pašaipą tų, kurie jo nemėgo arba buvo jo žmonos draugai, godų smalsumą tų, kurie nė vienam iš jų nieko nejautė.

Pagaliau supratęs, kad niekas neišgirdo jo įsakymo nuginti galvijus, jis ėmė dairytis savo padėjėjo. Pamatė jį stovint vejoje, įsisprendusį į šonus, atkraginusį galvą ir stebintį vieną iš sraigtasparnių, kuris kilo aukštyn, kaip įprasta, į Dalaso laboratoriją gabendamas ryškinti filmuotą dienos medžiagą. Po sraigtasparniu žemių ir dulkių sūkurys susisuko ir pakilo, tiesiai į Žaką blokšdamas karšto žemėto vėjo šuorą, pagardintą šviežiu karvės mėšlo kvapu.

— Tomi! — suirzęs riktelėjo jis.

Tomis Niutonas pasisuko ir žengė pirmyn, valydamas dulkes nuo savo chaki spalvos trumpų kelnių. Žemo ūgio, retėjančiais rudais plaukais, šviesiai rudų akių su vieliniais akinių apsodais trisdešimt penkerių metų režisieriaus padėjėjo rimta išvaizda slėpė nesuvaldomą humoro jausmą ir neišsenkančią energiją. Tačiau šiandien net Tomis neįstengė juokauti. Išsitraukęs savo bloknotą iš po pažasties, jeigu kartais prireiktų ką nors pasižymėti, jis paklausė:

— Ar kvietei mane?

Nepakeldamas akių, Žakas atšovė:

— Liepk kam nors tuos jaučius nuginti pavėjui.

— Gerai, Žakai.

Spausdamas telefono garso stiprintuvo mygtukus prie savo juostos, Tomis prikišo ausinių mikrofoną prie burnos ir kreipėsi į operatorių Dagą Ferlo, kuris vadovavo brigadai, stačiusiai išardomą aptvaro tvorą aplink tvartą rytdienos paskutiniam kadrui.

— Dagai, — šūktelėjo Tomis į mikrofoną.

— Ko, Tomi?

— Paprašyk tų rančos darbininkų prie gardo nuginti jaučius į pietinę ganyklą.

— Maniau, kad Žakui jų reikės kitam kadrui.

— Jis persigalvojo.

— Gerai, aš pasirūpinsiu. Ar galim pradėti ardyti dekoracijas namo viduje, ar jis nori, kad mes jų neliestume?

Tomis dvejojo, pažvelgė į Žaką ir pakartojo klausimą.

— Nelieskit, — trumpai atsakė Žakas. — Nelieskit tol, kol aš nepamatysiu rytdienos dienraščių. Jeigu bus problemų, nenoriu sugaišti daugiau nei dešimt minučių ruošdamasis kitam kadrui.

Perdavęs atsakymą Dagui Ferlo, Tomis jau ketino nusisukti, bet suabejojo.

— Žakai, — paniuręs pasakė jis, — gal tu ir nesi nusiteikęs dabar šito klausytis, bet šį vakarą bus gana karšta, ir aš gal neturėsiu kitos progos tau kai ką pasakyti.

Prisiversdamas atrodyti susidomėjęs, Žakas pakėlė akis, kai Tomis užsikirsdamas tęsė toliau.

— Tu vertas dar dviejų „Oskarų“ už šitą filmą. Dėl kelių scenų, kurias suvaidinai ir privertei suvaidinti Reičelę ir Tonį, visam kolektyvui pagaugai per nugarą ėjo, ir aš visai neperdedu.

Vien tik jo žmonos vardo paminėjimas, ir dar drauge su Tonio Ostino, užsiutino Žaką, ir jis staigiai atsistojo laikydamas rankoje scenarijų.

— Ačiū už komplimentą, — pamelavo jis. — Per valandą dar taip nesutems, kad galėtume filmuoti kitą sceną. Kai tvarte viskas bus paruošta, paleisk žmones vakarieniauti, o aš patikrinsiu. Tuo tarpu susirasiu ko nors išgerti ir nueisiu kur nors, kad galėčiau susikaupti. — Mostelėjęs galva į ąžuolų guotą vejos pakraštyje, pridūrė: — Būsiu ten, jeigu tau prireiks manęs.

Žakui einant prie maisto furgonų, Reičelės priekabos durys atsivėrė ir ji atsidūrė ant laiptelių kaip tik tuo metu, kai jis ėjo pro šalį.

Jų žvilgsniai susidūrė, visos kalbos staiga nutilo, visų galvos nukrypo į juos ir oras pritvinko įtampos prieš audrą. Tačiau Žakas tik apėjo savo žmoną ir nužingsniavo toliau, stabtelėjęs prie maisto furgono pasišnekėti su Tomio Niutono padėjėju ir apsikeisti komplimentais su dviem kaskadininkais. Jam tai buvo Akademijos apdovanojimo vertas spektaklis, reikalaujantis didžiausių valios pastangų, nes jis negalėjo žiūrėti į Reičelę, neprisimindamas jos vakar vakare, kai jis nelauktai grįžo į jų viešbučio kambarius Delčios viešbutyje ir užklupo ją su Toniu Ostinu. Tą dieną jis buvo sakęs jai, kad vėlai vakare susitinka su operatorių brigada ir režisieriaus padėjėjais aptarti kai kurių naujų sumanymų, o miegoti liko filmavimo aikštelėje, savo priekaboje. Kai brigada susirinko į jo priekabą, Žakas apsižiūrėjo palikęs savo užrašus Dalaso viešbutyje ir, užuot pasiuntęs ką nors jų paimti, nusprendė taupyti laiką ir pasikvietė juos visus drauge su savimi į Delčios viešbutį. Neįprastai gerai nusiteikę dėl pagaliau artėjančios filmavimo pabaigos, šeši vyrai įžengė į tamsoje skendinčius viešbučio kambarius, ir Žakas uždegė šviesas.

— Žakai! — suriko Reičelė, risdamasi nuo nuogo vyriškio, kurį buvo apžergusi ant sofos, ir čiupdama savo peniuarą iš siaubo pastėrusiomis akimis. Tonis Ostinas, kuris su ja ir Žaku vaidino pagrindinius vaidmenis Lemtyje, staigiai atsisėdo.

— Nurimk, Žakai, — meldė jis, pašokdamas ant kojų ir slėpdamasis už pusapvalės sofos, kai Žakas puolė į priekį. — Neliesk mano veido, — įspėjo jis vis garsiau šaukdamas tuo metu, kai Žakas metėsi per sofos atlošą. — Aš dar vaidinu dviejose scenose ir... — Prireikė visų penkių vyrų, kad atplėštų Žaką nuo jo.

— Žakai, nekvailiok! — sušuko vyriausiasis apšvietėjas, stengdamasis jį sulaikyti.

— Negalėsi baigti to nelemto filmo, jeigu sudarkysi jam veidą! — švokštė Dagas Ferlo, laikydamas Žaką už pečių.

Žakas nubloškė šalin abu smulkesnius vyrus ir šaltai, apgalvotai sulaužė Toniui du šonkaulius, nesuskubus jiems vėl jo sulaikyti.

Švokšdamas labiau iš įniršio nei įtampos, Žakas stebėjo, kaip jie visi ratu apsupę padėjo nuogam, šlubuojančiam Ostinui išeiti iš viešbučio numerio. Pustuzinis viešbučio svečių, stovėję hole prie atvirų durų, be abejo, girdėjo Reičelę rėkiant Žakui, kad jis liautųsi. Nužirgliojęs Žakas užtrenkė duris jiems prieš nosis.

Atsisukęs į Reičelę, kuri buvo įsisupusi į persikų spalvos atlaso peniuarą, žengė pirmyn mėgindamas sutramdyti norą ir ją fiziškai sudoroti.

— Dink man iš akių! — perspėjo ją, kai ji ėmė trauktis atbula. — Dink arba aš neatsakysiu už savo veiksmus!

— Nedrįsk man grasinti, šunsnuki, — atšovė ji su tokiu niekinančiu triumfu, kad jis sustojo kaip įbestas. — Jei bent pirštu mane paliesi, mano skyrybų advokatai nepasitenkins vien tiktai puse tavo turto, aš viską pasiimsiu! Ar supranti mane, Žakai? Aš skiriuosi su tavimi. Rytoj mano advokatai Los Andžele užpildys visus dokumentus. Mudu su Toniu tuokiamės.

Supratęs, kad jo žmona su meilužiu krušosi jam už nugaros ramiai planuodami gyventi iš tų pinigų, kuriuos jis taip sunkiai uždirbo, Žakas prarado savitvardą. Čiupo ją už pečių ir smarkiai pastūmė svetainės durų link.

— Užmušiu tave, prieš leisdamas tau pasigrobti pusę! O dabar nešdinkis lauk.

Ji suklupo, įsikibusi durų rankenos, atsistojo, o jos veidas spinduliavo neapsakoma neapykanta, kai sudavė paskutinį kirtį:

— Jeigu manai, kad rytoj neleisi filmuotis Toniui arba man, nesivargink. Tu tiktai režisierius. Studija į šį filmą investavo milžiniškus pinigus, jie privers tave jį užbaigti ir spirs tau į subinę, jei mėginsi atidėlioti ar sužlugdyti darbą. Pamąstyk apie tai, — baigė piktdžiugiškai šypsodama ir staigiai atplėšė duris. — Bet kuriuo atveju tu pralošei. Jeigu nebaigsi filmo, žlugsi. Jei baigsi, aš gausiu pusę tavo uždarbio!

Ji trenkė durimis.

Reičelė buvo teisi dėl Lemties baigimo. Net šitaip įniršęs Žakas tai suvokė. Nufilmuoti liko dar dvi scenas, ir Reičelė su Toniu vaidino vienoje iš jų. Žakas neturėjo kitos išeities, kaip pakęsti savo neištikimą žmoną ir jos meilužį, kol režisuos jų sceną. Jis priėjo prie baro, įsipylė gryno škotiško viskio, maktelėjo ir įsipylė dar. Nešinas stikline priėjo prie langų ir įsispitrėjo į dangaus fone žaižaruojančius Dalaso kontūrus, įsiūtis ir skausmas ėmė rimti. Rytą jis paskambins savo advokatams imtis skyrybų bylos jam, o ne jai palankiomis sąlygomis, nusprendė jis. Nors kaip aktorius buvo sukaupęs nemažą turtą, daug sykių padidino jį gudriomis investicijomis, kurias dabar saugojo daugybė sudėtingų kreditų ir teisėtų sandėrių. Tai turėjo apsaugoti didžiumą jo turtų nuo Reičelės. Žako pirštai atsileido nuo stiklinės, kurią laikė. Dabar jis jau tvardėsi; jis išgyvens tai ir eis toliau. Žinojo, kad gali ir kad ištvers. Žinojo, nes labai seniai, būdamas aštuoniolikos, buvo patyręs daug skaudesnę nei Reičelės išdavystę, ir suprato turįs sugebėjimą nutolti nuo to, kuris jį išdavė, ir niekada niekada nebeatsigręžti.

Nusisukęs nuo langų, nuėjo į miegamąjį, ištraukė iš spintos Reičelės lagaminus, sukimšo į juos visus jos drabužius, paskui prie lovos pakėlė telefono ragelį.

— Atsiųskit pasiuntinį į Karališkuosius apartamentus, — pasakė prie komutatoriaus sėdinčiai operatorei. Kai po kelių minučių prisistatė pasiuntinys, Žakas atkišo jam lagaminus su pro kraštus tabaluojančiais drabužiais. — Nuneškit į pono Ostino apartamentus.

Jei tą akimirką Reičelė būtų grįžusi ir maldavusi jį vėl atgal ją priimti, jeigu ji būtų galėjusi įrodyti jam, kad buvo netekusi proto ir nesuvokė, ką daranti ar sakanti, būtų buvę per vėlu, net jeigu jis ja ir patikėtų. Jam ji buvo mirusi.

Tokia pat mirusi kaip senelė, kurią kadaise mylėjo, ir sesuo, ir brolis. Reikėjo didelių pastangų ištrinti jiems iš savo širdies ir proto, tačiau jam pavyko.

5

Stengdamasis užmiršti pereitos nakties įspūdžius, Žakas atsisėdo po medžiu, kur nematomas galėjo stebėti, kas vyksta. Pritraukęs kelį, uždėjo ant jo riešą ir žiūrėjo, kaip Reičelė eina į Tonio Ostino priekabą. Šio ryto paskutinėse žiniose buvo pilna sensacingų detalių iš scenos apartamentuose ir po to kilusių muštynių, detalių, kurias, be jokios abejonės, pateikė visa tai matę viešbučio svečiai. Dabar žurnalistai tiesiog užgriuvo filmavimo teritoriją, ir Žako apsaugininkai buvo ligi kaklo užsiėmę, mėgindami sulaikyti juos prie pagrindinio kelio vartų pažadais vėliau perskaityti pareiškimą spaudai. Reičelė ir Tonis jau buvo pateikę pareiškimus, tačiau Žakas neketino nė žodžio jiems pasakyti. Jis buvo toks pat šaltas ir abejingas spaudai prie savo „slenksčio“, kiek ir šįryt gautai žiniai, kad Reičelės advokatai pateikė dokumentus skyryboms Los Andžele. Jo savitvardą trikdė tik mintis, kad jam teks režisuoti vienintelę likusią sceną su Toniu ir Reičele prieš baigiant šią filmavimo dieną, — karštą, labai juslingą sceną, — ir jis nežinojo, kaip tą suvirškins, stebint visai komandai.

Įveikus šią kliūtį, ištrinti Reičelę iš savo gyvenimo bus daug lengviau, negu jis manė vakar vakare. Pats sau pripažino, kad tai, ką jautė jai vesdamas prieš trejus metus, labai greitai išnyko. Nuo to laiko jie vienas kitam tebuvo seksualiniai ir visuomeninės naudos objektai. Be Reičelės gyvenimas jam neatrodys tuštesnis, beprasmiškesnis ir paviršutiniškesnis nei dabar.

Raukdamasis nuo tos minties, Žakas stebėjo, kaip mažytis vabalėlis prie jo klubo uoliai stengiasi užlipti žolės stiebu, ir susimąstė, kodėl jo paties gyvenimas dažnai atrodydavo toks beviltiškai betikslis, be jokios prasmės ar nuoširdaus pasitenkinimo. Žakas prisiminė, kad ne visada jis taip jautėsi...

Kai jis atvyko į Los Andželą Čarlio Merdoko furgonu, jam pats išlikimas atrodė kaip iššūkis ir kroviko darbas, kurį jis gavo Empire studijose Čarlio padedamas, buvo tarytum didžiausia pergalė. Po mėnesio režisieriui, užpakalinėje aikštelėje filmavusiam nedidelio biudžeto filmą apie miesto centro galvažudžių gaują, terorizavusią vieną priemiesčio vidurinę mokyklą, masinei scenai prireikė dar kelių žmonių, ir paėmė Žaką. Jam tereikėjo rymoti atsilošusiam į mūro sieną bei atrodyti atsainiam ir kietam. Papildomi pinigai, kuriuos jis uždirbo tą dieną, prilygo dovanai. Kaip dovana atrodė ir režisieriaus kvietimas po kelių dienų.

— Žakai, vyruti, tu turi tai, ką mes vadinam scenine išvaizda. Tu tinki ekranui. Filme atrodai kaip įnoringas šių laikų Džeimsas Dynas, tik tu aukštesnis ir gražesnis už jį. Tu vien tik stovėdamas išsiskyrei tame kadre. Jei sugebi vaidinti, aš tau duosiu vaidmenį vesterne, kurį mes pradėsim filmuoti. Tik tau reiks gauti sutikimą iš sąjungos.

Tiesą sakant, ne perspektyva vaidinti filme nudžiugino Žaką, o jam siūlomas atlyginimas. Taigi, jis gavo sutikimą iš Kino aktorių gildijos ir mokėsi vaidinti.

Po teisybei, vaidinti jam nebuvo sunku. Visų pirma jis „vaidino“ daugelį metų, prieš palikdamas savo senelės namus, kai apsimetinėdavo, kad jam į viską nusispjaut, nors buvo priešingai; antra, jis buvo visiškai pasišventęs vienam tikslui: pasiryžęs įrodyti savo senelei ir visiems kitiems Ridžmonte, kad gali ne tik gyventi savarankiškai, bet ir klestėti. Tam tikslui pasiekti buvo pasirengęs daryti bet ką, nesvarbu, kiek pastangų tai pareikalautų.

Ridžmontas buvo nedidelis miestelis, ir Žakas neabejojo, kad jo gėdingo išvykimo smulkmenas visi sužinojo prabėgus vos keliom valandom po to, kai jis pėsčias paliko savo senelės namus. Kai buvo pastatyti pirmieji du jo filmai, jis peržiūrėjo visus gerbėjų laiškus vildamasis, kad kas nors iš jo pažįstamų bus jį atpažinęs. Bet jei ir atpažino, nepasistengė parašyti.

Kurį laiką jis svajojo grįžti į Ridžmontą, nupirkti Stenhoupų įmones ir jas valdyti, bet kai jam sukako dvidešimt penkeri, o jis turėjo sukaupęs pakankamai pinigų įsigyti bendrovei, buvo jau pakankamai subrendęs, kad suprastų, jog net ir nusipirkęs visą tą nelemtą miestą, nieko nepakeistų. Tuo metu jis jau buvo gavęs vieną „Oskarą“, Kongreso apdovanojimą, pripažintas turįs fantastinių sugebėjimų ir pavadintas „būsima legenda“. Jis galėjo rinktis pagrindinius vaidmenis, banke turėjo tikrą lobį ir jo ateitis žadėjo būti dar nuostabesnė.

Buvo visiems įrodęs, kad Zakaris Benediktas sugebėjo išgyventi ir puikiausiai klestėti. Dabar jis nebeturėjo ko siekti, jam nieko nebereikėjo įrodinėti, ir šitų dviejų dalykų trūkumas vertė jį jaustis keistai subliūškusį ir tuščią.

Įgyvendinęs ankstesnius tikslus, Žakas ieškojo pasitenkinimo kitur. Statėsi didelius namus, važinėjo lenktyniniais automobiliais; lydėjo gražias moteris į prašmatnius pokylius, o paskui tempdavosi jas į lovą. Mėgaudavosi jų kūnais ir nuolatine jų draugija, bet niekada nežiūrėjo į jas rimtai, o jos retai šito ir laukdavo. Žakas tapo seksualiniu grobiu, kurio ieškoma tik dėl prestižo permiegoti su juo, o aktorės jo geisdavo tik dėl jo įtakos ir ryšių. Kaip visos kitos superžvaigždės ir sekso simboliai, jis irgi tapo asmeninės sėkmės auka. Negalėdavo išlipti iš lifto ar pavalgyti restorane, kad jo neapniktų gerbėjai; moterys kišdavo jam į delną raktus nuo viešbučių kambarių ir papirkinėjo tarnautojus, kad įleistų jas į jo apartamentus. Prodiuserių žmonos kviesdavosi jį į savaitgalio pobūvius savo namuose ir išsmukdavo iš savo vyrų lovų, kad įliptų į jo.

Nors Žakas dažnai vaišindavosi jam skirtoje seksualinių ir visuomeninių privilegijų puotoje, buvo jo dalis, — jo sąžinė ar koks užslėptas tradicinės jankių moralės bruožas, — kurį piktino pasileidimas ir paviršutiniškumas, narkomanai ir pataikūnai, save įsimylėję žmonės, visa, ką gamino Holivudas, jam atrodė tarsi kanalizacija, apvalyta nuo kvapų, kad neužgautų visuomenės jautrumo.

Vieną rytą jis pabudo ir staiga ėmė viso to nepakęsti. Pabodo beprasmis seksas, įkyrėjo triukšmingi pobūviai, jį pykino neurotiškos aktorės ir ambicingos žvaigždutės, — jis absoliučiai pasibodėjo savo buvusiu gyvenimu.

Ėmė ieškoti, kuo galėtų užpildyti savo dienų tuštumą, naujo iššūkio ir prasmingesnio egzistencijos tikslo. Vaidyba jau nebebuvo iššūkis, todėl jis susidomėjo režisūra. Jeigu jam nepavyks tapti režisieriumi, tai bus labai viešas žlugimas, tačiau net rizika savo reputacija šioje srityje turėjo stimuliuojantį poveikį. Mintis režisuoti filmą, kuri jau nuo seno kirbėjo jo sąmonės paraštėse, tapo naujuoju jo tikslu, ir Žakas siekė jo nesižvalgydamas į šalis taip pat ryžtingai kaip visada. Empire prezidentas Irvinas Levainas bandė jį atkalbėti, prašė, protino, meilikavo, tačiau galiausiai kapituliavo, kaip Žakas ir žinojo atsitiksiant.

Filmas, kurį režisuoti jam leido Levainas, buvo pigus trileris, pavadintas Košmaru, kuriame buvo du pagrindiniai vaidmenys: devynerių metų vaikui ir moteriai. Vaikui vaidinti Empire kompanija būtinai norėjo Emilės Makdenjels, vaiko-žvaigždės su Širlės Tempi duobutėmis skruostuose, kuri jau buvo beveik trylikos metų, nors atrodė devynerių, ir vis dar buvo su jais susaistyta sutartimi. Emilės karjera jau buvo besibaigianti kaip ir kerinčios blondinės Reičelės Evans, kuriai buvo skirtas kitas vaidmuo. Ankstesniuose filmuose Reičelė Evans atliko tik nežymius vaidmenis ir nė viename iš jų neatskleidė savo aktorinių sugebėjimų.

Žako studija įkišo jam abi aktores akivaizdžiai norėdama įrodyti, kad ne režisūra, o vaidyba yra jo sritis. Filmas galėjo tiktai grąžinti į jį investuotus pinigus, ir studijos administracija tikėjosi tuo pat metu padaryti galą savo įžymiausios žvaigždės norui stovėti prie filmavimo kamerų, užuot darius pinigus vaidinant.

Žakas visa tai žinojo, bet tai jo nesulaikė. Prieš pradėdamas statyti filmą, jis daugelį savaičių praleido namie peržiūrinėdamas senus Reičelės ir Emilės filmus ir žinojo, kad pasitaikydavo akimirkų, trumpų akimirkų, kai Reičelė Evans pademonstruodavo tikrą talentą. Akimirkų, kai Emilės „vaikiškas meilumas“, kuris nublanko jai augant, virsdavo tikru žaviu patrauklumu, kurį fiksavo kamera.

Žakas išgavo ir ištraukė visa tai ir net dar daugiau iš pagrindinių moterų vaidmenų atlikėjų per aštuonias filmavimo savaites. Jo paties pasiryžimas susilaukti sėkmės persidavė abiem aktorėms, jo veiksmų sinchronizavimo, apšvietimo pojūtis taip pat padėjo, bet daugiausia lėmė intuicija žinojimas, kaip tinkamiausiai panaudoti Emilę ir Reičelę.

Reičelė niršo, kad taip kankinama, kad vis kartojami dubliai ir kartojami, tačiau, kai jis parodė jai pirmosios savaitės filmuotą medžiagą, ji be galo pagarbiai pažvelgė į jį didžiulėmis žaliomis akimis ir maloniai padėkojo:

— Ačiū, Žakai. Pirmą kartą gyvenime man atrodo, kad aš tikrai tikrai sugebu vaidinti.

— Ir man taip pat atrodo, kad aš tikrai tikrai galiu režisuoti, — šaipėsi jis, tačiau buvo patenkintas ir to neslėpė.

Reičelė apstulbo.

— Nori pasakyti, kad ir tu abejojai savimi? Maniau, kad puikiai žinai, ką darai.

— Tiesą sakant, nė vienos nakties ramiai nemiegojau nuo to laiko, kai pradėjom filmuoti, — prisipažino Žakas.

Tai buvo pirmas sykis per daugelį metų, kai jis išdrįso kam nors pasakyti turįs abejonių dėl savo darbo, bet toji diena buvo ypatinga. Jis ką tik įsitikino turįs režisieriaus talentą. Be to, jo naujas atrastas talentas dramatiškai nušvies patrauklaus vaiko — Emilės Makdenjels ateitį, kai kritikai pamatys jos puikią vaidybą Košmare. Dirbdamas su Emile, Žakas taip prie jos prisirišo, kad ėmė ilgėtis savo tikro vaiko. Matydamas, kaip artimai ji bendrauja ir kartu juokiasi su savo tėvu, kuris filmuojant ją prižiūrėdavo, Žakas staiga suprato norįs šeimos. Tai ir buvo, ko taip trūko jo gyvenimui — žmona ir vaikai, su kuriais galėtų dalytis laimėjimais, drauge juoktųsi ir drauge kovotų.

Jiedu su Reičele atšventė tą vakarą prie vėlyvos vakarienės stalo, kurį aptarnavo jo tarnas. Abipusio atvirumo nuotaika, atsiradusi tada, kai jie pripažino savo abejones dėl individualių sugebėjimų, privedė prie švelnaus intymumo, kurio Žakas nepažinojo ir kuris veikė jį kaip terapija. Sėdėdami jo svetainėje Ramiojo Vandenyno skardžiuose priešais per du aukštus einančią stiklo sieną į vandenyno pusę, jie ilgas valandas kalbėjosi, bet ne apie „reikalus“. Tai buvo geistina permaina Žakui, kuris troško sutikti aktorę, besidominčią kuo nors kitu. Viskas pasibaigė jo lova, kur jie labai maloniai ir išradingai mylėjosi. Reičelės aistra atrodė tikrai nuoširdi, tai daugiau negu įprastas atsilyginimas už tai, kad filme ji atrodė gerai, tai jam irgi patiko. Po teisybei, jis buvo labai patenkintas viskuo, ką jie darė lovoje — tempu, Reičelės juslingumu, nuovokumu ir sąmojumi.

Gulėdama greta, Reičelė pasikėlė ant alkūnių.

— Žakai, ko tu iš tikrųjų trokšti iš gyvenimo? Turiu omeny, ko iš tikrųjų nori?

Akimirką jis tylėjo, ir gal dėl to, kad buvo nusilpęs nuo ilgų santykiavimo valandų, ar kad buvo įkyrėję apsimetinėti, jog jo susikurtas gyvenimas ir buvo jo norų išsipildymas, atsakė tik su nežymia pašaipa:

— Namelio prerijose.

— Ką? Nori pasakyti, kad pageidautum vaidinti seriale „Namelis prerijose“?

— Ne. Noriu pasakyti, kad pageidaučiau ten gyventi. Namas nebūtinai turi būti prerijose. Galvojau apie rančą kur nors kalnuose.

Ji prapliupo juoktis.

— Ranča?! Visi žino, kad tu nekenti arklių ir bjauriesi galvijais. Tomis Niutonas man sakė, — nusišaipė ji, remdamasi Košmaro režisieriaus jaunojo padėjėjo žodžiais. — Jis dirbo operatoriaus pagalbininku pirmajame vesterne, kuriame tu filmavaisi dar būdamas vaikėzu, kur Mišelė Pfaifer vaidino tavo draugę. — Šypsodama ji pirštu patrynė jam lūpas. — Beje, ko tau taip nepatinka arkliai ir galvijai?

Jis žaismingai krimstelėjo jai pirštą ir pasakė:

— Jie nė velnio nepaiso, kas jiems liepiama, ir paniškai bėga į priešingą pusę. Taip atsitiko filmuojant tą vesterną — jaučiai pasisuko ir ėmė lėkti tiesiai į mus.

— Mišelė sako, kad tą dieną tu išgelbėjai jai gyvybę. Pakėlei ją ir nunešei į saugią vietą.

Žakas kepštelėjo smakrą ir išsišiepė:

— Privalėjau, — juokavo jis. — Bėgau kiek įkertu ligi uolų, o jaučiai jau lipo man ant kulnų. Mišelė gulėjo ant tako. Pakėliau ją, kad man netrukdytų.

— Nesikuklink. Ji sakė bėgusi kiek įkabina ir spiegusi, kad jai kas nors padėtų.

— Ir aš tą patį dariau, — šaipėsi jis. Surimtėjęs pridūrė: — Mudu dar buvom vaikai. Atrodo, lyg tai būtų vykę prieš šimtą metų.

Ji pasivertė ant šono ir, išsitiesusi greta jo, gundančiai perbraukė pirštu nuo jo peties ligi bambos, paskui sustojo.

— Iš kur esi iš tikrųjų? Ir prašau, nepasakok man visų tų studijos nesąmonių, kad augai be globos, jodinėjai rodeo stadionuose ir šlaisteisi su motociklininkų gaujomis.

Apimtas ramios nuotaikos, Žakas nebuvo linkęs aptarinėti praeities. Niekada anksčiau nebuvo to daręs ir niekada nedarys. Kai jam buvo aštuoniolika, ir studijos reklamos skyrius panoro sužinoti jo praeitį, jis šaltai liepė jiems ką nors patiems sugalvoti. Tai jie ir padarė. Tikroji jo praeitis buvo mirusi, ir svarstyti jos nebederėjo. Tai buvo visai akivaizdu iš jo išsisukinėjimo.

— Nesu iš kokios ypatingos vietos.

— Bet tu nebuvai gatvės vaikas, kuris užaugo neišmanydamas, kaip naudotis šakute, tiek aš žinau, — neatlyžo jinai. — Tomis Niutonas man sakė, kad, būdamas aštuoniolikos, jau buvai neblogų manierų ir gerokai apsitrynęs. Tai viskas, ką jis žino apie tave, o juk kartu su tavimi suko kelis filmus. Nė viena iš moterų, su kuriomis tu dirbai, taip pat nieko nežino. Glena Klouz ir Golde Houn, Lorena Haton ir Merilė Stryp — visos tvirtina, kad su tavimi dirbti nuostabu, bet savo asmeninį gyvenimą tu slepi. Žinau, nes jų klausinėjau.

Žakas nebandė slėpti savo nepasitenkinimo.

— Jei manai, kad smalsaudama teiki man malonumą, tai labai klysti.

— Negaliu nesidomėti, — juokėsi Reičelė bučiuodama jam skruostą. — Tu, pone Benediktai, esi visų moterų išsvajotas meilužis, taip pat ir paslaptingasis Holivudo vyriškis. Visi žino, kad nė viena moteris, gulėjusi prieš mane šioje lovoje, neprakalbino tavęs apie kokius nors asmeninius dalykus. Kadangi atsidūriau šioje lovoje su tavimi ir kadangi šiąnakt kalbėjaisi su manimi apie daugelį dalykų, kurie yra asmeniniai, imu manyti, kad aš arba užklupau tave silpnumo akimirką, arba kad... galbūt... patinku tau labiau už kitas. Šiaip ar taip, privalau pabandyti išpešti iš tavęs ką nors tokio, ko dar nė viena nežino. Aš rizikuoju paminti savo moterišką išdidumą, supranti?

Nerūpestingas jos bukumas pavertė Žako pyktį irzliu linksmumu.

— Jeigu ir toliau nori man patikti labiau už kitas, — pusiau rimtai patarė jis, — liaukis kamantinėjusi, ir verčiau pasišnekėkim apie ką nors malonesnio.

— Malonesnio... — Ji atsigulė jam ant krūtinės ir viliojančiai pažiūrėjo į akis, pirštais kedendama tankiai sužėlusius jo krūtinės plaukus. Spręsdamas iš jos kūno kalbos, Žakas manė, kad Reičelė pasakys ką nors gundančio, bet jos pasirinkta tema nelauktai privertė jį sukikenti: — Klausyk... žinau, kad nekenti arklių, bet mėgsti motociklus ir greitus automobilius. Kodėl?

— Nes, — erzino kedendamas jai plaukus, — jie nesusiburia į kaimenes, kai palieki juos stovėti, ir kai nusigręži, nebando tavęs sutrypti. Jie juda ten, kur jiems parodai.

— Žakai, — sušnibždėjo jinai apžiodama jo lūpas. — Ne tik motociklai juda ten, kur jiems parodai. Ir aš tą darau.

Žakas puikiai žinojo, ką ji turėjo omeny. Jis parodė. Ji pasislinko žemiau ir palenkė galvą.

Kitą rytą ji paruošė jam pusryčius.

— Norėčiau suvaidinti dar viename filme svarbų vaidmenį, kad parodyčiau pasauliui, jog aš iš tiesų sugebu vaidinti, — pasakė ji, kišdama į orkaitę angliškas bandeles.

Pasisotinęs ir nurimęs, Žakas žiūrėjo, kaip ji triūsia virtuvėje, apsimovusi kelnes su kloste ir apsivilkusi marškinius priekyje sumegztais skvernais. Be seksualių drabužių ir ekstravagantiško makiažo ji buvo jam daug patrauklesnė ir nepalyginamai gražesnė. Kaip jis jau įsitikino, ji buvo taip pat ir nuovoki, juslinga ir sąmojinga.

— Ir kas tada? — susidomėjo jis.

— O tada mesčiau kiną. Man trisdešimt. Kaip ir tu, aš noriu prasmingo gyvenimo, rūpintis ne tik savo figūra ar raukšlėmis. Gyvenime yra daugiau dalykų, ne tik šita žėrinti paviršutiniška fantazijos šalis, kurioje gyvenam ir kurią primetam likusiam pasauliui.

Šitoks negirdėtas pareiškimas iš aktorės lūpų padvelkė į jį nelauktu gaivaus oro gūsiu. Be to, kadangi ji ketino liautis vaidinusi, atrodė, kad jis bus tikrai sutikęs moterį, kuri domėjosi juo pačiu, o ne tuo, ką jis gali duoti jos karjerai. Jis mąstė apie tai, kai Reičelė, palinkusi virš virtuvės stalo, tyliai paklausė:

— Kaip mano svajonės dera prie tavųjų?

Žakas suprato, kad ji pateikia jam pasiūlymą ir daro tai ramiai ir drąsiai, be jokių žaidimų. Tylėdamas jis valandėlę stebėjo ją, o paskui, nemėgindamas slėpti svarbos, kurią teikė savo klausimui, pasakė:

— Ar tu, Reičele, svajoji turėti vaikų?

Meiliai ir nedvejodama ji pasiteiravo:

— Tavo vaikų?

— Mano.

— Ar galim pradėti dabar?

Išgirdęs netikėtą atsakymą, jis prapliupo kvatoti, o kai Reičelė klestelėjo jam ant kelių, jo juokas nutilo. Žakas pajuto jaudinantį švelnumą ir kirbančią viltį, jausmus, kuriuos jis manė išnykus dar tada, kai jam buvo aštuoniolika. Jo delnai nuslydo po jos marškiniais, ir švelnumas susiliejo su aistra.

Po keturių mėnesių jie susituokė grakščioje terasoje Žako dvaro Karmelyje vejoje, stebint tūkstančiui kviestinių svečių, tarp jų buvo ir keli gubernatoriai bei senatoriai. Daugybė, nors ir nekviestų, sraigtasparnių kurie sklandė viršum galvų, propeleriai kėlė vėjo sūkurius vejoje ir kilnojo moterims sijonus bei šiaušė kuodus. Tuo tarpu sraigtasparniuose sėdintys reporteriai savo kameras buvo nukreipę į iškilmes apačioje. Žako pabrolys buvo jo kaimynas iš Karmelio, pramonininkas Metjus Farelas; pasipiktinęs spaudos invazija, dėbčiodamas į sraigtasparnius, kurie kaip pašėlę sklandė viršum galvų, jis pareiškė: „Jiems derėtų atšaukti tą nelemtą pirmąjį Konstitucijos straipsnį“[3].

Žakas šypsojo. Tai buvo jo vestuvės, ir jis buvo apimtas retai užplūstančios šventinės nuotaikos ir ramaus optimizmo, jau vaizdavosi jaukius vakarus su vaikais ant savo kelių ir tokiu šeimyniniu gyvenimu, kokio jis niekada nepatyrė. Reičelė norėjo prašmatnių vestuvių, o jis norėjo jai jas duoti, nors pats mieliau būtų nuskridęs į Tahou tik su keliais draugais.

— Visada galėčiau pasiųsti ką nors į namą, kad atneštų porą šautuvų, — pokštavo jis.

— Gera mintis. Paversim terasą bunkeriu ir iššaudysim tuos šunsnukius.

Abu vyrai nusijuokė, o paskui nugrimzdo į bičiulišką tylą. Jie susipažino prieš trejus metus, kai grupė Žako gerbėjų perlipo apsauginę tvorą, juosiančią jo namą, ir pabėgdami išjungė apsaugos sistemas abiejuose namuose. Tą naktį Žakas ir Metas suprato, kad juos sieja kai kurie dalykai, pavyzdžiui, stiprus škotiškas viskis, polinkis į beatodairišką šiurkštumą, netolerancija puikybei, o vėliau panašus požiūris į finansines investicijas. Todėl jie tapo ne tiktai draugai, bet ir partneriai daugelyje verslo reikalų.

Kai Košmaras buvo pastatytas, jis negavo „Oskaro“ ir net nesulaukė jokios nominacijos, tačiau davė gerą pelną, susilaukė puikių recenzijų ir visiškai sugrąžino pašlijusią Emilės ir Reičelės reputaciją. Emilės ir jos tėvo dėkingumas buvo beribis. Tačiau Reičelė staiga nusprendė, kad ji dar ne visai pasirengusi atsisakyti savo karjeros ir pagimdyti kūdikį, kurio taip troško Žakas. Karjera, kurios teigė nesieksianti, iš teisybės buvo ją apsėdusi lyg manija. Ji negalėdavo praleisti „svarbaus“ vakarėlio ar ignoruoti bet kokią, kad ir menkiausią progą pasirodyti viešumoje. Ji sulaikė Žako namų personalą, jo sekretorę ir atstovę spaudai su didžiausiu triukšmu, kad tvarkytų jos aukštuomenės gyvenimo reikalus ir pridengtų skandalingiausius, į viešumą iškilusius jos romanus. Ji taip nenumaldomai troško šlovės ir pripažinimo, kad nekentė visų už save žymesnių aktorių, ir taip abejojo savo sugebėjimais, kad bijojo vaidinti bet kokiame filme, jeigu jo nerežisavo jos vyras.

Optimizmas, kurį Žakas patyrė savo vestuvių dieną, dingo, prispaustas realybės. Žaką klasta įviliojo į santuoką gudri ir ambicinga aktorė, kuri tikėjo, kad tik nuo jo vieno priklausė jos garbė ir laimė. Žakas tą suvokė, tačiau labiau kaltino save negu Reičelę. Garbėtroška paskatino ją už jo ištekėti, ir Žakas, nors ir nesižavėdamas jos metodais, suprato ją, nes kadaise ir jis pats to paties norėjo. Kita vertus, jis buvo priverstas susituokti dėl jam visai nebūdingos ir keistos savybės, kuri paskatino jį patikėti, nors ir trumpai, jaukiu ištikimų sutuoktinių ir rausvažandžių linksmų vaikų, vakarais prašančių pasakų, reginiu. Jam derėjo žinoti iš savo patirties, kad tokios šeimos buvo mitas, skleidžiamas poetų ir filmų prodiuserių. Tai suvokus, gyvenimas Žakui virto priešais jį plytinčia monotoniška lyguma.

Tiems Holivudo veikėjams, kuriuos kamavo panašus nuobodulys, rekomenduojama išeitis buvo kokainas, įvairūs narkotikai, legalūs ir kitokie, arba alkoholio butelis dusyk per dieną. Tačiau Žakas iš savo senelės paveldėjo panieką silpnumui ir nepripažino jokių kvaišalų. Savo problemą jis sprendė vieninteliu jam žinomu būdu: kiekvieną rytą pasinerdavo į darbą ir dirbdavo be atvangos, kol galiausiai vakare griūdavo į lovą. Užuot išsiskyręs su Reičele, jis samprotavo, kad nors jo santuoka nebuvo idiliška, vis dėlto buvo žymiai geresnė negu jo senelių ir ne blogesnė už daugelį jo matytų. Todėl jis Reičelei pasiūlė rinktis: arba skirtis, arba sutramdyti savo ambicijas ir nusiraminti, o jis savo ruožtu patenkins jos norą dirbti su ja kitame filme. Reičelė pasielgė išmintingai, ir dėkinga priėmė pastarąjį pasiūlymą, o Žakas dar labiau suintensyvino ir taip įtemptą savo darbo grafiką, kad išpildytų sandėrio sąlygas. Po Košmaro sėkmės, Empire mielai sutiko leisti jam vaidinti pagrindinį vaidmenį ir režisuoti bet kokį jo pasirinktą filmą: Žakas rado jam patikusį scenarijų intriguojančiam trileriui Laimėtojas gauna viską su pagrindiniais vaidmenimis sau ir Reičelei. Empire skyrė pinigų. Pasitelkęs kantrybę, meilikavimą, kandžią kritiką ir retkarčiais ledinį pyktį, jis kankino Reičelę ir kitus filmo aktorius, kol išgavo iš jų tai, ko norėjo. Be to, sureguliavo apšvietimą ir parinko reikiamus kameros rakursus.

Rezultatai buvo fantastiški: Reičelė buvo pristatyta Akademijos nominacijai už vaidmenį filme Laimėtojas gauna viską. Žakui už šį filmą buvo įteikti „Oskarai“ kaip geriausiam aktoriui ir geriausiam režisieriui. Pastarasis apdovanojimas tik patvirtino tai, ką Holivudo magnatai jau buvo pastebėję: Žakas turėjo režisieriaus talentą. Jis instinktyviai jautė, kaip įvesti įtampa trykštantį kadrą į šiurpinančią sceną, nuo kurios žiūrovams ėjo pagaugai, jis sugebėjo sukelti audringą juoką tuo, kas scenarijuje buvo tik nelabai juokinga replika ir galėjo įkaitinti ekraną meilės scena. Ir dar jis sugebėjo tą pasiekti neviršydamas filmo biudžeto.

Du „Oskarai“ Žakui suteikė didžiulį pasitenkinimą, tačiau laimės jis nepajuto. Laimės jis nebesitikėjo ir neieškojo, bet sąmoningai stengėsi būti labai užimtas, kad nepatirtų jos trūkumo. Stengdamasis išlikti reikalingas, jis per ateinančius dvejus metus pastatė dar du filmus ir atliko juose pagrindinius vaidmenis: erotiniame trileryje vaidino kartu su Glena Klouz, o nuotykių filme — su Kime Besindžer.

Jis buvo ką tik baigęs visų jo jėgų pareikalavusius darbus ir dairėsi naujų, kai nuskrido į Karmelį baigti bendro verslo projekto, kurį sudarinėjo Metas Farelas. Vėlai vakare, ieškodamas ko nors skaityti, paėmė romaną, paliktą nežinomo tų namų svečio. Dar jo nebaigęs prieš išauštant Žakas žinojo, kad Lemtis bus naujas jo filmas.

Kitą dieną jis įėjo į Empire prezidento kabinetą ir padavė jam knygą.

— Štai, Irvinai, kitas mano filmas.

Irvinas Levainas perskaitė anotaciją ant knygos aplanko krašto, atsikėlė savo aukštoje zomša apmuštoje kėdėje ir atsiduso:

— Čia, Žakai, atrodo, sudėtinga drama. Norėčiau, kad įvairumo dėlei imtumeis ko nors lengvesnio. — Staiga jis apsisuko su kėde, paėmė scenarijų nuo stiklinio stalelio už tokio pat savo rašomojo stalo ir su patenkinta šypsena padavė jį Žakui. — Kažkas perdavė man šitą scenarijų iš pastalės. Jis jau turi pirkėją, bet jei tu pasakysi, kad dirbsi su juo, mes galėtume pabandyti dėl jo tartis. Tai meilės istorija. Gera medžiaga. Smagi. Jau ištisus dešimtmečius niekas nėra daręs tokio filmo, ir, man regis, publika išalko jų. Tu tobulai tinki pagrindiniam vaidmeniui, galėtum net miegodamas suvaidinti, tai taip lengva. Pastatyti galėtum pigiai ir greitai, jaučiu, kad filmas turėtų didžiulį pasisekimą.

Scenarijus, kurį Žakas sutiko perskaityti tą vakarą, pasirodė esąs paviršutiniškas, be jokios fantazijos parašytas meilės romanas, kur tikra meilė pakeičia ciniško pramonės magnato gyvenimą, o paskui jis laimingai gyvena su savo gražia nauja žmona. Žakui jis labai nepatiko, iš dalies dėl to, kad pagrindiniam vaidmeniui atlikti jam nereikėtų jokių pastangų, bet labiausiai dėl to, kad priminė jam kvailus svaičiojimus apie meilę ir santuoką, kuriuos jis patyliukais puoselėjo būdamas jaunuolis, o suaugęs įgyvendino. Kitą rytą jis sviedė Gražios moters scenarijų Levainui ant rašomojo stalo ir išdidžiai pareiškė:

— Nesu dar toks geras aktorius ir režisierius, kad šitą šlamštą padaryčiau įtikinamą.

— Tu pasidarei ciniškas, — atsakė jam įsižeidęs Levainas, purtydamas galvą. — Pažįstu tave nuo to laiko, kai buvai berniūkštis, ir myliu tave kaip tikrą sūnų. Man skaudu matyti, kas darosi su tavimi. Labai skaudu.

Reaguodamas į tuos sentimentalius paistalus, Žakas tik pakėlė antakius ir absoliučiai nieko nepratarė; Levainas mylėjo jį kaip savo banko sąskaitą, ir jam buvo skaudu, kad Žakas nenori statyti Gražios moters. Tačiau Levainas nebandė jo spausti. Paskutinį kartą šitaip pabartas, Žakas išėjo iš jo kabineto ir susuko po filmą Paramount bei Universal studijose.

— Tu niekada nebuvai vilčių kupinas jaunuolis, — pasakė jis. — Buvai kietas ir realistas, tačiau nebuvai ir visiškas skeptikas. Kai vedei Reičelę, pradėjai keistis. — Pamatęs Žako veide blykstelint sudirgimą, skubiai pridūrė: — Gerai, užteks sentimentalumų. Kalbėkim apie reikalus. Kada nori pradėti Lemtį ir ką numatei pagrindiniams vaidmenims?

— Aš vaidinsiu vyrą ir norėčiau, kad Dajana Kouplend, jeigu ji laisva, vaidintų žmoną. Reičelė puikiai tiktų meilužės rolei. Emilė Makdenjels — dukters.

Levaino antakiai staiga pakilo aukštyn.

— Reičelę ištiks įsiūčio priepuolis, jeigu ji gaus antraeilį vaidmenį.

— Su Reičele aš susitarsiu, — nuramino jį Žakas.

Reičelė ir Levainas nekentė vienas kito, nors nė vienas jų niekada to nepripažino. Žakas įtarė, kad prieš daugelį metų tarp jų buvo romanas, kuris blogai baigėsi.

— Tu dar nenusprendei, kas vaidins valkatą, — kiek padvejojęs po pauzės tęsė Levainas. — Norėčiau paprašyti paslaugos. Ar nesutiktum tą vaidmenį skirti Toniui Ostinui?

— Nieku gyvu! — atrėžė Žakas.

Ostino polinkis į alkoholį ir narkotikus buvo plačiai žinomas kaip ir kitos jo ydos, ir jis buvo absoliučiai nepatikimas. Paskutinį kartą atsitiktinai perdozavęs pradedant sukti filmą Empire studijai, šešiems mėnesiams atsidūrė reabilitacijos centre, ir jo vaidmenį teko atiduoti kitam aktoriui.

— Tonis nori dirbti ir įrodyti, ką gali, — kantriai tęsė Levainas. — Jo gydytojai man garantuoja, kad jis metė savo įpročius ir tapo nauju žmogumi. Šį kartą aš linkęs jais tikėti.

Žakas gūžtelėjo pečiais.

— O kuo skiriasi šis kartas?

— Todėl, kad šį kartą, kai jie skubiai atvežė jį į Kedrų-Sinajaus, jis vos galo negavo. Gydytojai jį atgaivino, bet toji patirtis galutinai atgrasė jį nuo to mėšlo, ir jis pasiruošęs susiimti ir dirbti. Norėčiau suteikti jam galimybę pradėti iš naujo. — Levaino balse suskambo maldavimas. — Žakai, tai vienintelis doras darbas, kurį galima padaryti. Mes visi gyvenam šioje žemėje. Privalom rūpintis vieni kitais, žiūrėti vieni kitų. Turim padėti Toniui gauti darbą, nes jis palūžęs ir...

— Ir skolingas tau krūvą pinigų už tą filmą, kurio jis taip ir nebaigė, — drėbė Žakas į akis.

— Na taip, jis prasiskolino mums nemažą sumą pinigų už tą filmą, — nenorom pripažino Levainas. — Bet vis dėlto atėjo pas mus ir paprašė sutikimo atidirbti už skolą, kad galėtų susigrąžinti vardą. Kadangi esi nejautrus, pasvarstyk praktinę naudą, kurią iš to gausim: kad ir kokia prasta jo reputacija, publika vis dar žavisi juo. Jis blogasis, suvedžiotas, gražusis vaikinas, vyras, kurį kiekviena moteris trokšta paguosti.

Žakas dvejojo. Jeigu Ostinas tikrai pasikeitė, jis šiam vaidmeniui tobulai tiko. Būdamas trisdešimt trejų, jis savo gražią šviesiaplaukio jaunuolio išvaizdą buvo nuniokojęs lengvabūdišku gyvenimu, bet dėl to jis tapo patrauklesnis moterims nuo dvylikos iki devyniasdešimties. Ostino pavardė afišoje garantavo pasakiškas pajamas. Taip pat ir Žako; kartu tai duotų šansų sumušti kai kuriuos rekordus. Kadangi Žakas ketino gauti nemažą dalį pelno kaip atlyginimą už Lemties pastatymą, tai akivaizdžiai lėmė jo apsisprendimą, kaip ir tai, kad Ostinas girtas vaidino geriau ir šiam vaidmeniui jis tobulai tiko. Kita vertus, panaudoti Ostiną šiame filme būtų paslauga Empire studijai, o Žakas ketino savo ruožtu iš jos išsireikalauti nuolaidų. Todėl jis slėpė entuziazmą dėl šio sumanymo ir tiktai pasakė:

— Duosiu jam susipažinti su vaidmeniu, bet neketinu būti narkomano auklė, ar jis pasitaisęs, ar ne. Pasakysiu, kad Danas Mojesas paskambintų tau rytą, — pakilęs išeiti pridūrė jis, turėdamas omeny savo agentą, — ir judu galit pradėti tartis dėl kontrakto sąlygų.

— Šitas filmas daug kainuos, filmuosite keliose vietovėse, — priminė jam Irvinas, jau būgštaudamas dėl sumos, kurios Žakas buvo linkęs prašyti už pagrindinį vaidmenį ir režisūrą, jau nekalbant apie paslaugas, kurių jis išreikalaus už tai, kad filme leis vaidinti Ostinui. Stropiai slėpdamas savo entuziazmą dėl šio projekto, jis atsistojo ir paspaudė ranką Žakui. — Imuosi šito reikalo tik dėl to, kad tu taip labai jo nori. Aš pats žadu melstis parpuolęs ant kelių, kad jis atneštų mums nors tiek pajamų, kiek kainuos jo gamyba.

Žakas užgniaužė supratingą šypsnį. Spaudžiant rankas pasipylė įžanginė sutarties sąlygų papliūpa.

Dajana Kouplend atsisakė Žako personažo žmonos vaidmens, nes ji jau buvo susitarusi, todėl Žakas tą vaidmenį atidavė Reičelei, kuri buvo jo alternatyva. Po kelių savaičių Dajanos planai pasikeitė, bet tuo metu Žakas jau ir morališkai, ir teisiškai buvo įsipareigojęs Reičelei palikti pirmaeilį vaidmenį. Žako nuostabai, Dajana paprašė mažesnio — meilužės — vaidmens. Emilė Makdenjels mielai sutiko vaidinti paauglę dukrą, o Toniui Ostinui buvo skirtas valkatos vaidmuo. Atlikėjai mažesniems vaidmenims buvo surasti be vargo, ir Žako mėgstama rinktinė filmavimo brigada vėl susibūrė į krūvą statyti kito filmo.

Prabėgus mėnesiui nuo Lemties filmavimo pradžios, pasklido kalbos, kad nors darbui kliudė įvairios nelaimės ir trukdymai, fragmentai, kiekvieną dieną siuntinėjami į laboratoriją išryškinti, buvo fantastiški. Holivudo paskalų malūnas pradėjo skleisti per ankstyvas pranašystes apie Akademijos premijų nominacijas.

6

Čežėjimas žolėje pažadino Žaką iš svajonių ir, žvilgterėjęs per petį, jis tirštėjančiose sutemose pamatė besiartinantį Tomį Niutoną.

— Komanda išėjo pietauti, o arklidėse viskas paruošta, — pasakė jis.

Žakas atsistojo.

— Puiku. Einu pažiūrėsiu. — Jis šiandien jau buvo tikrinęs kiek ankstėliau, tačiau norėjo, kad būtų išvengta bet kokių netikėtumų, be to, tai suteikė jam galimybę kiek ilgiau išvengti bendravimo su kitais. — Šį vakarą repeticijos nebus, — pridūrė jis. — Mėginsim filmuoti iš karto.

Tomis linkterėjo:

— Pranešiu visiems.

Arklidėse Žakas apžiūrėjo paskutinės didelės scenos aplinką. Per pastaruosius mėnesius siužetas atgijo priešais kameras, tapo gyvesnis ir labiau įtemptas, negu jis tikėjosi iš pradžių. Tai buvo pasakojimas apie moterį, plėšomą tarp meilės savo dukrai bei vyrui, darbuose paskendusiam pramonės magnatui, ir aistringo susidomėjimo gražuoliu valkata, kurio noras ją pasiekti virto pavojinga manija. Žakas vaidino tą tariamai nedėmesingą vyrą, vyriškį, kurio finansinė imperija jau buvo bežlunganti ir kuris svarstė, ar nevertėtų jam imtis verslo su narkotikų tiekėjais, kad nereikėtų matyti savo žmonos ir dukros, netekusių įprasto gyvenimo būdo. Emilė Makdenjels buvo toji paauglė dukra, kuriai nėmaž nerūpėjo jos tėvų teikiama prabanga ir kuri tenorėjo didesnio jų susidomėjimo, dėmesio. Siužetas buvo stiprus, bet labiausiai išsiskyrė puikūs ir ryškūs herojų charakteriai, žmogaus prigimties ir poreikių, jo silpnybių ir jėgos apnuoginimas. Lemtyje nebuvo „blogų vyrukų“. Žakas žinojo, kad kiekvienas personažas darys didžiulį emocinį poveikį filmo žiūrovams.

Dauguma scenų buvo nufilmuota ne nuoseklia seka kaip įprasta. Kadangi technika buvo kilnojama iš vienos vietos į kitą, paskutinės dvi scenos, kurios dar turėjo būti nufilmuotos, iš tikrųjų buvo paskutinės paties filmo scenos. Vienoje, kurią jie ruošėsi filmuoti, Reičelė susitinka savo meilužį arklidėse, kur anksčiau yra ne kartą matęsi. Priversta pasimatyti su juo „dar kartą“, nes kitaip jis grasina atskleisti jų romaną jos vyrui ir dukrai, Reičelė paslepia arklidėse šautuvą, kuriuo ketina jį nubaidyti. Kai jis mėgina priversti ją mylėtis, ji grasina jam ginklu, ir paskui per kilusias grumtynes abudu susižeidžia. Norėta, kad scena būtų karšta ir seksuali, ir režisierius Žakas turėjo užtikrinti, kad ji būtų labai seksuali ir labai karšta.

Dairydamasis aplinkui jis palengva ėjo koridoriumi, kuris skyrė pusiau menkai apšviestas arklides. Viskas buvo tiksliai taip, kaip jis norėjo: arkliai stovėjo garduose palei sieną į kairę nuo jo, jam einant pro šalį, jie smalsiai žiūrėjo, iškišę snukius pro užtvarų viršų. Kamanos ir jojimo įnagiai kabėjo ant priešingos sienos kablių; balnai buvo sukrauti ant medinių lentynų; arklių priežiūros ir valymo reikmenys — savo vietoje ant stalo prie tolimiausios sienos už ratinės. Tačiau tikrasis scenos centras buvo stalas koridoriaus gale greta šieno pundų, kur įvyks dviejų pagrindinių veikėjų finalinė kova. Ryšuliai buvo vietoje, ir šautuvas, kuris bus panaudotas grumtynėse, gulėjo ant stalo, paslėptas tarp butelių su tepalais ir šukavimo šepečių. Viršuje ant gegnių antroji kamera jau buvo nutaikyta į dvivėres duris, kad pagautų Emilę, kai ji įjos į arklides, išgirdusi šūvį, ir visi prožektoriai sureguliuoti taip, kad juos įjungus būtų pasiektas maksimalus efektas.

Žakas keliu stumtelėjo stalą per colį į kairę, tada perkėlė keletą ant jo stovėjusių butelių ir pajudino šautuvo buožę, kad kamera jį užgriebtų. Bet tą padarė greičiau iš nerimo nei būtinybės. Vyriausiasis operatorius Semas Hadžinsas ir kostiumininkė Linda Tompkin jau buvo baigę savo įprastinį nepriekaištingą darbą — pavertę Žako sumanymus scenovaizdžiu, kuris buvo tobulai sumontuotas ir išbaigtas ligi mažiausios smulkmenos, sukuriant tiksliai tai, ko Žakas ir norėjo. Nekantraudamas pradėti ir greičiau atsikratyti kankynės, Zakas staigiai apsigręžė ir pasuko prie durų, o jo žingsniai skardžiai aidėjo blizgančiomis grindų plytelėmis.

Milžiniški prožektoriai apšvietė šoninį kiemą, kur komanda ėmė sau maistą iš savitarnos bufeto ir valgė prie pikniko stalų arba susėdę ant žolės. Tomis pastebėjo Žaką, vos tik įžengęs į apšviestą plotą ir, Žakui linkterėjus, sušuko:

— Visi pasiruošę, dar dešimt minučių ir pradedam.

Kilo subruzdimas, kai vieni komandos nariai atsistojo ir pasuko į arklides, o kiti ėjo prie bufeto dar pasiimti šaltų gėrimų. Stengdamasis apkarpyti nereikalingas išaugusio biudžeto išlaidas, Žakas čia paliko tiktai reikalingiausius komandos narius, o likusius pasiuntė atgal į Vakarų pakrantę, tarp jų ir antrąjį bei trečiąjį režisieriaus padėjėjus ir keletą pastatymo asistentų. Net be papildomos pagalbos Tomis Niutonas sugebėjo viską tvarkyti ne mažiau puikiai.

Žakas stebėjo, kaip šis vienintelį savo asistentą pasiuntė į Ostino gyvenamąją priekabą, ir po valandėlės pamatė išeinant iš jos Ostiną ir Reičelę, lydimus jų kirpėjų ir grimuotojos. Ostinas atrodė nesmagus ir kiek negaluojantis; Žakas vylėsi, kad jį žudo jo šonkauliai. Tuo tarpu Reičelė pražygiavo pro komandą ir Žaką išdidžiai iškėlusi galvą — už nieką neatsakinga karalienė. Emilė Makdenjels žingsniavo pirmyn atgal priešais savo tėvą, kartu su juo kartodama tekstą. Su savo Širlės Tempi duobutėmis skruostuose, būdama šešiolikos, ji vis dar atrodė ne ką vyresnė nei vienuolikos. Ji pakėlė akis kaip tik tuo metu, kai pro ją ėjo Reičelė, ir jos veidas iš pasidygėjimo sustingo. Paskui vėl skubiai pažvelgė į tėvą ir ėmė kartoti savo tekstą. Kadangi iš pradžių Emilei labai patiko Reičelė, Žakas staigią vaiko permainą palaikė jos ištikimybe jam, ir jį akimirką tai sujaudino. Jis jau siekė nuo bufeto sumuštinio su kepta jautiena, kai Dajanos Kouplend švelnus, užjaučiantis balsas privertė jį krūptelėti.

— Žakai?

Jis pasisuko, iš nustebimo suraukęs antakius.

— Ką čia veiki? Maniau, šįryt išvažiuosi į Los Andželą.

Apsimovusi baltus šortus, apsivilkusi rankas ir nugarą apnuoginančią raudoną palaidinę, kaštoninius plaukus susipynusi į prancūzišką kasą, ji atrodė graži ir sutrikusi.

— Ketinau, bet išgirdusi, kas vakar vakare nutiko viešbutyje, nusprendžiau šiandien dar pasilikti ir šį vakarą čia pabūti.

— Kodėl? — šiurkščiai paklausė Žakas.

— Priežastys dvi, — atsakė Dajana, žūtbūtinai stengdamasi jį įtikinti savo nuoširdumu. — Pirmoji priežastis — suteikti tau šiokią tokią moralinę paramą, jeigu tau jos reikia.

— Nereikia, — mandagiai tarė Žakas. — O kokia antroji?

Dajana pažvelgė į jo išdidžius, tarsi išskaptuotus bruožus, į stulbinančias gintarines akis, kurios po tankiomis juodomis blakstienomis darėsi šaltos, ir suprato, kad jos žodžiai skambėjo taip, tarytum jinai jo gailėtųsi. Sutrikdyta atkakliai į ją įbesto žvilgsnio ir ilgai trunkančios tylos, galiausiai ji pratrūko:

— Klausyk, nežinau, kaip pasakyti... bet aš... aš manau, kad Reičelė kvailė. Ir jeigu galiu tau kuo nors padėti, prašau man pasakyti. Ir, Žakai, — jausmingai baigė ji, — dirbsiu su tavim bet kada, bet kur, vaidinsiu bet kokį vaidmenį. Tiesiog norėjau, kad žinotum.

Ji stebėjo, kaip neperprantama jo veido išraiška virsta niūriu linksmumu, ir pavėluotai suprato, kad iš jos kalbos atrodė, lyg jos užuojautos žodžiai slėptų garbėtrošką.

— Ačiū tau, Dajana, — atsakė jis su tokiu niūriu mandagumu, kad ji pasijuto dar kvailiau. — Tegu tavo agentas paskambina man po kelių mėnesių, kai rinksiu aktorius kitam filmui.

Ji stebėjo, kaip jis eina šalin dideliais ryžtingais žingsniais, jo tamsiai mėlyni marškinėliai dar labiau pabrėžė plačius pečius, chaki spalvos kelnės glaudžiai apgulė siaurus jo klubus, lankstus, galingas kūnas su tvirtomis sausgyslėmis ir standžiais raumenimis, grakštus kaip liūtas, liūto akimis ir budraus liūto išdidumu. Šią analogiją griovė tik gražūs, tankūs plaukai, ilgesingai pamanė Dajana. Jie buvo tokie tamsūs, beveik juodi. Suglumusi ir sutriuškinta ji paraudo ir, staigiai atsikėlusi į medį sau už nugaros, pažvelgė į Tomį, kuris beveik per visą jos kalbą stovėjo šalia Žako.

— Aš tikrai prašoviau, ar ne, Tomi?

— Sakyčiau, tai blogiausias tavo spektaklis.

— Jis mano, kad aš norėjau vaidmens viename iš jo filmų.

— Argi ne taip?

Dajana sviedė į jį apmaudų žvilgsnį, tačiau Tomis stebėjo Tonį Ostiną ir Reičelę. Po valandėlės ji nusistebėjo:

— Kaip toji kalė gali teikti pirmenybę ne Žakui, o Toniui Ostinui? Kaip ji gali?

— Gal jai patinka jaustis reikalingai? — atsakė Tomis. — Žakui nieko nereikia, iš tiesų nieko. Toniui reikia visų.

— Tonis naudojasi visais, — su panieka pataisė jį Dajana. — Tas šviesiaplaukis Adonis iš tiesų yra vampyras. Jis ryja žmones, iščiulpia juos, o paskui, kai jie nebereikalingi, atsikrato.

— Tu geriau žinai, — pasakė jis, guosdamas apglėbė ją per pečius ir nežymiai spūstelėjo.

— Tonis siuntinėdavo mane susitikti su jo narkotikų tiekėju. Sykį mane areštavo, kai rado narkotikų pas mane. Iš kalėjimo paskambinau jam, kad ateitų ir išlaisvintų mane už užstatą, jis taip įsiuto dėl to, kad mane sugavo, jog padėjo ragelį. Aš baisiai išsigandau, paskambinau į studiją, jie laidavo už mane ir viską užglostė. Tada jie vėl mane priėmė ir atlygino visas teismo išlaidas.

— Jis, matyt, turėjo kažkokių paperkančių savybių, antraip nebūtum jo įsimylėjusi.

— Man buvo dvidešimt metų, buvau pamišusi dėl žvaigždžių, kai įsimylėjau jį, — nesutiko jinai. — O tu kuo pasiteisinsi?

— Gal vidutinio amžiaus krizė? — atsakė jis, nevykusiai mėgindamas pajuokauti.

— Baisiai blogai, kad ligoninėje jį atgaivino paskutinį kartą perdozavus.

Arklidėse jau žiebėsi žiburiai, ir jis mostelėjo galva į tą pusę.

— Eime, jau metas.

Dajana apkabino jį per liemenį, ir jie nužygiavo į arklides.

— Žinai, kaip sakoma, — pareiškė ji, — kaip pasiklosi, taip išmiegosi.

— Taigi, bet ne visada patalas minkštas.

Savo priekaboje Žakas paskubom šaltu vandeniu apsišlakstė veidą ir krūtinę, užsivilko švarius marškinius ir išėjo. Stabtelėjo, pamatęs Emilės tėvą, vaikštinėjantį pirmyn atgal priešais jos priekabą.

— Ar Emilė arklidėse?

— Ne, Žakai, dar ne. Nuo karščio jai visą laiką bloga, — pasiskundė Džordžas Makdenjelsas. — Jai nereikėtų tiek laiko praleisti saulėje. Ar ji negalėtų likti mūsų priekaboje, kur yra oro kondicionierius, kol jums jos prireiks? Noriu pasakyti, dar tikriausiai filmuosite keletą kadrų su Reičele ir Ostinu prieš Emilės sceną.

Kitomis aplinkybėmis pasiūlymas, kad režisierius lauktų aktorės dėl to, kad ši nori patogiai padrybsoti, Makdenjelsui būtų kainavęs kandų Žako atkirtį. Tačiau Žakas, kaip ir daugelis kitų, jautė silpnybę Emilei, todėl sutramdė savo balsą atsakydamas:

— Apie tai negali būti nė kalbos, ir tu, Džordžai, tą žinai. Emilė yra eilinis kareivis. Ji susidoros su kaitra laukdama savo eilės.

— Bet... aš pakviesiu Emilę, — pasitaisė jis, kai Žako išraiška tapo grėsminga.

Paprastai Žakas jausdavo tiktai panieką įkyriems vaikų aktorių tėvams, tačiau Emilės tėvas buvo kitoks. Jo žmona paliko juos abu, kai Emilė dar buvo kūdikis. Tik per laimingą atsitiktinumą režisierius pastebėjo mergytę su duobutėmis skruostuose žaidžiant parke su tėvu. Kai tas pats režisierius pasiūlė Emilei vaidmenį filme, jos tėvas atsisakė dieninio darbo, kad galėtų globoti ją per filmavimą, ir pradėjo dirbti naktimis. Makdenjelsas nujautė, kad ji mažiau „išpuiks“, jeigu liks viena nakčiai su aukle, negu filmavimo aikštelėje dieną su samdoma globėja. Vien tai nebūtų Žako patraukę prie šio vyriškio, bet visi žinojo, kad jis kiekvieną Emilės uždirbtą centą investavo į jai skirtą fondą. Jam rūpėjo tiktai jos interesai, ir jo budrumas atsipirko: Emilė buvo geras vaikas, stebinantis Holivudo vaikas žvaigždė. Ji nekvailiojo su alkoholiu ir narkotikais, nemiegojo su kuo pakliūva, buvo mandagi ir padori, ir Žakas žinojo, kad visa tai dėl jos tėvo begalinio atsidavimo ją tokią išsaugoti.

Emilė atskubėjo jam įkandin, kai jis artinosi prie arklidžių, ir jis šūktelėjo jai per petį:

— Lipk, gražuole, ant žirgo ir baikim tai!

Tekina pralėkė pro jį su jojimo kelnėmis ir švarkeliu — savo kostiumu.

— Aš, Žakai, pasiruošusi, jeigu ir jūs pasiruošęs, — riktelėjo ji, ir ją apėmė nenusakomas sielvartas dėl to, ką jam teks patirti, paskui dingo už kampo, kur du operatoriaus padėjėjai laukė jos su žirgu.

Žakas žinojo, kad tėra menka galimybė pirmu bandymu tobulai nufilmuoti sceną, nesvarbu, ar ją repetuos prieš tai, ar nerepetuos, bet turint omeny tai, kas buvo įvykę pereitą vakarą, jis norėjo kiek įmanoma mažiau sugaišti bandymams. Maža to, įtampa tarp jo žmonos, jos meilužio ir jo paties tik stiprės, kuo daugiau kartų jis turės režisuoti įtemptą seksualią sceną.

Iš krūmų prie durų išlindo šešėlis ir stropiai moduliuojamas taikus Ostino balsas privertė Žaką sustoti kaip įdiegtą.

— Klausyk, Žakai, šitą sceną bus pakankamai sunku nufilmuoti ir be priešiškų mudviejų jausmų dėl Reičelės, — pasakė jis, išeidamas į šviesą. — Mudu esam daug patyrę, mes protingi, suaugę žmonės. Tad taip ir elkimės.

Jis ištiesė ranką, kad ją paspaustų.

Žakas su panieka pažvelgė į jo ištiestą ranką, o paskui į jį patį.

— Eik velniop!

7

Įtampa, tiršta ir įkaitusi, tvyrojo nelyginant uždanga viršum arklidžių, kai Žakas praėjo pro žiūrovus ir taku pasuko tamsoje skendinčių dekoracijų link. Semas Hadžinsas jau stovėjo prie kameros, ir Žakas stabtelėjo prie dviejų monitorių, prijungtų prie kameros lęšių, kad galėtų tiksliai matyti tai, ką filmavo kameros. Jis linktelėjo Tomiui, ir viskas pajudėjo įprasta seka:

— Junkit! — garsiai šūktelėjo režisieriaus padėjėjas.

Sugergždė metalas, spragtelėjus jungiklius, ir įsižiebė milžiniški prožektoriai, užliedami visą plotą kaitria balta šviesa. Susikišęs rankas į kišenes, Žakas stebėjo vaizdus abiejuose monitoriuose. Niekas nekalbėjo, niekas nesukosėjo, niekas nesujudėjo, tik jis vienas miglotai suvokė tą neįprastą tylą. Tai, ko trūko jo gyvenimui, daugelį metų jis kompensavo darbu, visiškai pasinerdamas į jį ir nieko neįsileisdamas, ir dabar tai darė be sąmoningų pastangų. Šiuo momentu scena, kurią žadėjo filmuoti, buvo visa, kas jam rūpėjo; tai buvo jo kūdikis, jo mylimoji, jo ateitis, ir jis tyrinėjo kiekvieną detalę abiejuose monitoriuose, įsivaizduodamas, kaip visa tai atrodys trisdešimties pėdų pločio kino teatro ekrane.

Ant gegnių asistentas ir elektrikas laukė instrukcijų pajudinti prožektorių arba, jeigu reikia, pakreipti kitu kampu deflektorių. Vyriausiasis apšvietėjas stovėjo už Semo kameros, laukdamas nurodymų, o dar du elektrikai buvo šalia krano ir žiūrėjo aukštyn į antrąjį operatorių, kuris sėdėjo dvidešimčia pėdų aukščiau, kad sceną galėtų nufilmuoti iš reikiamo kampo. Operatoriaus pagalbininkai stovėjo šalia, kad pertvarkytų bet ką, ką tiktai Žakas palieps; garso operatorius buvo pasiruošęs užsidėti ant kaklo kabančias ausines, scenarijaus kontrolierė vienoje rankoje laikė scenarijų, o antrojoje — chronometrą. Šalia jos režisieriaus asistentas rašė ant pliauškės, kuri bus panaudota pažymėti scenai, kai Žakas įsakys įjungti kameras. Tonis ir Reičelė laukdami stovėjo šone.

Patenkintas Žakas linkterėjo ir pažiūrėjo į Semą.

— Kaip tau atrodo?

Kaip jau buvo daręs keletą kartų per dieną, vyriausiasis operatorius prikišo akį prie kameros ir dirstelėjo paskutinį kartą. Neatitraukdamas akies, jis dvejodamas pasakė:

— Man, Žakai, truputį kliūva tas stalas. Pristumkim jį arčiau šieno.

Vos tik pravėrė burną, du operatoriaus padėjėjai prišokę čiupo stalą ir ėmė stumti jį po colį, sekdami Semo, žiūrinčio pro kamerą, rankos judesius.

— Gerai, palikit čia.

Nekantraudamas pradėti, Žakas pažvelgė aukštyn į operatorių ant krano strėlės.

— Lesai? Kaip ten atrodo iš viršaus?

— Gerai, Žakai.

Žakas paskutinį kartą apsidairė ir linkterėjo Tomiui, kuris kaip įprasta šūktelėjo tylos ir dėmesio, nors visa komanda ir taip tylėjo kaip negyvi.

— Prašau tyliau. Visi į vietas. Čia ne repeticija. Mes iš karto filmuojam.

Tonis ir Reičelė užėmė vietas, pažymėtas jiems ant grindų, tuo tarpu grimuotoja paskutinį kartą perbraukė pudra prakaituotą Tonio kaktą, aprengėja timptelėjo žemyn Reičelei suknelės juosmenį, ir Žakas kaip visada greitakalbe priminė jiems sceną, kurią ruošėsi filmuoti.

— Gerai, — pasakė jis žvaliu, dalykišku ir ryžtingu balsu, — jūs žinot siužetą ir žinot pabaigą. Galbūt mums pavyks nufilmuoti iš karto. Jei ne, panaudosim kaip repeticiją. — Ir įsmeigė žvilgsnį į Reičelę, bet kreipėsi į ją personažo vardu, kaip paprastai darydavo: — Johana, tu įeini į arklides, žinodama, kad Rikas kažkur tyko. Žinai, ko jis iš tavęs nori. Tu bijai jo ir bijai pati savęs. Kai jis bando tave suvedžioti, tu pasiduodi, bet tik kelioms akimirkoms, tačiau tai karštos akimirkos, — baigė Žakas, nusprendęs, kad jam nereikia labai konkrečiai kalbėti apie tokią aistrą, kokią tikėjosi išvysti tarp jos ir jos meilužio tikrame gyvenime. — Supratai? Labai karštos.

— Supratau, — atsakė ji ir tik jos žalių akių mirktelėjimas nežymiai išdavė sutrikimą dėl to, ką jai teks daryti priešais žmones, kurių buvo pilna patalpa.

Žakas kreipėsi į Tonį, užėmusį savo vietą tuščiame garde.

— Tu čia ilgiau kaip valandą laukei Johanos, — priminė jam greitakalbe. — Bijai, kad ji gali neateiti, ir nekenti pats savęs už tai, kad jos geidi. Tu lyg apsėstas, nori eiti į namą ir pasakyti jos dukrai ir namų šeimininkei, ir bet kam, kas tiktai klausysis tavęs, kad ji miegojo su tavimi. Jautiesi pažemintas dėl to, kad ji vengia tavęs, ir turi susitikinėti su ja arklidėse, kol jos vyras miega jos lovoje. Kai ji įžengia į vidų ir praeina pro gardo duris, nematydama tavęs, visas įniršis ir skausmas, susikaupęs tavyje per daugelį mėnesių, prasiveržia. Tu griebi ją, bet kai tik ją palieti, vėl jos geidi ir esi pasiryžęs padaryti taip, kad ji geistų tavęs. Priverti ją bučiuoti tave ir jauti, kaip ji iš pradžių atsiliepia. Kai ji persimaino ir ima grumtis, tu jau per toli nuėjęs, kad patikėtum, jog ji nori, kad liautumeis. Netiki tuo, kol ji griebia ginklą ir nutaiko į tave, o tada tu įtūžti. Nebesivaldai. Stveri ginklą, ir kai ji šauna į tave, esi per daug įniršęs, kad patikėtum, jog tai įvyko atsitiktinai. Visa toji aistra, tas apsėdimas dėl jos akimirksniu virsta įsiūčiu, kai grumiesi su ja dėl ginklo. Ginklas iššauna antrąsyk. Reičelė sukniumba ant grindų, tada nusviedi ginklą — iš baimės ir sielvarto tave ima pykinti, kai supranti, kad ji sunkiai sužeista. Išgirsti Emilę — tu delsi, paskui bėgi. — Nepajėgdamas paslėpti neapykantos, Žakas kandžiai pridūrė: — Ar sugebėsi?

— Taip, — tvirtai ir sarkastiškai atsakė Ostinas. — Manau, sugebėsiu.

— Tai pradedam ir baikim šią kokčią šaradą, — atkirto Žakas, nespėjęs susitvardyti. Atsisukęs į Reičelę, pridūrė: — Tu niekada neketinai panaudoti to ginklo prieš jį, ir kai jis iššaus, noriu matyti, kaip tave apima siaubas, toks siaubas, kad, kai ginklas nukreiptas į tave, tu negali greitai sureaguoti.

Nelaukęs, kol ji pritars jo nurodymams, Žakas pasisuko į Emilę ir truputį sušvelnino savo balsą:

— Emile, tu išgirsti šūvius ir atjoji čia. Tavo motina sužeista, tačiau nepraradusi sąmonės, ir tu supranti, kad ji nėra mirtinai sužeista. Tu apimta siaubo. Mamos meilužis bėga į sunkvežimį, o pati čiumpi telefoną, esantį arklininko kontoroje, ir iškvieti greitąją pagalbą, o paskui skambini tėvui. Aišku?

— O kaip su Toniu, noriu pasakyti su Riku? Ar neturėčiau vytis jo keletą žingsnių arba pakelti ginklą?

Normaliai jie būtų visa tai išsiaiškinę per repeticiją, ir Žakas suprato, kad elgėsi kvailai manydamas, kad jie galėsią repeticiją panaudoti filmo kadrui, ypač dėl to, kad jis nuo vakar dienos svarstė, kad gal Reičelė neturėtų pirmutinė iššauti, netgi jei šito reikalavo scenarijus. Trumpai padvejojęs, jis papurtė galvą Emilei.

— Iš pradžių suvaidinkim taip, kaip parašyta. Paskui, jei reikės, galėsim paimprovizuoti.

Atsisukus į aktorius ir komandą, jo tonas tapo šiurkštus:

— Klausimų yra?

Davė jiems sekundės dalelytę atsakyti, prieš linktelėdamas Tomiui, ir pasakė:

— Tai pradedam.

— Išjunkit oro kondicionierius, — riktelėjo Tomis, ir po valandėlės įrenginiai nutilo. Garso režisierius užsidėjo ausines, abu operatoriai palinko į priekį, o Žakas atsistojo tarp kameros ir monitorių, iš kur galėjo matyti ir monitorius, ir veiksmą priešais save.

— Prašom raudoną šviesą! — šūktelėjo jis, nurodydamas, kad uždegta raudona šviesa prie arklidžių iš lauko pusės būtų įspėjanti, kad vyksta filmavimas.

— Junkit kameras!

Jis luktelėjo žodinio patvirtinimo, kad kameros ir garso įranga veikia tinkamai.

— Jungiam! — po akimirkos sušuko operatorius ant gervės.

— Jungiam! — aidu atsiliepė Semas Hadžinsas.

— Greičiau! — suriko garso operatorius.

— Pažymėkit, — įsakė Žakas, ir pastatymo asistentas skubiai žengė priešais Semo kamerą, laikydamas baltai juodą pliauškę, kurioje buvo pažymėtas filmuojamos scenos numeris ir kadrų skaičius.

— 126 scena, — pakartojo tai, kas buvo parašyta ant pliauškės, — 1 kadras.

Jis suglaudė pliauškės dalis, kad būtų lengviau redaktoriams, kurie vėliau tai panaudos sinchronizuodami garsą su veiksmu, o paskui skubiai pasitraukė į šalį.

— Veiksmas! — sušuko Žakas.

Reičelė įžengė į arklides iš šono; eidama nervingai dairėsi aplinkui, jos veidas tobulai atspindėjo siaubą, susijaudinimą ir blogą nuojautą.

— Rikai? — sušuko ji drebančiu balsu taip, kaip reikalavo scenarijus, ir, kai jos meilužio ranka išlindo iš slėptuvės tuščiame garde, jos prislopintas klyktelėjimas buvo tobulas.

Stovėdamas šalia kameros, ant krūtinės sukryžiavęs rankas, Žakas stebėjo abejingai prisimerkęs, bet kai Ostinas ėmė bučiuoti, glamonėti ir tempti Reičelę žemyn ant šieno ryšulių, viskas sutriko. Ostinas buvo nevikrus ir akivaizdžiai suglumęs.

— Nutraukti! — suriko Žakas, įsiutintas minties, kad jam teks stebėti Ostiną pakartotinai glamonėjant ir bučiuojant jo žmoną. Įžirgliojęs į šviesos apšviestą plotą, jis pervėrė aktorių lediniu niekinamu žvilgsniu.

— Ostinai, mano viešbučio kambaryje tu jos nebučiavai kaip nevykėlis choro berniukas. Pažiūrėkim, kaip atrodys toji scena, jei mes ją pakartosime be tos mėgėjiškos vaidybos.

Ostino veidas, dėl jaunuoliško žavesio lyginamas su Roberto Redfordo veidu, skaisčiai išraudo.

— Jėzau, Žakai, kodėl negali į visa tai reaguoti kaip suaugęs...

Ignoruodamas jį, Žakas užsipuolė Reičelę, kuri dėbsojo į jį, ir šiurkščiai, kaip dar niekada ligi šiol, pasakė:

— O tu... tu privalai būti susijaudinusi, o ne galvoti apie manikiūrą, kol jis tave niurkys.

Kiti du kadrai buvo puikūs, ir visa komanda tai žinojo, bet abu sykiu Žakas juos sustabdė, dar prieš Reičelei siekiant ginklo, ir liepė pakartoti. Darė tai iš dalies staiga pajutęs kažkokį iškrypusį pasitenkinimą, versdamas juos gašliai grabinėtis, daryti tai, kas jį viešai apkvailino, bet labiausiai dėl to, jog jautė, kad kažkas toje scenoje blogai.

— Baikit! — sušuko jis, nutraukdamas ketvirtą kadrą, ir žengė į priekį.

Ostinas pašoko nuo šieno ryšulių įniršęs, pasirengęs susimušti, ranka apglėbęs Reičelę, kuri galų gale pakankamai įsiaudrino, kad būtų suglumusi ir taip pat įniršusi.

— Klausyk, tu šunsnuki sadiste, paskutiniai du kadrai buvo geri! Tobuli! — pareiškė Ostinas, tačiau Žakas ignoravo jį ir nutarė pakeisti sceną, kaip buvo sugalvojęs vakar.

— Užsičiaupk ir klausyk, — atrėžė jis, — mes pabandysim kitaip. Kad ir ką autorius galvojo, rašydamas šitą sceną, aišku, kad nušovusi savo meilužį, netgi atsitiktinai, Johana praranda visas mūsų simpatijas. Vyriškis apimtas beprotiškos seksualinės ir emocinės aistros, o ji naudojasi juo tenkindama savo norus, tačiau niekada neketino palikti dėl jo savo vyro. Ji turi būti peršauta anksčiau už jį, antraip jis taps vienintele auka, o filmo esmė yra ta, kad jie visi yra aukos.

Žakas išgirdo, kaip žmonės prie kameros, netoli arklidžių durų, nustebę pritariamai murma, bet jo sprendimui sustiprinti visa tai buvo nereikalinga. Dabar jis žinojo esąs teisus. Tie patys giluminiai instinktai, leidę jam laimėti Akademijos nominaciją už filmą, kuris iš pradžių atrodė niekuo neypatingas, kol jo nesiėmė režisuoti Žakas. Atsigręždamas į Rečelę ir Tonį, kurį pakeitimas nemaloniai nustebino, greitai pasakė:

— Dar vieną paskutinį kartą ir, man atrodo, mums pavyks. Tau tereikia grumiantis dėl ginklo padaryti taip, kad Johana pirmoji būtų sužeista.

— Ir ką? — paklausė Tonis. — Ką man darytį po to, kai suprasiu ją nušovęs?

Žakas stabtelėjo galvodamas, tada ryžtingai tarė:

— Tegu ji paima ginklą į savo rankas. Tu neketinai jos sužeisti, bet ji to nesuvokia. Žengi žingsnį atgal, tačiau ji jau turi ginklą ir taiko į tave, verkdama dėl savęs ir dėl tavęs. Tu pradedi trauktis. Reičele, — kreipėsi į ją visiškai užvaldytas savo minčių, — noriu matyti, kaip tu raudi, paskui užsimerki ir spūsteli gaiduką.

Žakas grįžo į savo vietą.

— Įsidėmėk.

Operatoriaus asistentas atsistojo priešais kamerą su pliauškėmis.

— 126 scena, 5 kadras!

— Filmuojam!

Tai turėjo būti paskutinis kadras, tobulas kadras — Žakas tai jautė, stebėdamas, kaip Ostinas čiumpa Reičelę ir pargriauna ją ant šieno ryšulių, grabinėdamas ir burna rydamas ją. Dabar nebuvo jokio dialogo, fono partitūra bus įrašyta vėliau, todėl, kai Reičelė užgriebė ginklą ir įspraudė jį į tarpą tarp savęs ir Tonio, Žakas skatino ją grumtis smarkiau.

— Galynėkis, — sulojo jis ir pašaipiai sušvokštė: — Įsivaizduok, kad ten aš!

Gudrybė padėjo, ji išsirietė ir įniršusi iš tikrųjų ėmė daužyti Toniui pečius, ginklas atsidūrė jos rankoje.

Vėliau bus įrašytas tikras šūvis vietoj tylaus tuščios gilzės pokštelėjimo, ir Žakas stebėjo, kaip Tonis plėšia jai iš rankų ginklą, laukdamas tinkamo momento sušukti: „Šūvis!“, kad Tonis spustelėtų gaiduką, iššaudamas tuščią šovinį, o Reičelė kristų aukštielninka ir čiuptų netikro kraujo paketą, paslėptą jai prie peties. Dabar!

— Šūvis! — sušuko jis, ir visas Reičelės kūnas smarkiai krūptelėjo, kai šūvis trinktelėjo lyg fejerverkas didelėje daržinėje, aidu atsimušdamas į metalinį stogą.

Visi sustingo, akimirksniu sukaustyti nelaukto stipraus garso, kai turėjo pokštelėti tik tuščias šovinys. Reičelė palengva išslydo iš Tonio glėbio žemėn, tačiau nebuvo jokios tariamos žaizdos petyje, netikro kraujo, tekančio jai per ranką.

— Kas po... — pradėjo Žakas, jau šokdamas į priekį.

Tonis lenkėsi prie jos, tačiau Žakas jį nustūmė.

— Reičele? — šūktelėjo jis, apversdamas ją.

Jos krūtinėje buvo tik maža skylutė, iš kurios sunkėsi menka kraujo srovelė. Pirmoji nuosekli Žako mintis, kai jis šaukė, kad kas nors iškviestų greitąją pagalbą ir medikus, karštligiškai ieškodamas pulso, buvo ta, kad ši žaizda negalėtų būti mirtina. Reičelė beveik nekraujavo, žaizda buvo arčiau raktikaulio negu širdies, be to, profesionali pagalba buvo vos ui kelių jardų, čia pat, tarp dekoracijų, kaip reikalavo taisyklės. Visur kilo pragariškas triukšmas, moterys klykė, vyrai šaukė, o komanda puolė į priekį pro besigrūdančią minią.

— Po velnių! — sustugo Žakas ir, neužčiuopęs pulso, ėmėsi ją gaivinti.

Prabėgo valanda. Žakas stovėjo lauke prie pat arklidžių durų, už kelių jardų nuo kitų, laukdamas žinios iš viso pulko medikų ir policininkų, kurie buvo viduje su Reičele. Policijos ir greitosios pagalbos mašinos buvo sustatytos vejoje ir ant kelio, jų pamėkliški raudoni ir mėlyni avariniai švyturėliai kaip pašėlę sukosi tylioje, drėgnoje naktyje.

Reičelė buvo nebegyva. Jis tą jautė, žinojo. Buvo ir seniau matęs mirtį; prisiminė, kaip ji atrodo. Bet vis tiek negalėjo patikėti.

Policininkai jau buvo apklausę Tonį ir operatorius. Dabar jie ėmė klausinėti visus, kurie buvo ten, kai tai atsitiko. Bet jie neklausė Žako, ką jis matė. Jis pagalvojo, kiek sugebėjo racionaliai galvoti, jog keista, kad jie nenori kalbėtis su juo.

Viršum jo ryški šviesa ėmė švysčioti po teritoriją, ir jis išgirdo garsų sraigtasparnio propelerių kauksmą. Pamatė raudoną kryžių ant sraigtasparnio šono ir jam atlėgo; matyt, jie ketino nuskraidinti Reičelę į artimiausią ligoninę, kas, be abejonės, reiškė, kad medikams pavyko stabilizuoti jos gyvybę. Vos tik jį užvaldė ši guodžianti mintis, jis pamatė tai, nuo ko jam sustingo kraujas. Policininkai, kurie atvykę apsupo visą plotą, dabar praleido tamsų sedaną. Besileidžiančio sraigtasparnio šviesoje jis perskaitė emblemą ant vairuotojo durų „Apygardos prokuroras“.

Visi tai pamatė. Emilė ėmė raudoti tėvo glėbyje, o Žakas išgirdo Ostino įnirtingus keiksmus, lydimus guodžiančio Tomio murmėjimo. Dajana stebeilijo į tardytojo automobilį išbalusiu, sustingusiu veidu, o visi kiti tik spoksojo vieni į kitus.

Bet nė vienas nežiūrėjo į Žaką ir nebandė prieiti artyn. Apkvaitusiam Žakui toks elgesys atrodė keistokas, nors taip jam buvo geriau.

8

Kitą dieną visiems aktoriams ir komandos nariams buvo įsakyta likti viešbutyje, kad policija galėtų juos apklausti. Žakas visą laiką buvo apimtas neramios, slogios nuotaikos, kai policija atsisakė suteikti jam bet kokią informaciją, o žiniasklaida be paliovos platino ją po visą šalį. Pagal NBC programą, kurią jis žiūrėjo vidurdienį, ginklas, kuriuo nužudyta Reičelė, buvo užtaisytas ekspansyviniu šoviniu, turėjusiu susprogti ir išplisti nuo smūgio, visiškai suniokodamas didelę kūno dalį, užuot prasiskverbęs pro jį, dėl to jos mirtis buvo staigi. Per CBS „Vakaro žinias“ balistikos ekspertas, stovėdamas priešais stovą su rodomąja lazdele prie Reičelės kūno diagramos, visai Amerikai paaiškino, kaip šovinys buvo sudarkęs kūną. Žakas su trenksmu nuspaudė televizoriaus nuotolinio valdymo mygtuką, paskui nuėjo į tualetą ir išsivėmė. Reičelė buvo nebegyva, bet nors jų santuokoje ir nebuvo tikros šilumos, nors ji ir ketino išsiskirti su juo dėl Tonio, jis negalėjo susitaikyti su jos mirtimi ir tuo, kaip baisiai, siaubingai tai įvyko. ABC 10 valandos žinios kirto jam skaudų smūgį, pranešdamos, jog atlikus skrodimą paaiškėjo, kad Reičelė Evans Benedikt buvo jau šešios savaitės nėščia.

Žakas klestelėjo ant sofos ir užsimerkė, rydamas karčią tulžį, jausdamasis taip, tarsi būtų šėlstančio uragano centre. Reičelė nėščia. Bet ne nuo jo. Jis jau daugelį mėnesių nebuvo su ja miegojęs.

Nesiskutęs, negalėdamas valgyti, jis slankiojo po viešbučio apartamentus, kartkartėmis nusistebėdamas, ar visi kiti taip pat sulaikyti, jeigu taip, kodėl nė vienas neužėjo į jo kambarį pasikalbėti, užjausti ar šiaip pabūti. Viešbučio komutatorius buvo apgultas žmonių iš Holivudo, mėginančių susisiekti su Žaku, daugumai jų, tą jis žinojo, labiau rūpėjo apdrabstyti jį purvais, negu išreikšti nuoširdžią užuojautą dėl Reičelės mirties. Todėl jis atsisakė kalbėti telefonu su bet kuo, išskyrus Metą Farelą, ir visą laiką svarstė, kas troško jos mirties. Slenkant valandoms, jis jau įtarinėjo kiekvieną filmavime dalyvavusį asmenį dėl vienokios ar kitokios absurdiškos priežasties, vieną atmesdavo, imdavosi kito, nes žmogžudystės motyvai buvo absoliučiai nepagrįsti.

Sąmonės gelmėse jis suvokė, kad policija gali manyti turint kai kurių labai tvirtų motyvų Reičelei nužudyti, ir vis dėlto toji mintis buvo tokia juokinga, kad liko atkakliai įsitikinęs, jog policija tą supras.

Dviem dienoms praslinkus nuo Reičelės mirties, Žakas atidarė duris, pabeldus į jo apartamentus, ir pervėrė žvilgsniu du aukštaūgius rūsčius detektyvus, tardžiusius jį vakar.

— Pone Benediktai, — pradėjo vienas, tačiau Žakas jau buvo netekęs kantrybės.

— Kodėl, po velnių, jūs, šunsnukiai, gaištat laiką su manimi! — pratrūko jis. — Reikalauju mane informuoti, ką nuveikėt, ieškodami mano žmonos žudiko!

Jis buvo taip įniršęs, kad pasijuto netikėtai užkluptas, kai vienas, įėjęs į kambarį ir atsistojęs už Žako, staiga pristūmė jį prie sienos, čiupo už riešų ir užlaužė rankas už nugaros. Žakas pajuto šaltą antrankių spaudimą, o antrasis pasakė:

— Zakari Benediktai, jūs suimtas už Reičelės Evans nužudymą. Turit teisę tylėti, turit teisę kviestis advokatą. Jeigu neturit pinigų advokatui...

9

— Ponios ir ponai prisiekusieji, jūs girdėjot pritrenkiančius liudijimus ir neginčijamus įrodymus... — Oltonas Petersonas, kaltintojas, stovėjo absoliučiai ramiai, skvarbiai ir lėtai nužvelgė dvylika Dalaso apygardos prisiekusiųjų, kurie turėjo nulemti bylą, sukėlusią publikos susidomėjimą ir demaskavusią Holivudo žvaigždžių svetimoteriavimo ir žmogžudystės faktus.

Kuluarai buvo pilni reporterių, suvažiavusių iš viso pasaulio ir nekantraujančių sužinoti paskutines intriguojančias Zakario Benedikto bylos naujienas. Kadaise žiniasklaida šokinėjo aplinkui jį, o dabar pranešinėjo kiekvieną Žako nuopuolio detalę su dar didesniu pasimėgavimu, pateikdami kiekvieną gardų spėjimų ir prielaidų kąsnelį suintriguotiems amerikiečiams, kurie virškins kiekvieną pikantišką naujieną, sėdėdami prie vakarienės stalo ir žiūrėdami vakaro žinias.

— Jūs girdėjot įrodymus, — pabrėždamas priminė Petersonas prisiekusiesiems, tęsdamas savo galutinį apibendrinimą, — nenuginčijamus įrodymus, pateiktus dešimčių liudininkų, kai kurie jų buvo tikri Zakario Benedikto draugai. Jūs žinot, kad nužudymo išvakarėse Zakaris Benediktas užklupo Reičelę Evans nuogą Antonio Ostino glėbyje. Jūs žinot, kad Benediktas buvo įsiutęs, kad jis puolė Ostiną ir turėjo būti plėšte atplėštas nuo to žmogaus. Jūs girdėjot viešbučio svečių, buvusių hole prie Benedikto apartamentų ir girdėjusių garsų barnį, parodymus. Iš šių liudininkų jūs sužinojote, kad Reičelė Evans buvo sakiusi Benediktui ketinanti išsiskirti su juo ir ištekėti už Antonio Ostino ir žadanti pasiimti pusę Zakario Benedikto turto. Tie patys liudininkai tvirtino, kad Benediktas perspėjo savo žmoną, ir aš cituoju... — Petersonas stabtelėjo žvilgtelėti į savo užrašus, tačiau tai buvo daroma dėl efekto, nes niekas teismo salėje negalėjo užmiršti to grasinimo. Norėdamas pabrėžti, pakėlęs balsą pakartojo: — Užmušiu tave prieš leisdamas tau ir Ostinui paimti pusę turto!

Įsitvėręs užtvaro aplinkui prisiekusiųjų suolą, jis tyrinėjo kiekvieną susidomėjusį veidą:

— Ir jis iš tiesų ją nužudė, ponios ir ponai. Nužudė ją šaltakraujiškai kartu su nekaltu negimusiu kūdikiu, kurį ji nešiojo! Jūs žinot, kad jis tą padarė, ir aš žinau, kad jis tą padarė. Tačiau tai, kokiu būdu jis tai padarė, nusikaltimą paverčia dar bjauresniu, dar šlykštesnių, nes parodo, kokia šaltakraujė pabaisa yra Zakaris Benediktas. — Pasisukęs jis ėmė žingsniuoti, atkurdamas tai, kaip buvo įvykdytas nusikaltimas ir galiausiai baigė tokia išvada: — Zakaris Benediktas nenužudė, apimtas staigaus aistros įsiūčio kaip paprastas žudikas. Ne, tiktai ne jis. Jis laukė dvidešimt keturias valandas tam, kad jo brangus filmas galėtų būti baigtas, ir tada pasirinko būdą atkeršyti, kuris yra toks keistas, toks šaltakraujis, kad man net kvapą gniaužia. Jis į ginklą sudėjo ekspansyvinius šovinius, o paskui, kai filmavo pabaigą, pakeitė scenarijų taip, kad jo žmona, o ne Antonis Ostinas, būtų nušauta per jų tariamas grumtynes.

Oltonas stabtelėjo ir vėl įsitvėrė turėklų.

— Tai nėra mano spėjimai. Jūs girdėjot liudijimus, kurie patvirtino kiekvieną žodį: tą popietę, kai įvyko žmogžudystė, kai kiti komandos nariai per pertrauką ilsėjosi, Zakaris Benediktas vienas įėjo į arklidę tariamai patvarkyti dekoracijų. Keli žmonės matė jį įeinant — jis pats tą pripažino, — tačiau nė vienas iš komandos neprisiminė nė vieno dalyko, kuris atrodė kitaip, kai jie sugrįžo. Ką jis darė ten? Jūs žinot ką. Jis tuščius šovinius, kuriuos pastatymo asistentas tvirtino pats įdėjęs į ginklą, pakeitė mirtinais ekspansyviniais. Dar sykį primenu jums, kad ant to ginklo buvo Benedikto pirštų atspaudai. Jo ir, be abejonės, tiktai jo, per klaidą palikti po to, kai jis švariai nušluostė ginklą. Ir kai visa buvo paruošta, ar jis baigė savo šiurpų darbą ir nuėjo sau kaip paprastas žudikas? Ne, tik ne jis. Užuot tą daręs, — Oltonas atsigręžė į kaltinamąjį ir su tikra neapykanta bei pasidygėjimu pareiškė: — Zakaris Benediktas stovėjo greta operatoriaus arklidėse, stebėdamas, kaip jo žmona ir jos meilužis glėbesčiuojasi, bučiuojasi, glamonėja vienas kitą, ir vertė juos tai vis kartoti ir kartoti! Sustabdydavo kiekvienąsyk, kai jo žmona būdavo pasirengusi siekti ginklo. O tada, kai jau buvo ligi valios „pasismaginęs“, pasitenkinęs liguistu kerštu, kai nebegalėjo pratęsti tos akimirkos, kurios reikalavo scenarijus, akimirkos, kai jo žmona turėjo siekti ginklo ir šauti į Tonį Ostiną — Zakaris Benediktas pakeitė scenarijų!

Apsigręždamas Petersonas dūrė pirštu į Žaką, o jo balse skambėjo pasidygėjimas:

— Zakaris Benediktas, žmogus, taip sugadintas turto ir garbės, kad Įtikėjo esąs aukščiau ir anapus visų įstatymų, skirtų jums ir man. Jis tikėjosi, kad jūs leisit jam išsisukti. Pažvelkit į jį, ponai ir ponios prisiekusieji.

Verčiami skambaus Petersono baritono, visi kaip vienas perpildytoje teismo salėje atsisuko į Žaką, sėdintį kaltinamųjų suole. Greta pagrindinis Žako advokatas sušnypštė nepajudindamas lūpų:

— Po velnių, Žakai, pažiūrėkit į prisiekusiuosius!

Žakas automatiškai pakluso ir pakėlė galvą, tačiau abejojo, ar kas nors, ką jis darė, pakeis prisiekusiųjų kolektyvinę sąmonę. Jeigu Reičelė būtų norėjusi apkaltinti jį dėl jos nužudymo, ji nebūtų sugebėjusi geriau priversti „liudininkus“ suversti jam kaltę, negu jis pats tą padarė.

— Pažvelkit į jį, — su nauju įkarščiu ir įniršiu paliepė Oltonas Petersonas, — ir patys pamatysit, kas jis — žmogus, kaltas dėl pirmo laipsnio žmogžudystės. Tai nuosprendis, vienintelis nuosprendis, kurį galit priimti, jeigu turi būti įvykdytas teisingumas!

Kitą rytą prisiekusieji išėjo priimti nuosprendžio, ir Žakas, paleistas už milijono dolerių užstatą, grįžęs į savo apartamentus Delčios viešbutyje ėmė svarstyti, ar jam mėginti bėgti į Pietų Ameriką, ar nužudyti Tonį Ostiną. Tonis jam atrodė logiškiausias įtariamasis, tačiau nei Žako advokatai, nei privatūs detektyvai, kuriuos jie pasamdė, negalėjo pateikti jokių triuškinančių įrodymų prieš jį, išskyrus tai, kad jis tebeturėjo brangiai kainuojantį įprotį vartoti narkotikus — įprotį, kuriam pasiduoti būtų buvę daug geriau, jeigu Reičelė, išsiskyrusi su Žaku, būtų likusi gyva ir už jo ištekėjusi. Maža to, jeigu Žakas nebūtų paskutinę minutę nusprendęs pakeisti scenarijų, Tonis, o ne Reičelė, būtų buvęs nušautas. Žakas bandė prisiminti, ar jis kada nors užsiminė Toniui, kad jam nepatinka pabaiga tokia, kokia parašyta, ir jis ketina ją pakeisti. Kartkartėmis jis galvojo balsu ir griebėsi svetimų minčių, nebeprisimindamas, kad pats būtų tai padaręs. Buvo parašęs pastabas apie pabaigos keitimą savo scenarijaus egzemplioriuje ir palikęs scenarijų gulėti kur pakliūva, tačiau visi liudininkai neigė ką nors apie tai žinoję.

Tarsi tigras narve jis blaškėsi po savo kambarį, keikdamas likimą, Reičelę ir pats save. Vis iš naujo svarstė savo advokato baigiamąjį pareiškimą, bandydamas prisiversti patikėti, jog Arturas Handleris būtų galėjęs paveikti prisiekusiuosius, kad jo nepasmerktų. Handlerio vienintelis tikras ir įtikėtinas gynybos argumentas buvo tas, kad Žakas būtų buvęs absoliutus kvailys, jei būtų įvykdęs tokį akivaizdų ir groteskišką nusikaltimą, kai žinojo, kad kiekviena menkiausia įrodymo detalė rodys tiesiai į jį. Kai per procesą išaiškėjo, kad Žakas turėjo didžiulę ginklų kolekciją ir puikiai išmanė visokių rūšių ginklus ir šaudmenis, Handleris bandė įrodyti, — nes tai buvo tiesa, — jog Žakas būtų taip pat sugebėjęs sukeisti šovinius, neapdairiai nepalikdamas pirštų atspaudų ant ginklo.

Mintis pamėginti bėgti į Pietų Ameriką, o paskui dingti, sukosi Žako galvoje, bet tai buvo nevykusi mintis, ir jis tai žinojo. Visų pirma jeigu jis bėgs, tada prisiekusieji nuspręs, kad jis kaltas, net jeigu jie ir ketintų jį išteisinti. Antra, jo veidas buvo toks pažįstamas, ypač dabar, kai spaudos puslapiuose mirgėjo proceso aprašymai, kad ir kur jis vyktų, po kelių minučių būtų surastas. Vienintelis geras daiktas, ko jis galėjo tikėtis, buvo tai, jog Tonis Ostinas daugiau niekada nebevaidins filmuose, nes tiriant bylą išaiškėjo visos jo ydos ir iškrypimai ir pateko į laikraščių antraštes.

Kitą rytą, kai pasigirdo beldimas į duris, iš nevilties ir įtampos visus jo kūno raumenis sutraukė mėšlungis. Jis plėšte atplėšė duris ir susiraukęs pasitiko savo vienintelį draugą, kuriuo visada besąlygiškai pasitikėjo. Žakas nenorėjo, kad Metas Farelas dalyvautų teismo procese iš dalies dėl to, kad jautėsi pažemintas, iš dalies nenorėdamas, kad dėmė, kuria dabar buvo pats paženklintas, suterštų garsųjį pramonininką. Kadangi Metas ligi vakarykštės dienos buvo Europoje derybose dėl bendrovės, kurią pirko, Žakui buvo lengva dėtis optimistu, kai paskambino jo draugas. Dabar Žakas, metęs rūškaną žvilgsnį į draugo veidą, suprato, kad tas jau sužinojo baisią teisybę ir akivaizdžiai dėl to atskrido į Dalasą.

— Nešvytėk taip, pamatęs mane, — šaltai tarė Metas, įeidamas į viešbučio apartamentus.

— Sakiau tau, kad nėra jokio reikalo čia atvažiuoti, — atšovė Žakas, uždarydamas duris. — Dabar prisiekusieji posėdžiauja. Viskas bus gerai.

— Tokiu atveju, — atsakė Metas, nesutrikdytas bedžiaugsmio pasveikinimo, — mes galim praleisti laiką lošdami pokerį. O’Hara pastatys automobilį ir užsakys mums kambarius, — pridūrė jis, turėdamas omeny savo vairuotoją-asmens sargybinį. Jis išsinėrė iš savo švarko, dirstelėjo į sulysusį Žako veidą ir siekė telefono. — Atrodai klaikiai, — pridūrė, liepdamas į kambarį atnešti sočius pusryčius trims.

— Šiandien man tikrai laiminga diena, — pasakė O’Hara po šešių valandų, kai susišlavė saują laimėtų pinigų nuo stalo vidurio. Stambus vyras deformuotu boksininko veidu ir imtynininko kūnu slėpė savo susirūpinimą dėl Žako ateities po triukšmingo optimizmo kauke, kuri negalėjo nieko apgauti, bet kažkokiu būdu įtempta atmosfera kambaryje darėsi pakenčiamesnė.

— Primink man, kad sumažinčiau tau algą, — kreivai šypsodamasis tarė Metas, žiūrėdamas į pinigų krūvą, augančią prie jo vairuotojo alkūnės. — Neturėčiau tau tiek mokėti už tai, kad sėdi lošdamas iš tokių sumų.

— Jūs visada taip sakot, kai aplošiu kortomis jus arba Žaką, — linksmai atsakė O’Hara, maišydamas kortas. — Čia kaip tais senais gerais laikais Karmelyje, kai mes nuolat lošdavom. Tik visada būdavo naktis.

Ir Žako gyvybei niekas negrėse...

Nepasakyta mintis tvyrojo slogioje tyloje, kurią pertraukė šaižus telefono skambutis. Žakas paėmė ragelį, paklausė ir atsistojo.

— Prisiekusieji priėmė sprendimą. Turiu eiti.

— Aš eisiu drauge, — pasisiūlė Metas.

— Atvarysiu automobilį, — įsiterpė O’Hara, jau siekdamas automobilio raktelių iš švarko kišenės.

— Nereikia, — sulaikė Žakas, kovodamas su savo panika. — Mano advokatai paims mane. — Jis palaukė, kol O’Hara, paspaudęs jam ranką, išėjo, tada pažvelgė į Metą ir nuėjo prie rašomojo stalo. — Turiu paprašyti tave paslaugos. — Jis ištraukė iš stalčiaus oficialų dokumentą ir padavė savo draugui. — Paruošiau tam atvejui, jei kas nors būtų ne taip. Čia įgaliojimas, suteikiantis tau absoliučią teisę veikti mano vardu bet kur, kas susiję su mano finansais ar turtu.

Metas Farelas pažvelgė žemyn į dokumentą ir jo veidas išblyško nuo minties, kad Žakas neabejojo, jog yra mažiausiai penkiasdešimt procentų tikimybės, kad jis bus nuteistas.

— Tai tik formalumas, planas nenumatytam atvejui. Esu tikras, kad tau niekada jo neprireiks, — melavo Žakas.

— Aš taip pat, — pareiškė Metas taip pat melagingai.

Du vyrai, beveik vienodo ūgio, sudėjimo, plaukų spalvos, panašiais išdidžiais, apsimestinio pasitikėjimo pilnais veidais, žiūrėjo vienas į kitą.

Kai Žakas siekė savo švarko, Metas atsikrenkštė ir nenorom pasakė:

— Jeigu... jeigu man prireiktų tą panaudoti, ką norėtum, kad padaryčiau?

Žiūrėdamas į veidrodį, Žakas sumezgė savo kaklaraištį ir, gūžtelėjęs pečiais, vangiai pabandė juokauti:

— Pasistenk nepriversti manęs bankrutuoti, tik tiek.

Po valandos teismo posėdžių salėje stovėdamas šalia savo advokatų, Žakas stebėjo, kaip teismo vykdytojas įteikia teisėjui prisiekusiųjų sprendimą. Tarytum žodžiai būtų tariami tolimame tunelyje, jis išgirdo teisėją sakant:

— ... Kaltas dėl pirmo laipsnio žmogžudystės.

Paskui po trumpo pasitarimo dėl bausmės taikymo Žakas išgirdo kitą sprendimą, dar labiau bauginantį už pirmąjį.

— Skiriama bausmė keturiasdešimt penkerius metus kalėti Teksaso kriminalinių nusikaltimų skyriuje Amarile. Apeliacija paleisti už užstatą nepriimama, nes bausmė viršija penkiolika metų... Kalinys atlieka bausmę kalėjime...

Žakas susitvardė nekrūptelėjęs; jis nedarė nieko, kas galėjo išduoti teisybę — viduje jis klykė.

Stovėjo sustingęs, tiesus, net kai kažkas griebęs jam už riešų užlaužė už nugaros rankas ir spragtelėjo uždedami antrankiai.

10 1993

— Saugokitės, panele Matison! — šaižus invalido vežimėlyje sėdinčio berniuko įspėjimas nuskambėjo per vėlai: Džulė juokdamasi varė krepšinio kamuolį į aikštės vidurį, o kai pasisuko sviesti, jos kulkšnis įstrigo į invalido vežimėlio pakoją ir ji nuskriejo atbula, gėdingai klestelėjusi tiesiog ant sėdynės.

— Panele Matison! Panele Matison! — sporto salė aidėjo nuo išgąstingo neįgalių vaikų šauksmo per gimnastikos pamoką, kurią Džulė vedė baigusi savo nuolatinį darbą mokykloje. Aplinkui ją susibūrė vaikai su invalidų vežimėliais, ramentais ir kojų įtvarais.

— Ar jūs sveika, panele Matison? — choru klausinėjo jie. — Ar nesužeista, panele Matison?

— Žinoma, aš sužeista, — pajuokavo Džulė, pasikėlusi ant alkūnių ir braukdama plaukus nuo akių. — Mano išdidumas labai sužeistas.

Vilis Dženkinsas, devynerių metų mokyklos padauža, kuris viską stebėjo sėdėdamas ant atsarginių suolelio, susikišo rankas į kišenes, pažiūrėjo į mokytoją, sutrikęs nusišypsojo ir storu varlės balsu sukvarksėjo:

— Kaip galėjot sužeisti savo išdidumą, jeigu nugriuvot ant savo s...

— Taip tik iš tavo vietos atrodo, — nusijuokusi atsakė Džulė. Ji jau stojosi, kai pamatė skylutėmis papuoštų batų porą, rudas kojines ir šviesiai rudo poliesterio kelnių klešnes.

— Panele Matison! — suriaumojo direktorius, rūsčiai dėbsodamas į subraižytas ir spindinčias mokyklos gimnastikos salės grindis. — Man tai neatrodo panašu į krepšinį. Ką jūs čia žaidžiat?

Nors Džulė dabar mokė trečią klasę Kytono pradinėje mokykloje, jos santykiai su direktoriumi, ponu Dankenu, nelabai tepagerėjo nuo to laiko, kai jis prieš penkiolika metų buvo apkaltinęs ją pavogus klasės priešpiečių pinigus. Nors jos sąžiningumas jam nebekėlė problemų, tačiau jos mokinių nuolat laužomos taisyklės buvo it dyglys pašonėję. Ir ne vien tai, Džulė mirtinai kamavo jį savo naujovėmis, ir, kai jis suniekindavo jas, ji sulaukdavo moralinės pagalbos iš miestelio gyventojų, o jei reikėdavo, ir finansinės kai kurių piliečių paramos. Vienas iš jos sumanymų buvo Kytono pradinėje mokykloje speciali lavinamoji ir sporto programa fiziškai neįgaliems vaikams, kurią ji sukūrė ir tolydžio tobulino. Tai ponas Dankenas laikė tipišku, lengvabūdišku nesiskaitymu su jo anksčiau nustatyta tvarka. Vos tik panelė Matison spėjo praėjusiais metais įvesti savo programą neįgaliesiems, jau ėmėsi kitos reikšmingesnės užduoties, ir nebuvo būdo jai sustabdyti. Dabar ji pradėjo asmeninę kovos kampaniją su moterų neraštingumu Kytone ir jo apylinkėse. Šitą kryžiaus žygį ji pradėjo pamačiusi, kad sargo žmona nemoka skaityti. Džulė Matison pasikvietė tą moteriškę į savo namus ir ėmėsi ją mokyti, tačiau netrukus paaiškėjo, kad sargo žmona pažįsta kitą moterį, taip pat nemokančią skaityti, o ta dar kitą, o ta vėl kitą. Per trumpą laiką atsirado septynios moterys, kurias reikėjo mokyti skaityti, ir panelė Matison priprašė direktoriaus leisti jai du vakarus per savaitę naudotis klase darbui su savo mokinėmis.

Kai ponas Dankenas visai pagrįstai pasipriešino dėl papildomų išlaidų, kurios susidarys vakarais naudojantis klase, ji maloniai užsiminė tokiu atveju pakalbėsianti su vidurinės mokyklos direktoriumi. Nenorėdamas pasirodyti beširde pabaisa, kai vidurinės direktorius pasidavė jos mėlynoms akims ir giedrai šypsenai, ponas Dankenas leido jai naudotis jos pačios klase Kytono pradinėje mokykloje. Netrukus atkakli kovotoja sugalvojo, kad jai reikia specialių mokymo priemonių „jos“ suaugusiųjų mokymui paspartinti. Savo dideliam nusivylimui, jis suprato, jeigu Džulė Matison jau sykį iškėlė sau kokį tikslą, ji nesustos tol, kol jo neįgyvendins. Kilus pavojui kokiam svarbiam dalykui, Džulė Matison, įsitikinusi savo teisumu, pademonstruodavo tokį nepalenkiamą atkaklumą, tokią neribotą energiją ir optimizmą, kurie jį ne tik stebino, bet ir erzino.

Buvo ji užsispyrusi ir dėl savo neįgalių vaikų, bet toji neraštingumo programa buvo jos pačios bandymas, ir, kad ir ką jis sakytų ar darytų, niekas nebūtų jos sulaikęs. Ji buvo pasiryžusi išsirūpinti specialią reikalingą medžiagą, o jis neabejojo, kad Džulė dviejų laisvų dienų norėjo tam, kad nuvažiavusi į Amarilą rastų pinigų už ją susimokėti. Jis tikrai žinojo, kad ji prikalbino vieno neįgalaus vaiko turtingą senelį — žmogų, kuris, beje, gyveno Amarile, — finansuoti įrangą, reikalingą neįgaliųjų programai. Dabar, kaip įtarė ponas Dankenas, ji ketino užgriūti nieko neįtariantį žmogų, kad jis finansuotų jos moterų neraštingumo programą.

Tas jos ypatingas polinkis „rinkti lėšas“ jam buvo pats atgrasiausias ir labiausiai atstumiantis. Tai atrodė visai neoru, kai ji vaikštinėjo prašinėdama „papildomų“ lėšų, kreipdamasi į turtingus piliečius ar jų giminaičius. Per tuos ketverius metus, kai ji mokytojavo Kytono pradinėje mokykloje, Džulė Matison tapo tikru dygliu jo pašonėje, pūsle ant kulno. Dėl to jo visiškai neveikė žavus vaizdas, kai ji atsistojo ir sukvietė savo mokinius į drabužinę, duodama nurodymus dėl žaidimo kitą savaitę. Be jokios kosmetikos, nubraukusi nuo kaktos pečius siekiančius kaštoninius plaukus ir surišusi į arklio uodegą, ji tryško sveikata ir jaunatvišku gyvybingumu, kuris poną Dankeną tuo metu, kai jis ją samdė, privertė galvoti, kad ji meili, daili ir paprasta. 5 pėdų 5 colių ūgio, smulkių kaulų, ilgakojė su dailia nosyte, klasikiniais skruostikauliais ir putliomis, švelniomis lūpomis. Po grakščiai išlenktais tamsiais antakiais jos didelės akys buvo švytinčio tamsaus mėlio, apjuostos tankiomis riestomis blakstienomis, akys, kurios atrodė ir nekaltos, ir švelnios. Tačiau, kaip jis, savo nelaimei, jau buvo pastebėjęs, vienintelis bruožas tame gležname veide, kuris tikrai rodė, kokia mergina slepiasi po juo, buvo jos nemoteriškai atkaklus skeltas smakras su duobute.

Mintyse bilsnodamas koja, jis palaukė, kol toji jauna nenuorama mokytoja baigs tartis su savo „komanda“, išlygins delnu savo treningą, perbrauks praskėstais pirštais plaukus, ir tik tada teikėsi paaiškinti savo neįprasto popamokinio apsilankymo sporto salėje priežastį.

— Skambino jūsų brolis Tedas. Atsiliepiau aš, nes daugiau nieko viršuje nebuvo, — pridūrė irzliai. — Liepė jums pasakyti, kad motina laukia vakarienės aštuntą valandą ir kad jis duos jums Karlo mašiną. Jis... jis minėjo, kad žadat vykti į Amarilą. Šito nepasakėt, kai prašėt laisvų dienų savo asmeniniams reikalams.

— Taip, į Amarilą, — pakartojo Džulė, giedrai ir nekaltai nusišypsodama, taip tikėdamasi išsisukti, tačiau priešingai, — tik sukėlė jam įtarimą.

— Turit ten draugų? — paklausė, staigiai suraukdamas antakius viršum nosies.

Džulė ketino važiuoti į Amarilą susitikti su vieno savo neįgalaus mokinio giminaičiu, vildamasi įtikinti jį paremti jos neraštingumo programą, ir ją apėmė baugi nuojauta, kad ponas Dankenas jau tai nuspėjo.

— Manęs nebus tiktai dvi darbo dienas, — bandė aiškintis ji. — Aš jau susitariau, kas mane pavaduos.

— Amarilas yra už kelių šimtų mylių. Tikriausiai turit ten labai svarbių reikalų.

Užuot patenkinusi direktoriaus smalsumą jos kelionės tikslu, Džulė atsmaukė savo treningo rankovę, žvilgterėjo į laikroduką ir uždususi pasakė:

— Viešpatie! Jau pusė penkių. Turiu paskubėti, jeigu noriu dar grįžti namo, nusiprausti po dušu ir suspėti šeštą valandą į pamoką.

Kai Džulė išėjo iš mokyklos, Vilis Dženkinas laukė jos prie automobilio, o mažą jo veidelį buvo išvagojusios gilios raukšlės.

— Girdėjau, kaip judu su ponu Dankenu kalbėjotės apie kelionę į Amarilą, — pareiškė jis neįtikėtinai šiurkščiu balsu, kuris skambėjo taip, lyg kalbėtų koks suaugęs vyriškis, sergantis laringitu. — Ir aš, panele Matison, norėčiau žinoti, ar man bus leista dainuoti Žiemos karnavale?

Džulė užgniaužė šypseną. Kaip ir jo vyresnieji broliai, Vilis Dženkinas galėjo dalyvauti bet kokioje sporto šakoje ir žaisti gerai; jį visada pirmą išrinkdavo į kiekvieną komandą; jis buvo populiariausias vaikas žemesnėse klasėse, todėl jam buvo labai skaudu, kad kiekvieną sykį, kai tik kas būdavo susiję su muzika, jis tapdavo paskutinis. Jam niekada neduodavo dainuoti jokios partijos todėl, kad vos tik jis išsižiodavo, nuo garsų, sklindančių iš jo burnos, publiką ištikdavo neįveikiami juoko priepuoliai.

— Sprendžiu ne aš, Vili, — tarė Džulė, sviesdama portfelį ant savo seno fordo keleivio sėdynės. — Šiais metais ne aš vadovauju Žiemos karnavalui.

Jis šelmiškai mįslingai šyptelėjo jai — kaip vyras, instinktyviai žinantis, kad moteris jaučia jam silpnybę, o Džulė tikrai jautė. Jai patiko jo įžūlumas, drąsa, narsumas, o labiausiai įgimtas švelnumas vienam neįgaliam jos klasės berniukui, vardu Džonis Everetas.

— Ką gi, — sugergždė jis, — jei būtumėt jūs, noriu pasakyti, jei jūs vadovautumėt, ar leistumėt man dainuoti?

— Vili, — nusišypsojo Džulė, užvesdama variklį, — tą dieną, kai man teks spręsti, kas dainuos, dainuosi tu.

— Pažadat?

Džulė linkterėjo.

— Pamėgink kokią dieną ateiti į bažnyčią ir aš įrodysiu. Leisiu tau giedoti vaikų chore.

— Mano namiškiams nelabai patinka per didelis pamaldumas.

— Na štai, tikra dilema, — pasakė Džulė, pradėjusi palengva atbula važiuoti iš mokytojų automobilių stovėjimo aikštelės, kalbėdama su juo pro langą.

— O ką reiškia de-lema?

Ji iškišo ranką ir pakedeno jam plaukus.

— Pasižiūrėk į žodyną.

Kelias namo ėjo per Kytono centrą, pro keturis parduotuvių ir verslo įmonių blokus, kurie kvadratu juosė seną didingą apygardos teismo pastatą. Kai ji vaikystėje pirmąsyk atvyko į Kytoną, mažas Teksaso miestelis be bulvarų ir dangoraižių — ir be lūšnų — jai pasirodė labai keistas ir svetimas, bet ji greitai pamilo jo ramias gatves ir draugišką atmosferą. Per pastaruosius penkiolika metų neįvyko jokių žymesnių permainų. Jis liko toks kaip visada — vaizdingas ir keistas su gražiu baltu paviljonu viduryje miesto parko, plytelėmis išklotomis gatvėmis, parduotuvėmis ir nepriekaištingai tvarkingais namais. Nors gyventojų skaičius Kytone išaugo nuo 3000 iki 5000, miestelis savo naujuosius piliečius privertė prisitaikyti prie savo gyvenimo būdo, užuot pats pasikeitęs ir taikęsis prie jų. Dauguma piliečių sekmadieniais vis dar lankė bažnyčią, vyrai vis dar rinkdavosi Elko klube kiekvieno mėnesio pirmą penktadienį, o vasaros atostogų pradžia vis dar būdavo pažymima ilgamete tradicija apželdintoje miesto aikštėje, kur ant pakylos, šia proga drapiruotos raudonai, baltai ir mėlynai, grieždavo Kytono miesto valdybos orkestras. Seniau Kytono gyventojai į tas iškilmes atvykdavo raiti ar vežimaičiais. Dabar suvažiuodavo pikapais ir nedideliais automobiliais, tačiau juokas ir muzika kaip ir visada aidėdavo vasaros vėjelyje, vaikai vis dar žaisdavo gaudynių tarp senų ąžuolų ar vaikštinėdavo viena ranka įsitvėrę tėvų, kitoje laikydami vaflį su ledais, tuo tarpu jų seneliai, susėdę ant parko suolelių, dalydavosi prisiminimais. Tai buvo miestelis, kur žmonės liko ištikimi seniems draugams, senoms tradicijoms, seniems prisiminimams. Tai taip pat buvo miestelis, kur visi žinojo viską apie visus.

Džulė dabar buvo viso to dalis, jai buvo malonus saugumo, bendrumo jausmas ir nuo to laiko, kai jai buvo vienuolika, ji skrupulingai vengė daryti bet ką, kas sukeltų smerkiančias paskalas. Būdama paauglė, ji susitikinėdavo tik su keliais vaikinais, kuriuos teigiamai vertino jos tėvai ir visas miestelis, ir su jais drauge dalyvaudavo tik mokyklos renginiuose bei bažnyčios organizuojamuose padoriuose vakarėliuose. Ji niekada neperžengė draudžiamos linijos, nenusižengė eismo taisyklėms ar rimtiems įstatymams; o kai pernai galiausiai išsinuomojo sau namelį šiaurinėje miesto dalyje, nepriekaištingai rūpinosi tvarka ir laikėsi nuostatos niekada sutemus neįsileisti vyriškių, išskyrus šeimos narius. Kitas devintojo dešimtmečio merginas tokie varžymai, ar jie būtų pačių išgalvoti, ar ne, būtų erzinę, bet tik ne Džulę. Ji buvo radusi tikrus namus, mylinčią šeimą, kuri ją gerbė ir ja pasitikėjo, ir buvo pasiryžusi visada būti viso to verta. Jos pastangos buvo tokios efektingos, kad jau suaugusi Džulė Matison tapo pavyzdine Kytono miestelio piliete. Be mokytojavimo Kytono pradinėje mokykloje ir savanoriško darbo su neįgaliaisiais bei mokymo skaityti programos, ji dar dėstė ir sekmadieninėje mokykloje, giedojo chore, kepdavo pyragėlius bažnyčios mugėms ir mezgė apklotus, kad gautų lėšų naujos gaisrinės statybai.

Tvirtai nusprendusi atsikratyti visų nutrūktgalvio impulsyvaus gatvės vaikėzo, kuriuo ji buvo, požymių. Ir kiekviena jos auka suteikė jai tokį atlygį, kad ji visada jautėsi esanti ta, kuri apdovanojama. Jai patikdavo dirbti su vaikais, ir suaugusiųjų mokymas jai teikė džiaugsmo. Džulė susikūrė tobulą gyvenimą. Tiktai kartais nakčia, būdama viena, ji negalėdavo atsikratyti jausmo, kad čia kažkas ne visai taip, kaip turėtų būti. Kažkas buvo apgaulinga ar kažko trūko, ar buvo netinkama. Ji jautėsi tarsi pati būtų susikūrusi sau vaidmenį ir tikrai nežinojo, ką turėtų daryti toliau.

Prieš metus, kai naujasis pastoriaus padėjėjas Gregas Houlis atvyko padėti Džulės tėvui, ji suvokė tai, ką jau seniai derėjo apsvarstyti: dabar jai reikėjo vyro ir savos šeimos, kuriuos galėtų mylėti. Ir Gregas taip manė. Jie kalbėjosi apie vedybas, bet Džulė norėjo dar palūkėti, kol įsitikins, o dabar Gregas buvo savo parapijoje Floridoje ir vis dar laukė, kol ji apsispręs. Miestelio liežuvautojos, nuoširdžiai pritarusios, kad jaunas ir gražus pastoriaus padėjėjas taptų Džulės vyru, pasijuto apviltos, kai pereitą mėnesį po Kalėdų Gregas išvyko, neužmovęs Džulei ant piršto sužadėtuvių žiedo. Džulė taip pat iš esmės teigiamai žiūrėjo į jį. Tiktai kartais, vėlai naktį, ją apnikdavo miglotos, nepaaiškinamos dvejonės...

11

Klubu įsirėmusi į stalą, Džulė šypsojo toms septynioms moterims nuo dvidešimties iki šešiasdešimties metų, besimokančioms skaityti. Jų ryžtas, drąsa, energija jau buvo užkariavusios jos širdį, ir tik dabar ji pradėjo jas pažinti. Turėjo mažiau nei dvidešimt minučių prieš eidama vakarieniauti į savo tėvų namus, ir jai labai nesinorėjo baigti pamokos. Nenorom dirstelėjo į savo laikrodėlį ir pasakė:

— Gerai, šiam kartui bus gana. Ar turit klausimų dėl kitos savaitės užduočių, o gal kas šiaip nori ką pasakyti?

Septyni rimti veidai pažvelgė į ją. Rozali Silmet, dvidešimt penkerių metų vieniša motina, pakėlė ranką ir nedrąsiai tarė:

— Na, mes visos norėtume pasakyti, kaip mums svarbu tai, ką jūs darote. Mane išrinko, kad jums tą pasakyčiau, nes ligi šiol aš geriausiai iš visų skaitau. Norim, kad žinotumėt, kaip mums svarbu jau vien tai, kad tikit mumis. Kai kurios iš mūsų, — ji padvejojo ir pažvelgė į Poliną Perkins, kuri Rozali paraginta neseniai atėjo į klasę, — nemano, kad galit mus išmokyti, bet mes mielai suteiksim tą galimybę.

Nukreipdama žvilgsnį į rimtą tamsiaplaukę, maždaug keturiasdešimties metų moterį, Džulė maloniai pasakė:

— Polina, kodėl manot, kad nesugebėsit išmokti skaityti?

Moteris atsistojo, tarsi kreiptųsi į be galo svarbų asmenį, ir oriai, bet skausmingai prisipažino Džulei:

— Mano vyras sako, kad jei aš nebūčiau kvaila, vaikystėje būčiau išmokusi skaityti. Mano vaikai sako tą patį. Jie tvirtina, kad tik gaišinu jūsų laiką. Atėjau čia tik dėl to, kad Rozali sako išmokstanti tikrai greitai ir niekada nemaniusi, jog sugebės. Pasakiau, kad kelias savaites ir aš pabandysiu.

Kitos moterys klasėje nenorom pritardamos linktelėjo, ir Džulė trumpam užmerkė akis, prieš pasakydama joms teisybę, kurią taip seniai ilgam buvo paslėpusi.

— Aš žinau, kad jūs visos galit išmokti skaityti. Žinau, kad nesugebėjimas skaityti visai nesusijęs su kvailumu. Galiu įrodyti.

— Kaip? — šiurkštokai paklausė Polina.

Džulė giliai įkvėpė, o tada, kreivai šyptelėjusi, prisipažino:

— Žinau, nes kai atvykau į Kytoną, buvau ketvirtoje klasėje ir nemokėjau skaityti nė tiek, kiek Rozali išmoko jau po kelių savaičių šioje klasėje. Žinau, kaip jautiesi, kai kėblini koridoriumi, nesugebėdama perskaityti užrašų ant tualeto durų. Žinau, kokių būdų sugalvojot tam paslėpti nuo žmonių, kad jie iš jūsų nesijuoktų. Aš iš jūsų nesijuokiu. Niekada nesijuoksiu. Kadangi žinau dar kai ką... Žinau, kiek drąsos reikia kiekvienai iš jūsų ateiti čia dusyk per savaitę.

Moterys išsižiojusios įsistebeilijo į ją, o tada Polina paklausė:

— Ar tai teisybė? Jūs nemokėjot skaityti?

— Teisybė, — ramiai atsakė Džulė, žiūrėdama jai į akis. — Štai kodėl ėmiausi to mokyti. Štai kodėl esu pasiryžusi gauti jums visas tas naujas priemones, kurios prieinamos suaugusiems, norintiems dabar skaityti. Pasitikėkit manimi, — pridūrė ji atsitiesdama. — Aš rasiu būdą gauti jums visa tai, todėl rytoj rytą vykstu į Amarilą. Dabar aš jūsų prašau tiktai truputį pasitikėti manimi. Ir savimi.

— Aš labai jumis pasitikiu, — juokėsi Pegė Linstrom, stodamasi ir susirinkdama savo sąsiuvinius bei pieštukus. — Bet aš dar pati savęs nepažįstu.

— Negaliu tuo patikėti, — nusijuokė Džulė. — Ar aš negirdėjau, kaip pamokos pradžioje gyrėtės šią savaitę sugebėjusi perskaityti kai kurių miesto gatvių pavadinimus?

Kai Pegė išsišiepė ir pakėlė vaikutį, snaudusį kėdėje priešais ją, Džulė surimtėjo ir nusprendė, kad jas reikėjo padrąsinti tik pradedant joms mokytis.

— Prieš išeidamos gal visos turėtumėt priminti sau, kodėl norėjot išmokti skaityti. Rozali, o jūs ką pasakytumėt?

— Tai nesunku. Noriu važiuoti į didelį miestą, kur daug tarnybų, ir galėčiau gauti socialinę paramą, tačiau negaliu gauti darbo, nes nesugebu užpildyti pareiškimo anketos. Net jei ir sugalvočiau būdą kaip nors tai padaryti, vis tiek niekas neduotų man padoraus darbo, nes nemoku skaityti.

Kitos dvi moterys pritariamai linktelėjo, o Džulė pažiūrėjo į Poliną ir paklausė.

— Polina, kodėl jūs norit išmokti skaityti?

Pastaroji kvailai vyptelėjo.

— Gal norėčiau įrodyti savo vyrui, kad jis klysta. Norėčiau bent kartą atsilaikyti prieš jį ir įrodyti, kad nesu kvaila. O tada... — ir susidrovėjusi nutilo.

— O tada? — švelniai paragino Džulė.

— O tada, — graudžiai atsidususi baigė Polina, — norėčiau atsisėsti ir padėti savo vaikams ruošti namų darbus.

Džulė pažvelgė į Debę Sju Kesidi, trisdešimtmetę lygiais tamsiai rudais plaukais, švytinčiom rudom akim, ramaus būdo, kurią besikraustantys tėvai nuolat atsiiminėdavo iš mokyklos, kol penktoje klasėje ji visai metė mokslus. Ją Džulė įsidėmėjo kaip nepaprastai gabią ir iš to, ką ji retkarčiais pasakydavo per pamokas, labai kūrybingą ir gerokai išprususią. Ji dirbo tarnaite, tačiau elgėsi kaip bibliotekininkė. Dvejodama ji prisipažino:

— Jeigu galėčiau ką nors veikti, kai būsiu išmokusi skaityti, norėčiau tik viena.

— Ko? — paklausė Džulė, šypsniu atsakydama į jos šypseną.

— Nesijuokit, bet aš norėčiau parašyti knygą.

— Čia nieko nėra juokingo, — maloniai atsakė Džulė.

— Manau, kad vieną dieną galėčiau tai padaryti. Noriu pasakyti, kad turiu gerų minčių visokiausioms istorijoms ir žinau, kaip balsu jas papasakoti, tik nesugebu jų užrašyti. Aš... aš klausausi į magnetofono juostelę įrašytų knygų — žinot, akliesiems, nors ir nesu akla. Tačiau kartais jaučiuosi lyg būčiau tokia. Jaučiuosi tarytum tamsiam tunely, iš kurio nėra išėjimo, o gal dabar jau ir yra. Jeigu tikrai išmoksiu skaityti ir rašyti.

Tie prisipažinimai sužadino kitus prisipažinimus, ir Džulė ėmė susidaryti aiškesnį vaizdą to gyvenimo, kuriam šios moterys buvo pasmerktos. Nė viena jų neturėjo savigarbos; jas tikrai niekino vyrai, su kuriais jos gyveno ar už kurių buvo ištekėjusios, ir jos manė nesančios vertos ko nors geresnio. Tuo metu, kai Džulė išeidama uždarė klasės duris, ji jau buvo dešimt minučių pavėlavusi vakarienės ir labiau nei bet kada pasiryžusi gauti pinigų, reikalingų mokomosioms priemonėms, kurios moterims padėtų sparčiai mokytis.

12

Kai Džulė privažiavo prie namų, Tedo policijos automobilis jau stovėjo, o Karlas vaikštinėjo keliuku, šnekučiuodamas su broliu. Mėlynas Karlo bleizeris, kuriuo jis primygtinai siūlė Džulei važiuoti į Amarilą, nes jos pačios automobilis buvo ne toks patikimas, stovėjo ant kelio, ir Džulė greta pastatė savo mašiną. Abu vyrai atsigręžė ir sustojo jos palaukti, ir net po šitiek metų ji vis dar jautė, kaip ją šildo pasididžiavimas ir nustebimas, kokie aukšti ir dailūs užaugo jos broliai ir kokie šilti ir mylintys išliko jai.

— Sveika, sese! — šūktelėjo Tedas, abiem rankomis ją apglėbdamas.

— Sveikas, — pasisveikino ji. — Kaip teisės mokslų reikalai?

Tedas dirbo Kytono šerifo padėjėju, tačiau ką tik buvo gavęs teisininko diplomą ir dabar laukė advokatūros egzamino rezultatų.

— Puikūs, — nusijuokė jis. — Šiandien po pietų įteikiau poniai Herkovic kvietimą į teismą už tai, kad ėjo per gatvę ne per pėsčiųjų perėją. Tai mane nudžiugino.

Nors jis ir mėgino juokauti, jo balse buvo girdėti ciniškų gaidelių, kurios ten radosi per pastaruosius trejus metus, žlugus jo trumpalaikei santuokai su turtingiausių Kytono piliečių dukra. Tas gyvenimas įskaudino jį, o paskui padarė nejautrų; visa šeima tą žinojo ir jiems tai labai nepatiko.

O Karlas jau šeši mėnesiai buvo vedęs ir, spausdamas Džulę savo lokio glėbyje, švytėjo ir buvo kupinas optimizmo.

— Sara šiandien negali atvažiuoti vakarienės, ji dar ne visai sveika, — paaiškino jis.

Priebutyje degė lempa ir jos šviesoje tarpduryje pasirodė Merė Matison, prisikišusi prijuostę. Išskyrus kelias žilas sruogas tamsiuose plaukuose ir sulėtėjusius judesius po širdies smūgio, ji tebebuvo tokia pat graži, gyvybinga ir šilta kaip visada.

— Vaikai, — šūktelėjo ji, — paskubėkit! Vakarienė aušta.

Matisonas stovėjo jai už nugaros, vis dar aukštas ir tiesus, tačiau beveik visai pražilęs ir dabar jau visą laiką nešiojo akinius.

— Paskubėkit, — paragino ir jis, spausdamas glėbyje Džulę ir tapšnodamas savo sūnums per pečius, jiems nusivelkant švarkus.

Vienintelė permaina Matisonų šeimos vakarienėse po daugelio metų buvo ta, kad dabar, kai visi vaikai jau buvo suaugę ir turėjo savus namus, Merė Matison buvo linkusi naudotis valgomuoju ir ten vakarieniauti ypatingom progom. Tačiau pačios vakarienės nepasikeitė: jos tebebuvo proga juokauti ir bendrauti, metas, kai kartais buvo užsimenama apie problemas ir siūlomi sprendimai. Prie vakarienės stalo vykdavo pokalbiai, perdavinėjant iš rankų į rankas pusdubenius su kepta jautiena, bulvėmis ir šviežiomis daržovėmis.

— Kaip vyksta Adelsono namo statyba? — paklausė Karlą Džulės tėvas, vos tik jiems sukalbėjus maldą.

— Ne kažin kaip. Iš teisybės dėl jo aš iš proto išsikraustysiu. Santechnikas prijungė karštą vandenį prie šalto vandens čiaupo, o elektrikas — priebučio šviesą prie jungiklio virš skirstytuvo, todėl, jungiant skirstytuvą, šviesa priebutyje taip pat užsidega.

Paprastai Džulė labai jautriai reaguodavo į savo brolio statybų nesėkmes ir vargus, bet tik ne dabar. Karlo nemalonumai jai veikiau atrodė juokingi nei beviltiški.

— Kur jis įtaisė jungiklį skirstytuvui? — šaipėsi ji.

— Hermanas prijungė jį prie krosnies ventiliatoriaus. — Jį vėl buvo apėmusi viena iš jo „nuotaikų“. — Aš nuoširdžiai manau, kad jis taip džiaugiasi turėdamas darbą, kad sąmoningai viską sujaukia norėdamas ilgiau išsilaikyti.

— Tokiu atveju verčiau patikrink, kad jis džiovintuvo laido neprijungtų prie ko nors kito. Būtų tikra bėda, jeigu meras Adelsonas atsikraustęs įjungtų džiovintuvą ir susprogdintų įmontuotas mikrobangų krosneles.

— Tai visai nejuokinga, Džule. Mero Adelsono advokatas reikalavo, kad į statybos sutartį būtų įtrauktas straipsnis apie baudą. Jeigu nebaigsiu to namo iki balandžio, man kiekviena diena kainuos po 150 svarų, nebent yra koks nors Dievo įstatymas, kuris nuo šito apsaugotų.

Džulė stengėsi atrodyti rimta, bet juoko kibirkštėlės žybčiojo jai akyse, kai ji pamėgino įsivaizduoti, kaip meras Adelsonas įžiebia šviesą prieangyje ir, užuot nušvitus ima riaumoti skirstytuvas. Edvardas Adelsonas buvo ne tik meras, jam dar priklausė bankas, buvo dalininkas Fordo firmoje ir turėjo metalo dirbinių parduotuvę, ir dar žemės į vakarus nuo Kytono. Kytone visi žinojo Hermaną Henkelmeną; pagal profesiją jis buvo elektrikas, viengungis — pagal pasirinkimą ir ekscentrikas — pagal genetinį paveldą. Kaip ir jo tėvas, Hermanas gyveno vienas mažoje trobelėje miesto pakraštyje, dirbdavo tada, kai užsimanydavo, dainuodavo, kai gerdavo, o blaivas leisdavosi į istorijos labirintus, demonstruodamas tokį žodyną ir žinių bagažą, kuris būtų daręs garbę net universiteto profesoriui.

— Vargu ar tau reiktų nerimauti dėl to, kad meras Adelsonas pareikalaus tave nubausti, — linksmai svarstė Džulė. — Patį Hermaną tikrai galima apibūdinti kaip stichinę nelaimę. Jis, kaip ir uraganai bei žemės drebėjimai, — nenuspėjamas, nevaldomas. Visi tai žino.

Tada nusijuokė Karlas, žemu gerkliniu juoku.

— Tu teisi, — pritarė. — Jeigu meras Adelsonas paduos mane į teismą, vietiniai prisiekusieji priims nutartį mano naudai.

Po to sekusi tylos minutė buvo pilna bendro, nors žodžiais ir neišreikšto, tarpusavio supratimo, tada Karlas atsiduso ir tarė:

— Nežinau, kas jį apsėdo. Kai Hermaną apsėda viena iš jo „nuotaikų“, jis pats puikiausias elektrikas, kokį esu kada sutikęs. Norėjau suteikti jam galimybę užsidirbti pinigų ir maniau, kad jis elgsis deramai.

— Meras Adelsonas nepaduos tavęs į teismą, jei keliom dienom vėliau atiduosi namą, — įsiterpė tėvas Matisonas, ir jo lūpas iškraipė šypsena, kai krovėsi į lėkštę keptos jautienos gabalą. — Jis teisingas žmogus. Žino, kad esi geriausias statybininkas šioje Dalaso pusėje ir kad meras už savo pinigus gaus su kaupu.

— Tavo teisybė, — sutiko Karlas. — Verčiau pašnekėkim apie ką nors linksmesnio. Džule, tu daugelį savaičių išsisukinėjai nuo tiesioginio atsakymo. Dabar atvirai pasakyk: ar teki už Grego?

— O! — atsiduso ji. — Ką gi, aš... mes...

Visa šeima smaginosi stebėdama, kaip ji pradėjo perdėlioti sidabrinius stalo įrankius šalia savo lėkštės, paskui atsargiai pasuko dubenėlį su bulvių koše taip, kad piešinys atsidurtų pačiame centre. Tedas pratrūko juoktis, o ji susizgribo rausdama. Nuo pat vaikystės, kai pasijusdavo netvirta ar susirūpinusi, ją staiga pagaudavo noras tvarkyti daiktus, dėlioti juos, — ar tai būtų jos kambario spinta, virtuvės spintelės ar stalo indai. Droviai nusišypsojusi, ji dirstelėjo į juos.

— Turbūt taip. Kada nors.

Ji vis dar mąstė, kai jie visi trys ėjo iš namų ir sutiko šaligatviu priešais juos ateinantį Hermaną Henkelmeną su skrybėle rankoje, sutrikusį ir kvailai šypsantį. Septyniasdešimties sulaukęs, jis buvo aukštas, prakaulus, tačiau kai ištiesdavo pečius, — ką dabar padarė, — jo povyzoje atsirasdavo orumo, kuris visada suvirpindavo Džulei širdį.

— Labą vakarą visiems, — pasveikino jis pulkelį, susibūrusį priebutyje, o tada atsigręžė į Karlą ir tarė: — Žinau, kad praradau Adelsono darbą, bet, Karlai, tikėjausi, kad bent leisi man sutvarkyti tą darbą, kurį sugadinau. Tik tiek tenoriu. Neprašau, kad man užmokėtumėt, bet aš apvyliau jus ir norėčiau už tai atlyginti, kaip įmanydamas geriau.

— Hermanai, atleisk, bet negaliu...

Senesnysis vyras pakėlė ranką, ilgapirštę, stebinamai aristokratišką.

— Karlai, niekas kitas, išskyrus mane patį, negali įsivaizduoti, ką aš ten pripainiojau. Visą savaitę jaučiausi blogai, tik nenorėjau tau nieko sakyti, nes bijojau, kad pamanysi, jog esu susenęs ir ligotas, ir atleisi mane iš darbo. Jokios rimtos ligos, tiktai gripas. O dabar jūsų naujasis elektrikas tikriausiai tariasi žinąs visa, ką aš blogai padariau, bet jeigu kas nors paaiškės išdžiūvus sienoms, jūs griausit sienas savaitę po to, kai atsikraustys Adelsonas. Žinot, kad negalima keisti elektrikų darbo vidury, jei nenorit vėliau turėti bėdų.

Karlas dvejojo, o Džulė su Tedu suteikė jam galimybę vienam persigalvoti. Atsisveikinę jie pasuko prie Karlo bleizerio.

— Mėlynai pažymėtas šiaurinis kelias į Penhendlą, — paaiškino Tedas, vilkėdamas lengvu švarku. — Jeigu ims snigti, džiaugsies turėdama keturratę važiuoklę. Būtų gerai, jeigu Karlui nereikėtų telefono jo pikape. Geriau jausčiausi, jei būtų galėjęs palikti jį bleizeryje.

— Man nieko neatsitiks, — linksmai pažadėjo Džulė, pakštelėdama jam į skruostą.

Nuvažiuodama užpakaliniame veidrodėlyje ji stebėjo brolį. Jis stovėjo ant šaligatvio, rankas susikišęs į kišenes, aukštas, lieknas, patrauklus, šviesiaplaukis vyras — šaltas ir nelaimingas. Tą išraišką ji dažnai matydavo jo veide po skyrybų su Ketrina Keihil. Ji buvo geriausia Džulės draugė, ir dabar tebebuvo, nors ir persikėlė į Dalasą. Nei Ketrina, nei Tedas nieko bloga vienas apie kitą nesakė Džulei, ir ši nesuprato, kodėl du žmonės, kuriuos ji taip mylėjo, negalėjo mylėti vienas antro. Nuvydama šalin tas slegiančias mintis, Džulė ėmė galvoti apie rytdienos kelionę į Amarilą. Tikėjosi, kad nesnigs.

— Ei, Žakai, — kuždesys buvo beveik negirdimas. — Ką darysi, jeigu poryt ims snigti, kaip žadėjo orų prognozė? — Dominikas Sandinis persilenkė žemyn nuo viršutinio gulto ir pažvelgė į vyriškį, tysantį ant lovos apačioje ir stebeilijantį į lubas. — Žakai, ar girdi mane? — sušnibždėjo garsiau.

Atsitraukdamas nuo begalybės minčių apie artėjantį bėgimą ir su juo susijusios rizikos, Žakas iš lėto pasuko galvą ir pažvelgė į ištvermingą judrų trisdešimtmetį, gyvenantį su juo toje pačioje kameroje Amarilo valstijos kalėjime ir žinantį apie pabėgimo planus, nes pats buvo į juos įtrauktas. Dominiko dėdė užėmė svarbią vietą tuose planuose — buvęs bukmekeris, pagal kalėjimo bibliotekoje esančią informaciją, turėjo ryšių su Las Vegaso mafija. Žakas užmokėjo Enrikui Sandiniui didžiulius pinigus už tai, kad tas viską paruoštų pabėgimui. Jis tai padarė Dominikui užtikrinus, kad jo dėdė — „sąžiningas žmogus“, tačiau niekaip negalėjo per kelias valandas įsitikinti, ar pinigai, kuriuos liepė Metui Farelui pervesti į Sandinio sąskaitą Šveicarijos banke, iš tikrųjų nebus prarasti.

— Aš viską sutvarkysiu, — trumpai drūtai pareiškė Žakas.

— Na, kai „tvarkysi“, nepamiršk, kad esi man skolingas dešimt dolerių. Pernai lažinomės dėl Lokių žaidimo ir tu pralošei. Prisimeni?

— Atiduosiu, kai ištruksiu iš čia. — Ir dėl viso pikto, jeigu kas nors jų klausėsi, Žakas pridūrė: — Kada nors.

Šypsodamas kaip sąmokslininkas, Sandinis atsilošė, pakišo nykštį po laiško, kurį šiandien buvo gavęs, kraštu, sukryžiavo kojas ties kulkšnimis ir, ėmęs skaityti, nutilo.

Dešimt sumautų dolerių, niūriai pagalvojo Žakas, prisimindamas tuos laikus, kai dalydavo dešimtinėmis arbatpinigius pasiuntiniams ir viešbučio patarnautojams taip nerūpestingai, lyg tai būtų lošimo pinigai. Šitoje pragaro skylėje, kurioje jis praleido pastaruosius penkerius metus, vyrai už dešimt dolerių žudė vienas kitą. Už dešimt dolerių galėjai nusipirkti bet ką, kas čia parduodama: saują cigarečių su marihuana, saują raminamųjų ar slopinamųjų, žurnalų, galinčių patenkinti bet kokį iškrypimą. Tai buvo tik kelios „prabangos prekės“, kurias čia galėdavai gauti už pinigus. Paprastai jis stengdavosi negalvoti apie tai, kaip kadaise gyveno; mintys apie tai paversdavo jo dvylikos ir penkiolikos pėdų kamerą su kriaukle, tualeto puodu ir dviem gultais dar labiau nepakenčiamą, bet dabar, kai buvo pasiryžęs bėgti arba bėgdamas mirti, nenorėjo to gyvenimo užmiršti. Prisiminimai sustiprins jo ryžtą ištrūkti, kad ir kiek tai kainuotų, kad ir kaip būtų rizikinga. Norėjo prisiminti įniršį, užplūdusį pačią pirmą dieną, kai trinktelėjo uždaromos kameros durys, ir kitą kartą, kai gauja galvažudžių apsupo jį kalėjimo kieme, erzindami: „Eikš, ekrano žvaigždeee, parodyk mums, kaip kine laimėdavai visas tas muštynes“. Tai buvo grynas, aklas, iracionalus įniršis, privertęs jį tvoti didžiausiam grupėje, įniršis ir neišreikštas noras baigti savo gyvenimą ten ir kaip įmanoma greičiau, — bet prieš tai įskaudinti savo kankintoją. Ir tą dieną jis daugelį įskaudino. Buvo puikios formos ir visos pamokos, per kurias išmoko tariamai muštis vaidindamas „kietą vyruką“, nenuėjo veltui. Numaldžius muštynes, Žakui buvo sulaužyti trys šonkauliai ir sutrenktas inkstas, tačiau du jo priešininkai atrodė nepalyginamai prasčiau.

Jo triumfas baigėsi vienute savaitei, tačiau paskui jau niekas jo nebeerzino. Pasklido gandas, kad jis maniakas, ir net bjauriausi chuliganai plačiu lankstu apeidavo jį. Galų gale jis buvo nuteistas už žmogžudystę, o ne už paprastą smulkų prasižengimą. Tai irgi kėlė tam tikrą pagarbą. Jam prireikė trejų metų, kol įgijo išminties ir suprato, kad lengviausias kelias — tapti patikėtiniu, o tai reiškė pačiam gerai elgtis ir žaisti žaidimą, tarsi jis būtų geras kareivėlis. Ir jis tai darė, netgi pamėgo kai kuriuos kalinius, tačiau niekada per šitiek metų nepatyrė ramybės. Ramybė galėjo ateiti tik susitaikius su likimu, tačiau nė sykio būnant kalėjime, net nė akimirką jis negalėjo daryti to, kas buvo patariama kaliniams: jis negalėjo susitaikyti su savo įkalinimu ir paprasčiausiai stumti čia laiką. Jis išmoko žaisti šį žaidimą ir dėtis esąs „prisitaikęs“, tačiau iš tikrųjų buvo atvirkščiai. Iš teisybės kiekvieną rytą, kai tik atsimerkdavo, prasidėdavo vidinė kova ir siautėdavo tol, kol Žakas galiausiai užmigdavo. Jam reikėjo iš čia ištrūkti, kol dar neišsikraustė iš proto. Jo planas buvo aiškus: kiekvieną trečiadienį viršininkas Hedlis, tvarkęs kalėjimą, lyg čia būtų koks stalininis lageris 17, dalyvaudavo susirinkime Amarile; Žakas buvo jo vairuotojas, o Sandinis — jo pasiuntinys. Šiandien buvo trečiadienis, ir visa, ko Žakui reikėjo sėkmingai pabėgti, buvo Amarile, tačiau paskutinę akimirką Hedlis, šią savaitę turėjęs kalbėti susirinkime, pranešė Žakui, kad susirinkimas perkeltas į penktadienį. Žakas sukando dantis. Jeigu ne tai, jis jau būtų laisvas. Arba nebegyvas. Dabar jam teks laukti ligi porytdienos, o jis nežinojo, kaip ištvers tą įtampą.

Užmerkęs akis, vėl ėmėsi savo plano. Jis buvo pilnas spąstų, tačiau Dominikas Sandinis buvo patikimas, todėl kalėjimo viduje jis galėjo padėti. Viskuo anapus sienų turėjo rūpintis Enrikas Sandinis — pinigais, transportu ir nauja tapatybe. Paskui jau viskas priklausė nuo Žako. Šiuo metu labiausiai jį jaudino dalykai, kurių negalėjo tiksliai numatyti ar jiems pasiruošti, pavyzdžiui, oras, galimos kliūtys kelyje. Net kruopščiai suplanavus, buvo tūkstančiai smulkmenų, galinčių rastis ir sukelti grandininį efektą, galintį sugriauti visą jo planą. Rizika didžiulė, tačiau tai nebuvo svarbu. Iš tiesų nebuvo. Jis turėjo tiktai dvi galimybes: likti šitoje pragaro duobėje ir leisti jai sunaikinti jo proto likučius arba bėgti ir rizikuoti būti nušautas, kai jį mėgins sugauti. Žakui daug priimtinesnis variantas pasirodė būti nušautam negu supūti čia.

Net jeigu sugebėtų pabėgti, žinojo, kad jie niekada nesiliaus jo medžioję. Visą likusį gyvenimą — gal net ir labai trumpą — jis niekada negalės atsipalaiduoti ar liautis žvilgčiojęs per petį, nesvarbu, į kokį pasaulio kampelį nusidangintų. Buvo verta. Bet kas buvo verta.

— Po šimts pypkių! — džiaugsmingas Sandinio šūktelėjimas pažadino Žaką iš minčių apie pabėgimą. — Džina išteka! — Jis pamojavo laišku, kurį skaitė, ir, kai Žakas tik pasuko galvą ir dirstelėjo į jį abejingu žvilgsniu, garsiau pridūrė: — Žakai, ar girdėjai, ką sakiau? Mano sesuo Džina išteka po dviejų savaičių! Išteka už Gvido Dorelio.

— Gerai pasirinko, — šaltai tarstelėjo Žakas, — juk jis užtaisė jai vaiką.

— Taip, bet kaip tau sakiau, mama neketino jai leisti už jo tekėti.

— Nes jis skolina pinigus nežiūrėdamas kam, — kiek patylėjęs paaiškino Žakas, prisimindamas, ką žinojo apie Gvidą.

— Po velnių, ne. Mama supranta, kad vyras turi uždirbti pragyvenimui. O Gvidas tik skolina pinigus tiems, kam jų reikia.

— O jeigu jie negali grąžinti, laužo jiems kojas.

Žakas pamatė, kaip Sandinio veidas ištįso, ir tuojau pat pasigailėjo savo sarkazmo. Nors Sandinis buvo pavogęs dvidešimt šešis automobilius ir šešiolika kartų suimtas dar nesulaukęs dvidešimt aštuonerių, kažkoks mielas ir vaikiškas buvo tas liesas italiūkštis. Kaip ir Žakas, jis buvo patikėtinis, tačiau jam jau buvo likę kalėti keturias savaites. Sandinis buvo įžūlus kaip velnias, visada pasiruošęs kibti į atlapus, be galo ištikimas Žakui, kurio filmai jam patiko. Turėjo didžiulę įvairiaspalvę šeimą, kuri reguliariai ateidavo pas jį į kalėjimo kiemą lankymo dienomis. Kai jie sužinojo, kad Žakas — jo kameros draugas, juos pagavo šventa pagarba, o kai paaiškėjo, kad Žako niekas niekada nelanko, jie užmiršo, kas jis, ir priėmė jį kaip artimą giminaitį. Žakui būtų labiau patikę, jeigu niekas jam netrukdytų, ir jis rodė jiems tai, būdamas santūrus ir pabrėžtinai ignoruodamas jų uvertiūras, kai jau niekaip nebegalėdavo jų išvengti. Bergždžios pastangos. Kuo labiau stengėsi nuo jų atsiriboti, tuo atkakliau aplinkui jį būrėsi klegantis draugiškas jų pulkas. Nespėjus susigaudyti, kaip tai įvyko, jį jau glėbesčiavo ir bučiavo apkūni mama Sandini ir Dominiko seserys bei pusseserės. Tamsiaplaukiai vaikučiai su čiulpinukais, lipniomis rankytėmis ir meiliomis šypsenomis buvo susodinti jam ant skreito, o tuo tarpu rusvaveidės jų motinos aptarinėjo gausios Dominiko šeimos reikalus, ir Žakas beviltiškai stengėsi susigaudyti jų varduose, tuo pat metu mėgindamas budriu žvilgsniu stebėti čiulpinukus, kurie kas kartą galiausiai atsidurdavo jo plaukuose. Sėdėdamas ant suolo kalėjimo kieme, pilname žmonių, jis stebėjo, kaip rubuilis Sandinių kūdikis žengė pirmus netvirtus žingsnius, tiesdamas rankutes, kad jam pagelbėtų ne kuris nors iš Sandinių, o Žakas.

Jie apgaubdavo jį šiluma, o išėję reguliariai dusyk per mėnesį siųsdavo jam, kaip ir Dominikui, itališkus pyragėlius ir kvapnią dešrą, įvyniotą į taukuotą rudą popierių. Nors dėl to Žakui sutrikdavo virškinimas, jis visada suvalgydavo dalį dešros ir visus pyragėlius, o kai Sandinio pusseserės ėmė jam siuntinėti raštelius ir prašyti autografų, Žakas pareigingai atsakydavo. Sandinio mama siųsdavo Žakui gimtadienio atvirukus ir laiškus, kad jis esąs per liesas. Ir tais retais atvejais, kai Žaką iš tiesų ėmė juokas, jį visada sukeldavo Sandinis. Kažkodėl Sandinis ir jo šeima jam buvo artimesni, negu kada nors buvo jo paties šeima.

Mėgindamas užglostyti savo pastabą, smerkiančią Sandinio būsimą svainį, Žakas nepaprastai iškilmingai pareiškė:

— Kai pagalvoji, neką geresni ir bankai. Jie išmeta į gatvę našles ir našlaičius, kai tie negali susimokėti.

— Iš tiesų! — linksėdamas galva pritarė Sandinis, atgavęs savo gerą nuotaiką.

Suprasdamas, kad geriau atidėti į šalį kankinančius rūpesčius dėl galimų netikėtumų per pabėgimą, kurių jis negalėjo numatyti, Žakas susidomėjo Sandinio naujiena ir pasiteiravo:

— Jeigu tavo motinai neužkliuvo Gvido profesija ar jo kriminalinė praeitis, kodėl ji turėtų drausti Džinai tekėti už jo?

— Aš tau minėjau, Žakai, — rimtai paaiškino Sandinis. — Gvidas jau anksčiau buvo susituokęs — bažnyčioje, o dabar jis išsiskyręs, vadinasi — atskirtas nuo bažnyčios.

Žakas nuoširdžiai atsakė:

— Iš tiesų. Pamiršau tai.

Sandinis vėl ėmė skaityti laišką.

— Džina siunčia tau linkėjimus. Ir mama taip pat. Mama sako, kad tu jai per mažai rašai ir per mažai valgai.

Žakas žvilgterėjo į plastmasinį laikrodį, kurį jam buvo leista nešioti, ir atsistojo.

— Judink subinę, Sandini. Metas tikrinti kalinius.

13

Senyvos Džulės kaimynės, dvynės Eldridž, sėdėjo sūpynėse savo namo priebutyje, pamėgtoje vietoje, iš kur galėdavo stebėti, ką veikė kaimynai per keturis Guobų gatvės namų masyvus. Šiuo metu abi senmergės stebėjo, kaip Džulė deda savo kelioninį krepšį ant bleizerio užpakalinės sėdynės.

— Labą rytą, Džule, — šūktelėjo Flosė Eldridž, o Džulė, staigiai atsisukdama, krūptelėjo pamačiusi abi žilagalves moteriškes šeštą valandą ryto jau atsikėlusias ir sėdinčias lauke.

— Labą rytą, panele Flose, — tyliai šūktelėjo Džulė, mandagiai atsigręždama į jas ir eidama per drėgną žolę pasisveikinti. — Labą rytą, panele Ada.

Nors jau buvo įpusėjusios aštuntą dešimtį, abi moteriškės vis dar atrodė stebinamai panašios, o tą įspūdį dar labiau stiprino viso gyvenimo įprotis dėvėti vienodus drabužius. Tačiau čia ir baigėsi visas panašumas, nes Flosė Eldridž buvo stora, miela, draugiška ir linksma, o jos sesuo — plona, surūgusi, valdinga ir triukšminga. Sklido gandai, kad panelė Flosė jaunystėje mylėjusi Hermaną Henkelmeną, tačiau panelė Ada suardžiusi poros vedybinius planus, įtikinusi nuolaidžią seserį, kad Hermanas, keleriais metais jaunesnis už Flosę, domėjosi tik Flosei priklausančia kuklaus jų paveldėjimo dalimi ir kad jis pragersiąs viską, o Flosę paversiąs miestelio pajuokų objektu.

— Gražus rytas, — pridūrė panelė Flosė, stipriau apsimuturiuodama šaliku žvarbų sausio rytą.

— Tomis nešaltomis dienomis, kurių pasitaiko kartkartėmis, be abejo, žiema atrodo trumpesnė ir lengviau pakeliama, ar ne, Džule?

Nespėjus Džulei atsakyti, Ada Eldridž susidomėjo ja pačia:

— Ar tu, Džule, vėl išvažiuoji? Juk vos prieš keletą savaičių sugrįžai.

— Aš tik porą dienų nebūsiu namie.

— Dar viena kelionė su reikalais, o gal šį kartą kokia pramoga? — neatlyžo Ada.

— Yra reikalų.

Ada kilstelėjo antakius, nebyliai reikalaudama konkretesnio atsakymo, ir Džulė, nenorėdama būti grubi, pasidavė:

— Važiuoju į Amarilą pasišnekėti su vienu vyriškiu dėl dotacijos mokyklinei programai.

Ada linkterėjo stengdamasi suvirškinti šią naujieną.

— Girdėjau, tavo brolis turi bėdų baigdamas statyti mero Adelsono namą. Nereikėjo jam samdyti Hermano Henkelmeno. Tas žmogus niekada nieko gerai nepadaro.

Užgniauždama norą dirstelėti į panelę Flosę ir pažiūrėti, kaip ji reaguoja į menamo jos buvusio mylimojo pasmerkimą, Džulė atkirto Adai:

— Karlas — geriausias statybininkas šioje Dalaso pusėje, todėl mero Adelsono architektas jį ir pasirinko. Viskas tame name turi būti specialiai padaryta. Tam reikia laiko ir kantrybės. — Ada išsižiojo norėdama tęsti savo kamantinėjimą, bet Džulė užbėgo jai už akių ir, skubiai dirstelėjusi į savo laikroduką, atsisveikino: — Verčiau jau važiuosiu. Ligi Amarilo toli. Sudie, panele Flose, sudie, panele Ada.

— Būk atsargi, — perspėjo panelė Flosė. — Girdėjau, kad ryt ar poryt atslinks šalto oro frontas kažkur nuo Amarilo. Penhendlyje smarkiai prisnigo. Juk nenorėtum, kad užkluptų pūga.

Džulė meiliai nusišypsojo storulei dvynei.

— Nesirūpinkit. Aš važiuoju Karlo bleizeriu. Be to, per orų prognozę pranešė, kad tėra tik dvidešimt procentų tikimybės, jog ten snigs.

Dvi senyvos moteriškės stebėjo, kaip bleizeris atbulas išvažiavo iš keliuko, o tada Flosė svajingai atsidūsėjo.

— Džulės gyvenimas pilnas nuotykių. Pernai vasarą ji važiavo į Prancūziją, į Paryžių, su mokytojais, o dar prieš metus — į Didįjį Kanjoną. Sakau, ji nuolatos keliauja.

— Taip daro valkatos, — pasakė Ada gaižiu balsu. — Jei klaustum mane, sakyčiau, kad jai derėtų sėdėti namie ir, kol dar turi galimybę, ištekėti už pastoriaus padėjėjo, kuris jai neabejingas.

Užuot šokusi beprasmiškai prieštarauti valdingai seseriai, Flosė, — kaip tokiais atvejais elgdavosi, — paprasčiausiai pakeitė pokalbio temą.

— Tėvas Matisonas ir ponia Matison tikriausiai labai didžiuojasi savo vaikais.

— Jie nesididžiuotų, jei žinotų, kad Tedas pusę nakties praleidžia su ta mergina, su kuria dabar vaikštinėja. Irma Boder sakė, kad prieš dvi naktis beveik ligi ketvirtos ryto negirdėjo, kaip nuvažiavo jo mašina.

Flosės išraiška tapo svajinga.

— Bet, Ada, gal jie turi labai daug kalbos. Kertu lažybų, kad jie jau įsimylėję!

— Aistra juos degina! — atkirto Ada. — O tu tebesi tokia pat romantiška kvailė kaip ir tavo mama. Tėtis visada taip sakydavo.

— Ji buvo ir tavo mama, Ada, — atsargiai pastebėjo Flosė.

— Bet aš tokia kaip tėtis. Aš visai nepanaši į mamą.

— Ji mirė, kai mes buvom dar visai mažytės, tad negali būti tokia tikra.

— Aš tikra, nes tėtis visada taip sakydavo. Sakydavo, kad tu kvaila kaip ir ji, o aš — stipri kaip jis. Štai kodėl jis į mano rankas atidavė visą turtą, jei prisimeni, tavimi negalima pasikliauti, kad pati savimi pasirūpintum, todėl aš rūpinuosi mumis abiem.

Flosė prikando lūpą, o paskui vėl atsargiai pakeitė temą.

— Mero Adelsono namas bus pavyzdinis. Girdėjau, net liftas bus įrengtas.

Ada užkėlė koją ant slenksčio ir taip piktai atsispyrė, kad sūpynės ėmė linguoti ir girgždėti.

— Kai stato Hermanas Henkelmenas, merui teks džiaugtis, kad jo liftas neprijungtas prie jo komodos! — atkirto ji su kandžia panieka. — Tas žmogus — beviltiškas netikša, koks buvo ir jo tėtis, ir tėčio tėtis. Sakiau jums, kad jis toks bus.

Flosė, nunarinusi akis, žiūrėjo į savo mažas rankas, sudėtas į skreitą. Ji nieko nepasakė.

14

Žakas stovėjo priešais nedidelį veidrodį viršum praustuvų dušuose, nematančiomis akimis įsispoksojęs į savo atspindį, mėgindamas save įtikinti, kad Hedlis šiandien nebepakeis planų, kai įpuolė Sandinis, kurio veidas išdavė slopinamą susijaudinimą, ir per petį sviedė atsargų žvilgsnį į holą už nugaros. Įsitikinęs, kad nieko nėra, kas galėtų išgirsti, Sandinis priėjo artyn ir susijaudinęs ėmė šnibždėti:

— Hedlis pranešė, kad trečią valandą nori vykti į Amarilą. Štai kaip!

Žaką taip ilgai buvo kamavusi įtampa ir nekantrumas, kad jis beveik negalėjo susitaikyti su mintimi, kad lauktoji valanda jau čia. Dvejus ilgus metus jis apsimetinėjo pripratęs prie sistemos, tapęs pavyzdiniu kaliniu, norėdamas būti paskirtas patikėtiniu ir gauti visas tą postą lydinčias laisves, ištisi mėnesiai planavimo ir sąmokslų — pagaliau visa tai davė vaisius. Po kelių valandų, jeigu atidėliojimas nebus nepataisomai pakenkęs jo pasirengimui, jis jau bus kelyje su išnuomotu automobiliu, tapęs nauju žmogumi, su smulkmeniškai sudaryta dienotvarke ir lėktuvo bilietais, kurie valdžią privers jį medžioti tarsi vėją lauke.

Prie gretimo praustuvo Sandinis pasakė:

— Jėzau, kaip norėčiau bėgti drauge. Tikrai norėčiau dalyvauti Džinos vestuvėse!

Žakas pasilenkęs šliūkšterėjo vandens sau ant veido, tačiau išgirdo slopinamą susijaudinimą Sandinio balse ir tai be galo jį išgąsdino.

— Net negalvok! Po keturių savaičių tu iš čia vis tiek išeisi, — pridūrė traukdamas rankšluostį nuo kablio.

— Taip, — sutiko tas. — Tavo teisybė. Štai, paimk, — pridūrė ištiesdamas ranką.

— Kas tai? — paklausė Žakas, šluostydamas veidą.

Jis nusviedė rankšluostį ir pažiūrėjo į popierių ištiestoje Sandinio rankoje.

— Čia mamos adresas ir telefono numeris. Jeigu reikalai susiklostys taip, kaip turėtų, nugabensi savo subinę pas mamą, o ji pristatys tave mano dėdei. Jis turi ryšių visur, — gyrėsi Sandinis. — Žinau, tu abejojai, ar jis norės tau pagelbėti, tačiau po kelių valandų įsitikinsi, kad viskas Amarile bus taip, kaip pageidauji. Jis šaunus vyrukas, — išdidžiai pridūrė Sandinis.

Žakas atsainiai nusismaukė šiurkščių baltų kalėjimo marškinių rankoves, stengdamasis negalvoti apie nieką, išskyrus tai, kas dėjosi šią akimirką, tačiau, kai bandė užsisegti rankogalius, rankos jo neklausė. Sudraudė save, liepdamas nusiraminti ir galvoti apie tai, ką kalba.

— Yra kai kas, Dominikai, ko seniai norėjau tave paklausti, — atsargiai pradėjo Žakas. — Jeigu jis toks „šaunus vyrukas“ ir turi tiek „ryšių“, kodėl jis nieko nepadarė, kad išvaduotų tave iš šito pragaro?

— A, tai? Aš padariau žioplą klaidą, ir dėdė Enrikas pamanė, kad mane reiktų pamokyti.

Sandinio balsas buvo toks sielvartingas, kad Žakas nustebęs pakėlė į jį akis.

— Kokią klaidą?

— Mat viena iš mašinų, kurią paskutinį kartą pavogiau, priklausė jam.

— Tokiu atveju gali džiaugtis likęs gyvas.

— Tai jis ir pasakė.

Įtampa užgniaužė Žako juoką.

— Jis bus Džinos vestuvėse. Man tikrai gaila, kad ten nedalyvausiu. — Ir pakeisdamas temą Dominikas pridūrė: — Gerai, kad Hedliui patinka, jog žmonės tave atpažįsta, kai jį vežioji. Jeigu tavo plaukai būtų tokie trumpi kaip kitų kalinių, tave daug greičiau atpažintų už kalėjimo sienų. Tas truputis papildomų plaukų, kuriuos turi...

Abu vyrai krūptelėjo, kai į dušus įėjo kitas patikėtinis ir nykščiu parodė durų link.

— Judinkis, Sandini, — įsakė jis. — Ir tu, Benediktai. Viršininkui po penkių minučių reikės automobilio.

15

— Labą rytą, Benediktai, — pasveikino Hedlis, kai Žakas pabeldė į kalėjimo viršininko būsto duris, netoli teritorijos vartų. — Matau, kaip ir visada esi rūškanas ir nedraugiškas. Prieš mums važiuojant, — pridūrė jis, — pavedžiok Hitlerį po kiemą. — Kalbėdamas jis padavė Žakui pavadį, už kurio buvo pririštas didelis dobermanas.

— Aš nesu jūsų tarnas, po velnių, — atšovė Žakas, ir bejausmis Hedlio veidas lėtai apsiniaukė.

— Tau nusibodo naudotis mano palankumu ir patikėtinio laisve? Ar tau, Benediktai, knieti kurį laiką pasisvečiuoti mano pokalbių kambaryje?

Mintyse keikdamas save, kad leido prasiveržti neapykantai tokią dieną, kai galėjo tiek daug prarasti, Žakas gūžtelėjo pečiais ir paėmė pavadėlį.

— Nelabai.

Nors Hedlis buvo tik penkių pėdų ir šešių colių ūgio, jo savimeilė buvo milžiniška ir jo geros manieros slėpė sadistišką psichopatišką piktumą, kurį žinojo visi, išskyrus, ko gero, Valstijos kalėjimų valdybą, tikriausiai nežinančią arba nekreipiančią dėmesio į didelį mirtingumą, kuris jam pavaldžiame padalinyje buvo priskiriamas „kalinių peštynėms“ ir „bandymams bėgti“. „Pokalbių kambariu“ kalėjime vadindavo garsui nepralaidžią patalpą šalia Hedlio kabineto. Kaliniai, neįtikę jam, būdavo atgabenami besispardantys ir iš tikro siaubo apsipylę prakaitu, o išleisti jie būdavo nešami arba į izoliatorių, arba į ligoninę, arba į lavoninę. Jis jausdavo sadistišką malonumą, versdamas žmones raitytis ir šliaužioti; iš teisybės ne geras Žako elgesys paskatino Hedlį skirti jį patikėtiniu, tai buvo Hedlio ego. Mažajam viršininkui buvo be galo smagu gainioti ir komanduoti Zakariui Benediktui, versti jį patarnauti. Žakui atrodė komiška ironija, kad Hedlio ego galiausiai suteikė jam galimybę pabėgti.

Jis jau suko už namo kampo, kai Hedlis riktelėjo:

— Benediktai, nepamiršk iškuopti po Hitlerio!

Žakas grįžo atgal, tempdamas urzgiantį šunį, ir paėmė mažą semtuvėlį, kurį Hedlis laikė prie durų. Užsisagstę švarką ir pažvelgė į dangų; buvo šalta, o dangus atrodė kaip švininis. Snigs.

16

Sėdėdamas ant automobilio užpakalinės sėdynės, Veinas Hedlis įsikišo paskaitos konspektą į portfelį, paskui atleido kaklaraištį, ištiesė kojas ir patenkintas atsiduso, žiūrėdamas į du patikėtinius priekinėse sėdynėse. Sandinis buvo smulkus sukčius, liesutis italiūkštis, niekybė; vienintelė priežastis, dėl kurios buvo paskirtas patikėtiniu, ta, kad vienas iš jo giminaičių priklausė tai pačiai gaujai, kaip ir kažkas iš kalėjimo, ir tas kažkas pašnibždėjo, kad Dominikas Sandinis turėtų būti skirtas patikėtiniu. Iš Sandinio Hedliui nebuvo jokios pramogos, jokio smagumo, jokios garbės; nebuvo ir malonumo jį pjudyti. O štai Benediktas — jau kita kalba. Benediktas — ekrano žvaigždė, sekso simbolis, pramonės magnatas, turėjęs lėktuvų, limuzinų su vairuotojais. Benediktas buvo stambus ryklys, o dabar jis rankomis ir kojomis tarnavo Veinui Hedliui. Yra teisybė pasaulyje, pagalvojo Hedlis. Tikra teisybė. Dar svarbiau buvo tai, nors Benediktas bandė neparodyti, kad pasitaikydavo atvejų, kai Hedlis galėdavo pradurti kietą jo odą ir versti raitytis, norėti to, ko negalėjo gauti, tačiau tai buvo nelengva. Net tada, kai priversdavo Benediktą žiūrėti naujuosius filmus vaizdajuostėje, Akademijos apdovanojimus televizoriuje, Hedlis negalėjo būti tikras jį įskaudinęs. Turėdamas omeny tą malonų tikslą, Hedlis ieškojo tinkamos temos ir atsitiktinai užtaikė sekso klausimą. Kai tik automobilis sustojo priešais šviesoforus netoli kelionės tikslo, jis maloniai pasiteiravo:

— Galiu guldyti galvą, kad moterys maldaudavo įsileisti jas į lovą, kai buvai turtingas ir garsus, ar ne, Benediktai? Ar kada pagalvoji apie moteris, kokios jos buvo, kai jas lietei, koks jų kvapas, skonis? Turbūt nelabai mėgai seksą. Jeigu būtum buvęs tinkamas lovoje, toji graži šviesiaplaukė kalė, kurią buvai vedęs, nebūtų prasidėjusi su tuo tipu, Ostinu, ar ne?

Jis su pasitenkinimu užpakaliniame veidrodėlyje stebėjo, kaip nežymiai įsitempė Benedikto apatinis žandikaulis, ir suklydo, pamanęs, kad jį įskaudino kalbos apie seksą, o ne Ostino pavardė.

— Jeigu tave kada paleistų lygtinai — tavim dėtas nesitikėčiau iš manęs rekomendacijos, — išėjęs turėtum pasiieškoti prostitučių. Visos moterys — kekšės, bet net ir kekšės turi skrupulų, ir jos nemėgsta nešvarių ekskalinių savo lovose. — Nors Hedlis ir stengdavosi išlikti mandagus ir gerų manierų su tomis padugnėmis — savo kaliniais, jam amžinai būdavo sunku susivaldyti, ir jis juto, kaip ima veržtis apmaudas. — Atsakyk, šunsnuki, arba kitą mėnesį tau teks praleisti karceryje! — Suvokęs, kad jau prarado savitvardą, Hedlis beveik maloniai pridūrė: — Galiu galvą guldyti, kad turėjai vairuotoją anais gerais laikais, ar ne? O dabar — tik pažvelk į save — tu mano vairuotojas. Yra Dievas. — Pasirodė pastatas didžiuliais langais, ir Hedlis atsitiesė, taisydamasis kaklaraištį. — Ar pasvarstai kada, kas nutiko pinigams, turiu omeny tiems, kurie liko sumokėjus advokatams?

Atsakydamas Benediktas smarkiai nuspaudė koja stabdį ir automobilis žviegdamas staigiai sustojo priešais pastatą. Tyliai keiksnodamas Hedlis susirinko savo popierius, nuslydusius ant grindų, ir veltui laukė, kad Žakas išeitų.

— Ak tu, įžūlus šunsnuki! Nežinau, kas šiandien tave apsėdo, bet aš atsiskaitysiu su tavimi, kai mes sugrįšim. Dabar pakelk savo subinę ir atidaryk dureles!

Žakas išlipo, nejausdamas žvarbaus vėjo, plėšusio jam nuo pečių ploną baltą švarką, nerimaudamas tiktai dėl sniego, kuris jau ėmė kristi ne juokais. Dar penkios minutės ir jis išdums. Pašaipiu judesiu jis staigiai atplėšė užpakalines dureles ir plačiai mostelėjo ranka.

— Ar sugebėsit išlipti, ar man teks jus išnešti?

— Tu paskutinį kartą stumdai mane, — perspėjo Hedlis, lipdamas lauk ir griebdamas savo portfelį nuo sėdynės. — Kai grįšim, man teks tave truputį pamokyti. — Sutramdęs savo pyktį, Hedlis pažvelgė į Sandinį, kuris spoksojo į tolį ir stengėsi atrodyti klusnus ir kurčias. — Tu, Sandini, turi savo užduočių sąrašą. Atlik viską ir grįžk čia. Tu, — įsakė Žakui, — nešk savo subinę į maisto prekių parduotuvę anapus gatvės, rask man gero importinio sūrio ir šviežių vaisių, o paskui palauk automobilyje. Baigsiu po pusantros valandos. Žiūrėk, kad neišjungtum šildymo ir variklis veiktų.

Nelaukęs atsakymo, Hedlis nuėjo šaligatviu. Abu likę vyrai stovėjo, žiūrėdami jam į nugarą, laukdami, kol jis įeis į pastatą.

— Koks diegas, — sušnibždėjo Sandinis, o paskui atsigręžė į Žaką. — Na štai. Sėkmės. — Jis dirstelėjo į tamsius, sniegą nešančius debesis. — Bus tikra pūga.

Nekreipdamas dėmesio į orą, Žakas skubiai pasakė:

— Tu žinai, ką reikia daryti. Nenukrypk nuo plano ir, dėl Dievo meilės, nepakeisk savo istorijos. Jeigu suvaidinsi taip, kaip sakiau, liksi didvyriu, o ne bendrininku.

Tingi Sandinio šypsena ir įtempta, nerami laikysena velnioniškai gąsdino Žaką. Jis aiškiai ir glaustai pakartojo planą, kurį iki šiol galėjo išdėstyti tik kuždomis.

— Domai, tik daryk taip, kaip sutarėm. Palik Hedlio pirkinių sąrašą ant automobilio grindų. Valandą atlikinėk pavedimus, paskui pasakyk pardavėjai, kad sąrašą palikai automobilyje ir nesi tikras, ar viską paėmei. Pasakyk, kad turi grįžti jo pasiimti, tada ateik čia. Automobilis bus užrakintas.

Kalbėdamas Žakas iš Sandinio rankos paėmė sąrašą ir numetė ant grindų keleivio pusėje, uždarė mašinos duris ir užrakino. Su tariama vidine ramybe paėmė Sandinį už alkūnės ir ryžtingai pastūmėjo kampo link.

Pikapai lėkė pro šalį, kol jie laukė, kada užsidegs žalia šviesa, tada neskubėdami perėjo gatvę — du vyrai, atrodę kaip eiliniai teksasiečiai, nerūpestingai aptarinėjantys ekonomiką arba artėjančias futbolo rungtynes, — išskyrus tai, kad jie mūvėjo baltas kelnes ir vilkėjo baltus švarkus su juodais inicialais TDC, užrašytais ant nugarų. Kai jie priėjo šaligatvio kraštą, Žakas kuždomis mokė:

— Kai prieisi prie automobilio ir pastebėsi, kad durelės užrakintos, pereik per gatvę ligi parduotuvės, valandėlę dairykis aplinkui, o tada paklausk pardavėjų, ar jie nematė žmogaus, panašaus į mane. Kai jie pasakys nematę, eik į vaistinę, knygyną ir paklausk ten to paties. Kai atsakys tau ne, drožk tiesiai į tą pastatą ir pradėk atidarinėti duris, klausinėdamas, kur vyksta viršininkų susirinkimas. Sakyk visiems, kad tau reikia pranešti apie galimą pabėgimą. Pardavėjai visose krautuvėse, kuriose buvai anksčiau, patvirtins tavo pasakojimą, o kadangi tu ketini perspėti viršininką, kad prieš pusvalandį pasigedai manęs, dar jam negrįžus ir pačiam nepastebėjus, jis neabejos, kad esi nekaltas it kūdikis. Tikriausiai išleis tave anksčiau, kad galėtum dalyvauti Džinos vestuvėse.

Sandinis išsišiepė ir, užuot iškilmingai paspaudęs ranką, linksmai parodė Žakui iškeltus nykščius, kad atrodytų įtartiniau.

— Nesijaudink dėl manęs ir eik.

Žakas linkterėjo, nusigręžė, o paskui vėl atsisuko atgal.

— Sandini? — rimtai kreipėsi jis.

— Ką, Žakai?

— Man trūks tavęs.

— Taip, žinau.

— Pasveikink mamą nuo manęs. Pasakyk seserims, kad jos visada bus mano mylimiausios pamergės, — pridūrė Žakas, paskui pasisuko ir skubiai nudrožė tolyn.

Maisto prekių parduotuvė buvo prie kampo su įėjimu iš gatvės priešais pastatą, kuriame buvo Hedlis, ir priešais kitą fasadu į šalutinę gatvę. Prisiversdamas nenukrypti nuo plano, Žakas įėjo pro pagrindinį įėjimą. Tam atvejui, jei Hedlis stebėtų jį iš pastato, ką jis kartais darydavo, jis palūkuriavo už durų, kad būtų nepastebėtas, ir lėtai suskaičiavo ligi trisdešimties.

Po penkių minučių jis jau buvo už penkių gatvių ir, po pažastimi pasikišęs kalinio švarką, skubiai drožė ligi pirmo tikslo — vyrų tualeto Filipso 66 stotelėje Korto gatvėje. Iš įtampos ir baimės plakančia širdimi jis kirto gatvę per raudoną šviesą, nerdamas tarp taksi ir velkamo sunkvežimio, kuris sumažinęs greitį suko į dešinę, o tada pamatė tai, ko ieškojo — neaiškų juodą dvivietį automobilį, pastatytą ties viduriu gatvės su Ilinojaus numeriais. Automobilis tebestovėjo, nors Žakas jį pasiekė pavėlavęs dvi dienas.

Palenkęs galvą, rankas susikišęs į kišenes, jis sulėtino žingsnį. Jau buvo pradėję labai smarkiai snigti, kai Žakas žirgliojo pro raudoną korvetę, pastatytą prie degalinės, tiesiai į vyrų tualetą. Stvėrė rankenos burbulą ir pasuko jį. Užrakinta! Atsispirdamas pagundai įsiremti pečiu į duris ir pabandyti jas išlaužti, jis čiupo už rankenos ir smarkiai papurtė. Iš vidaus piktai suriko vyriškas balsas:

— Dar nesimauk kelnių! Tuojau išeisiu.

Galiausiai po kelių minučių išniro tualete sėdėjęs žmogus, plačiai atplėšė duris, apsidairė po tuščią plotą prie pastato ir pasuko prie raudonos korvetės greta kolonėlės. Jam už nugaros Žakas išlindo iš už šiukšlių konteinerio, įėjo į vyrų tualetą, stropiai užrakino duris ir visą dėmesį sutelkė į perpildytą šiukšlių dėžę. Jeigu kas nors ją ištuštino per pastarąsias dvi dienas, sėkmė bus jį aplenkusi.

Čiupęs ją apvertė. Iškrito keli popieriniai rankšluosčiai ir skardinės nuo alaus. Jis dar sykį papurtė ir išvertė gyvą galą atmatų, o tada — iš paties dugno — du nailoniniai turistiniai maišai guodžiamai dunkstelėjo ant nešvarių grindų. Viena ranka atplėšdamas pirmąjį maišą, kita atsagstinėjo kalinio marškinius. Maiše buvo pora jo dydžio džinsų, neišvaizdus juodas megztinis, paprastas šiurkščios medvilnės švarkas, tinkamo dydžio batai ir lakūno akiniai nuo saulės. Kitame maiše rado Kolorado žemėlapį, kuriame raudonai buvo nubrėžtas jo maršrutas, mašinėle atspausdintas sąrašas, nurodantis, kaip pasiekti galutinį tikslą — vienišą namą Kolorado kalnų glūdumoje, — du stori rudi vokai, 45 kalibro automatinis pistoletas, šovinių dėželė, automatinis peilis ir komplektas automobilio raktelių, kurie, kaip jis žinojo, tiks juodam dviviečiui automobiliui kitapus gatvės. Automatinis peilis jį nustebino. Matyt, Sandinis nemanė, kad gerai apsirengęs pabėgęs kalinys turėtų būti be peilio.

Mintyse skaičiuodamas brangias sekundes, Žakas nusimetė drabužius, apsivilko naujuosius, tada senuosius sukišo į vieną iš maišų ir į šiukšlių dėžę sugrūdo atmatas nuo grindų. Dingti nepalikus nei ženklo, nei pėdsako, buvo jam gyvybiškai svarbu. Jis atplėšė storuosius vokus ir patikrino jų turinį: pirmame buvo 25 000 dolerių nežymėtomis dvidešimties dolerių kupiūromis ir pasas Aleno Oldričo vardu; antrame — rinkinys apmokėtų lėktuvo bilietų į įvairius miestus, kai kurie Aleno Oldričo vardu, kiti — įvairiais vardais, kuriuos galėtų panaudoti, jei valdžios atstovai sužinotų, kokiu slapyvardžiu jis naudojasi. Pasirodyti oro uoste Žakui buvo rizikinga, kol viskas nenurims. Kaip tik dabar jis daugiausia vilčių dėjo į planą, kurį buvo sumanęs, ir kaip galėdamas geriau realizavo iš kalėjimo kameros, naudodamasis brangia kai kurių Sandinio kontaktų ekspertize. Pastarasis, matyt, buvo nusamdęs, ką buvo galima palaikyti Žaku — vyriškį, kuris laukė viename iš Detroito viešbučių Žako skambučio. Ten atsidūręs jis išsinuomos automobilį Benedikto Džounso vardu ir dar šį vakarą kirs Kanados sieną ties Vindzoru.

Jeigu policija užkibs už šito kabliuko, tada visuotinės gaudynės, kurias jie tikriausiai pradės, bus nukreiptos į Kanadą, ne čia, ir Zakas galės patraukti į Meksiką, o iš ten, kai paieška bus kiek aprimusi, — į Pietų Ameriką.

Pats Žakas rimtai abejojo, kad šita gudrybė ilgai gelbėtų ar kad jis pasiektų pirmąjį savo kelionės tikslą dar negavęs galo. Tačiau dabar niekas nesvarbu. Šiuo metu svarbu tik tai, kad jis jau kurį laiką laisvas ir yra kelyje prie Teksaso — Oklahomos sienos, devyniasdešimt mylių į šiaurę. Jeigu jis tiek nukeliaus nepastebėtas, gal jam pavyks kirsti siaurą Oklahomos kyšulį, esantį tik už trisdešimt penkių mylių nuo Kolorado sienos. Kolorade, kažkur aukštai kalnuose, buvo pirmasis jo kelionės tikslas — vienišas namas miškų glūdumoje, kuriuo — taip jam jau nuo seno buvo tvirtinama — jis galįs naudotis kaip „slėptuve“, kai tik jam prireiksią. Iki tol jam rūpėjo kirsti dviejų valstijų sieną ir saugiai nusigauti ligi to namo niekieno nepastebėtam, o tada pažaboti savo nekantrumą ir laukti, kol sukeltas triukšmas dėl jo pabėgimo aprims, kad galėtų imtis antrosios savo plano dalies.

Jis paėmė pistoletą, sugrūdo į jį pilną apkabą, patikrino saugiklį ir įsikišo ginklą į švarko kišenę kartu su sauja banknotų po dvidešimt dolerių, paskui čiupo maišus, automobilio raktelius ir atidarė duris. Jis sugebės tai padaryti, jis jau kelyje.

Apsuko pastato kampą, žengė nuo šaligatvio ir sustojo kaip įbestas, akimirką negalėdamas patikėti savo akimis. Vilkikas, pro kurį buvo praėjęs, kirsdamas gatvę pakeliui į degalinę prieš kelias minutes, važiavo tolyn. Ant keltuvo buvo užkeltas juodas dvivietis automobilis su Ilinojaus numeriais.

Keletą sekundžių Žakas stovėjo kaip stabo ištiktas, stebėdamas jį vinguriuojant tarp automobilių. Užpakalyje išgirdo vieną iš degalinės tarnautojų šaukiant antrajam:

— Sakiau tau, kad toji mašina čia palikta. Tris dienas čia stovėjo.

Jų balsai pažadino Žaką iš sąstingio. Jis galėjo grįžti atgal į vyrų tualetą, vėl apsivilkti kalinio drabužius, viską palikti ir mėginti iš naujo viską planuoti arba galėjo čia pat improvizuoti. Pasirinkimo iš tiesų nebuvo. Į kalėjimą jis nebegrįš. Verčiau mirs. Tai supratęs, padarė vienintelį dalyką, kurį galėjo sugalvoti — nėrė prie kampo, žvalgydamasis kokios nors priemonės išvykti iš miesto. Gatve važiavo autobusas. Čiupęs išmestą laikraštį iš šiukšliadėžės, ėmė moti juo ir sustabdęs autobusą įlipo. Laikydamas laikraštį sau priešais veidą, tarsi įsigilinęs į straipsnį, jis prasibrovė pro pulką koledžo studentų, plepančių apie artėjančias futbolo rungtynes, į autobuso galą. Dvidešimt kankinamai lėtai slenkančių minučių autobusas dardėjo tarp mašinų, riaugėdamas išmetamosiomis dujomis ir beveik ties kiekvienu kampu išleisdamas keleivius, tada pasuko dešinėn į autostradą, vedančią į keturių juostų plentą. Įvažiavus į šį kelią, keleivių jau buvo sumažėję — liko tik koks pustuzinis triukšmingų koledžo studentų ir jie visi pakilo išlipti, kai pasirodė, kaip buvo galima spėti, jų pamėgtas pakelės baras.

Žakui pasirinkimo nebuvo; jis išėjo drauge su jais pro galines duris ir ėmė žingsniuoti ligi kryžkelės už mylios, kur žinojo keturių juostų plentą ant rampos ir gretimą kelią susikertant su autostrada. Vienintelė galimybė buvo prašyti, kad kas pavėžėtų, tam jis turėjo daugiausia pusvalandį. Vos tik Hedlis pamatys, kad jis dingęs, kiekvienas policininkas penkiasdešimties mylių spinduliu ims jo ieškoti ir atkreips dėmesį į kiekvieną, kas kelyje stabdys automobilius.

Sniegas lipo jam prie plaukų ir sūkuriavo apie kojas, kai ėjo palenkęs galvą prieš vėją. Keli sunkvežimiai praūžė pro šalį, vairuotojai nepaisė iškelto jo nykščio, ir jis stengėsi įveikti klaikią gresiančios lemties nuojautą. Autostradoje judėjimas buvo didelis, tačiau, matyt, visi skubėjo pasiekti kelionės tikslą, prieš įsisiautėjant pūgai, ir nebuvo linkę sustoti. Priešais, ties sankryža, buvo senamadiška degalinė-kavinė, kurios aikštelėje stovėjo du automobiliai — mėlynas bleizeris ir rudas automobilis atlenkiamomis sėdynėmis. Nešinas savo maišais, jis žingsniavo keliu ir, praeidamas pro kavinę, atidžiai pažvelgė pro didelį fasado langą į viduje esančius žmones. Vienoje kabinoje sėdėjo vieniša moteris, kitoje — motina su dviem mažais vaikais. Jis tyliai nusikeikė, nes abu automobiliai priklausė moterims, o jos vargu ar ims pakeleivius. Nelėtindamas žingsnių, Žakas ėjo toliau iki pastato galo, kur stovėjo abu automobiliai, spėliodamas, ar rakteliai įkišti į uždegimo spyneles. Net jei jie ir būtų, jis žinojo, kad vogti vieną iš tų mašinų beprotybė, nes jam tektų sukti pro kavinės langus, kad išvažiuotų iš stovėjimo aikštelės. Jei jis taip padarytų, automobilio savininkė paskambintų policijai, dar prieš jam dingstant, ir nusakytų, kaip atrodo jis ir mašina. O be to, iš čia jos galėjo matyti, į kurią pusę jis patrauks keturių juostų greitkeliu. Gal vienai moterų išėjus į lauką, pabandyti ją papirkti, kad pavežtų.

Jeigu nepalenktų pinigais, jis turėjo ginklą, kuris galėtų ją įtikinti. Jėzau Kristau! Turėtų būti geresnis būdas iš čia ištrūkti.

Priešais jį, apačioje, greitkeliu riaumodami lėkė sunkvežimiai, ratais sukeldami mažytes pūgas. Jis dirstelėjo į laikrodį. Buvo prabėgusi valanda nuo to laiko, kai Hedlis nuėjo į savo susirinkimą. Žakas jau nebedrįso stabdyti pakeleivinių mašinų. Nuo viaduko jis bus per visą mylią matomas. Jeigu Sandinis laikėsi jo nurodymų, Hedlis maždaug už penkių minučių sukels ant kojų visus vietinius policininkus. Tarytum jo minties paragintas, staiga ant viaduko pasirodė vietos šerifo automobilis, sulėtino greitį, paskui pasuko į kavinės automobilių aikštelę už penkiasdešimt jardų nuo Žako slėptuvės, artėdamas prie jo.

Žakas instinktyviai susigūžė, dėdamasis apžiūrįs bleizerio padangą, o tada staiga jam šovė į galvą mintis — gal per vėlai, o gal ir ne. Išsitraukęs iš kelionmaišio automatinį peilį, smeigė jį į automobilio padangą, pasitraukdamas į šoną, kad išvengtų oro išsiveržimo. Akies kampu stebėjo, kaip policijos automobilis lėtai šliauždamas sustojo užpakalyje. Užuot paklausęs, ką Žakas veikia šlaistydamasis apie kavinę su kelionmaišiais, vietos šerifas nuleido automobilio langą ir pasakė tai, kas ir šiaip buvo akivaizdu:

— Atrodo, padanga prakiuro.

— Kur jau ne, — sutiko Žakas, tapšnodamas per padangą ir stengdamasis neatsisukti atgal. — Žmona bandė mane perspėti, kad šita padanga kiaura... — Likusius jo žodžius nustelbė staigus pašėlęs policijos radijo žviegimas ir policininkas, nė žodžio netaręs, apsuko klykiantį automobilį, stipriai paspaudė akceleratorių ir riaumodamas nudūmė, kaukiant sirenai. Po akimirkos Žakas išgirdo daugiau sirenų, artėjančių iš visų pusių, o tada pamatė, kaip per viaduką lekia patrulių automobiliai su besisukančiais švyturėliais.

Žakas suprato, kad dabar valdžios atstovai žino, jog vienas kalinys atsidūręs laisvėje. Medžioklė prasidėjo.

Kavinėje Džulė baigė gerti kavą ir piniginėje ieškojo pinigų susimokėti. Jos apsilankymas pas poną Vernoną sugaišino ją ilgiau, negu buvo planavusi, o kur dar kvietimas pabūti šiek tiek su jo žmona ir juo, atsisakyti ji negalėjo. Merginos laukė penkių valandų kelionė, kuri užtruks dar ilgiau dėl sniego, tačiau piniginėje ji turėjo solidų čekį ir jautėsi taip pakiliai, kad mylios lėkte lėkė pro šalį. Ji dirstelėjo į laikroduką, paėmė termosą, kurį buvo atsinešusi iš automobilio, kad pripiltų kavos, nusišypsojo vaikams, valgantiems su motina gretimame bokse, ir priėjo prie kasos apmokėti sąskaitos.

Išėjusi iš pastato, nustėro, kai policijos automobilis it pašėlęs apsisuko priešais ją, įjungė sireną, o paskui nėrė iš aikštelės į greitkelį ir nuvinguriavo per skystą sniego apklotą. Ji nepastebėjo tamsiaplaukio vyriškio, tupinčio prie jos automobilio užpakalinio rato vairuotojo pusėje, kol vos neužgriuvo ant jo. Jis staigiai atsitiesė visu šešių pėdų dviejų colių ūgiu, o ji išsigandusi atsargiai žengė žingsnį atbula, ir nuo išgąsčio ir įtarumo drebančiu balsu paklausė:

— Ką čia darot? — raukdamasi savo atspindžiui sidabrinėse jo lakūno saulės akinių linzėse, pasiteiravo ji.

Žakas išspaudė lyg ir kokią šypseną, nes jo protas galiausiai ėmė veikti ir dabar jau tiksliai žinojo, kaip privers ją pasiūlyti jį pavežti.

Vaizduotė ir sugebėjimas improvizuoti buvo du didžiausi jo kaip režisieriaus privalumai. Mostelėjęs galva į merginos automobilio užpakalinę padangą, kuri buvo visiškai subliūškusi, pasakė:

— Ketinu jums pakeisti padangą, jeigu turit domkratą.

Džulė staiga susirūpinusi atsiduso:

— Atleiskit, kad buvau tokia šiurkšti, bet jūs mane išgąsdinot. Aš stebėjau policijos mašiną, lekiančią iš čia.

— Tai buvo Džo Lumis, vietos policininkas, — neužsikirsdamas improvizavo Žakas, tarytum policininkas būtų jo draugas. — Jis gavo iškvietimą ir turėjo važiuoti, antraip būtų man padėjęs pakeisti jūsų padangą.

Šis pasiaiškinimas numaldė Džulės būgštavimus, ir ji nusišypsojo Žakui.

— Jūs labai malonus, — pripažino ji, atidarydama bleizerio bagažinę ir ieškodama domkrato. — Čia mano brolio automobilis. Domkratas kažkur čia, bet nesu tikra kur.

— Štai, — skubiai pasakė Žakas, greitai suradęs kėliklį ir ištraukdamas jį. — Tai truks vos kelias minutes, — pridūrė jis. Jis skubėjo, bet daugiau nepanikavo. Moteris jau galvojo, kad jis bičiuliaujasi su vietos šerifu, todėl ji visai natūraliai pagalvojo, kad jis patikimas, o po to, kai jis bus pakeitęs jai padangą, jaus pareigą jį pavėžėti. Kai jie jau bus kelyje, policija nebesidomės jais, nes ieškos žmogaus, kuris keliauja vienas. Nes jei dabar kas nors jį pastebės, palaikys eiliniu vyru, keičiančiu padangą, stebint žmonai.

— Kur jūs traukiat? — paklausė jis, darbuodamasis su domkratu.

— Tolyn į rytus, Dalaso link, o paskui į pietus, — pasakė Džulė, žavėdamasi, kaip jis lengvai ir sumaniai dirba su sunkiu įrankiu. Jo nepaprastai gražus balsas, neįprastai žemas ir lygus, o smakras kampuotas ir griežtas. Jo plaukai buvo tamsiai rudi ir labai tankūs, tačiau nedailiai nukirpti, ir ji, tarp kitko, pamėgino įsivaizduoti, kaip jis atrodytų be tų veidrodinių akinių. Labai gražus, nusprendė ji, bet ne išvaizda neleido jai atitraukti žvilgsnio nuo jo profilio, buvo kažkas kita, kažkas apgaulinga, bet negalėjo tiksliai pasakyti kas. Džulė nuvijo šalin tą jausmą ir, ranka apglėbusi termosą, leidosi į mandagų pašnekesį.

— Ar dirbat čia kur netoliese?

— Jau nebe. Turėjau pradėti dirbti nuo rytdienos, tačiau privalau prisistatyt septintą ryto, o jei ne — jie tą darbą atiduos kam nors kitam. — Jis baigė kelti automobilį ir ėmė atsukinėti rato varžtus, o paskui galva mostelėjo į nailoninius kelionmaišius, kurių Džulė iki tol nematė, nes jie buvo palindę po mašina. — Draugas prieš dvi valandas turėjo mane iš čia paimti ir šiek tiek pavežti, — pridūrė jis, — bet spėju, kad kažkas nutiko.

— Jūs laukiat čia dvi valandas? — sušuko Džulė. — Tikriausiai sušalot.

Jis veidu buvo nusisukęs, matyt, susikaupęs prie savo darbo, ir Džulė sutramdė keistą norą pasilenkti ir įdėmiau pažiūrėti į jį.

— Ar nenorėtumėt puodelio kavos?

— Mielai išgerčiau.

Užuot įpylusi iš termoso, Džulė pasuko atgal į kavinę.

— Atnešiu jums. Kokią geriat?

— Juodą, — atsakė Žakas, mėgindamas sutramdyti savo nusivylimą.

Ji važiavo į pietryčius nuo Amarilo, tuo tarpu jo kelionės tikslas buvo už keturių šimtų mylių į šiaurės vakarus. Jis vogčia dirstelėjo į laikrodį ir ėmė sparčiau darbuotis. Prabėgo beveik pusantros valandos nuo to laiko, kai jis nuėjo nuo viršininko automobilio ir rizika būti sugautam augo kas akimirką, kol jis buvo netoli Amarilo. Vis tiek, į kurią pusę moteris keliaus, jam reikia važiuoti su ja. Dabar buvo svarbu tik tai, kad jį nuo Amarilo skirtų bent kelios mylios. Jis galėjo važiuoti su mergina valandą, o vėliau grįžti atgal kitu keliu.

Padavėjai teko užplikyti dar vieną puodą kavos ir tuo metu, kai Džulė grįžo prie savo automobilio su garuojančiu popieriniu puodeliu, jos gelbėtojas jau buvo beveik baigęs keisti ratą. Sniegas jau per du colius apklojo žemę, o žvarbus vėjas tolydžio stiprėjo, plaikstėsi jos palto skvernai, net akys ėmė ašaroti. Mergina matė, kaip vyras trina nuogas rankas, ir pagalvojo apie naująjį darbą, kuris jo laukė rytoj — jeigu jis tenai nusigaus. Ji žinojo, kad darbą Teksase, ypač tarnautojams, buvo nelengva gauti, ir tai, kad jis neturėjo automobilio, rodė, jog jam labai reikėjo pinigų. Jo džinsai buvo nauji, tatai ji suprato išsyk, kai jis atsistojo, — mat pastebėjo išdavikišką vertikalią raukšlę priekyje. Gal buvo juos nusipirkęs, kad padarytų gerą įspūdį būsimam darbdaviui, nusprendė ji, ir, pagalvojusi apie tai, pajuto užplūstant užuojautą jam.

Džulė dar niekada nebuvo pasisiūliusi pavežti kokį pakeleivį; rizika buvo per didelė, bet šįsyk nusprendė tai padaryti ne vien dėl to, kad jis pakeitė jai ratą, ar dėl to, kad atrodė malonus, bet ir dėl paprastų džinsų — naujų džinsų. Naujus džinsus, standžius ir be dėmelės, greičiausiai įsigijo bedarbis, visas viltis sudėjęs į šviesesnę ateitį, kurios nebus, jeigu jo kas nors nepaveš bent pusę kelio ligi kelionės tikslo, kad galėtų pradėti darbą.

— Atrodo, jau baigėt, — tarė Džulė, eidama prie jo.

Ji ištiesė jam puodelį kavos, ir jis paėmė jį nuo šalčio paraudusiomis rankomis. Jis buvo kažkoks atsainus ir dėl to ji suabejojo, ar siūlyti jam pinigų, tačiau manydama, kad pinigai jam labiau pravers už pavežimą, vis dėlto pasiūlė.

— Norėčiau jums užmokėti už rato pakeitimą, — pradėjo ji, o kai jis griežtai papurtė galvą, pridūrė: — Tokiu atveju gal galiu jus pavežti? Aš važiuosiu valstijas jungiančiu greitkeliu į rytus.

— Būčiau labai dėkingas, — atsakė Žakas ir šyptelėjo priimdamas pasiūlymą, o paskui pasilenkęs skubiai ištraukė kelionmaišius iš po mašinos. — Aš taip pat keliauju į rytus.

Kai abu susėdo į automobilį, jis pasisakė esąs Alenas Oldričas. Džulė prisistatė kaip Džulija Matison, tačiau norėdama užsitikrinti, kad jis suvokia, jog jam siūloma tik važiuoti ir nieko daugiau, kitą kartą jį kalbindama, kreipėsi kaip į poną Oldričą. Jis suprato jos užuominą ir vėliau pats vadino ją panele Matison.

Paskui Džulei atlėgo. Panelės Matison formalumas ją nuramino, kaip ir tai, kad jis pripažino jų situaciją. Bet vėliau, kai jis visiškai nutilo ir tapo abejingas, ji pasigailėjo reikalavusi tokio formalumo. Žinojo nesugebanti slėpti savo minčių, todėl jis greičiausiai iš pat pradžių suprato, kad ji jam parodė jo vietą — nereikalingas užgaulumas, tuo labiau kad jis, pakeisdamas jai ratą, parodė tik galantišką draugiškumą.

17

Po dešimties minučių kelyje, Žakas pajuto, kad smaugianti įtampa, veržusi jam krūtinę, ima atlėgti, ir jis atsikvėpė — pirmas lengvas atokvėpis po daugelio valandų. Ne, ištisų mėnesių. Metų. Tuštuma ir bejėgiškumas taip ilgai buvo jį užvaldę, kad be jų jam beveik svaigo galva. Pro šalį praūžė raudonas automobilis, kirto jų juostą, kad išsuktų iš greitkelio, paslydo ir apsisuko, vos per kelis colius nuo bleizerio — tik todėl, kad jauna moteris šalia jo stebėtinai meistriškai valdė keturių ratų važiuoklę. Deja, ji taip pat važiavo velnioniškai greitai ir nutrūktgalviškai agresyviai, drąsiai ignoruodama pavojų, tai, kaip Žakas patyrė, buvo unikalūs ir būdingi teksasiečių bruožai.

Jis svarstė, kaip pasisiūlyti, kad ji leistų jam vairuoti, kai ji ramiai ir linksmai pasakė:

— Dabar galit nurimti. Aš jau sulėtinau greitį. Nenorėjau jūsų gąsdinti.

— Aš nebijojau, — nenorėdamas atžariai atsakė jis.

Ji sužvairavo į jį ir lėtai nuovokiai nusišypsojo.

— Jūs abiem rankom laikotės įsikibęs į prietaisų skydelį. Paprastai tai visada išduoda.

Du dalykai staiga pribloškė Žaką: jis taip ilgai išbuvo kalėjime, kad lengvas pajuokavimas tarp dviejų skirtingos lyties asmenų jam tapo visai nebesuprantamas ir svetimas ir kad Džulės Matison šypsena pritrenkianti. Jos šypsena, įsižiebusi akyse, kerinčiai nušviesdavo visą veidą, nors šiaip jis buvo tik dailus. Kadangi gėrėtis ja buvo daug parankiau negu rūpintis tais dalykais, kurie nepriklausė nuo jo valios, Žakas visą dėmesį sutelkė į Džulę. Ji buvo beveik nepasidažiusi, tik lūpas lengvai brūkštelėjusi lūpdažiu, ir iš merginos sklindantis skaistumas, tankių žvilgančių rudų plaukų šukuosenos paprastumas — viskas vertė jį galvoti, kad ji dar neturi dvidešimties, o gal keleriais metais perkopusi dvidešimt. Kita vertus, kaip dvidešimtmetė atrodė pernelyg tikra ir pasitikinti savimi.

— Kiek jums metų? — tiesiai paklausė jis, paskui susigūžė, kad taip stačiokiškai, netaktiškai paklausė. Tikriausiai, jeigu jie nesučiups jo ir nesugrąžins atgal į kalėjimą, jam teks iš naujo mokytis kai kurių dalykų, kuriuos manė turįs iš prigimimo — elementaraus mandagumo ir pokalbių su moterimis etiketo.

Tačiau, užuot suirzusi, Džulė švystelėjo jam vėl savo kerinčią šypseną ir smagiai atsakė:

— Man dvidešimt šešeri.

— Dieve mano! — Žakas išgirdo save leptelint, paskui užsimerkė pasidygėjęs savo neįtikėtinu netaktu. — Norėjau pasakyti, — paaiškino jis, — kad neatrodot esanti tokio amžiaus.

Ji, matyt, pajuto jo suglumimą, nes tyliai nusijuokė ir pasakė:

— Gal dėl to, kad aš vos kelios savaitės esu dvidešimt šešerių.

Bijodamas pasakyti vėl ką nors spontaniškai, jis stebėjo, kaip stiklo valytuvai be perstojo brėžia pusmėnulius ant priekinio stiklo, ir tuo pat metu analizavo kitą klausimą, kad jame nebūtų nė krislelio tos beskonybės, sudarkiusios ankstesnius jo žodžius. Jausdamas, kad kitas klausimas geresnis, jis tarė:

— Ką jūs veikiat?

— Aš mokytoja.

— Nepanaši.

Nepaaiškinamas juokas vėl įsižiebė jos akyse, ir jis pastebėjo, kaip ji sutramdė savo šypseną. Jausdamasis visai sutrikęs ir suglumęs dėl jos nenuspėjamų reakcijų, jis kiek šiurkštokai paklausė:

— Ar aš pasakiau ką nors juokinga?

Džulė papurtė galvą ir atsakė:

— Visai ne. Šitaip sako dauguma vyresnių žmonių.

Žakas nesuprato, ar ji turėjo omenyje jį kaip „vyresnį“, nes jis iš tiesų atrodė kaip senis greta jos, ar tai buvo smagus atkirtis nevykusioms pastaboms apie jos amžių ir išvaizdą. Mąstė apie tai, kai Džulė paklausė, kuo jis dirba ir jis paminėjo, kas pirmiausia šovė į galvą, kas jam, rodės, neprieštaravo tam, ką jau buvo apie save sakęs.

— Dirbu statybose.

— Iš tiesų? Mano brolis taip pat statybininkas — vyriausiasis konstruktorius. Kokį darbą dirbat?

Žakas nelabai žinojo, kuriuo plaktuko galu kalti vinį, ir gailėjosi nepasirinkęs miglotesnės profesijos ar verčiau išvis patylėjęs.

— Sienas, — vangiai atsakė jis. — Sienas statau.

Ji nusigręžė nuo kelio — tai jį išgąsdino.

— Sienas? — pakartojo suglumusi. O paskui paaiškino: — Norėjau paklausti, ar turit kokią specialybę?

— Taip. Sienos, — trumpai atsakė Žakas, širsdamas ant savęs, kad pradėjo tokį pokalbį. — Čia mano specialybė. Aš statau sienas.

Džulė pagalvojo tikriausiai iš pradžių jo nesupratusi.

— Stambiaplokščius! — sušuko ji apgailestaudama. — Žinoma, esat stambiaplokščių namų montuotojas?

— Teisingai.

— Tokiu atveju stebiuosi, kad jums sunku rasti darbą. Geri montuotojai paprastai turi didžiulę paklausą.

— Aš nesu geras, — atkirto Žakas, parodydamas, kad nebenori tęsti pokalbio.

Džulė sutramdė netikėtai prasiveržusį juoką, kurį sukėlė jo atsakymas ir tonas, ir sutelkė visą dėmesį į kelią. Jis buvo labai neįprastas žmogus. Ji negalėjo apsispręsti, ar jis jai patinka ir ar jai maloni jo draugija... Ir negalėjo įveikti slegiančio jausmo, kad jis jai kažką primena. Norėjo matyti jo veidą be tų tamsių akinių, kad galėtų suprasti, kas jis. Miestas dingo užpakaliniame veidrodėlyje, ir dangus nuo ankstyvų sambrėškų pasunkėjo ir grėsmingai papilkėjo. Automobilyje tvyrojo tyla, o stambios snaigės pakšėjo į priekinį stiklą, vis kaupdamosi ant valytuvų kraštų. Jie jau važiavo ištisą pusvalandį, kai Žakas dirstelėjo į šoninį veidrodėlį savo pusėje — ir kraujas gyslose jam sustingo. Už pusės mylios užpakalyje sparčiai artėjo policijos automobilis su nepaliaujamai besisukančiais raudonais ir mėlynais švyturėliais.

Po sekundės jis išgirdo kaukiant sireną.

Moteris šalia jo taip pat išgirdo; ji žvilgterėjo į užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir nukėlė koją nuo pedalo, sulėtindama bleizerio greitį ir pasukdama jį į kelkraštį. Žakas įkišo ranką į švarko kišenę ir delnu apėmė automatinio pistoleto rankeną, nors tą akimirką dar aiškiai nesuvokė, ką ketino daryti, jei policininkas bandytų juos lenkti. Policijos automobilis dabar buvo taip arti, kad jis sugebėjo įžiūrėti, jog priekyje sėdi ne vienas, o du policininkai. Jie aplenkė bleizerį.

Ir nuvažiavo toliau.

— Tikriausiai čia kur nors avarija, — spėjo Džulė, kai jie užvažiavo ant kalvos ir stabtelėjo už kažko, panašaus į automobilių kamštį ant apsnigto greitkelio. Po akimirkos prie jų žviegdamos sustojo dvi greitosios pagalbos mašinos.

Plūstelėjusi adrenalino srovė Žako kūne aprimo, palikdama jį sukrėstą ir vangų. Jis pasijuto taip, lyg staiga būtų praradęs sugebėjimą į bet ką reaguoti stipriu susijaudinimu, kas greičiausiai įvyko dėl to, kad bandė dvi dienas vykdyti stropiai apgalvotą pabėgimo planą, kuris dėl savo visiško paprastumo turėjo garantuotai pavykti. Ir būtų pavykęs, jeigu Hadlis nebūtų atidėjęs savo kelionės į Amarilą. Visos kitos nesėkmės kilo iš šios. Dabar jis net nebebuvo tikras, ar tebeegzistavo jo ryšininkas, Detroito viešbutyje laukiantis Žako skambučio prieš jam išsinuomojant automobilį į Vindzorą. Ir pakankamai nenutolęs nuo Amarilo, jis nedrįso sustoti ir ieškoti telefono. Dar daugiau, nors Koloradas buvo vos už 130 mylių nuo Amarilo su mažyčiu Oklahomos kyšuliu tarp jų, norėdamas ten patekti, jis turėjo traukti į šiaurės vakarus. O tuo tarpu jis keliavo į pietvakarius. Manydamas, kad gal jo Kolorado žemėlapyje gali būti mažas gabalėlis Oklahomos ir Teksaso kyšulio, jis nusprendė produktyviai panaudoti laiką, ieškodamas naujo kelio iš čia į ten. Apsisukdamas savo vietoje, pasakė:

— Manau, reiktų dirstelėti į žemėlapį.

Džulė, žinoma, pagalvojo, kad jis nori pasitikrinti kelią į tą miestą Teksase, kur buvo jo naujasis darbas.

— Kur jūs traukiat? — paklausė ji.

— Į Elertoną, — atsakė Žakas, šyptelėjęs jai, kai siekė pro nuleistą užpakalinę sėdynę savo kelionmaišio netoli bagažinės durelių. — Amarile aš tariausi dėl to darbo, bet pats ten niekada nesu buvęs, — pridūrė, kad ji neimtų klausinėti apie vietovę.

— Vargu ar esu kada girdėjusi apie Elertoną. — Po kelių minučių, kai jis tvarkingai sulankstė žemėlapį su mašinraščiu atspausdintu lapu viršuje, Džulė paklausė: — Ar radot Elertoną?

— Ne. — Kad sulaikytų ją nuo kitų klausimų apie neegzistuojantį miestą, jis pamojavo jai mašinėle prirašytu lapeliu, kai persilenkė per sėdynę įkišti žemėlapio atgal į kelionmaišį. — Aš čia turiu smulkius nurodymus, todėl rasiu jį.

Ji linkterėjo, tačiau jos žvilgsnis buvo nukreiptas į išvažiavimą priekyje.

— Manau, čia išsuksiu iš greitkelio ir šoniniu keliu aplenksiu avarijos vietą.

— Gera mintis. — Išvažiavimas pasirodė esąs kaimo kelias, beveik lygiagretus greitkeliui, o paskui sukantis į dešinę. — Gal tai ir nebuvo gera mintis, — pasakė ji po poros minučių, kai siauras asfaltuotas kelias ėmė vingiuoti tolyn nuo pagrindinio greitkelio.

Žakas ne išsyk atsakė. Priekyje ties kryžkele stovėjo apleista degalinė, o tuščiame sklype netoli kelio — atvira telefono būdelė.

— Norėčiau paskambinti, jeigu jūs galėtumėt stabtelėti. Nesugaišiu nė poros minučių.

— Neprieštarausiu. — Džulė sustabdė automobilį po gatvės žibintu ir stebėjo, kaip jis eina apšviestas prožektorių spindulių.

Sutemo anksčiau negu paprastai ir atrodė, kad pūga vejasi juos per Teksaso kyšulį, stulbinančia jėga drėbdama sniegą. Nusprendusi nusivilkti gremėzdišką paltą ir persirengti megztinį, kad būtų patogiau vairuoti, ji atsuko radiją, tikėdamasi išgirsti orų prognozę, paskui išlipo iš automobilio, nuėjo prie bagažinės. Atidarydama ją, girdėjo Amarilo pranešėją skelbiant, kaip išmintinga esą pirkti naują automobilį Vilson Forde.

— Bobas Vilsonas parduos jums už bet kokią kainą, bet kur, bet kada... — entuziastingai skelbė diktorius.

Laukdama pranešimo apie orus, ji nusivilko paltą, ištraukė iš lagamino rusvą moherinį megztinį ir dirstelėjo į žemėlapį, kyšantį iš kelionmaišio. Kadangi ji pati neturėjo pasiėmusi žemėlapio ir nebuvo tikra, koks kelias kirs greitkelį, arba jeigu savo keleivį ji veš taip toli nuo jo kelio, jog jis norės, kad kas nors kitas jį pavėžėtų, nusprendė dirstelėti į žemėlapį. Ji žvilgterėjo į telefono būdelę, ketindama ištraukti žemėlapį ir paprašyti jo leidimo, bet jis petimi buvo atsisukęs į ją ir atrodė, kad jis kalba į ragelį. Nusprendusi, kad jis veikiausiai neprieštarautų, Džulė sulankstė mašinraščiu rašytus nurodymus ir išskleidė žemėlapį, kurį Žakas studijavo. Pasitiesė žemėlapį ant bagažinės ir prilaikė jo kraštus, kad vėjas neišplėštų jo iš rankų. Prabėgo gera minutė, kol ji suvokė, kad tai ne Teksaso, o Kolorado žemėlapis. Suglumusi pažiūrėjo į tvarkingai atspausdintus nurodymus, prisegtus prie žemėlapio: „Tiksliai už 26,4 mylių pravažiavęs Stentono miestą“, buvo ten rašoma, „pasieksi nepažymėtą kryžkelę. Toliau pradėk žvalgytis siauro kaimo kelio, kuris atsišakoja iš dešinės ir dingsta tarp medžių maždaug už penkiolikos jardų nuo plento. Namas yra šio kelio gale, maždaug penkios mylios nuo posūkio, ir nei nuo plento, nei nuo bet kurios kalno pusės nėra matomas“.

Iš nuostabos Džulė prasižiojo. Jis traukė ne į tarnybą kažkokiame nežinomame Teksaso mieste, bet prie namo Kolorade?

Radijo diktorius baigė savo reklamas ir pranešė:

— Mes turim naują pranešimą apie artėjančią pūgą, bet pirmiausia štai keletas naujausių žinių iš šerifo įstaigos...

Džulė beveik jo negirdėjo, buvo įsispitrėjusi į aukštą vyriškį, kalbantį telefonu, ir vėl pajuto atslenkant tą keistą nerimą — kažkas jai buvo pažįstama. Jis tebestovėjo petimi atsisukęs į ją, tačiau buvo nusiėmęs tamsius akinius ir dabar laikė juos rankoje. Tarsi pajutęs jos žvilgsnį, pasuko galvą. Žako akys susiaurėjo, pastebėjusios išskleistą žemėlapį jos rankose, ir tą pačią akimirką Džulė pirmąsyk aiškiai pamatė gerai apšviestą jo veidą be maskuojančių tamsių akinių.

— Apytikriai ketvirtą valandą po pietų šiandien, — sakė balsas per radiją, — kalėjimo darbuotojai pastebėjo, kad įkalintas žmogžudys Zakaris Benediktas pabėgo, būdamas Amarile.

Akies mirksniu suakmenėjusi, Džulė spoksojo į atšiaurų, šiurkštų jo veidą.

Ir atpažino.

— Ne! — suriko ji, kai jis numetė telefono ragelį ir leidosi bėgti prie jos. Ji nėrė prie mašinos šono, atplėšė dureles ir, persilenkusi per priekinę sėdynę, užspaudė keleivio durų užraktą akimirką po to, kai Žakas atplėšė duris ir pagriebė ją už riešo. Su jėga, gimusia iš gryno siaubo, ji sugebėjo ištraukti ranką ir pulti šonu pro atviras savo dureles. Klubu trenkėsi į žemę, vargais negalais atsistojo ir leidosi bėgti, slysdama ant pažliugusio sniego, klykdama pagalbos, žinodama, kad niekas aplinkui jos neišgirs. Jis sugavo ją, nenubėgusią nė penkių jardų, staigiai apsukęs truktelėjo atgal ir prispaudė prie bleizerio šono.

— Nejudėk ir užsičiaupk!

— Imk mašiną! — sušuko Džulė. — Imk ją ir palik mane čia!

Nekreipdamas į ją dėmesio, per petį žvilgterėjo į Kolorado žemėlapį, numestą Džulės, priplotą prie aprūdijusio šiukšlių konteinerio už penkiolikos pėdų. Tarytum sulėtintame filme Džulė stebėjo, kaip vyras iš kišenės išsitraukė blizgantį juodą daiktą ir nutaikė į ją, atbulas eidamas prie žemėlapio ir jį pakeldamas. Ginklas. Dieve šventas, jis turi ginklą!

Visas jos kūnas ėmė nevaldomai drebėti, kol ji, apimta kažkokio isteriško netikėjimo, klausėsi diktoriaus balso, baigiančio skaityti žinias.

— Manoma, kad Benediktas ginkluotas ir pavojingas. Pamačiusius jį, prašome nedelsiant pranešti Amarilo policijai. Piliečiai neturėtų artintis prie jo. Antrasis pabėgęs kalinys, Dominikas Sandinis, rastas ir suimtas...

Jai vos nesulinko keliai, bežiūrint, kaip Žakas artinasi prie jos vienoje rankoje su ginklu, kitoje su vėjo plėšiamu žemėlapiu ir nurodymais. Už ketvirčio mylios automobilių prožektoriai apšvietė kalvą, ir jis ginklą įkišo atgal į kišenę, kad niekas nepamatytų, tačiau kartu įkišo ir savo ranką.

— Lipk į mašiną, — įsakė jis.

Džulė sviedė žvilgsnį per petį į artėjantį pikapą, karštligiškai svarstydama neįmanomas galimybes išvengti kulkos ar net viltį atkreipti mašinos vairuotojo dėmesį, prieš Zakariui Benediktui ją nušaunant.

— Nemėgink, — perspėjo jis grėsmingu balsu.

Širdis jai daužėsi į šonkaulius, bežiūrint, kaip pikapas ties kryžkele suko į kairę, tačiau neklausyti jo įsakymo neišdrįso. Ne čia, dar ne. Instinktas ją įspėjo, kad šis apleistas kelio ruožas pernelyg izoliuotas, kad jai kas nors pavyktų, nepraradus gyvybės.

— Judinkis!

Jis paėmė ją už alkūnės ir nuvedė prie atvirų durų vairuotojo pusėje. Gaubiama tirštėjančių snieguoto žiemos vakaro sutemų, Džulė Matison netvirtu žingsniu ėjo šalia nuteisto žmogžudžio, nutaikiusio į ją ginklą. Ją buvo apėmęs stingdantis jausmas, kad jie abu išgyvena vieną jo filmų sceną — tą, kuriame įkaitas nužudomas.

18

Rankos jai taip smarkiai drebėjo, kad tik apčiuopomis įstengė sugraibyti mašinos raktelius, o kai bandė užvesti mašiną, ji vos neužsiurbė variklio, nes ir kojos jai virpėjo iš baimės. Pagrobėjas abejingai stebėjo ją iš keleivio vietos.

— Važiuok, — piktai paliepė jis, užkūrus variklį.

Džulė įstengė apsukti automobilį ir nuvažiuoti ligi stovėjimo aikštelės galo, tačiau sustojo prie pagrindinio kelio; jos sąmonė buvo taip paralyžiuota baimės, kad ji negalėjo rasti žodžių suformuluoti paprasčiausiam klausimui.

— Sakiau, važiuok!

— Į katrą pusę? — sušuko ji, nekęsdama to baikštaus, maldaujančio savo balso tono ir šlykštėdamasi tuo gyvuliu šalimais, privertusio ją patirti tokį nesutramdomą siaubą.

— Atgal tuo pačiu keliu.

— A... atgal?

— Girdėjai, ką sakiau.

Piko valandą užpustytu greitkeliu netoli miesto mašinos vos šliaužė. Automobilyje įtampa ir tyla smaugte smaugė. Beviltiškai mėgindama nuraminti įsisiautėjusius nervus ir žvalgydamasi kokios nors galimybės pabėgti, Džulė pakėlė drebančią ranką perjungti radijo stočiai, neabejodama, kad jis įsakys to nedaryti. Kai jis nieko nepasakė, ji pasuko rodyklę ir išgirdo diskžokėjaus balsą pristatant vesterno kantri dainą. Po sekundėlės automobilį užliejo linksmi dainos „Ali My Ex’s Live in Texas“ garsai.

Kol dainavo Džordžas Streitas, Džulė žvalgėsi į kituose automobiliuose sėdinčius žmones, kurie po ilgos dienos traukė namo. Vyriškis, sėdintis gretimame eksploreryje, klausėsi tos pačios radijo stoties, pirštais bilsnodamas į vairą pagal dainos ritmą. Jis pasižiūrėjo į ją ir pastebėjęs, kad mergina į jį žiūri, draugiškai linkterėjo, o paskui vėl įsistebeilijo į priekį. Džulė žinojo, kad vyras nepamatė nieko neįprasta. Jam viskas atrodė absoliučiai normalu ir, jeigu jis būtų sėdėjęs ten, kur ji sėdėjo, būtų atrodę absoliučiai normalu. Džordžas Streitas dainavo normaliai, greitkelis, prisigrūdęs automobilių, kurių vairuotojams rūpėjo pasiekti namus, atrodė normaliai, sniegas buvo gražus, visa buvo kaip įprastai. Viskas buvo normalu.

Išskyrus vieną dalyką.

Šalia jos sėdėjo pabėgęs žmogžudys, laikantis į ją nukreiptą ginklą. Tas jaukus, tariamas normalumas, kaip priešprieša jos būklės beprotiškai realybei, staiga Džulę iš sąstingio pastūmėjo veikti. Mašinos pajudėjo ir iš nevilties jai gimė mintis: jie jau buvo pravažiavę kelias mašinas grioviuose abipus kelio. Jeigu ji galėtų imituoti slydimą į griovį dešinėje ir jeigu galėtų staigiai pasukti vairą į kairę, tarytum jie slystu į griovį, jos durelės liktų varstomos, o jo gal užsikirstų. Jos automobilyje tai suveiktų, bet ji nebuvo tikra, kaip būtų su keturių varomųjų ratų bleizeriu.

Šalia sėdintis Žakas pastebėjo, kaip mergina nepaliaudama žvilgčioja į kelkraštį. Pajuto jos kylančią paniką ir suprato, kad baimė privers ją bet kurią akimirką griebtis ko nors desperatiško.

— Nurimk! — įsakė jis.

Džulės baimė pasiekė viršūnę, ir ją apėmęs siaubas žaibiškai virto įniršiu.

— Nurimk! — paantrino ji drebančiu balsu, muistydama galvą ir piktai dėbsodama į jį. — Dėl Dievo meilės, kaip, tavo manymu, aš galiu nurimti, kai sėdi į mane nutaikęs ginklą? Pasakyk!

Ji turėjo tikslą, pagalvojo Žakas, ir prieš merginai griebiantis dar kokių nors priemonių, kurios iš tikrųjų apsunkintų jo padėtį, jis nusprendė ją nuraminti, taip abiem būtų geriau.

— Tik nesijaudink, — mokė jis.

Džulė stebeilijo tiesiai prieš save. Palengva retėjo automobilių srautas, tolydžio greitėdamas, ir ji ėmė svarstyti galimybę įsirėžti bleizeriu į aplinkinius automobilius, bandant sukelti nemažą grūstį. Dėl tokio įvykio tektų iškviesti policiją. Tai būtų labai gerai.

Tačiau ir ją, ir kitus niekuo dėtus vairuotojus, patekusius į susidūrimą, tikriausiai galų gale nušautų Zakaris Benediktas.

Tai būtų labai blogai.

Ji svarstė, ar jo ginklo apkaba su devyniais patronais, ar jis tikrai išžudytų beginklius žmones, kai jis ramiu nuolaidžiu balsu, kokiu suaugę kalbasi su isteriškais vaikais, pasakė:

— Tau, Džule, nieko nenutiks. Daryk, kaip liepta, ir liksi sveika. Man reikia, kad kas nuvežtų ligi valstijos sienos, o tu turi automobilį, štai ir viskas. Nebent tau ši mašina tokia svarbi, kad nori rizikuoti savo gyvybe nepadedama man išsikrapštyti; visa, ką tau reikia daryti, tai tik važiuoti ir neatkreipti dėmesio. Jeigu koks policininkas mus čia užklups, prasidės susišaudymas, o tu atsidursi jo viduryje. Taigi būk gera mergaitė ir nurimk.

— Jei nori, kad nurimčiau, — atšovė ji, galutinai netekusi kantrybės dėl jo globėjiško tono ir įtemptų savo nervų, — duok man tą ginklą ir aš tau parodysiu, kaip nurimti! — Ji pamatė, kaip staigiai jis susiraukė, tačiau net nepabandė jai keršyti, Džulė beveik patikėjo, kad jis iš tiesų nelinki jai nieko bloga — tol, kol netrukdys jam pabėgti. Bet tai nenuslopino jos būgštavimų, priešingai, kurstė jos beviltišką neapykantą kankynei, kuriai Žakas ją pasmerkė. — Dar daugiau, — apmaudžiai tęsė ji, — nekalbėk su manimi kaip su vaiku ir nevadink manęs Džule! Buvau tau panele Matison, kai laikiau tave maloniu, padoriu vyriškiu, kuriam reikia darbo ir k-kuris nusipirko t-t-tuos nelemtus džinsus, norėdamas p-padaryti įspūdį savo d-darbdaviui. Jei ne t-tie nelemti džinsai, nebūčiau įkliuvusi į šitą bėdą...

Džulės siaubui, ji pajuto staiga tvinstančias ašaras, todėl sviedė į vyrą, jos manymu, niekinamą žvilgsnį ir nenuleisdama akių įsispitrėjo į priekį.

Žakas pakėlė antakius ir tylėdamas abejingai ėmė ją stebėti; viduje jis buvo priblokštas ir prieš savo valią paveiktas netikėtai prasiveržusios jos drąsos. Pasukęs galvą, jis įsižiūrėjo į priešais juos atsivėrusį tarpą automobilių virtinėje ir į tirštą krentantį sniegą, kuris prieš kelias valandas atrodė kaip prakeikimas, bet iš teisybės nukreipė dėmesį policijos, kuriai teko tvarkytis su įstrigusiais vairuotojais, prieš pradedant jo ieškoti. Galiausiai jis mąstė apie jam nusišypsojusią laimę, nepalikusią jo mažame išsinuomotame automobilyje, kuris buvo nutemptas jo akyse, o galingoje keturių varomųjų ratų mašinoje, galinčioje be vargo skverbtis per sniegą ir neįklimpti retai naudojamame kelyje, kuriuo ketino keliauti į Kolorado kalnus. Žakas suprato, kad visa ta gaišatis ir komplikacijos, siutinusios jį pastarąsias dvi dienas, pasirodė esančios privalumais. Koloradą pasiekti jam padės Džulė Matison. Panelė Matison, pasitaisė, slapčia šypsodamas, kai patogiai atsilošė sėdynėje. Tačiau akimirką trukęs pasitenkinimas išblėso taip pat greitai, kaip buvo atėjęs, nes kažkas toje žinių laidoje, kurią buvo anksčiau girdėjęs, pavėluotai ėmė kelti jam nerimą: Dominikas Sandinis buvo pavadintas kitu pabėgusiu kaliniu, kuris „rastas ir suimtas“. Jeigu Sandinis laikėsi plano — kalėjimo viršininkas Hedlis turėjo būti paskelbęs spaudai džiugią žinią apie vieno iš patikėtinių lojalumą, o ne paminėjęs Sandinį kaip sugautą kalinį.

Žakas pamanė, kad informacija per žinias buvo supainiota, dėl to ir įsivėlė klaida apie Sandinį, ir prisivertė sutelkti dėmesį į įširdusią jauną mokytoją šalia savęs. Nors jam be galo reikėjo jos ir jos automobilio kaip tik dabar, ji ne mažiau komplikavo jo planus. Tikriausiai Džulė žinojo, kad jis traukia į Koloradą; ir gal buvo pakankamai ilgai žiūrėjusi į žemėlapį ir instrukcijas prie jo, kad galėtų pasakyti policijai, kur pasislėps Žakas. Jeigu jis paliktų ją Teksaso — Oklahomos pasienyje ar kiek šiauriau nuo Oklahomos — Kolorado sienos, ji galėtų pranešti valdžios atstovams, kur jis vyksta, taip pat ir kokį automobilį jis vairuoja. Dabar jo veidas parodytas per visas šalies televizijas, tad negalėjo tikėtis neatpažintas išsinuomoti arba nusipirkti kitą automobilį. Dar daugiau, jis norėjo, kad policija patikėtų, jog jis sugebėjo nuskristi į Detroitą ir kirsti sieną per Kanadą.

Džulė Matison atrodė tiek paties Dievo siųsta, tiek ir pražūtinga kliūtis jo planams. Užuot keikęs likimą, užkrovusį jam Džulę, tapusią mirtina grėsme jo laisvei, Žakas nusprendė suteikti likimui progą išspręsti jo problemą ir pamėginti padėti jiems abiem atsipūsti. Siekdama sau už nugaros termoso su kava, prisiminė jos paskutines pastabas ir pamanė, kad tai kaip tik tinkama pradžia pokalbiui. Gerai apgalvotu, nerūpestingu ir negrėsmingu tonu jis mandagiai pasiteiravo:

— Kuo užkliuvo mano džinsai?

Ji nieko nesuvokdama spoksojo į jį.

— Ką?

— Sakei kažką, kad mano nelemti džinsai buvo vienintelė priežastis, dėl kurios pasiūlei mane pavežti, — aiškino jis, pildamas kavą į termoso dangtelį. — Kuo tau užkliuvo mano džinsai?

Džulė sutramdė vos neprasprūdusį isterišką piktą juoką. Jai rūpėjo išlikti gyvai, o jam — pademonstruoti madas!

— Ką, — ryžtingai pakartojo jis, — turėjai omeny?

Ji jau ketino kandžiai atsikirsti, kai vienu metu jai dingtelėjo du dalykai — kad būtų beprotybė tyčia priešgyniauti ginkluotam vyriškiui ir kad apmaldžius jo budrumą nerūpestingu pokalbiu jos galimybės pabėgti arba gyvai ištrūkti iš susidariusios padėties smarkiai padidėtų. Stengdamasi prabilti kuo mandagiau ir neutraliau, ji giliai įkvėpė ir, nenukreipdama žvilgsnio nuo kelio, atsakė:

— Pastebėjau, kad tavo džinsai nauji.

— Kaip tai susiję su tavo pasiryžimu pavežti mane?

Džulės balse suskambo kartėlis dėl savo patiklumo.

— Kadangi tu neturi automobilio ir užsiminei esąs bedarbis, supratau, kad turi finansinių sunkumų. Paskui pasakei, kad tikiesi gauti naują darbą, o aš pastebėjau klostę tavo kelnėse...

Jos balsas nutrūko, kai ji pasibjaurėjusi suprato, kad vietoj skurdžiaus, kuriuo jinai jį palaikė, iš tikrųjų čia buvo multimilijonierius, kino žvaigždė.

— Tęsk, — paragino jis, o jo balse pasigirdo suglumimas.

— Staiga padariau išvadą, dėl Dievo meilės! Įsivaizdavau, kad parduotuvėje nusipirkai naujus džinsus, norėdamas padaryti gerą įspūdį darbdaviui, ir pamaniau, kaip tau tai buvo svarbu ir kokią viltį puoselėjai juos įsigijęs. Todėl man nepakeliama atrodė mintis, kad tavo viltis žlugs, jeigu nepasisiūlysiu tavęs pavežti. Todėl, nors niekada gyvenime nebuvau įsisodinusi pakeleivio, mintis, kad prarasi savo galimybę, man pasirodė nepakeliama.

Žakas ne tiktai apstulbo, bet ir prieš savo valią pasijuto sujaudintas. Tokio gerumo kaip jos, gerumo, kuris tuo pat metu reikalavo asmeninės rizikos arba aukos, nepasitaikė jo gyvenime per visus tuos kalėjime praleistus metus. Net ir prieš tai, pagalvojo jis. Nuvydamas šalin tą trikdančią mintį, tarė:

— Tu visa tai įžvelgei džinsų klostėje? Turi velnionišką vaizduotę, — pridūrė, pašaipiai purtydamas galvą.

— Be to, matyt, nesugebu perprasti žmonių charakterių, — su kartėliu pasakė Džulė.

Akies kampu ji pamatė jo kairę ranką, užsimojusią jos link, ir pašoko, užgniauždama klyksmą, tik paskui suprato, kad jis tik laiko iš termoso įpiltos kavos puodelį. Ramiai, tarsi atsiprašymas dėl to, kad dar labiau sustiprino jos išgąstį, vyras pasakė:

— Manau, tai pagelbėtų.

— Nėra nė mažiausio pavojaus, kad galėčiau užmigti prie vairo, kol esi šalia.

— Vis tiek gurkštelėk, — paliepė Žakas, pasiryžęs apmaldyti jos išgąstį, net ir žinodamas pats esąs to kaltininkas. — Taip, — jis susvyravo, pajutęs, kad jam trūksta žodžių, ir pridūrė: — Viskas atrodys normaliau.

Džulė pasisuko ir įsistebeilijo į jį, ir iš jos išraiškos buvo akivaizdu, kad jo „susirūpinimas“ ja buvo ne tik atgrasus, bet net beprotiškas. Ji jau ruošėsi tai sakyti, tačiau prisiminusi ginklą jo kišenėje drebančia ranka paėmė kavą ir, nusigręžusi nuo jo, gurkšnojo, stebeilydama į kelią priešais.

Žakas stebėjo išdavikišką kavos puodelio virpėjimą, jai keliant jį prie lūpų, ir pajuto juokingą norą atsiprašyti už tai, kad taip ją išgąsdino. Jos žavus profilis, pamanė jis, tyrinėdamas jos veidą, atsispindintį skydelio šviesoje: maža nosytė, atkaklus smakras ir išsišovę skruostikauliai. Jos akys taip pat nuostabios, nusprendė jis, prisiminęs, kaip prieš kelias minutes jos svaidė kibirkštis į jį. Fantastiškos akys. Jis pajuto, kaip stipriai jį pervėrė gėda dėl to, kad jis išnaudojo ir išgąsdino tą nekaltą mergaitę, bandžiusią būti gailestinga samariete, ir dėl to, kad buvo tvirtai pasiryžęs ir toliau ją išnaudoti, pasijuto esąs tas žvėris, kokiu visi jį laikė. Kad nuramintų savo sąžinę, nutarė padaryti viską, kad jai būtų kuo lengviau, o tai paskatino įtraukti ją į tolesnį pokalbį.

Jis pastebėjo, kad ji nemūvi sutuoktuvių žiedo, o tai reiškė, kad ji neištekėjusi. Bandė prisiminti, kaip žmonės — mandagūs žmonės „anapus sienų“ — šnekučiuodavosi, ir galiausiai paklausė:

— Ar tau patinka mokytojauti?

Ji vėl pasisuko, nepatiklios jos akys išsiplėtė nuo slopinamo priešiškumo.

— Ar manai, kad aš, — nusistebėjo ji, negalėdama patikėti, — imsiu šnekučiuotis su tavimi?

— Taip! — atkirto jis, nepaaiškinamai perširdęs dėl jos nenoro leisti jam pasitaisyti. — Tikiuosi! Pradėk.

— Man patinka mokyti, — abejodama atšovė Džulė, pykdama, kad jis taip lengvai galėjo ją įbauginti. — Iki kur turėčiau tave vežti? — pasiteiravo ji, kai jie pravažiavo ženklą, rodantį, kad Oklahomos siena už dvidešimties mylių.

— Ligi Oklahomos, — beveik nuoširdžiai pasakė Žakas.

19

— Mes Oklahomoje, — tarė Džulė, kai jie pravažiavo pro ženklą, nurodantį, kad jie jau ten.

Jis sviedė į ją niūraus pasitenkinimo kupiną žvilgsnį.

— Matau.

— Na? Kur nori išlipti?

— Važiuok toliau.

— Važiuoti toliau? — suriko ji, apimta nervingo įtūžio. — Na, paklausyk, nelaimingasis, aš nevešiu tavęs ligi paties Kolorado!

Žakas gavo savo atsakymą — ji žino, kur jis vyksta.

— Aš to nedarysiu, — neryžtingai perspėjo Džulė, nesuvokdama ką tik pasirašiusi sau nuosprendį. — Negaliu.

Širdyje atsidusęs dėl to, kad teks ginčytis, jis pasakė:

— Gali, panele Matison. Ir veši.

Jo netrikdoma ramybė buvo paskutinis lašas.

— Eik velniop! — suriko Džulė, smarkiai pasukdama vairą į dešinę, nesuskubus jam sulaikyti ir, pakreipusi automobilį ant šono, staigiai paspaudė stabdžius. — Pasiimk automobilį! — meldė ji. — Pasiimk ir palik mane čia. Niekam nepasakysiu, kad tave mačiau ar kur tu važiuoji. Prisiekiu, niekam neišduosiu.

Žakas pažabojo savo įtūžį ir pabandė ją nuraminti, stengdamasis dėtis esąs lengvabūdis.

— Filmuose žmonės visada žada tą patį, — nerūpestingai pastebėjo jis, per petį žvilgterėjęs į pralekiančias mašinas. — Visada maniau, kad tai atrodo kvaila.

— Filmuose to nėra!

— Bet tu vis dėlto sutinki, kad tai yra absurdiškas pažadas, — prieštaravo jis, nežymiai šypsodamas. — Žinai, kad taip yra. Pripažink tai, Džule.

Priblokšta, kad jis, ko gero, bando erzinti ją, tarytum jie būtų draugai, mergina spoksojo į vyriškį ir supykusi tylėjo, žinodama, jog jis teisus dėl kvailumo, bet nesutiko to pripažinti.

— Nejaugi manai, kad patikėsiu, — kalbėjo jis toliau šiek tiek švelniau, — jog leisi man pasprukti po to, kai pagrobiau tave ir pavogiau automobilį, o paskui būsi dėkinga man už viena ir už kita, kad tesėtum pažadą, duotą man išskirtinės prievartos sąlygomis? Ar tai neatrodo šiek tiek beprotiška?

— Ar tikiesi, kad su tavim svarstysiu psichologijos problemas, kai mano gyvybei gresia pavojus? — pratrūko jinai.

— Suprantu, kad tu bijai, bet tau nieko bloga neatsitiks, nebent pati įstumsi save į pavojų. Jokio pavojaus gyvybei nėra, nebent pati jį sukelsi.

Gal tai buvo išsekimas ar žemas jo balso tembras, ar atkaklus jo žvilgsnis, bet kai Džulė pažvelgė į rimtą jo veidą, beveik juo patikėjo.

— Nenoriu, kad tau kas nors nutiktų, — tęsė jis, — ir nenutiks, jeigu nieko nedarysi, kas atkreiptų dėmesį į mane ir sudomintų teisėtvarką...

— Tada, — apmaudžiai pertraukė jį Džulė, staigiai išsiverždama iš transo, — savo ginklu ištėkši man smegenis. Tai labai guodžia, pone Benediktai. Ačiū.

Žakas susivaldė ir paaiškino:

— Jei policininkai pasivys mane, jiems teks mane nušauti, nes pasiduoti aš nežadu. Turint omeny policininkų budrumą, labai gali būti, kad grumtynėse tu būsi sužeista arba žūsi. Nenoriu, kad taip atsitiktų. Supranti?

Širsdama ant savęs už tai, kad pasidavė tuštiems švelniems beširdžio žudiko žodžiams, Džulė nusuko žvilgsnį nuo jo ir įsistebeilijo pro priekinį langą.

— Ar tu tikrai manai galįs mane įtikinti esąs seras Galahadas, o ne ištvirkęs siaubūnas?

— Matyt, ne, — suirzęs atsakė jis.

Kai ji atsisakė vėl pažiūrėti į jį, Žakas nekantriai mostelėjo ranka ir griežtai pasakė:

— Liaukis ožiuotis ir vairuok. Man reikia surasti pakelės telefoną prie vieno iš šių šoninių kelių.

Iškart, kai Žako balsas atvėso, Džulė suprato, kaip kvailai pasielgė, ignoruodama jo „draugišką“ uvertiūrą ir priešindamasi jam. Grįždama atgal į greitkelį, pavėluotai suprato, ką jai reikėjo padaryti — priversti jį patikėti, kad ji sutinka važiuoti su juo. Snaigėms šokant priešais automobilio žibintus, jos mintys ėmė rimti, ir ji pradėjo atidžiai svarstyti visus įmanomus būdus išsivaduoti iš keblios padėties, nes šiurpo vien nuo minties, kad turės vežti Žaką ne tik per Oklahomą, bet ir per Koloradą. Rasti būdą jo planams sugriauti ir ištrūkti tapo ne tik būtinybe, bet tikru iššūkiu. Kad tai pavyktų, ji žinojo turinti būti objektyvi ir stengtis, kad baimė ar įniršis netrukdytų jai galvoti. Jai turėtų pasisekti, drąsino save Džulė. Galiausiai juk ji nėra išlepinta, pasaulio nepažįstanti išpaikinta šiltnamio gėlė. Pirmus vienuolika savo gyvenimo metų ji praleido Čikagos gatvėse ir nepražuvo! Kramtydama apatinę lūpą, ji nusprendė pamėginti apie susiklosčiusią kankinančią padėtį galvoti taip, tarsi tai būtų vienas iš jos pamėgtų kriminalinių romanų. Džulė visada jautė, kad kai kurios tų romanų veikėjos elgėsi nepaprastai kvailai, o šitaip darė ir ji pati, nusprendė ji, priešindamasi savo pagrobėjui. Protinga herojė būtų dariusi atvirkščiai, — būtų gudravusi ir radusi būdą priversti Benediktą prarasti budrumą. O tada jos galimybė pabėgti — ir sugrąžinti jį į kalėjimą, kur buvo jo vieta, — gerokai padidėtų. Norėdama pasiekti užsibrėžtą tikslą, mergina turėtų apsimesti galvojanti apie šitą košmarą kaip apie nuotykį, gal net galėtų apsimesti esanti pagrobėjo pusėje, tai iš jos pareikalautų meistriškos vaidybos, bet ji norėjo pabandyti.

Nors visai rimtai būgštavo dėl savo sugebėjimų, Džulė staiga pajuto užplūstant lauktą ramybę ir ryžtą, išstumiančius jos baimę ir praskaidrinančius jai galvą. Prieš prašnekdama ji palūkėjo kelias akimirkas, kad jos kapituliacija jam nepasirodytų per staigi ir įtartina, tada giliai įkvėpė, kad jaustųsi tvirtesnė, ir pasistengė, kad jos balsas nuskambėtų graudžiai.

— Pone Benediktai, — pradėjo ji, iš tiesų įstengusi nežymiai kreivai šyptelėti. — Aš dėkinga jums už pažadą manęs nenuskriausti. Nenorėjau būti sarkastiška. Tiesiog bijojau, ir tiek.

— O dabar jau nebebijai? — suabejojo jis, o balse pasigirdo skeptiškų gaidelių.

— Na, taip, — Džulė skubiai užtikrino jį. — Bet jau nebe taip. Šitą aš ir turėjau omeny.

— Gal galiu pasiteirauti, kas sukėlė tokią staigią permainą? Apie ką galvojai, kai tylėjai?

— Apie knygą, — atsakė ji, jai tai atrodė saugu. — Kriminalinę istoriją.

— Perskaitytą? Ar tą, kurią ketini parašyti?

Ji išsižiojo, tačiau nieko nepasakė, o tada suprato, kad jis pats to nesuvokdamas suteikė jai puikią progą jį sutriuškinti.

— Visada norėjau kada nors parašyti kriminalinį romaną, — kaip pašėlusi ėmė Džulė improvizuoti, — ir man šovė į galvą, kad tai galėtų būti... na, tyrimas.

— Suprantu.

Ji sviedė dar vieną žvilgsnį į jį ir išsigando jo šiltos šypsenos. Tas velnias sugebėjo kerėti gyvates, suprato ji, prisimindama tą šypseną, švysčiodavusią kino ekranuose ir uždegdavusią visą moterišką auditoriją.

— Tu, Džule, nepaprastai drąsi mergina.

Ji sutramdė savo irzlų reikalavimą būti vadinama panele Matison.

— Iš teisybės aš didžiausia bailė pasaulyje, pone...

— Mano vardas Žakas, — įsiterpė jis, ir abejingame jo balso tone ji vėl išgirdo įtarumo gaidelių.

— Žakas, — skubiai pritarė ji. — Tu teisus, mums derėtų vadinti vienas kitą vardais, nes mudu, matyt, būsim drauge?

— Kurį laiką, — pasufleravo jis, ir Džulė visomis pastangomis sugebėjo paslėpti savo beviltišką įniršį dėl jo neapibrėžto atsakymo.

— Kurį laiką, — pritarė ji, stengdamasi išsaugoti neutralų toną. — Ką gi, gal tai pakankamai ilgas laikas, kad pagelbėtum mano preliminariam tyrimui, — ji stabtelėjo, svarstydama, ko jo toliau klausti. — Gal galėtum man truputį paaiškinti, koks iš tiesų yra kalėjimas. Tai labai padėtų mano knygai.

— Nejau?

Žakas velnioniškai ją baugino subtiliais tolydžio besikeičiančiais balso niuansais. Dar niekada ji nebuvo sutikusi to kito vyro ar moters, kuris sugebėtų tiek perteikti nepastebimai keisdamas balsą, ir niekada gyvenime nebuvo girdėjusi tokio balso. Tai buvo sodrus baritonas, akies mirksniu galėdavęs nepaaiškinamai pereiti iš mandagaus į linksmą, ledinį ar grėsmingą toną. Atsakydama į jo klausimą, Džulė ryžtingai linkterėjo galvą, mėgindama neutralizuoti skeptišką jo toną, savajam suteikdama energijos ir įtikinamumo.

— Be jokios abejonės. — Staiga jai šovė į galvą mintis, kad jei jis manytų ją palaikant jį, gal būtų nebe toks atsargus. — Esu girdėjusi, kad į kalėjimą pasodinama daug nekaltų žmonių. Ar ir tu buvai nekaltas?

— Kiekvienas kalinys tvirtina esąs nekaltas.

— Taip, bet ar tu nekaltas? — neatlyžo jinai, trokšdama sulaukti teigiamo atsakymo, kad ji galėtų dėtis tikinti juo.

— Prisiekusieji pasakė, kad esu kaltas.

— Kartais prisiekusieji klysta.

— Dvylika dorų garbingų piliečių, — staiga atsakė jis iš neapykantos suledėjusiu balsu, — nusprendė, kad aš kaltas.

— Esu tikra, kad jie stengėsi būti objektyvūs.

— Mėšlas, — pareiškė jis su tokiu įniršiu, kad nuo vėl užplūdusios išgąsčio ir baimės bangos Džulė rankomis stipriau suspaudė vairą. — Jie įkalino mane už tai, kad esu turtingas ir įžymus, — atrėžė jis. — Stebėjau jų veidus per teismą, ir kuo daugiau apygardos prokuroras siautėjo dėl mano privilegijuoto gyvenimo ir Holivudo nemoralumo, tuo labiau prisiekusieji troško mano kraujo! Visa ta nelemta šventeiviška dievobaiminga šutvė žinojo, jog buvo „pagrįsta abejonė“, kad neįvykdžiau tos žmogžudystės, todėl jie ir nesiūlė mirties bausmės. Visi buvo matę per daug filmų su Periu Meisonu — jie įsivaizdavo, jei aš to nepadariau, turėčiau įrodyti, kas tai padarė.

Džulė pajuto, kaip nuo įsiūčio jo balse sudrėko jai rankos. Dabar, labiau negu bet kada, ji suvokė, kaip būtina įtikinti jį, kad jį užjaučia.

— Bet tu nekaltas, ar ne? Tiktai negalėjai įrodyti, kas iš tiesų nužudė tavo žmoną, juk taip? — tikino ji drebančiu balsu.

— Ar ne vis tiek? — atkirto jis.

— M-man ne vis tiek.

Akimirką ledinėje tyloje jis stebėjo ją, o paskui jo balsas vėl staigiai pasikeitė, ir Džulė išgirdo jį švelniai bei įtaigiai tariant:

— Jeigu tau išties ne vis tiek, tokiu atveju — ne, aš jos nenužudžiau.

Žinoma, jis melavo. Turėjo meluoti.

— Tikiu. — Ir, mėgindama jį dar labiau įtikinti, pridūrė: — O jeigu esi nekaltas, tuo didesnė teisė bėgti iš kalėjimo.

Jis atsakė nesmagiai ilga tyla, ji jautė, kaip skvarbus jo žvilgsnis tyrinėjo kiekvieną jos veido bruožą, o paskui netikėtai tarė:

— Ženklas rodo, kad toliau yra telefonas. Sustok, kai pamatysi.

— Gerai.

Telefonas buvo prie kelio, ir Džulė įsuko į šalikelę. Ji stebėjo išorinį užpakalinio vaizdo veidrodėlį, tikėdamasi pamatyti kokį sunkvežimį ar šiaip kokį vairuotoją, kurį galėtų susistabdyti, bet apsnigtame kelyje buvo labai menkas judėjimas. Jo balsas privertė ją staigiai atsigręžti kaip tik tuo metu, kai jis ištraukė jos automobilio raktelius iš uždegimo spynelės.

— Tikiuosi, — tarė jis pašaipiai, — nepamanysi, kad nepatikėjau, kai sakei tikinti, jog esu nekaltas, ir nori matyti mane pabėgant. Raktus imu tik dėl to, kad, tarp kitko, esu labai atsargus žmogus.

Džulė pati save nustebino sugebėjusi papurtyti galvą ir įtikinamai pasakyti:

— Aš tavęs nekaltinu.

Šyptelėjęs jis išlipo iš automobilio, tačiau tebelaikė ranką kišenėje su ginklu, kaip sąmoningą grėsmingą priminimą jai, ir paliko praviras keleivio duris, be jokios abejonės, tam, kad matytų, ką ji darys, kol jis skambins telefonu. Neturėdama galimybės pabėgti nuo jo ir nuo gresiančios kulkos, Džulė nesitikėjo tučtuojau išsigelbėti, tačiau galėjo ruoštis ateičiai. Kai jis žengė į sniegą, ji taip nuolankiai paprašė, kaip tik įstengė:

— Ar neprieštarausi, jeigu iš savo rankinuko išsiimsiu rašiklį ir popieriaus, kad galėčiau kai ką užsirašyti, kol kalbėsi telefonu, supranti, pasižymėti jausmus ir visa kita, kad galėčiau panaudoti savo knygoje? — Nespėjus jam uždrausti, ką akivaizdžiai jis ketino daryti, ji atsargiai siekė savo rankinės nuo užpakalinės sėdynės, tuo pat metu dėstydama motyvus, kodėl jis neturėtų atmesti jos prašymo. — Rašymas visada ramina man nervus, — aiškino ji, — o tu, jei nori, gali iškrėsti mano rankinę. Pamatysi, kad neturiu nei antrų raktų, nei jokių ginklų. — Norėdama įrodyti, ji atsegė rankinę ir padavė jam. Jis sviedė į ją nekantrų susirūpinusį žvilgsnį, ir Džulė pajuto, kad jis nė akimirką netikėjo jos pasakojimu apie romano rašymą ir tik pritarė jai, kad apmaldytų.

— Rašyk, — pasakė, paduodamas jai rankinuką.

Jam nusigręžus, Džulė ištraukė nedidelį bloknotą ir rašiklį. Nenuleisdama akių nuo jo nugaros, ji sekė, kaip jis ima telefono ragelį ir meta monetas į automatą, paskui skubiai tą patį pranešimą užrašė ant trijų skirtingų popierėlių.

PRANEŠK POLICIJAI. AŠ PAGROBTA. Akies kampučiu ji matė, kaip jis ją stebi, ir palaukė, kol jis nusisuko pasikalbėti su tuo, kam skambino, paskui išplėšė pirmuosius tris lapelius, sulenkė juos pusiau ir įkišo į rankinės išorinę kišenę, kad be vargo galėtų pasiekti. Vėl atsivertė užrašų knygelę ir įsistebeilijo į ją, mintyse karštligiškai ieškodama būdų perduoti raštelius žmonėms, kurie galėtų jai pagelbėti. Dingtelėjus gerai minčiai, vogčia dirstelėjo į jį, norėdama įsitikinti, ar jis nežiūri, tada skubiai ištraukė vieną raštelį iš savo rankinuko ir sulanksčiusi įkišo jį į dešimties dolerių banknotą iš savo piniginės.

Ji turėjo planą, vykdė jį, ir žinojimas, kad dabar ateitis priklauso nuo jos, leido jai kiek nurimti ir nepanikuoti. Baugu buvo tik dėl galvoje rezgamo plano. Jausmas gimė iš instinktyvaus, tačiau tvirto įsitikinimo, kad vienas dalykas, kurį pasakė Zakaris Benediktas, buvo teisybė: jis nenorėjo jai pakenkti. Todėl šaltakraujiškai jos nenušaus. Iš teisybės jeigu dabar mėgintų pabėgti, neabejojo, kad jis vysis ją, bet nešaus, nebent atrodytų, kad ji bando sustabdyti pravažiuojantį automobilį. Kadangi kelyje nebuvo jokių automobilių, Džulė nematė tikslo plačiai atverti duris ir bandyti bėgti — ne dabar, kai jis galėjo pralenkti ją ir ji nieko daugiau nelaimėtų, tik priverstų jį visą laiką ją sergėti. Daug geriau dėtis bendradarbiaujančiai ir kiek įmanoma numaldyti jo budrumą. Zakaris Benediktas gal ir yra pabėgęs kalinys, bet ji nebuvo tokia lengvatikė nesunkiai įbauginama bailė, kokia savo elgesiu pasirodė esanti ligi šiol. Visų pirma ji privalo elgtis protingai, priminė sau, drąsindama pati save. Tuo metu, kai jis buvo išpaikintas paauglių kino dievaitis, Džulė melavo, vogė ir kovojo už išlikimą gatvėje! Jeigu Džulė dabar susikaupusi apie tai galvotų, galėtų nepasiduoti Žakui, tuo ji neabejojo! Taip, beveik neabejojo. Kol ji nepraras galvos, turės puikią galimybę laimėti šitas sumanumo varžybas. Išsiėmusi užrašų knygelę, pradėjo užrašinėti saldžius komentarus apie savo pagrobėją tam atvejui, jeigu jis kartais paprašytų parodyti, ką ji buvo pasižymėjusi. Baigusi perskaitė savo absurdiškus komentarus:

Zakaris Benediktas bėga nuo neteisingo įkalinimo, įvykdyto šališko prisiekusiųjų teismo. Jis atrodo esąs inteligentiškas, malonus, šiltas žmogus — aplinkybių auka. Aš juo tikiu.

Prastesnės beletristikos pavyzdžio niekur nebūtum radęs, nusprendė ji viduje nusivaipydama. Ji buvo taip įsigilinusi, kad tik akimirką pajuto persmelkiant baimę, kai suprato, jog jis baigė kalbėti telefonu ir lipa į automobilį. Skubiai užversdama užrašų knygelę ir kišdama ją į rankinę, ji mandagiai paklausė:

— Ar pasikalbėjai su tuo, kam mėginai prisiskambinti?

Reaguojant į jos šypseną, jo akys smarkiai susiaurėjo, ir mergina pasijuto nejaukiai, supratusi, kad persistengė vaidindama „draugišką“ spektaklį.

— Ne. Jis tebėra ten, tačiau ne savo kambaryje. Maždaug už pusvalandžio vėl pabandysiu. — Džulė dar virškino šitą nenaudingos informacijos kąsnelį, kai jis siekė jos rankinės ir išėmė užrašų knygelę. — Tik dėl atsargumo, — pašaipiai pasakė jis, atversdamas knygelę. — Neabejoju, kad supranti?

— Suprantu, — patvirtino Džulė, nervingai linksmai ir drauge neviltingai, stebėdama, kaip jam atvipo žandikaulis, kai perskaitė, ką ji buvo parašiusi.

— Na? — paklausė ji su tariamu naivumu plačiai išpūsdama akis. — Ką manai?

Jis užvertė knygelę ir įkišo ją atgal į jos rankinę.

— Manau, kad esi per didelė lengvatikė, kad galėtum nevaržoma bastytis po pasaulį, jeigu iš tiesų tiki visu tuo.

— Aš labai didelė lengvatikė, — karštai patikino jį, užvesdama variklį ir išvažiuodama į greitkelį. Jeigu jis laikė ją kvaile ir naivuole, tai buvo nuostabu, fantastiška.

20

Pusvalandį jie važiavo tylėdami, tik retkarčiais ką nors tarstelėdami apie blogą orą ar vis sunkėjančias vairavimo sąlygas, tačiau Džulė stebėjo kelkraštį, ar nepasitaikys kokia skelbimų lenta, kad galėtų įgyvendinti savo planą. Tiks bet kokia greito maisto restorano reklama artėjant išvažiavimui iš greitkelio. Kai galiausiai pamatė, širdis jai ėmė plakti dvigubai greičiau.

— Žinau, kad tu tikriausiai nenorėsi sustoti ir užeiti į restoraną, bet aš mirštu badu, — pasakė ji atsargiai, draugiškai. — Šitas ženklas rodo, kad priekyje yra Makdonaldo restoranas. Galėtume gauti maisto, neišlipę iš automobilio.

Jis dirstelėjo į laikrodį ir ėmė purtyti galvą, tada mergina skubiai pridūrė:

— Man reikia ką nors užvalgyti kas porą valandų, nes sergu... — ji padvejojo sekundėlę, karštligiškai ieškodama tinkamo medicininio termino apibūdinti sutrikimui, kurio ji neturėjo, — hipoglikemija. Atsiprašau, bet jeigu nieko neužvalgau, man pasidaro labai bloga ir aš alpstu, ir...

— Puiku, mes ten sustosim.

Džulė vos nesuriko apimta nervingo džiaugsmo, kai sustojo prie išvažiavimo rampos ir pasirodė auksinės Makdonaldo arkos. Restoranas buvo tarp dviejų atvirų sklypų šalia vaikų žaidimų aikštelės.

— Sustojom pačiu laiku, — pridūrė ji, — nes man taip svaigsta galva, kad ilgiau nebeįstengsiu vairuoti.

Nepaisydama jo įdėmaus žvilgsnio, Džulė įjungė posūkį ir įvažiavo pro Makdonaldo vartus. Nors ir siautė pūga, stovėjimo aikštelėje buvo keletas automobilių, nors ir ne tiek, kiek Džulė būtų pageidavusi, ji matė keletą šeimų, susėdusių prie stalų restorane. Laikydamasi ženklų rodomos krypties, ji apvažiavo restoraną iš užpakalio ligi langelio, pro kurį būdavo aptarnaujami klientai, ir stabtelėjo prie garsiakalbio.

— Ko norėtum? — paklausė ji.

Prieš įkalinimą Žakas nebūtų sustojęs prie tokio restorano kaip šis, net jeigu jam būtų tekę kiaurą dieną važiuoti nevalgiusiam. Dabar jis pajuto, kaip teka seilės vien pagalvojus apie paprastą mėsainį ir keptas bulvytes. Tai padarė laisvė, pamanė jis, pasakęs Džulei, ką norįs valgyti. Laisvėje oras atrodė gaivesnis ir maistas patrauklesnis. O be to, laisvėje žmogus buvo labiau įsitempęs ir įtarus, nes kažką slėpė pernelyg linksma belaisvės šypsena, tai vertė jį būti nepaprastai atsargų. Ji atrodė tokia gaivi ir nuoširdi su tomis didžiulėmis mėlynomis akimis ir švelnia šypsena, bet iš išsigandusios belaisvės per daug greitai virto įniršusia įkaite, o paskui draugiška sąjungininke.

Džulė pakartojo jų užsakymą į mikrofoną — du mėsainiai su sūriu, du keptų bulvyčių ir du kokakolos.

— Iš viso 5 doleriai 9 centai, — pranešė balsas per mikrofoną. — Prašau važiuoti prie pirmojo langelio.

Sustojusi prie pirmojo langelio, ji pamatė, kaip jis rausiasi kišenėje pinigų, tačiau ji ryžtingai papurtė galvą, jau siekdama rankinės.

— Aš užmokėsiu, — pasiūlė ji, stengdamasi žiūrėti jam tiesiai į akis. — Aš vaišinu. Nesiginčyk.

Akimirką padvejojęs, jis ištraukė iš kišenės ranką, bet suglumęs suraukė tamsius savo antakius.

— Tu labai vaišinga.

— Tokia jau esu. Visada vaišinu. Visi taip sako, — lengvabūdiškai plepėjo, traukdama dešimties dolerių banknotą, į kurį buvo įkištas sulankstytas raštelis, pranešantis, kad ji pagrobta. Nebegalėdama ilgiau atlaikyti pagrobėjo triuškinamo žvilgsnio, Džulė skubiai nusuko akis į šalį ir visą dėmesį sutelkė į prie maisto išdavimo langelio stovinčią paauglę, kuri nuobodžiaudama nekantriai ją stebėjo. Kortelėje buvo užrašytas mergaitės vardas — Tifanė.

— Tai kainuos 5 dolerius 9 centus, — pasakė Tifanė.

Džulė ištiesė jai dešimties dolerių banknotą ir maldaujamai įsistebeilijo į mergaitę. Jos gyvybė priklausė nuo tos nuobodžiaujančios paauglės garbanotais, į arklio uodegą surištais plaukais. Tarytum sulėtintame filme Džulė pamatė, kaip ji išlanksto dešimties dolerių banknotą... Mažytis raštelis nuskriejo žemėn... Tifanė pasilenkė, pakėlė jį, šiepdamasi atidengė dantų smegenis. Atsitiesė... Dirstelėjo į Džulę.

— Ar jūsų? — paklausė, laikydama raštelį iškeltą aukštyn, ir žiūrėjo į automobilį.

— Nežinau, — atsakė Džulė, mėgindama priversti mergaitę perskaityti žodžius. — Galbūt. Kas ten rašoma... — pradėjo ji, o tada užstelbė riksmą, kai Zakario Benedikto ranka suspaudė jai alkūnę ir pistoleto vamzdis dūrė į šoną.

— Nekreipk dėmesio, Tifane, — tarė jis ramiai ir, persilenkęs pro Džulę, ištiesė ranką. — Raštelis mano. Tai pokštas. — Kasininkė dirstelėjo į raštelį, tačiau neįmanoma buvo suprasti, ar perskaitė jį prieš ištiesdama ranką ir paduodama jį į automobilį.

— Prašom, pone, — pasakė ji, persilenkdama pro Džulę ir paduodama Zakariui raštelį. Džulė sukando dantis, kai Zakaris Benediktas tariamai supratingai nusišypsojo Tifanei, kuri iš pasitenkinimo išraudo, duodama grąžą, priklausančią jiems iš dešimties dolerių banknoto. — Štai jūsų užsakymas.

Džulė automatiškai siekė baltų maišų su maistu ir kokakola, o išgąstingas jos veidas be žodžių maldavo mergaitę pakviesti policiją, administratorių ar dar ką nors! Nedrįsdama susidurti su Benedikto žvilgsniu, perdavė jam maišus, taip smarkiai drebančiomis rankomis, kad vos neišmetė kokakolos. Važiuodama šalin nuo langelio, ji laukė kokios nors jo reakcijos, bet kadangi planas taip niekingai žlugo, Džulė buvo nepasiruošusi tokiam grubiam įniršio protrūkiui, kurį išgirdo.

— Kvaila kekšele, ar bandai viską padaryti, kad būtum nužudyta? Važiuok ligi stovėjimo aikštelės, ten, kur ji galėtų mus matyti, ji stebi.

Džulė automatiškai pakluso, krūtinė smarkiai kilsavo, jai tankiai alsuojant.

— Valgyk, — įsakė jis, kišdamas jai panosėn mėsainį su sūriu. — Ir šypsokis arba... tepadeda man Dievas...

Ir vėl Džulė pakluso. Kramtė nejausdama skonio, kiekviena kūno ląstele stengėsi nuraminti įdirgintus nervus, kad vėl pajėgtų galvoti. Įtampa automobilyje buvo tokia didelė, kad virto gyvu, beveik apčiuopiamu daiktu, nuo kurio dar labiau sudirgo nervai. Ji prašneko vien tam, kad pertrauktų tylą.

— Ar n-n-negalėčiau gauti savo k-kolos, — paprašė ji, siekdama balto maišelio su gėrimais ant grindų prie jo kojų.

Jo delnas tarsi replės surakino jai riešą, grasindamas sulaužyti trapius jos kaulus.

— Man skauda! — sušuko Džulė, vėl pagauta panikos.

Jis dar skaudžiau suspaudė jai riešą, prieš blokšdamas šalin. Mergina atsilošė sėdynėje, atmetė galvą ir užsimerkė, rydama ašaras ir trindama tvinksinčią ranką. Dar prieš kelias akimirkas jis iš teisybės nebandė sukelti jai skausmo ir ji buvo nusiraminusi, klaidingai manydama, kad jis nėra išsigimėlis žudikas, žudantis kas papuola, o veikiau vyras, atkeršijęs neištikimai žmonai, apimtas beprotiško pavydo. Kodėl, nevilties apimta svarstė jinai, kodėl ji leido sau galvoti, kad jam ne vis tiek, ar nužudyti moterį, kurią jis paėmė į nelaisvę, ar paauglį, kuris sukels triukšmą ir pats paklius į pavojų. Atsakymas buvo toks: ją apmulkino ir suklaidino prisiminimai — prisiminimai visų tų žavingų istorijų apie jį žurnaluose, prisiminimai apie nesuskaičiuojamas valandas, praleistas kino teatruose su broliais, o vėliau su gerbėjais, besigėrint juo ir net fantazuojant apie jį. Būdama vienuolikos, ji nesuprato, kodėl jos broliai ir visi jos draugai laikė Žaką Benediktą tokiu nepaprastu, tačiau po kelerių metų ji pati tai puikiausiai suvokė. Šiurkštaus grožio, nepasiekiamas, seksualus ir ciniškas, sąmojingas ir kietas. O kadangi Džulė, gavusi stipendiją, buvo Europoje per garsiąją jo bylą, jai neteko girdėti tų bjaurių detalių, nieko konkretaus, kas atsvertų visus tuos žavius paveikslus ekrane, kurie tokie tikroviški pasirodė jai kino teatruose. Didžiausia gėda, kad Žakui pasakius, jog jis nekaltas, ji patikėjo, nes tik tada jam būtų prasminga bėgti, jeigu galėtų įrodyti savo nekaltumą. Dėl kažkokios nesuprantamos priežasties mažyčiukė jos dalelytė vis dar sakė jai, kad tai padėjo jai sutramdyti baimę, tačiau nesumenkino siekimo žūtbūt pabėgti. Net jeigu jis ir neįvykdė to nusikaltimo, už kurį buvo pasodintas į kalėjimą, tai nereiškė, kad jis nežudys, o jeigu jis nekaltas, — tas jeigu buvo milžiniškas ir labai neįtikėtinas.

Ji krūptelėjo visu kūnu, kai ant grindų dunkstelėjo maišas.

— Štai, — šiurkščiai pasakė jis, kišdamas jai skardinę su gėrimu.

Nenorėdama į jį žiūrėti, Džulė ištiesė ranką ir paėmė kokakolą, žvilgsnį įsmeigusi į vaizdą, matomą pro priekinį stiklą. Dabar ji suprato, vienintelė viltis jai pabėgti taip, kad niekas nebūtų sužeistas ar nužudytas, leisti Žakui išvažiuoti jos mašina, paliekant ją, užuot slankiojus aplinkui ir mėginus išsiveržti iš keblios padėties. Tai reiškė, kad ji privalo išlipti iš automobilio ir būti gerai matoma žiūrovams. Žlugo jos pirmasis bandymas pabėgti; dabar jis žinojo, kad ji žūtbūt stengsis antrąsyk vėl tai pakartoti. Jis lauks. Stebės. Kai ji vėl pamėgins, viskas turės būti tiksliai apgalvota. Ji instinktyviai žinojo, kad jai nebeteks laukti trečios progos. Bent nebebuvo reikalo apsimetinėti, kad esanti jo pusėje.

— Važiuojam, — šiurkščiai paragino jis.

Tylėdama Džulė užkūrė variklį ir išsuko iš aikštelės.

Po ketvirčio valandos jis vėl paliepė jai sustoti prie pakelės telefono ir dar sykį paskambino. Jis nebuvo prataręs nė žodžio, tik liepęs jai sustoti, ir Džulė įtarė jį žinant, kad tyla labiau tąso jai nervus negu bet kas, ką jis darytų, norėdamas ją įbauginti. Šį kartą skambindamas jis nenuleido nuo jos akių. Kai jis grįžo į automobilį, Džulė dirstelėjo į abejingą jo veidą ir nė minutės ilgiau nebegalėjo pakęsti tylos. Išdidžiai pažiūrėjusi į jį, mostelėjo galva į telefono būdelę ir paklausė:

— Atrodo, blogos žinios?

Žakas susitvardė nenusišaipęs, kad mergina vis dar nesiliauja priešinusis. Dailus jos veidelis išdavė atkaklią drąsą ir kandų protą, kuris nuolatos netikėtai jį užklupdavo. Užuot atsakęs, kad naujienos labai geros, jis gūžtelėjo. Tyla ją žlugdė, jis tai pastebėjo.

— Važiuok, — paliepė, atsilošęs sėdynėje ir ištiesęs kojas, tingiai stebėjo grakščius jos pirštus ant vairo.

Po kelių greitai prabėgsiančių valandų, vyras, labai panašus į Žaką, išvažiuos iš Detroito pro Vindzoro tunelį į Kanadą. Pasienyje sukels nemažą sumaištį, kad muitininkai jį įsimintų. O kai Žakas vieną ar dvi dienas pabus laisvėje, tie muitininkai turėtų jį prisiminti ir pranešti Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios atstovams, kad pabėgęs kalinys greičiausiai įvažiavo į Kanadą. Per savaitę Žako Benedikto medžioklė greičiausiai susikoncentruos Kanadoje, tad Žakas galės laisviau vykdyti tolimesnį planą. Dabar galėjai pamanyti, kad kitą savaitę jam nieko nebereikės daryti, tiktai ilsėtis ir mėgautis laisve. Mintis atrodė maloni ir būtų sutaikiusi jį su pasauliu, jeigu ne ta įkaitė. Vienintelė kliūtis jo atokvėpiui. Labai didelė kliūtis, nes ne taip paprasta su ja susidoroti, kaip buvo manęs iš pradžių. Šiuo metu ji be reikalo važiavo taip lėtai ir svaidė į jį piktus žvilgsnius.

— Kas nutiko? — paklausė jis piktai.

— Visa bėda, kad man reikia tualeto.

— Vėliau!

— Bet... — Jis dirstelėjo į ją, ir Džulė suprato, kad ginčytis beprasmiška.

Po valandos jie perkirto Kolorado valstijos pasienį, ir jis pirmąsyk prašneko.

— Priešais yra sunkvežimių stovėjimo aikštelė. Išlipk prie išvažiavimo ir, jeigu viskas tvarkoj, mes ten sustosim.

Sunkvežimių aikštelė pasirodė pernelyg judri, kad tiktų jam, ir prabėgo dar geras pusvalandis, kol jis rado autoservisą, palyginti tuščią ir tenkinantį Žaką, nes tarp siurblių buvo tarnautojas, todėl galėjo užsimokėti už benziną, neįeidamas vidun, be to, iš lauko pusės prie pastato buvo tualetai.

— Eime, — paliepė merginai. — Neskubėk, — perspėjo, kai ji išlipo iš automobilio ir pasuko tualeto link. Jis pagriebė ją už alkūnės, tarsi norėdamas jai padėti pereiti per sniegą, jo pėdos traškino trapią sniego plutą, tuo pačiu ritmu, kaip ir jos, kai jis žengė lygiuodamas su ja. Kai jie priėjo tualetą, užuot paleidęs jos alkūnę, jis ištiesė ranką ir atidarė duris, o tada Džulė nebeištvėrė:

— Ar žadi drauge su manim įeiti vidun ir žiūrėti? — piktai pratrūko, negalėdama patikėti.

Nepaisydamas jos, jis apsižvalgė po mažytę kokliais išklotą patalpą, kaip ji spėjo, ieškodamas langų, ir jų neradęs paleido jos ranką.

— Paskubėk. Ir, Džule, tik nekvailiok.

— Kaip? — paklausė ji. — Nepasikarti tualetiniu popieriumi? Eik sau, po galais! — Ištraukusi ranką, ji žengė vidun ir, bedarant duris, staiga dingtelėjo mintis — užsklęsti duris ir likti viduje. Su pergalės šūksniu viduje ji pirštų galais pasuko užraktą ir tuo pat metu užtrenkė duris, paremdama jas petimi. Durų liežuvėlis įkrito į skląstį, saugiai trinktelėjęs, tačiau atrodė, kad užraktas neužsikabino, ir ją pagavo nemalonus jausmas, kad kitoje durų pusėje Žakas laiko rankeną.

Kitoje durų pusėje jis suko rankeną ir rankena sukosi jos delne, o tuo pat metu jo smagios rezignacijos pilnas tonas pasakė jai, kad ji neklydo.

— Tu, Džule, turi pusantros minutės, kol atidarysiu šias duris.

Puiku. Be jokios abejonės, jis buvo dar ir iškrypėlis, pamanė ji, skubiai atlikdama tai, ko ir buvo čia atėjusi. Ji plovėsi rankas lediniu vandeniu, kai Žakas pravėrė duris ir pranešė:

— Laikas baigėsi.

Užuot lipęs į bleizerį, jis delsė, laikydamas kišenėje ranką su ginklu.

— Įpilk benzino, — nurodė jis, atsišliejęs į automobilio šoną ir stebėdamas ją, kol ji vykdė jo paliepimą. — Užmokėk, — įsakė, kai ji baigė pilti, nugręžęs veidą nuo vyriškio būdelėje.

Pažeistas Džulės taupumo jausmas akies mirksniu nustelbė jos neviltį ir baimę, ir ji puolė prieštarauti pamačiusi, kad jis ištiestoje rankoje laiko du banknotus po dvidešimt dolerių. Jos pasipiktinimas išaugo dešimt kartų, kai ji suvokė, kad Žakas tramdo lyg ir kokią šypseną.

— Man regis, tu jau pradedi tuo mėgautis! — rėžė ji piktai, griebdama pinigus jam iš rankos.

Žakas stebėjo sustingusius jos pečius, kai ji nusisuko, ir priminė sau, kad daug protingiau ir naudingiau būtų kiek nukenksminti jos priešiškumą, kaip anksčiau buvo ketinęs. Jeigu jis galėtų nuteikti ją normaliai, būtų dar geriau. Todėl tyliai kikendamas pasakė:

— Tu visiškai teisi. Man regis, aš imu tuo mėgautis.

— Šunsnukis, — drėbė ji.

Aušra jau ėmė rausvinti pilko dangaus pakraščius, kai Džulė pamanė, kad Žakas bus užmigęs. Jis vertė ją laikytis šalutinių kelių, vengiant valstijas jungiančių greitkelių, todėl jai teko važiuoti per gilų sniegą, tokį klastingą, kad vietomis galėjo keliauti tik vidutiniškai po trisdešimt mylių per valandą. Tris kartus jiems teko prastovėti ilgas valandas dėl avarijų ant plento, ir vis tiek jis vertė ją važiuoti toliau. Kiaurą naktį radijas ištisai pranešinėjo apie jo pabėgimą, tačiau kuo toliau į Koloradą jie važiavo, tuo mažiau buvo kalbama apie jo dingimą, be abejonės, dėl to, kad niekas nesitikėjo, jog jis trauks į šiaurę, tolyn nuo didžiųjų oro uostų, traukinių ir autobusų. Ženklas, kurį ji buvo pravažiavusi prieš mylią, rodė, kad priekyje už penkių mylių yra poilsiavietė, ir Džulė meldėsi, kad šioje, kaip ir paskutiniojoje, kurią buvo pravažiavę, stovėtų nors keli sunkvežimiai su kabinose miegančiais vairuotojais. Realiausias sumanymas, kurį ji įstengė sukurti per visą begalinę, varginančią kelionę, buvo tiktai tas, kuris turėjo dvigubą tikslą — priversti pagrobėją paimti automobilį, o ją palikti. Atrodė taip pat nepavojinga, kaip ir bet kas šiomis aplinkybėmis. Ji įsuks į aikštelę, o atsidūrusi greta sunkvežimių, nuspaus bleizerio stabdžius, iššoks iš automobilio ir taip ims šauktis pagalbos, kad pažadintų sunkvežimių vairuotojus. Tada, jeigu visa ši fantazija išsipildys, keli tvirti vairuotojai — geriausia milžinai vyrai su ginklais ir variniais krumpliais ant rankų — pabus, iššoks iš mašinų ir lėks jos gelbėti. Jie partrenks Zakarį Benediktą žemėn, Džulei padedant, o paskui jį nuginkluos ir per racijas iškvies policiją.

Tai buvo geriausias scenarijus iš visų galimų, Džulė tai žinojo, bet jeigu bent dalelytė jo būtų įvykdoma, — jeigu nors vienas vairuotojas nubustų ir išliptų pasidomėti, kas vyksta, — ji beveik neabejojo išsivaduosianti nuo Zakario Benedikto. Kadangi, kai tik ji duos pavojaus ženklą ir atkreips žmonių dėmesį, vienintelis protingas jos žingsnis būtų pabėgti, sėdus į bleizerį. Jis nieko nelaimėtų gaišdamas, kad nušautų ją, o paskui eidamas nuo sunkvežimio prie sunkvežimio iššaudytų vairuotojus, kai pirmas šūvis tiktai privers kitus vairuotojus suklusti. Bet koks mėginimas suvaidinti finalinę sceną iš „Susišaudymo prie OK stovyklos“ būtų paprasčiausiai kvailas, o Benediktas kvailas tikrai nebuvo.

Džulė dėl to buvo tokia tikra, kad galėjo lažintis iš savo gyvybės.

Žvairomis dar sykį dirstelėjo į jį, kad įsitikintų, jog jis miega. Jo rankos buvo sukryžiuotos ant krūtinės, ilgos kojos ištiestos priekyje, galva atremta į šoninį langą. Alsavo lygiai ir ramiai.

Jis miegojo.

Padrąsinta Džulė atsargiai nukėlė koją nuo akceleratoriaus, palengva, nepastebimai sekdama, kaip spidometro rodyklė iš pradžių krinta nuo keturiasdešimt penkių mylių per valandą ligi keturiasdešimt dviejų, o paskui labai lėtai ligi keturiasdešimties. Norėdama įsukti į aikštelę, staigiai nepakeitusi greičio, kad nepabudintų keleivio, ji privalėjo važiuoti ne greičiau kaip trisdešimt mylių per valandą. Visą minutę ji išlaikė keturiasdešimt mylių greitį, paskui vėl atleido akceleratorių, koja jai drebėjo nuo pastangų kiekvieną kartą nepastebimai sumažinti greitį. Automobilis sulėtėjo ligi trisdešimties mylių per valandą, ir Džulė, ištiesusi ranką, truputį pagarsino radiją, kad išbalansuotų padidėjusią tylą automobilyje.

Poilsio zona buvo už ketvirčio mylios, nuo greitkelio slepiama pušų guoto, kai Džulė sumažino greitį ligi trisdešimties ir po colio dalelytę suko vairą, norėdama išvažiuoti iš plento. Murmėdama kažkokią padriką maldą, kad rastų ten sunkvežimių, ji sulaikė kvapą, apvažiuodama medžius, o paskui tyliai su palengvėjimu ir dėkingumu atsiduso. Priekyje trys sunkvežimiai stovėjo priešais mažą pastatėlį, kuriame buvo tualetai, ir nors auštant niekas ten nevaikštinėjo, ji tarėsi girdinti, kaip ūžia vienas iš dyzelinių variklių. Širdis jai daužėsi it pašėlusi, bet ji nepasidavė pagundai iškart veikti. Norėdama padidinti savo galimybes, ji turėjo būti prie pat sunkvežimių, kad galėtų pasiekti vieno jų dureles, prieš Benediktui ją sučiumpant.

Penkiolika jardų už pirmojo sunkvežimio Džulė buvo absoliučiai tikra girdinti motorą, ir kojos pėdą nukreipė prie stabdžio, visus kitus pojūčius sutelkdama į sunkvežimio kabiną, kad net aiktelėjo išsigandusi, kai Zakaris Benediktas staiga atsisėdo.

— Kur, po velnių... — pradėjo jis, tačiau Džulė neleido jam užbaigti. Staigiai nuspausdama stabdį, čiupo durų rankenėlę, atplėšė dureles ir, išpuolusi iš tebevažiuojančio automobilio, griuvo ant šono į apsnigtas provėžas. Skausmo ir siaubo apakinta, ji pamatė, kaip bleizerio užpakaliniai ratai rieda šalia per kelis colius nuo jos rankos ir automobilis pasviręs sudrebėjo ir sustojo.

— PADĖKIT MAN! — sukliko ji, stodama keturpėsčia, pėdos slydo, kai stengėsi išsilaikyti pažliugusiame sniege. — PADĖKIT MAN!

Ji jau buvo atsistojusi ant kojų ir bėgo prie artimiausio sunkvežimio kabinos, kai Zakaris Benediktas išsiveržė iš bleizerio ir, apsukęs ją iš užpakalio, puolė tiesiai prie jos, užkirsdamas jai kelią į pagalbą. Džulė pakeitė kryptį, norėdama jo išvengti.

— MALDAUJU! — klykė ji, bėgdama per sniegą, kad spėtų į tualetą ir užrakintų duris. Pamatė, kaip kairėje staigiai atsidarė sunkvežimio durys ir išlipo vairuotojas, nepatenkintas dėl kilusio sąmyšio; čia pat sau už nugaros išgirdo Benedikto kojas dundant per sniegą. — PADĖKIT! — klykė ji vairuotojui ir, dirstelėjusi per petį, spėjo pamatyti, kaip Zakaris Benediktas paėmė saują sniego.

Sniego gniūžtė skaudžiai kliudė jai petį ir bėgdama ji suriko:

— SULAIKYKIT JĮ! Jis...

Zakario Benedikto kvatojimas už kelių pėdų jai už nugaros užgožė jos žodžius.

— LIAUKIS, Džule, — rėkė jis ir vis dar bėgdamas šoko ant jos. — PAŽADINSI VISUS!

Stengdamasi įkvėpti pakankamai oro, kad vėl galėtų klykti, Džulė pasisuko ir, netekusi kvapo, atsidūrė po iškėtotu jo kūnu sniege, o paklaikusios mėlynos jos akys buvo vos už kelių colių nuo jo įniršusių; sunkvežimio vairuotoją turėjo apgauti tariamai šypsenai iššiepti sukąsti Žako dantys. Sunkiai alsuodama Džulė staigiai pasuko galvą į šoną, norėdama surikti, bet tuo metu jis sugrūdo saują šlapio sniego tiesiai jai į veidą. Dusdama ir apžlibinta ji girdėjo įnirtusį šnabždėjimą, kai jis čiupo už riešų ir užlaužė rankas virš galvos.

— Užmušiu jį, jei nors kiek priartės, — prašvokštė jis, dar smarkiau suspausdamas jai riešus. — Tegu tave velniai, jeigu šito nori! Ar kas nors turės dėl tavęs numirti?

Džulė inkštė, neįstengdama kalbėti, ir purtė galvą, stipriai užmerkusi akis; jai buvo bjauru žiūrėti į savo pagrobėją, nepakenčiama žinoti, kad vos už kelių pėdų buvo laisvė, ir viskas veltui, viskas dėl to, kad galiausiai atsidurtų aukštielninka ant sniego, prislėgta jo kūno, skaudant klubui, tyčia iškritus iš bleizerio. Ji girdėjo tankų Žako alsavimą, jautė jo atkaklumą.

— Jis ateina čia. Bučiuok mane, ir taip, kad atrodytų įtikėtina, kitaip jis mirs!

Nespėjus jai sureaguoti, jo burna prisispaudė prie jos. Džulės akys staigiai atsimerkė, jos žvilgsnį prikaustė sunkvežimio vairuotojas, kuris atsargiai ėjo artyn ir susiraukęs bandė įsižiūrėti į jų veidus.

— Po velnių, apkabink mane!

Jo burna sukaustė jai lūpas, ginklas kišenėje smigo jai į paširdžius, tačiau jos riešai dabar buvo laisvi. Ji galėjo grumtis, ir galbūt sunkvežimio vairuotojas linksmu veidu po juoda kepure su užrašu „PETE“ pamatys, kad vyksta kažkas labai negero, ir ateis jos gelbėti.

Ir jis mirs.

Benediktas buvo jai įsakęs apkabinti jį ir „taip, kad atrodytų įtikėtina“. Tarsi marionetė Džulė pakėlė nuo sniego švininius riešus ir glebiai uždėjo jam ant pečių, bet negalėjo prisiversti padaryti dar ką nors.

Žakas jautė sustingusias jos lūpas po savosiomis; jautė jos kūną, kietą kaip akmenį, prislėgtą jo svorio, ir suprato, kad ji bando sutelkti jėgas kitam momentui, kai, padedama trijų sunkvežimių vairuotojų, nutrauks trumpą jo laisvę ir gyvybę. Akies kampu jis matė, kaip vairuotojas lėtina žingsnius, tačiau vis dar artinasi prie jų, o jo veido išraiška darosi vis atsargesnė ir skeptiškesnė. Tai ir dar kai kas daugiau pralėkė Žako sąmonėje per tas tris sekundes, kol jie gulėjo, dėdamiesi, — neįtikinamai, — kad bučiuojasi.

Paskutinį kartą beviltiškai mėgindamas išvengti to, kas jam grėsė, Žakas prispaudė burną jai prie ausies ir prašvokštė žodį, kurio dešimt metų neleido sau vartoti: „Prašau!“

Tvirčiau apglėbdamas suakmenėjusią merginą, jis dar sykį suvaitojo maldaujamu tonu, kurio užslopinti neįstengė:

— Prašau, Džule...

Jausdamasi, tarsi pasaulis staiga būtų pakvaišęs, Džulė išgirdo maldavimą išsiveržiant iš jos pagrobėjo lūpų, lyg išplėštą jam iš krūtinės, akimirką prieš jo lūpoms įsisiurbiant į josios, ir jis skausmingai sukuždėjo:

— Aš nieko nenužudžiau, prisiekiu.

Maldavimas ir neviltis, pasigirdę jo balse, iškalbingai atgijo jo bučinyje ir padarė tai, ko negalėjo padaryti jokie grasinimai ir pyktis: privertė Džulę suabejoti ir susvyruoti, privertė patikėti, kad tai, ką ji girdėjo jo balse, buvo tikra.

Apkvaitusi nuo prieštaringų signalų, lekiančių jai galvoje, ji pasiaukojo dėl sunkvežimio vairuotojo. Kadangi norėjo išsaugoti šio žmogaus gyvybę ir verčiama dar kažko, kas buvo veik neprotinga ir visai nepaaiškinama, Džulė sutramdė bejėgiškumo ašaras, atsargiai apglėbė Zakario Benedikto pečius ir pasidavė jo bučiniui. Kai tik ji šitaip padarė, jis pajuto ją kapituliuojant, drebulys supurtė jį, o lūpos atlėgo. Nesuvokdama, kad per sniegą girgždėję žingsniai sustojo, Džulė leido jam praskirti jai lūpas, o pirštai patys apkabino jam kaklą ir pasinėrė į švelnius, tankius plaukus jam ant sprando. Ji juto, kaip Žakas sunkiai alsuodamas įkvėpė oro, kai atsakė į jo bučinį, ir staiga viskas ėmė keistis. Dabar jis iš tikrųjų bučiavo ją, jo rankos šliaužė žemyn, slydo jos pečiais, paskui paniro į šlapius plaukus, keldamos jos veidą arčiau prie savo alkanos ieškančios burnos.

Kažkur toli virš jos suglumęs lėtas Teksaso gyventojo balsas šūktelėjo:

— Panele, ar reikia jums pagalbos, ar ne?

Džulė girdėjo ir mėgino papurtyti galvą, tačiau burna, kuri nuožmiai slinko įžambiai jos lūpomis, dabar buvo atėmusi iš jos galimybę kalbėti. Kažkur sąmonės gelmėse ji žinojo, kad čia tik vairuotojui skirtas spektaklis; žinojo taip pat aiškiai, kaip ir tai, kad jai nieko kito neliko, kaip jame dalyvauti. Bet net jei taip ir buvo, tai kodėl ji negalėjo bent papurtyti galvą ar atmerkti akis.

— Spėju, kad nereikia, — pasakė vairuotojas Teksaso tarme, nešvankiai sukikenęs. — O jums, pone? Ar reikia pagalbos tam, ką darot? Galėčiau leisti jums kurį laiką atsipūsti...

Žakas kilsterėjo galvą tiek, kiek reikėjo atsitraukti nuo jos burnos, o jo žodžiai buvo kimūs ir tylūs.

— Susirask sau kitą, — patarė juokais vairuotojui. — Šita mano.

Paskutinį žodį jis iškvėpė tiesiai Džulei į lūpas; nespėjus jo burnai paliesti jos lūpų, jo rankos apglėbė ją, liežuvis atsargiai nuslydo per jos lūpas, versdamas jas prasižioti, o jo klubai, kieti ir reiklūs, atsirėmė į jos klubus. Tyliai suvaitojusi ir pasiduodama, Džulė priėmė karščiausią, aistringiausią, patį reikliausią bučinį, kokį kada nors buvo patyrusi.

Už penkiasdešimties jardų atsidarė sunkvežimio kabinos durelės ir vyriškas balsas paklausė:

— Ei, Pytai, kas tenai sniege dedasi?

— Po velnių, žmogau, o kaip tu manai? Du suaugę kvailioja, mušasi gniūžtėm ir niurkosi sniege.

— Atrodo, kad jie padarys vaiką, jeigu nesiliaus.

Gal naujas vyriškas balsas ar staigus suvokimas, kad jos pagrobėjas fiziškai susijaudinęs, Džulę grąžino į realybę, o gal sunkvežimio durų trinktelėjimas, lydimas motoro burzgimo, kai didžiulė puspriekabė pradėjo trauktis iš aikštės. Kad ir kokia būtų priežastis, Džulė uždėjo rankas Žakui ant pečių ir ėmė spausti, bet prireikė neįsivaizduojamų pastangų, kad ji pajudėtų ir sugebėtų atsistoti. Pagauta siaubo dėl nesuprantamo savo bejėgiškumo, Džulė stumtelėjo stipriau.

— Laikykit jį! — tyliai šūktelėjo. — Laikykit. Jis pabėgs!

Apstulbintas verksmingo jos balso, Žakas kilsterėjo galvą, įsistebeilijęs į drėgną merginos odą ir švelnią burną taip godžiai, kad beveik nesugebėjo pažaboti savo aistros. Ji nepaprastai žaviai pasidavė, tai, kokia ji buvo jo glėbyje, jos prisilietimo saldybė, mintis, kad galima mylėtis sniege auštant, pasirodė įtikėtina. Jis palengva apsidairė aplinkui ir nenorom nulipo nuo jos. Ne visai suprato, kodėl ji nusprendė neperspėti vairuotojo, tačiau kad ir kokie būtų jos motyvai, jis buvo jai skolingas daugiau negu mėginimą išprievartauti sniege. Be žodžių ištiesė jai ranką, slopindamas šypseną, kai ta pati mergina, kuri prieš minutę tirpte tirpo jo glėbyje, dabar pasiruošė gintis, akivaizdžiai ignoruodama jo gestą, ir pakilo nuo sniego.

— Aš kiaurai peršlapau, — nusiskundė ji, uoliai vengdama jo žvilgsnio ir braukdama sniegą nuo plaukų, — esu visa snieguota.

Žakas automatiškai siekė valyti nuo jos sniegą, tačiau ji kaipmat atšoko, vengdama jo prisilietimo, kai pati valėsi pečius ir džinsų užpakalį.

— Nemanyk, kad gali liesti mane vien dėl to, kas ką tik įvyko! — perspėjo jį, tačiau Žakas vis dar mėgavosi jų bučinio sukeltais padariniais: didžiulės akys tamsiomis blakstienomis spindėjo, balta kaip porcelianas oda ties aukštais skruostikauliais nusidažė rausvai. Paraudusi ir kiek susijaudinusi, kokia buvo dabar, Džulė Matison atrodė stulbinamai graži. Be to, buvo drąsi ir labai gera, nes, nors ir neįveikė jos bauginimais ar žiaurumu, ji reagavo į jo beviltišką prašymą.

— Leidausi bučiuojama tik dėl to, kad supratau, jog tu teisus, — kodėl kas nors turėtų žūti vien dėl to, kad aš išsigandau. Na, dabar keliaukim ir baikim šią kankynę.

Žakas atsiduso.

— Iš tavo tono, panele Matison, suprantu, kad mes vėl priešai?

— Žinoma, priešai, — atšovė ji. — Nuvešiu tave ten, kur tau reikia, bet daugiau jokių triukų, tik išsiaiškinkim vieną dalyką: kai tave nuvešiu, netrukdysi man išvažiuoti, gerai?

— Gerai, — pamelavo Žakas.

— Tad keliaukim.

Valydamas sniegą nuo savo švarko rankovių, Žakas nusekė įkandin, stebėdamas, kaip vėjyje plaikstosi jos plaukai ir grakščiai supasi liekni klubai, jai žingsniuojant prie automobilio. Sprendžiant iš jos kalbos ir sustingusios nugaros, nebuvo jokios abejonės, kad ji pasiryžusi vengti bet kokių romantiškų susidūrimų su juo.

Šiuo atžvilgiu, kaip ir visais kitais, Žakas dabar buvo tvirtai pasiryžęs pasiekti tikslą, absoliučiai priešingą jos tikslui: jis buvo ragavęs jos lūpų skonio ir pajutęs jų atsaką. Išbadėję jo pojūčiai norėjo mėgautis puotos gausa.

Viena jo proto dalis perspėjo jį, kad bet koks seksualinis įsipainiojimas su jo belaisve — beprotybė. Tai viską sukomplikuotų, o jam daugiau komplikacijų nebereikėjo.

Kita jo proto dalis klausėsi sujaudinto kūno balso ir teigė, labai įkyriai ir labai palankiai, — kad tai protinga. Galų gale patenkinti belaisviai tampa vos ne bendrininkais. Ir su jais daug maloniau bendrauti.

Žakas ryžosi ją suvedžioti ne todėl, kad mergina būtų gundanti, kad jį labai intrigavo ir jaudino, ar dėl to, kad ji būtų labai patraukli, ar dėl to, kad būtų puoselėjęs kokį nors užgimstantį švelnų jausmą.

Sau jis pasakė, kad suvedžios Džulę Matison, nes tai naudinga. Ir, žinoma, be galo malonu.

Galantiškai, — to dar nebuvo prieš jiems pasibučiuojant, ir Džulei tai pasirodė labai juokinga, o kartu ir baugino dabar, pasikeitus aplinkybėms, — jis palydėjo ją ligi vairuotojo vietos, tačiau jam nereikėjo atidaryti jai durelių — jos tebebuvo atviros po nepavykusio bandymo bėgti. Jis uždarė automobilio dureles ir apėjo mašiną iš priekio, bet, atsisėdęs šalia, pastebėjo, kad ji krūptelėjo ir sunkiai atsiduso pasitraukdama.

— Kas nutiko?

— Užsigavau klubą ir koją, kai šokau iš mašinos, o tu griebei mane, — atšovė ji, pykdama ant savęs, kad iš teisybės jai patiko tas bučinys. — Ar tau dėl to nesmagu ir graužia sąžinė?

Jis ramiai atsakė:

— Taip, graužia.

Ji staigiai nusuko žvilgsnį nuo niūrios jo šypsenos, negalėdama ir atkakliai nenorėdama pasijausti sužavėta ir patikėti tokia neįtikėtina melagyste. Jis buvo įkalintas žmogžudys, ir ji neturi teisės, negali šito niekada pamiršti.

— Aš alkana, — pareiškė ji, nes tai buvo pirmas dalykas, kurį ji sugalvojo pasakyti.

Ji suprato, kad to nereikėjo daryti tą pačią akimirką, kai jo žvilgsnis įsmigo į jos lūpas.

— Ir aš.

Ji užrietė nosį ir įjungė motorą.

Jis atsakė tyliu kikenimu.

21

— Kur, po šimts velnių, ji galėtų būti? — Karlas Matisonas žingsniavo po mažą kambarėlį, kur buvo įsikūręs jo brolis Kytono šerifo įstaigoje, paskui stabtelėjo ir piktai įsistebeilijo į sidabrinį ženklą ant pilkų uniforminių Tedo marškinių.

— Tu policininkas, o ji dingęs asmuo, taigi daryk ką nors, po galais.

— Oficialiai ji nėra dingusi, kol nepraėjo bent dvidešimt keturios valandos, — atsakė Tedas, mėlynos jo akys buvo apniūkusios, ir jis pridūrė: — Iki tol oficialiais kanalais nieko negaliu daryti, tu žinai.

— O tu žinai, — piktai tarė Karlas, — kad Džulė paprastai taip staiga nekaitalioja savo planų. Žinai, kokia ji nuosekli. Ir jeigu jai būtiniausiai prireiktų keisti planus, ji paskambintų katram nors iš mūsų. Be to, ji žinojo, kad man šįryt reikės automobilio.

— Tu teisus. — Tedas priėjo prie lango. Uždėjęs delną ant devynių milimetrų pusiau automatinio revolverio, kurį nešiojosi prie šono, rankenos, jis atsainiai stebėjo automobilius, pastatytus miesto aikštėje, o jų savininkai žvalgėsi po vietines parduotuves ar ieškojo, ką galėtų pigiai įsigyti tose vietose, kurios buvo tapusios prieglobsčiu senienų medžiotojams. Kai jis vėl prašneko, jo balsas buvo dvejojantis, tarytum jam būtų baugu garsiai išreikšti savo mintis. — Zakaris Benediktas vakar pabėgo iš Amarilo. Jis buvo paskirtas patikėtiniu ir paspruko, viršininką nuvežęs į Amarilą.

— Girdėjau per žinias. Na ir kas?

— Benediktas ar žmogus, atitinkantis Benedikto aprašymą, paskutinį kartą buvo pastebėtas restorane netoli greitkelio.

Labai lėtai, labai atsargiai Karlas padėjo prespapjė, kurį ritino tarp delnų, ir įdėmiai įsistebeilijo į jaunesnįjį brolį.

— Kur tu suki?

— Benediktas buvo pastebėtas netoli automobilio, kuris atrodo labai panašus į tavąjį. Restorano kasininkė tariasi mačiusi jį įlipant į bleizerį su mergina, kuri ten buvo stabtelėjusi nusipirkti sumuštinio ir kavos. — Tedas nusisuko nuo lango ir nenorom pažvelgė į brolio veidą. — Kalbėjausi su kasininke, — žinoma, neoficialiai, — prieš penkias minutes. Merginos, nuvažiavusios su Benediktu bleizeryje, aprašymas visai atitinka Džulę.

— O Dieve!

Tarnautoja prie rašomojo stalo, pusamžė moteris, smulkiai garbanotais žilais plaukais ir pikto buldogo veidu, klausėsi Matisonų pokalbio apie Džulę, tuo pat metu pildydama orderį suėmimui ir laukdama atvykstant šerifo padėjėjo juodai balta patruliuojančia mašina. Dabar ji pakėlė akis, ir jos žvilgsnis užkliuvo už žvilgančio raudono BMW pakeliamu stogu, kuris kitoje gatvės pusėje sustojo greta Tedo patrulinės mašinos. Kai graži kokių dvidešimt penkerių metų blondinė išlipo iš automobilio, Ritos akys susiaurėjo ir virto plyšeliais, ir ji, staigiai apsisukusi kėdėje, atsigręžė į du kontoroje esančius vyrus.

— Bėda viena nevaikšto, — perspėjo ji Tedą ir, kai abu broliai pažvelgė į ją, mostelėjo galva į langą ir paaiškino: — Pažiūrėkit, kas grįžo į miestą — pati ponia Kekšė.

Nors ir stengėsi, nieko nepajausti ir neparodyti jokios reakcijos, pamačius savo buvusią žmoną, Tedo Matisono veidas įsitempė.

— Matyt, šiuo metų laiku Europoje nuobodu, — tarė jis, nužvelgdamas tobulas blondinės kūno linijas ir ilgas grakščias kojas. Ji dingo siuvykloje kitapus aikštės, kai Rita pridūrė:

— Girdėjau, kad Flosė ir Ada Eldridž žada siūti jai vestuvinę suknią. Šilkas, nėriniai ir kiti niekučiai gabenami iš Paryžiaus, iš Prancūzijos, lėktuvu, tačiau ponia Didžioji ir Galingoji norėjo, kad suknelę siūtų dvynės Eldridž, nes niekas rankų darbu neprilygsta joms. — Pavėluotai suvokusi, kad galbūt Tedas Matisonas nenori girdėti apie buvusios žmonos ekstravagantiškų vestuvių su kitu vyru planus, lojalioji moteriškaitė palinko vėl prie savo popierių ant rašomojo stalo ir atsiprašė: — Atleiskit. Kvailai pasielgiau.

— Neatsiprašinėkit. Man nė motais, ką ji veikia, — atsakė Tedas, taip jis ir galvojo. Žinia, kad Ketrina Keihil ruošiasi antroms vedyboms, šįsyk su penkiasdešimt penkerių metų aukštą padėtį visuomenėje užimančiu Dalaso gyventoju Spenseriu Heivordu, Tedui buvo visai neįdomi ir nė kiek jo nestebino. Jis buvo skaitęs apie tai laikraščiuose, kur buvo aprašomi ir Heivordo reaktyviniai lėktuvai, dvidešimt dviejų kambarių rūmų ir spėjamos draugystės su prezidentu, tačiau niekas nesukėlė Tedui pavydo.

— Važiuojam pasikalbėti su motina ir tėčiu, — pasakė jis, vilkdamasis švarką, ir pravėręs palaikė duris, praleisdamas Karlą. — Jie žino, kad Džulė vakar naktį negrįžo ir juos graužia rūpestis. Gal jie girdėjo ką nors daugiau apie jos planus, kurie nežinomi man.

Jie buvo tik spėję pereiti gatvę, kai seserų Eldridž siuvyklos durys atsivėrė ir išėjo Ketrina. Ji staigiai stabtelėjo, pastebėjusi, kad atsidūrė vos per šaligatvį nuo savo buvusio vyro, tačiau Tedas tik linkterėjo jai taip atsainiai ir mandagiai, kaip sveikinamasi su absoliučiai svetimais žmonėmis, kad ir kokie reikšmingi jie būtų, o tada atidarė savo juodai balto automobilio dureles vairuotojo pusėje. Tačiau Ketrina, matyt, galvojo kitaip — tikriausiai pagal visuomenės normas teisingiau — apie tai, kaip išsiskyrusios poros turėtų elgtis pirmąsyk po skyrybų susitikusios viešumoje. Nekreipdama dėmesio į tai, kad yra ignoruojama, Ketrina žengė pirmyn ir išlavintu balsu pašaukė Tedą, priversdama jį sustoti.

— Tedai? — Stabtelėjusi trumpai ir nepriekaištingai mandagiai nusišypsojusi Karlui, kuris jau viena koja buvo automobilyje, atsigręžė į savo buvusį vyrą ir pridūrė: — Kur taip leki, kad net nepasisveikini su manimi?

— Aš kaip tik ir ketinau labintis, — atsakė, o jo veidas išliko toks pat abejingas net ir tada, kai išgirdo naujų, švelnesnių ir liūdnesnių Ketrinos balso niuansų.

Ji, vilkėdama vyšniniu vilnoniu kostiumėliu, apgulančiu liekną liemenį, ilgų šviesių plaukų gaubiamais pečiais, artinosi, tiesdama jam delną.

— Tu... gerai atrodai, — baigė ji kiek vangiai, kai Tedas nepadavė jai rankos. Kai jis ir toliau ignoravo buvusią žmoną, ji maldaujamai pažvelgė į Karlą. — Ir tu, Karlai, gerai atrodai. Girdėjau, vedei Sarą Veikfyld?

Siuvykloje jai už nugaros, plyšyje tarp langinių, pasirodė Ados Eldridž akies obuolys, o šalia kosmetikos salone prie lango stovėjo dvi didžiausios miestelio liežuvautojos su suktukais plaukuose, akivaizdžiai šnipinėjo. Tedas nebeištvėrė:

— Ar baigei tai, ką išmokai per Visuomeninį bendravimą 201? — paklausė jis kandžiai. — Tu keli sceną.

Ketrina dirstelėjo į kosmetikos salono langą, tačiau nepasidavė, nors nuo jo pašaipos gėdos raudonis užliejo jai skruostus.

— Džulė man rašė, kad baigei Teisės fakultetą.

Jis nusisuko nuo jos ir atidarė automobilio dureles.

Ji kilsterėjo smakrą.

— Aš išteku — už Spenserio Heivordo. Panelės Flosė ir Ada siuva man suknelę.

— Neabejoju, kad jos džiaugiasi gavusios bet kokio darbo, net ir iš tavęs, — įgėlė Tedas, lipdamas į automobilį. Ji uždėjo ranką ant durelių, neleisdama jam uždaryti.

— Tu pasikeitei, — pastebėjo ji.

— Tu ne.

— Taip, aš pasikeičiau.

— Ketrina, — ryžtingai tarė jis. — Man nėmaž nerūpi, ar tu pasikeitei, ar ne.

Jis uždarė dureles jai prieš nosį, užkūrė variklį ir nuvažiavo, užpakalinio vaizdo veidrodėlyje stebėdamas, kaip ji atkragino pečius, pilna išdidaus orumo, kurį, kaip atrodo, turtuoliai ir privilegijuotieji atsineša gimdami, o paskui pasisuko ir piktai dėbtelėjo į veidus kosmetikos salono lange. Jeigu Tedas nebūtų taip labai jos niekinęs, būtų susižavėjęs jos drąsa tokio viešo pažeminimo akimirką, tačiau nejuto nei susižavėjimo, nei pavydo dėl to, kad ji vėl išteka. Jautė tik užuojautą vyrui, gausiančiam žmoną papuošalą — gražią, tuščią ir ūmaus būdo. Kaip Tedas jau buvo patyręs ir skaudžiai nusivylęs, Ketrina Keihil Matison buvo išlepinta, nesubrendusi, savanaudė ir išdidi.

Ketrinos tėvui priklausė naftos gręžiniai ir galvijų ranča, tačiau jis mieliau didžiumą laiko leido Kytone, kur buvo gimęs ir kur naudojosi neabejotinai aukšta padėtimi. Nors Ketrina ten užaugo, tačiau nuo dvylikos metų gyvendavo prašmatniuose internatuose. Juodu su Tedu pirmą kartą ir susitiko, kai jai buvo devyniolika. Baigusi vieno prašmatnaus rytų koledžo antrą kursą, ji grįžo namo, kad pavasarotų Kytone. Jos tėvai, dviem mėnesiams išvykę pagyventi į Europą, nubaudė ją palikdami Kytone už tai, — kaip ji vėliau papasakojo Tedui, — kad praleido tiek daug pamokų koledže ir vos iš jo neišlėkė. Grynai vaikiškai užsiožiavusi, — Tedas vėliau prie to priprato, — Ketrina atkeršijo tėvams — pasikvietė dvidešimt koledžo draugų praleisti mėnesio linksmybių jos šeimos rūmuose. Vieną tokį vakarą kažkas susigalvojo pašaudyti, tad teko iškviesti policiją.

Tedas atvyko su kitu vietos šerifu patikrinti, kas vyksta. Duris atidarė Ketrina, iš baimės išsprogintomis akimis, vos prisidengusi dviejų dalių tinkliniu kostiumėliu, apnuoginančiu beveik kiekvieną įrudusio dailaus kūno centimetrą.

— Tai aš jus kviečiau, — pratrūko ji, rodydama rankomis į namo vidų, kur pro iki žemės įstiklintus langus atsivėrė plaukimo baseinas ir terasa su vaizdu į Kytono miestą. — Čia mano draugai, bet vakarėlis kiek per daug įsišėlo, o jie nenori padėti mano tėvo ginklų. Bijau, kad ko nors nesužeistų.

Stengdamasis nukreipti savo geidulingą žvilgsnį nuo jos apvalaus užpakaliuko, Tedas nulydėjo ją per namą, išklotą persiškais kilimais, su įspūdingomis prancūziškomis senienomis. Lauke jis su partneriu pamatė dvidešimt jaunų žmonių, visiškai nuogų, apgirtusių arba apkvaitusių nuo narkotikų ir siautėjančių baseine, jie svaidė nuo terasos molio grumstus ir šaudė į juos. Nuraminti susirinkusius buvo nesunku: kai tik vienas plaukiojančių sukliko: „O Dieve, policija!“ — šėlsmas staigiai liovėsi. Plaukikai išlindo iš baseino, šaudantieji padėjo ginklus — išskyrus vieną grėsmingą dvidešimt trejų metų vyruką, apsvaigusį nuo marihuanos, kuris nusprendė suvaidinti sceną iš Rembo, pasirinkęs Tedą savo priešu. Kai nutaikė į jį ginklą, Ketrina suriko, o Tedo partneris išsitraukė tarnybinį revolverį, tačiau Tedas rankos mostu davė ženklą jį paslėpti.

— Čia nereikia jokių nesusipratimų, — pareiškė jis vaikinui. Ir improvizuodamas pridūrė: — Mudu su partneriu atėjom čia pasilinksminti. Ketrina mus pakvietė. — Jis dirstelėjo į ją ir kerinčiai nusišypsojo. — Pasakykit jam, Keite, kad pakvietėt mane.

Mažybinis vardas, kurį jis sugalvojo ekspromtu, galbūt išgelbėjo kai kam gyvybę, nes arba pakankamai išgąsdino vaikiną ir jis nuleido savo ginklą, arba įtikino, kad Tedas iš tiesų šeimos draugas. Ketrina, kurios niekas niekada taip nevadino, šoko vaidinti spektaklį: pripuolė prie Tedo, prisiglaudė visu kūnu prie jo, ranka apglėbdama jam nugarą.

— Žinoma, Brendonai, — patikino ji, tik nežymus balso virptelėjimas išdavė ją, o akių vis dar negalėjo atitraukti nuo ginklo, kurį vaikinas vis dar laikė.

Ketindamas ir toliau žaisti šį žaidimą, Tedas apkabino ją, delnu apimdamas jos neįtikėtinai liekną liemenį, ir palenkė galvą kažko jai sakyti. Ar atsitiktinai, ar sąmoningai Ketrina klaidingai suprato užuominą ir pasistiebusi pabučiavo jį tiesiai į lūpas. Tedas iš nuostabos prasižiojo, o ranka automatiškai įsitempė, mergina staiga atsidūrė jo glėbyje ir įsisiurbė jam į burną. Lygiai taip pat nesąmoningai jis atliepė į jos netikėtą įkarštį. Tedo rankos suėmė Ketriną tvirčiau, o kūnas įsitempė nuo geismo. Liežuvis prasiskverbė pro godžias jos lūpas ir bučiniu atsakė į josios, stebint būriui džiūgaujančių girtų apstulbusių turtingų jaunuolių, vaikino, vardu Brendonas, nutaikiusio į policininką užtaisytą ginklą akivaizdoje.

— Gerai jau gerai, jis vienas iš šauniųjų vyrukų, — šaukė Brendonas. — Taigi dar pašaudykim į grumstus.

Tedas paleido Ketriną ir nužirgliojo prie išsišokėlio, eisena buvo lėta, laisva, veide — tariama šypsena.

— Kuo jūs vardu? — paklausė Brendonas, kai policininkas priėjo artyn.

— Policininkas Matisonas, — atkirto Tedas, išplėšdamas ginklą iš vyruko rankos ir, apsukęs jį veidu į tvorą, spragtelėjo antrankius jam ant riešų. — O jūs?

— Brendonas Baristeris trečiasis, — pasigirdo piktas atsakymas. — Mano tėvas — senatorius Baristeris. — Jo balsas virto bjauriu meilikaujančiu inkštimu. — Sutarkim, Matisonai. Jūs nuimsit man tuos antrankius ir išsinešdinsit iš čia, o aš nepasakysiu savo tėvui, kaip jūs šį vakarą elgėtės su mumis. Užmiršim, kad šis nesusipratimas kada nors buvo įvykęs.

— Ne, aš jums kitaip siūlau, — atšovė Tedas, apsukdamas jį ir stumdamas namo link. — Jūs man parodysit, kur slepiat narkotikus, ir aš netrukdysiu toliau ramiai ir maloniai vakaroti mūsų daboklėje, nepateikęs jums dešimties kaltinimų, kurie, esu tikras, gerokai priblokštų jūsų tėvą senatorių.

— Brendonai, — ėmė maldauti viena iš mergaičių, vyrukui besispyriojant, — jis tikrai padoriai elgiasi. Daryk, ką liepia.

Truputį nuramintas jaunuolių reakcijos, Tedas pasakė:

— Tai liečia jus visus. Eikit vidun, surinkit marihuaną ir visa kita, ką ten turit, ir suneškit į svetainę. — Jis atsigręžė į Ketriną, kuri susikaupusi stebėjo jį su keista šypsenėle. — Tai liečia ir jus, panele Keihil.

Ji nusišypsojo šilčiau, tačiau balsas atrodė beveik baikštus.

— Keitė man patiko labiau už panelę Keihil.

Stovėdama mėnesienos nuauksintais plaukais, su gundančiu bikiniu ir Madonos šypsena, ji atrodė tokia žavi, kad Tedui teko sau priminti, jog jam ji per jauna, taip pat pernelyg turtinga ir išlepinta. Nepasiduoti buvo dar sunkiau vėliau, nes Ketrina Keihil buvo ne mažiau ryžtinga už savo protėvius — Amerikos pionierius, kurie furgonais nukeliavo pusę žemyno, kad pareikštų savo teises į Teksaso naftos telkinius. Kad ir kur eidavo Tedas, kad ir kaip šaltai su ja elgėsi, ji nuolatos išdygdavo priešais jį. Atsidurdavo greta, kai jis vakare išeidavo iš darbo namo, ir imdavo jį kamantinėti apie darbą policijoje; kviesdavo jį vakarienės, ateidavo į šerifo būstinę, prašydama patarimo, kokį automobilį jai pirkti; kai jis eidavo pietauti, įsmukdavo į boksą priešais jį, apsimesdama, kad jie susitikę atsitiktinai. Maždaug po trijų savaičių tokio bevaisio maivymosi, ji griebėsi paskutinės desperatiškos gudrybės: vieną vakarą, dešimtą valandą, įsitikinusi, kad Tedas budi, paskambino policijai dėl tariamo įsilaužimo į jos namus.

Kai jis atvyko patikrinti namo, ji stovėjo tarpduryje, apsivilkusi gundantį juodo šilko drabužį, skirtą poilsiui, vienoje rankoje laikydama lėkštę to, ką ji vadino canapés, o antrojoje — gėrimą, paruoštą jam. Supratus, kad iškvietimas dėl įsilaužimo buvo tik vaikiškas triukas jam pasikviesti, Tedo įtempti nervai nebeišlaikė. Kadangi jis negalėjo pasinaudoti tuo, ką mergina jam siūlė, nors ir labai būtų norėjęs, nors ir labai maloni jam būtų buvusi jos draugija, jis apmaudžiai papriekaištavo:

— Kokių velnių tu nori iš manęs, Ketrina?

— Noriu, kad įeitum į vidų, atsisėstum ir pasimėgautum skania vakariene, kurią tau paruošiau.

Ji žengė žingsnį į šalį ir mostelėjo ranka į žvakėmis apšviestą valgomojo stalą, apkrautą žaižaruojančiu krištolu ir spindinčiu sidabru.

Savo siaubui, Tedas iš tiesų ėmė galvoti, ar jam nepasilikti. Jis norėjo klestelėti į kėdę prie stalo, matyti jos veidą žvakių šviesoje, kol jis ragaus vyną iš sidabrinio šaldymo indo; jis norėjo valgyti palengva, skonėdamasis kiekvienu kąsniu, žinodamas, kad jinai bus jo desertas. Jis taip jos geidė, kad vargiai galėjo išstovėti negriebęs jos į glėbį. Bet jis susitvardė ir kalbėjo su ja kaip įmanydamas šiurkščiau, puldamas tą jos vietą, kuri, kaip jis instinktyviai žinojo, buvo labiausiai pažeidžiama — jos jaunystę.

— Nesielk kaip vaikas, tu išpaikinta mergiūkšte, — pasakė jis, nepaisydamas truktelėjimo, kurį jis pajuto, kai ji atšoko, tarsi būtų jai trenkęs. — Nežinau, kokių velnių nori iš manęs ar ką tikiesi tuo pasieksianti, tačiau veltui gaišti laiką, taip pat ir mane gaišini.

Ji atrodė akivaizdžai sukrėsta, tačiau žvelgė tiesiai, ir Tedas pasijuto besižavįs jos drąsa, jam taip negailestingai priešinantis.

— Įsimylėjau tave tą naktį, kai atėjai nutraukti mūsų vakarėlio, — pasakė ji.

— Mėšlas! Žmonės neįsimyli per penkias minutes.

Mergina vangiai nusišypsojo iš jo žodžių, bet neatlyžo.

— Kai pabučiavai mane tą vakarą ir tu man pajutai kažką... kažką stipraus, ypatinga ir...

— Ką pajutau — buvo paprasčiausias, niekuo neišsiskiriantis geismas, — atkirto Tedas, — taigi išmesk iš galvos tas vaikiškas fantazijas apie meilę ir liaukis man įkyrėjusi. Ar reikia dar daugiau aiškinti?

Nežymiai papurčiusi galvą, ji nurimo.

— Ne, — sušnibždėjo ji neryžtingai, — tu man puikiai išaiškinai.

Tedas kryptelėjo linkterėdamas galva ir jau buvo benusisukąs, tačiau Ketrina jį sulaikė.

— Jeigu tikrai nori, kad užmirščiau tave, mus, tada, spėju, čia atsisveikinimas.

— Atsisveikinimas, — atšovė jis.

— Tad pabučiuok mane atsisveikindamas ir aš patikėsiu. Tai mano sąlyga.

— O, dėl Dievo! — pratrūko jis, tačiau pasidavė jos „sąlygoms“. Gal tikriau — savo geismui. Paėmė ją į glėbį ir pabučiavo tyčia šiurkščiai, spausdamas gležnas jos lūpas, paskui atstūmė, nors kažkas giliai viduje rėkte rėkė, protestuodamas dėl to, ką jis padarė — dėl to, ką atėmė iš savęs.

Ji atbulus pirštus prispaudė prie užgautų lūpų, o akys buvo pilnos kaltinimų ir kartėlio.

— Melagis, — metė ji.

O paskui uždarė duris.

Kitas dvi savaites Tedas pastebėjo, kad žvalgosi jos, ar kur eidamas, ar būdamas ne tarnyboje, ar patruliuodamas, ar būstinėje tvarkydamas popierius, ir kai nepamatydavo jos ar baltos jos korvetės, pasijusdavo nuviltas. Ir tuščias. Jis pamanė, kad tikriausiai Ketrina išvykusi ten, kur važiuoja turtingos merginos, kai vasarą ima nuobodžiauti. Ir tik kitą savaitę, kai už dviejų mylių nuo jos namų buvo pastebėtas įsilaužėlis, jis suvokė, kad jis tikrai jos apsėstas. Tvirtindamas sau, kad važiuoti aukštyn į kalną vingiuotu keliu beprotybė, ko joks sveiko proto vagis pėsčias nedarytų, Tedas nuvažiavo prie jos namų, kad įsitikintų, ar jie saugūs. Namo užpakalyje viename lange degė šviesa, ir jis išlipo iš automobilio lėtai, nenorom, tarsi kojos suprastų, ko protas nenorėjo pripažinti, — kad jo buvimas čia galėjo sukelti ilgalaikių, o gal net pražūtingų padarinių.

Jis pakėlė ranką, norėdamas paspausti durų skambutį, paskui nuleido. Beprotybė, nutarė jis, nusisukdamas, o tada staigiai atsigręžė, kai durys atsivėrė ir ten stovėjo ji. Net su paprasta rausva liemene ir baltais šortais Ketrina Keihil buvo tokia graži, kad jis apkvaito. Šį vakarą ji buvo kitokia — veido išraiška blaivi, balsas veikiau švelniai nuoširdus nei koketiškas.

— Ko norite, pareigūne Matisonai?

Susidūręs su jos ramiu brandžiu tiesumu, Tedas pasijuto kaip tikras kvailys.

— Įvyko įsilaužimas, — bandė apsimesti jis. — Netoliese. Atvykau čia patikrinti.

Jis negalėjo patikėti, kad ji jam prieš nosį ėmė daryti duris, išgirdo save tariant jos vardą. Vardas išsprūdo, nespėjus jam sulaikyti.

— Ketrina! Nereikia...

Durys atsivėrė, o ji, nežymiai šypsodama, laukė, pakreipusi galvą.

— Ko nori? — pakartojo, akimis gaudydama jo žvilgsnį.

— Jėzau Kristau! Aš nežinau...

— Taip, žinai. Maža to, — ji linksmai erzino. — Nemanau, kad didžiai garbaus Kytono kunigo Matisono sūnus turėtų meluoti dėl to, ką jaučia, dėl to, kad vartoja tokius žodžius kaip „mėšlas“ ar kad be reikalo mini Dievo vardą.

— Ar čia viskas dėl to? — metė Tadas, visai netekęs savitvardos, kaip skęstantis žmogus, kuris griebiasi šiaudo, norėdamas išsigelbėti nuo jam gresiančios lemties. Manei, kad būtų ypač malonu permiegoti su kunigo sūnumi? Nori sužinoti, kaip mes mylimės?

— Pareigūne, ar čia kas nors kalbėjo apie seksą?

— Dabar suvokiau, — šaipėsi jis, įsitverdamas jos panaudotą tarnybinį titulą. — Jaučiat potraukį policininkams, ar ne? Supainiojot mane su Briusu Vilisu ir manot, kad mylėtis su...

— Ir vėl kalbat apie seksą. Ar tik apie tai sugebat galvoti?

Suglumęs ir užsiutęs pats ant savęs, jis susigrūdo rankas į kišenes ir piktai įsistebeilijo į ją.

— Jeigu jūs negalvojat apie seksą su manimi, tai kas, velniai griebtų, yra?

Ji žengė į priebutį — atrodė drąsesnė ir labiau patyrusi, negu kad jis, tačiau jo rankos siekė jos pečių ir prisitraukė artyn alkano savo kūno. Ji tyliai tarė:

— Vedybos, štai apie ką aš galvoju. Ir nesikeikit.

— Vedybos! — pratrūko Tedas.

— Atrodai priblokštas, mielasis!

— Išsikraustei iš galvos!

— Dėl tavęs, — sutiko ji.

Pasistiebusi ji glostė delnais jam aukštyn krūtine ir kaklu, ir Tedo kūnas užsiliepsnojo it nuo deglo.

— Turi progą atsiteisti už tai, kad užgavai mane pereitą kartą bučiuodamas. Man tai nepatiko.

Tedas bejėgiškai palenkė galvą, liesdamas savo lūpomis jos švelnias lūpas, braukdamas per jas liežuviu. Ji suvaitojo ir nuo to garso jis prarado savitvardą. Įsisiurbė jai į burną, spausdamas prie savęs klubus, bučinys sušvelnėjo, o paskui pagilėjo. Jos burna buvo dieviška ir tokią jis ją jautė, jos krūtys papilnėjo ir užpildė jam delnus, o jų kūnai tiko vienas prie antro taip, tarsi kas būtų specialiai juos išskaptavęs. Po daugelio minučių jis galiausiai įstengė pakelti galvą ir prabilti, tačiau jo balsas buvo užkimęs nuo geismo ir jis neįstengė atplėšti rankų nuo jos liemens.

— Mes abu pamišę.

— Nuo vienas kito, — sutiko ji. — Man regis, rugsėjis — nuostabus mėnuo vestuvėms, ar ne?

— Ne.

Ji atlošė galvą ir pažiūrėjo į jį, o Tedas išgirdo save sakant.

— Man labiau patinka rugpjūtis.

— Galėtume susituokti rugpjūtį per mano dvidešimtą gimtadienį, bet rugpjūtis karštas.

— Ne toks, koks aš.

Ji bandė smerkiamai atsakyti į jo pastabą, tačiau galiausiai ėmė kikenti ir paerzino:

— Aš pritrenkta, girdėdama kunigo sūnų šitaip kalbant.

— Ketrina, aš paprastas vyriškis, — įspėjo jis, tačiau nenorėjo, kad ji tuo patikėtų.

Iš tiesų nenorėjo. Jis troško, kad ji tikėtų jį esant tokį nepaprastą, kokiam ji leido jam pasijusti, — galingą, švelnų, stiprų, išmintingą. Vis dėlto jautė, kad būtų geriau, jei ji pati galėtų sužinoti, kas jis ir koks jis.

— Rugsėjis man tiks.

— Nors nemanau, kad man tiks, — tyrinėdama jo veidą, pašaipiai tarė ji. — Noriu pasakyti, kadangi tavo tėvas dvasininkas ir tai tikriausiai reiškia, kad tu norėsi laukti tol, kol mes būsime vedę.

Tedas sugebėjo apsimesti esąs naivus ar suglumęs:

— Ko laukti?

— Mylėtis.

— Aš nesu dvasininkas, dvasininkas mano tėvas.

— Tai pasimylėk dabar su manimi.

— Ne taip greitai! — Staiga Tedas atsidūrė nepatogioje padėtyje, priverstas išreikšti savo požiūrį į vedybas, kai prieš valandą jis iš viso neketino vesti. — Nenoriu nė cento tavo tėvo pinigų. Jei mes susituoksim, tu būsi policininko žmona, kol aš gausiu teisininko diplomą.

— Puiku.

— Tavo tėvams tikrai nepatiks, kad nori tekėti už manęs.

— Tėtis su tuo susitaikys.

Ji buvo teisi. Kai tekdavo kam nors įsiteikti, Ketrina būdavo geniali. Visi, taip pat ir jos tėvai, automatiškai prisitaikydavo prie jos įnorių. Visi, išskyrus Tedą. Po šešių mėnesių jis negalėjo priprasti prie gyvenimo namuose, kurie niekada nebūdavo tvarkomi, ir prie valgymo iš konservų skardinių. Labiausiai negalėjo priprasti prie jos aikštingumo ir iracionalių reikalavimų.

Iš tikrųjų Ketrina niekada nenorėjo būti Tedo žmona ir juo labiau — motina. Įsiuto supratusi, kad pastojo po dvejų vedybinio gyvenimo metų, ir apsidžiaugė, kai persileido. Jos reakcija į nėštumą buvo paskutinis lašas Tedui, ir jis apsisprendė skirtis, kuo Ketrina grasindavo kiekvienąkart, kai jis prieštaraudavo jai dėl visko, ko ji įsigeisdavo.

Karlo balsas nutraukė jo apmąstymus. Tedas pakėlė akis į brolį, kai tas pasakė:

— Nereikia motinai ir tėčiui minėti Benedikto pavardės. Jeigu Džulei gresia pavojus, tegu jie kuo ilgiau to nežino.

— Sutinku.

22

— Mes pasiklydom. Dėl Dievo, kur mes važiuojam? Kas galėtų būti ten, aukštai, jei ne kokia apleista miško kirtėjų stovykla?

Džulės balsas drebėjo nuo nervinės įtampos, kai ji stengėsi ką nors įžiūrėti pro sniegą, drebiantį ant priekinio automobilio stiklo. Jie išvažiavo iš plento ir įsuko į statų kelią, kuris kilo aukštyn, darydamas begalę staigių posūkių, kurie net ir vasarą būtų ją erzinę; o dabar, kai viską dar labiau komplikavo slidus sniegas ir prastas matomumas, jai piestu stojosi plaukai. Kai tik ji pamanė, kad blogiau jau nebegalėtų būti, jie įvažiavo į vingiuotą keliuką, tokį siaurą, kad tankių juodų pušų šakos iš abiejų pusių braukė per automobilio šonus.

— Žinau, tu pavargai, — pasakė jos keleivis. — Jei būčiau buvęs tikras, kad nebandysi šokti iš automobilio, pats būčiau vairavęs ir leidęs tau kiek pailsėti.

Nuo jų bučinio praėjo beveik dvylika valandų, Žakas su mergina elgėsi mandagiai ir šiltai, o tai daug labiau baugino Džulę nei jo pyktis, nes ji negalėjo nusikratyti minties, kad jis pakeitė savo planus, ką su ja darys. Todėl į visas jo pastangas užmegzti malonų pokalbį ji reagavo aštriai ir dygiai replikuodama, dėl to Žakui ji priminė žiežulą, ir pati tokia jautėsi. Ir dėl to ji taip pat kaltino jį.

Ignoruodama jo žodžius, Džulė tik abejingai gūžtelėjo.

— Pagal žemėlapį ir kelio ženklus mes važiuojam teisingai, tačiau niekur nebuvo nurodytas kelias, kylantis tiesiai į viršų. Čia automobilis, o ne lėktuvas ar sniego valytuvas.

Žakas padavė jai limonado, pirkto degalinėje, kur buvo įsipylęs ir kuro, ir dar sykį palydėjo ją į tualetą. Kaip ir anksčiau, jis neleido jai užsirakinti durų, o paskui patikrino tualetą, norėdamas įsitikinti, ar ji nepaliko kokio nors raštelio. Kai padavė jai limonadą, nereaguodamas į jos skundą dėl blogų sąlygų, Džulė nutilo. Kitomis aplinkybėmis ją būtų pakerėję kvapą gniaužiantys didingų snieguotų kalnų ir aukštų pušų reginiai, bet gėrėtis vaizdais buvo neįmanoma, nes reikėjo labai susikaupti, kad automobilis važiuotų ten, kur reikia. Galiausiai jie ėmė artėti prie kelionės tikslo, kaip spėjo Džulė, nes prieš dvidešimt minučių buvo išsukę iš paskutinio padoraus kelio. Dabar jie vingiavo aukštyn į kalną per įsismarkavusią pūgą keliu, kuris, ko gero, buvo vos tik keliais coliais platesnis už patį automobilį.

— Tikiuosi, kad tas, kas davė tau tą žemėlapį ir nurodymus, žinojo, ką daro, — pasakė Džulė.

— Iš tiesų, — nusišaipė jis. — Manau, tikėjaisi, kad mes būsim paklydę.

Ji nekreipė dėmesio į geraširdišką ir linksmą jo toną.

— Man labiau patiktų, jei būtum paklydęs, bet neturiu jokio noro pasiklysti drauge su tavimi! Vairavau baisiu oru siaubingais keliais daugiau nei dvidešimt keturias valandas ir esu visai nusivariusi. — Ji išsigandusi nutilo, išvydusi priešais save siaurą medinį tiltą. Dar prieš dvi dienas oras Kolorade buvo neįprastai šiltas ir tirpstantis sniegas tokius mažus upeliukus kaip šis pavertė ištvinusiomis siauromis upėmis, kurios liejosi per krantus. — Šitas tiltas neatrodo saugus. Vanduo per daug pakilęs...

— Neturim kito pasirinkimo. — Ji išgirdo susirūpinimo gaidelę jo balse, ir išgąstis privertė ją minti stabdžių pedalą.

— Aš nevažiuosiu per tą nelemtą tiltą.

Žakas buvo per toli nukeliavęs, kad pasuktų atgal, be to, apsigręžti ant siauro keliuko su sniege įspaustomis provėžomis buvo neįmanoma. Kaip ir neįmanoma važiuoti atbulu automobiliu į pakalnę tais staigiais posūkiais. Kelias buvo neseniai išraustas — gal net šįryt — tarsi Metas Farelas būtų sužinojęs apie Žako pabėgimą ir atspėjęs, kodėl Žakas prieš keletą savaičių buvo prašęs jį paskambinti kam nors ir duoti smulkius nurodymus apie namelį kalnuose. Tikriausiai Metas taip pat buvo liepęs sargui išrausti kelią, kad Žakas galėtų patekti į namą. Tačiau tiltas neatrodė saugus. Ištvinęs upelis nešė dideles medžių šakas ir srauniai tekėjo, grėsmingai drebindamas tiltą.

— Išlipk, — netrukus paliepė Žakas.

— Išlipti? Po valandos būsiu mirtinai sušalusi. Tai štai ką man ruošei visą kelią, — pirma reikalavai, kad taip toli tave atvežčiau, o paskui paliksi numirti sniege?

Per visą dieną nė viena iš jos dygių pastabų negadino jam nuotaikos, išskyrus šią, nuo jos jaudinančių žodžių — žandai jam sustingo, ledinis pyktis suskambo balse.

— Išlipk iš mašinos, — įsakė jis. — Aš pervažiuosiu per tiltą. Jei atlaikys, galėsi pėsčia pereiti ir įlipti į mašiną kitame upės krante.

Džulės raginti nebereikėjo. Spausdama prie savęs megztinį, ji atidarė dureles ir išlipo, tačiau palengvėjimas, kad jai negresia pavojus, virto kažkuo kitu, kažkuo visiškai absurdišku šiomis sąlygomis: stebėdama, kaip jis spraudžiasi prie vairo, pasijuto kalta palikusi automobilį, susigėdo savo bailumo ir susirūpino Žako saugumu. Tą jausmą patyrė dar prieš tai, kai jis ištiesė ranką ir nuo užpakalinės sėdynės paėmė merginos paltą ir dvi Karlo antklodes, kurias padavė jai pro atviras duris ir pasakė:

— Jeigu tiltas neišlaikys, įsisupk į juos ir susiieškok vietą, kur galėtum pereiti pėsčia. Kalvos viršūnėje yra namas su telefonu ir daugybe maisto. Gali išsikviesti pagalbą ir, kol ji atvyks, pralaukti pūgą.

Jis pasakė: Jeigu tiltas neišlaikys“, nei veidas, nei balsas neišdavė nė menkiausio susijaudinimo, ir Džulė pašiurpo supratusi, kad Žakas Benediktas taip šaltakraujiškai gali rizikuoti savo gyvybe. Jeigu tiltas neišlaikys, tada jis ir mašina nugarmės į tą patvinusį ledinį upelį.

— Jeigu neišlaikys, — tarė ji, — numesiu tau virvę ar šaką, kad galėtum pasiekti krantą.

Jai tariant paskutinius žodžius, jis uždarė dureles, ir Džulė drebėdama prispaudė prie savęs paltą ir antklodes. Automobilio ratai sukosi sniege, paskui užkibo ir mašina palengva pajudėjo pirmyn. Džulė sulaikė kvapą, padrikai šnabždėdama maldas ir kėblindama per sniegą prie tilto. Pažvelgė žemyn į sraunų vandenį, spėliodama, koks galėtų būti gylis. Pro šalį lėkė rąstai sukdamiesi ir daužydamiesi, kai ji pritraukė prie krašto sausą aštuonių pėdų ilgio šaką ir smeigė ją. Šaka nesiekė dugno ir mergina apmirė iš siaubo.

— Palauk! — sukliko ji, mėgindama perrėkti kaukiantį vėją. — Galim palikti automobilį ir eiti abu!

Jeigu jis ją ir girdėjo, vis tiek nepaisė. Motoras dirbo dar smarkiau, kai padangos slydo sniege ir kabinosi, paskui automobilis pasviro ir nėrė į priekį, įgaudamas pakankamą pagreitį prasiskverbti sniegu per tiltą. Staiga Džulė išgirdo, kaip ėmė vaitoti tilto rąstai, ir sukliko:

— Nemėgink! Tiltas tavęs neišlaikys! Lipk lauk! Lipk iš mašinos...

Buvo per vėlu. Bleizeris nestodamas važiavo per girgždančius rąstus, bamperiu ardamas sniegą, padangoms sukantis, kimbant, vėl sukantis, kai keturių ratų mechanizmas dirbo savo darbą.

Prie krūtinės prispaudusi antklodes, aplinkui sūkuriuojant sniegui, Džulė stovėjo bejėgė, tarsi paralyžiaus ištikta, priversta stebėti tai, kam sukliudyti ji negalėjo.

Kol automobilis kartu su bepročiu vairuotoju saugiai nepasiekė kranto, mergina negalėjo alsuoti, o tada jai pasidarė labai apmaudu, kad Žakas dar kartą privertė ją patirti siaubą. Rūškana perkėblino per tiltą, atidarė keleivio dureles ir įsėdo.

— Atvykom, — pareiškė jis.

Džulė sviedė į jį triuškinantį žvilgsnį.

— Kur atvykom?

Atsakymas pasigirdo po kelių minučių, kai įveikė paskutinį staigų posūkį kalno viršūnėje. Ten, atokioje proskynoje tarp tankių pušų, stovėjo didingas namas, pastatytas iš vietinių akmenų ir kedrų, su medinėmis terasomis ir didžiulėmis įstiklintomis verandomis.

— Čia, — pasakė jis.

— Kas, dėl Dievo meilės, čia pastatė tokį namą, gal koks atsiskyrėlis?

— Kažkas, kam patinka vienatvė ir nuošalumas.

— Ar jis koks tavo giminaitis? — įtariai paklausė ji.

— Ne.

— Ar savininkas žino, kad ketini pasinaudoti jo namu kaip slėptuve, kol policija tavęs ieškos?

— Po galais, per daug klausinėji, — pyktelėjo jis, sustabdęs automobilį prie namo ir lipdamas lauk. — Tačiau atsakymas — ne. — Jis priėjo prie jos pusės ir atidarė dureles. — Einam.

— Einam? — apstulbo Džulė, prisispausdama prie sėdynės atlošo. — Sakei, kad kai tave čia atvešiu, mane paleisi.

— Melavau.

— Šunsnukis, aš tavimi patikėjau! — suriko ji, tačiau ir ji melavo.

Kiaurą dieną ji beviltiškai stengėsi ignoruoti tai, ką jai kuždėjo sveika nuovoka. Žakas nepaleido merginos taip ilgai tik dėl to, kad sutrukdytų jai pranešti valdžios atstovams, kur jis: jeigu dabar ją paleistų, jai niekas nesukliudys to padaryti.

— Džule, — tarė jis su tariama kantrybe, — neapsunkink savo padėties daugiau, negu reikia. Tu įstrigai čia keletui dienų, ir tai nėra tokia prasta vieta laikui praleisti.

Tai sakydamas, jis ištiesė ranką pro ją, ištraukė raktelius iš uždegimo spynelės ir nužirgliojo namo link. Sekundę ji buvo per daug įširdusi ir per daug nelaiminga, kad galėtų pajudėti, paskui sutramdė ašaras, plūstančias jai į akis, ir išlipo iš automobilio. Be paliovos drebėdama stingdančiuose vėjo šuoruose, Džulė klampojo Žako pėdomis, atidžiai statydama kojas į duobes, gilumo ligi kelių, kurias paliko jo kojos pusnyse, supančiose namą. Apsiglėbusi rankomis, stebėjo, kaip Žakas klibina durų rankeną. Užrakinta. Jis smarkiai papurtė duris. Buvo tvirtai užrakintos. Paleido rankeną ir stovėjo, įsisprendęs į šonus, dairydamasis, akimirką paskendęs mintyse. Džulė ėmė kalenti dantimis. ‘

— K-k-kas dabar? — paklausė ji. — K-k-kaip žadi patekti į vidų?

Jis sviedė į ją ironišką žvilgsnį.

— Kaip manai?

Nelaukdamas atsakymo, jis apsigręžė ir nuėjo prie terasos, supantį namo fasadą. Džulė klusniai bidzeno jam įkandin, sušalusi ir pikta.

— Iškulsi langą, — svarstė ji pasipiktinusi, paskui pakėlė akis į milžiniškas stiklo plokštes, kylančias aukštyn ligi stogo viršaus mažiausiai per dvidešimt penkias pėdas, ir pridūrė: — Jeigu iškulsi vieną šitų, šukės sukapos tave į gabalėlius.

— Net nepuoselėk tokių vilčių, — pasakė jis, o jo žvilgsnis nukrypo į keletą didelių sniego pusnių, po kuriomis tikriausiai kažkas buvo. Ėmė kapstytis vienoje iš jų ir atkasė didelį gėlių puodą, kurį pakėlė ir nunešė prie durų į kiemą.

— Ką dabar darai?

— Spėk.

— Iš kur galiu žinoti, — atšovė Džulė. — Tu nusikaltėlis, ne aš.

— Taip, bet mane pasodino už žmogžudystę, o ne už įsilaužimą į namą.

Negalėdama patikėti ji stebėjo, kaip Žakas bandė moliniame puode žarstyti sušalusias žemes, paskui trenkė puodą į namo sieną ir pabirusias žemes sumetė į sniegą prie durų. Netaręs nė žodžio, pritūpė ir plikais kumščiais ėmė daužyti žemes, tuo tarpu Džulė, vis dar apstulbusi, stebėjo.

— Ar tau užėjo pykčio priepuolis? — paklausė ji.

— Ne, panele Matison, — pabrėžtinai kantriai atsakė jis, keldamas žemių grumstą ir pirštu braukydamas jį. — Aš ieškau rakto.

— Niekas, turintis tiek pinigų, kad pasistatytų šitokį namą ir užmokėtų už kelią, nutiestą ligi jo per visą kalną, nebūtų toks naivus ir neslėptų rakto gėlių puode! Veltui gaišti laiką.

— Ar visada buvai tokia pikčiurna? — paklausė jis, irzliai purtydamas tamsiaplaukę galvą.

— Pikčiurna! — pakartojo Džulė, nevilties smaugiamu balsu. — Pavagi mano automobilį, paimi mane įkaite, grasini mano gyvybei, meluoji, ir dar tau užtenka... įžūlumo kritikuoti mano elgesį?

Ši tirada buvo pertraukta, kai Žakas iškėlė žemėm apkibusį sidabrinį daiktą, kuris, kaip suprato Džulė, buvo raktas, o paskui įkišo jį į spyną. Perdėtai iškilmingai jis atvėrė duris, o tada plačiu rankos mostu pakvietė ją vidun.

— Mes jau susitarėm, kad aš sulaužiau visas Emilės Post[4] taisykles, kiek tai susiję su tavimi. Dabar siūlau įeiti vidun ir apsižvalgyti, kol atnešiu iš automobilio tavo daiktus. Kodėl nenori atsikvėpti? — pridūrė jis. — Pailsėk. Pasigėrėk vaizdais. Įsivaizduok, kad atvykai atostogauti, — pridūrė jis.

Džulė išsižiojusi dėbtelėjo į jį, o paskui susičiaupė ir piktai atkirto:

— Man ne atostogos! Aš paimta įkaite ir nesitikėk, kad tai pamiršiu.

Atsakydamas jis pažvelgė į ją iškamuotu žvilgsniu, tarsi jam būtų neįmanomai sunku, todėl ji staigiai nusigręžė nuo jo ir įžygiavo į namą. Namas buvo kartu ir kaimiškas, ir stulbinamai prabangus, viduje didžiulis šešiakampis kambarys su trejomis durimis, vedančiomis į miegamuosius. Labai aukštos medinės lubos buvo paremtos milžiniškomis skersinėmis sijomis iš grubiai nutašyto kedro, o sraigtiniai laiptai kilo į galeriją, apstatytą gražiomis knygų spintomis. Keturios iš šešių sienų buvo ištisai stiklinės, atveriančios vaizdą į kalnus, kurie, Džulė pamanė, giedrą dieną bus stulbinantys. Penktoji siena buvo iš vietos akmens su įspūdingo dydžio židiniu, išmūrytu centre virš aukščiau esančios krosnies. Priešais židinį atgręžta į langą stovėjo ilga L raidės pavidalo sofa, apmušta minkšta sidabro spalvos oda. Priešais ją — du labai minkšti krėslai ir otomanės, apmuštos sidabriniais ir žaliais dryžiais išmarginta medžiaga, kuri tiko prie išsipūtusių pagalvių ant sofos ir erdvės prie židinio. Storas kilimas, tokio pat rašto kaip ir pagalvės, buvo priderintas prie apkraštuotos blizgančių medinių grindų dalies priešais židinį. Dar dvi poros kėdžių buvo pastatytos visai arti lango, o stalas — įkištas į kampą, tarp stiklo sienų. Bet kokiu kitu metu Džulė būtų sužavėta ir suintriguota tos pačios unikaliausios ir gražiausios vietos, kokią kada nors yra mačiusi, tačiau buvo pernelyg susikrimtusi ir pernelyg alkana, kad galėtų labiau negu probėgšmais susidomėti.

Apsisukusi ji nužingsniavo į virtuvę, įspūdingą, laivo kambuzą primenančią patalpą, įrengtą išilgai galinės namo sienos ir nuo svetainės atskirta aukšto bufeto su šešiomis oda apmuštomis taburetėmis. Pilvas suurzgė, pažvelgus į ąžuolines spinteles ir ąžuolu apmuštą šaldytuvą, tačiau apetitas jau buvo bepralaimįs mūšį su nuovargiu. It pasalūnas, vagis, ji atidarė vieną spintelę, kurioje buvo indai ir stiklinės, paskui kitą, kurioje, laimei, buvo įvairiausių konservų. Nusprendusi susitepti sumuštinį, o paskui gulti į lovą, ji nedrąsiai siekė skardinės su albakoro tunu, kai Žakas įžengė į namą ir pamatė ją.

— Drįstu spėti, — pasakė jis, daužydamas nuo batų sniegą, — kad tai reiškia, jog esi linkusi šeimininkauti.

— Manai, aš moku virti?

— Taip.

— Tik ne tau! — Džulė skardinę su tunu vėl padėjo atgal į vietą ir uždarė spintelės duris kaip tik tuo metu, kai jos skrandis protestuodamas garsiai suurzgė.

— Jėzau, na ir atkakli gi tu!

Trindamas sušalusias rankas, jis priėjo prie termostato ant sienos ir įjungė šildymą, paskui pasuko prie šaldiklio ir atidarė jo dureles. Džulė dirstelėjo pro jį ir pamatė dešimtis storų pjausnių bei kiaulienos muštinių, didžiulius kepsnius, keletą į foliją įvyniotų sušaldytų paketų ir daugybę dėžių su daržovėmis, žaliomis ir paruoštomis. Tokia paroda nebūtų padariusi gėdos bet kokiai gurmanų parduotuvei. Jai ėmė tekėti seilės, kai Žakas siekė pusantro colio storumo pjausnio, tačiau nuovargis buvo stipresnis už alkį. Nuo užplūdusios šilumos, po begalinio nervus alinančio važiavimo pasiekusi kelionės tikslą, ji staiga suglebo ir suprato, kad labiau negu maisto nori karšto dušo ir ilgo miego.

— Turiu nors truputį numigti, — pasakė ji, beveik nebeįstengdama pasirodyti šalta ir valdinga. — Prašom parodyti kur?

Kažkas išblyškusiame jos veide ir mieguistose akyse privertė jį be ginčų reaguoti.

— Miegamasis štai čia, — pasakė jis, jau sukdamasis ant vieno kulno ir eidamas prie durų, vedančių iš svetainės. Jis spragtelėjo jungiklį, ir Džulė pamatė atsidūrusi dideliame miegamajame su židiniu ir vonios kambariu iš juodo marmuro ir veidrodinėmis sienomis. Telefoną ant stalelio prie didžiulės lovos ji pastebėjo tą pačią akimirką kaip ir Žakas.

— Čia yra ir vonia, — visai be reikalo pasakė jis, kai, priėjęs prie naktinio stalelio, staigiai ištraukė telefoną iš elektros lizdo ir pasikišo po pažastimi.

— Bet telefono nėra, — pridūrė ji nusiminusi, sukdama į svetainę pasiimti lagamino.

Jai už nugaros jis patikrino duris į vonios kambarį ir į miegamąjį, paskui, kai Džulė svetainėje lenkėsi pasiimti savo lagamino, čiupo jai už alkūnės.

— Klausyk, — pareiškė jis. — Mes galėtume nusistatyti ir taisykles. Situacija tokia: ant šio kalno namų daugiau nėra. Aš turiu automobilio raktelius, todėl vienintelis būdas ištrūkti — išeiti pėsčiai, bet tuomet tu mirtinai sušalsi, net nespėjusi pasiekti plento. Miegamojo ir vonios kambario durų užraktai yra niekam tikę ir bet kas gali jas atrakinti iš kitos pusės plaukų segtuku, taigi, nesiūlyčiau užsibarikaduoti, tai būtų tik laiko gaišimas, nekalbant jau apie bereikalingą savęs įkalinimą. Ar girdi, ką sakau?

Džulė nesėkmingai pabandė ištraukti ranką.

— Aš nesu silpnaprotė.

— Gerai. Tad jau turbūt supratai, kad gali laisvai judėti po namus...

— Po namus? Kaip koks dresuotas skalikas, ar ne?

— Ne visai, — atsakė Žakas, šypsenai perkreipiant jam lūpas, kai susižavėjusiu žvilgsniu glostė jos tankius banguotus kaštoninius plaukus ir liekną judrią figūrėlę. — Greičiau kaip žaismingas airių seteris, — pataisė jis.

Džulė išsižiojo, ketindama trenkti jam kandų atsakymą, kokio jis nusipelnė, tačiau, dar nespėjusi rasti tinkamų žodžių, vėl nusižiovavo.

23

Ant grotelių kepančio pjausnio kvapas, nuo kurio tįso seilės, pažadino ją iš kieto miego. Miglotai suvokdama, kad didžiulė lova, kurioje miegojo, per didelė, kad būtų jos lova, ji apsivertė aukštielninka, visiškai nesiorientuodama. Mirkčiodama įsistebeilijo į juodą kaip rašalas nepažįstamo kambario tamsą, ji veidu atsigręžė į priešingą pusę, ieškodama, iš kur sklinda blanki šviesa, o tai pasirodė esąs siauras tarpas sienų draperijose. Mėnesiena. Kelias palaimingas akimirkas ji įsivaizdavo atostogaujanti kažkur prabangiame didelio viešbučio kambaryje.

Dirstelėjo į skaitmeninį laikrodį ant naktinio stalelio. Ten, kur ji atsidūrė, vietos laiku buvo 20.20. O kambaryje buvo šalta — taip šalta, kad Džulė, nors ir buvo apsnūdusi, aiškiai suvokė, jog čia ir ne Kalifornija, ir ne Florida. Tada jai dingtelėjo, kad viešbučio kambariuose niekada nejusti gaminamo maisto kvapai. Ji buvo kažkokiuose namuose, ne viešbutyje, o gretimame kambaryje girdėjosi žingsniai.

Sunkūs, vyriški žingsniai.

Džulė atsitokėjo, tarsi gavusi smūgį į paširdžius, ir atsisėdo kaip įbesta lovoje, nusviesdama apklotus, ir jau stojosi, o adrenalinas ėmė sroventi jos gyslomis. Ji skubiai priėjo prie lango, galvoje ėmė suktis pabėgimo planas, nors protu dar nespėjo logiškai mąstyti. Basos kojos pašiurpo ir visa virpėdama, niekaip negalėdama patikėti savo akimis, Džulė pažiūrėjo į tai, ką vilkėjo — vyriškus sportinius marškinėlius, kuriuos buvo ištraukusi iš tualetinio stalelio stalčiaus po to, kai nusiprausė duše. Vėl prisiminė savo pagrobėjo įspėjimą: „Aš turiu automobilio raktelius, o ant šio kalno nėra kitų namų... Mirtinai sušalsi, jei bandysi pėsčia pabėgti... Durų užraktai lengvai atsirakina... Gali laisvai judėti po namus...“

— Ilsėkis, — balsu pasakė Džulė pati sau, tačiau dabar ji buvo pailsėjusi ir visai žvali, o galvoje vienas ant kito griuvo bėgimo planai, nes nė vienas iš jų neatrodė nors kiek realus. Be to, ji buvo peralkusi. Visų pirma reikia pavalgyti, nutarė ji, o paskui galvoti, kaip iš čia ištrūkti.

Iš lagamino ji išsitraukė džinsus, kuriuos mūvėjo važiuodama į Amarilą. Išsimaudžiusi duše, ji išsiskalbė apatinius baltinius, bet jie tebebuvo šlapi. Užsimovusi džinsus, nuėjo prie didelės sieninės spintos ir apžiūrėjo lentynose dailiai sudėtus storus vyriškus nertinius, norėdama rasti ką nors švaraus ir užsivilkti. Išsiėmė storą smėlio spalvos nertinį ir prisidėjo prie savęs. Jis nutįso jai ligi kelių. Gūžtelėjusi pečiais, ji nutarė, kad jai nėmaž nė motais, kaip ji atrodo, o storas nertinis paslėps, kad ji be liemenėlės, ir užsivilko jį. Prieš eidama miegoti Džulė buvo išsitrinkusi galvą, todėl dabar reikėjo plaukus išsišukuoti. Ji palenkė galvą ir plaukus, ilgumo iki pečių, braukė šepečiu iš apačios aukštyn, kaip visada darydavo, ir tai ją maloniai ramino. Baigusi atsitiesė, dar porą kartų brūkštelėjo šepečiu, o paskui sušukavo plaukus aukštyn nuo kaktos, leisdama jiems natūraliomis bangomis kristi šonuose. Siekė rankinės išsiimti lūpdažį, bet persigalvojo. Būti gražiai pabėgusiam kaliniui ne tik nereikalinga, bet gal ir didelė klaida, turint omeny tą bučinį sniege, kurio bendrininkė ji buvo šįryt auštant.

Tas bučinys...

Atrodė, kad nuo to laiko prabėgo ne valandos, o ištisos savaitės, ir dabar, kai buvo pailsėjusi ir atsigavusi, Džulė neabejojo, kad ji rūpėjo jam tik kaip galimybė užsitikrinti saugumą. Ne dėl sekso.

Žinoma, ne dėl sekso.

Dieve, meldžiu. Ne dėl sekso.

Žvilgterėjusi į veidrodžius ant vonios kambario sienų, ji nurimo. Visada būdavo per daug užsiėmusi, kad labai rūpintųsi savo išvaizda. O kai turėdavo laiko pasidomėti, paprastai jausdavosi esanti gana keistų veido bruožų, kurie buvo pernelyg ryškūs, pavyzdžiui, akys, skruostikauliai ir tas kvailai perskeltas smakras, kuris dar labiau išryškėjo, kai jai sukako trylika. Tačiau dabar Džulė buvo priblokšta savo išvaizdos. Su džinsais, gerokai per dideliu nertiniu, šitokiais plaukais, nepasidažiusi, ji nebus patraukli jokiam vyriškiui, tuo labiau pergulėjusiam su šimtais puikių, žavingų, įžymių moterų. Ji tikrai jo seksualiai nesujaudins, tvirtai įsitikinusi nusprendė Džulė.

Giliai įkvėpusi, kad nusiramintų, ji siekė durų rankenos ir pasuko ją, nenorėdama, tačiau pasiruošusi rasti savo pagrobėją ir, reikia tikėtis, gardžią vakarienę. Miegamojo durys buvo neužrakintos. Ji tiksliai prisiminė, eidama miegoti jas užrakinusi, iš principo.

Tyliai atidarė duris ir įėjo į pagrindinį namo kambarį. Kurį laiką patrauklus vaizdas ją pakerėjo. Židinyje riaumojo ugnis, šviesos aukštai ant sijų buvo pritemdytos, o ant mažo stalelio degė žvakės, kurių šviesa žaidė ant krištolinių vyno taurių, Žako sustatytų prie drobinių servetėlių. Gal dėl vyno taurių ir žvakių Džulė staiga pasijuto lyg žengtų į gundymo sceną, o gal tai buvo dėl prislopintų šviesų ar tyliai iš stereogrotuvo sklindančios muzikos. Stengdamasi savo balsui suteikti žvalų, dalykišką toną, ji priėjo prie Zakario Benedikto, stovinčio virtuvėje nugara į ją ir imančio kažką iš krosnelės.

— Ar mes laukiam svečių?

Jis pasisuko ir pažvelgė į ją, nepaaiškinamas tingus šypsnys šmėkštelėjo jo veide, kai nužvelgė ją nuo galvos ligi kojų. Ar Džulę apėmė įspūdis, kad Žakui patiko tai, ką jis pamatė, įspūdis, kurį dar labiau sustiprino pagrobėjo keliama vyno taurė ir žodžiai:

— Atrodai žavi su šiuo per dideliu nertiniu.

Pavėluotai suvokusi, kad po penkerių kalėjime praleistų metų veikiausiai bet kokia moteris jam atrodytų patraukli, Džulė atsargiai atsitraukė per žingsnį atatupsta.

— Aš mažiausiai noriu atrodyti tau graži. Iš teisybės mieliau vilkėčiau savo drabužius, net jeigu jie nešvarūs, — pasakė ji, apsisukdama ant vieno kulno.

— Džule! — šiurkščiai šūktelėjo jis, o jo balse nebebuvo nė lašo draugiškumo.

Ji susverdėjo, priblokšta ir išgąsdinta greitos jo nuotaikų permainos. Žengė dar vieną žingsnį atbula, kai jis priėjo prie jos, abiejose rankose laikydamas po vyno taurę.

— Išgerk, — paliepė, kišdamas jai taurę ilga kojele. — Gerk, po velnių! — Jis akivaizdžiai stengėsi sušvelninti savo toną. — Tai padės tau atsipalaiduoti.

— Kodėl turėčiau atsipalaiduoti? — užsispyrusi atkirto ji.

Nors smakras ir buvo atkakliai pakeltas, o tonas maištingas, vis dėlto jos balse nežymiai virptelėjo baimė, ir tai išgirdus išgaravo visas Žako pyktis. Mergina parodė tokią drąsą per pastarąsias dvidešimt keturias valandas; ji taip negailestingai su juo kovojo, kad jis iš tiesų patikėjo, jog didžiumą laiko ji nejautė jokios baimės. Tačiau dabar, pažvelgęs į jos aukštyn iškeltą veidą, išvydo, kad kankynė, kurią privertė ją ištverti, nežymiai mėlynai nudažė jai paakius, o lygi oda buvo akivaizdžiai išblyškusi. Ji buvo stulbinama, galvojo jis, drąsi, gera ir velnioniškai narsi. Galbūt, jeigu Džulė nebūtų Žakui patikusi, — nuoširdžiai patikusi, — jam būtų buvę nė motais, kad ji stebi jį kaip pavojingą žvėrį. Užgniaužęs norą priglausti delną jai prie skruosto ir pamėginti ją nuraminti, kas tikrai būtų ją išgąsdinę, ar atsiprašyti už pagrobimą, ką ji, be abejonės, būtų palaikiusi veidmainyste, jis padarė tai, ką buvo sau žadėjęs niekada nedaryti: pabandė ją įtikinti esąs nekaltas.

— Prieš valandėlę prašiau tave atsipalaiduoti ir... — pradėjo jis, tačiau Džulė pertraukė jį.

— Tu įsakei man atsipalaiduoti, ne prašei.

Jos pedantiškas priekaištas privertė jį nenorom nusišypsoti.

— Dabar prašau.

Visiškai išmušta iš pusiausvyros jo balso švelnumo, Džulė gurkštelėjo vyno, ir kuriam laikui jai pavyko susitvardyti ir numaldyti sujauktus pojūčius, o Žakas tuo tarpu stovėjo vos per dvi pėdas nuo jos, gerokai aukštesnis už ją, plačiais pečiais užstodamas jai viską, išskyrus patį save. Staiga jai toptelėjo, kad, kol ji miegojo, jis nusiprausė po dušu, nusiskuto ir persirengė, apsimovė juodas kaip anglis kelnes ir apsivilko juodą megztinį. Toks Zakaris Benediktas buvo daug gražesnis negu ekrane. Jis iškėlė ranką ir atrėmė ją į sieną greta jos peties, ir kai vėl prašneko, žemame jo balse galėjai girdėti tą patį keistą, kerintį švelnų toną.

— Važiuojant į čia, klausei manęs, ar aš neįvykdžiau to nusikaltimo, už kurį buvau įkalintas, ir aš tau pirmą kartą įžūliai atšoviau, o paskui nenorom atsakiau. Dabar pasakysiu tau teisybę paprastai ir norom...

Džulė atplėšė nuo jo savo žvilgsnį ir įsistebeilijo į tamsiai raudoną vyną savo taurėje, staiga pabūgusi, kad būdama tokia silpna ir pavargusi ji iš tiesų ims ir patikės tuo melu, kurį, kaip jautė, Žakas ketino jai pasakyti.

— Pažvelk į mane, Džule.

Su baime, sumišusią su bejėgiu laukimu, ji pakėlė akis ir sutiko tvirtą gintarinį jo žvilgsnį.

— Aš savo žmonos nežudžiau ir neketinau žudyti nei jos, nei ko nors kito. Buvau uždarytas į kalėjimą už nusikaltimą, kurio neįvykdžiau. Norėčiau, kad bent patikėtum, jog galbūt aš sakau tau teisybę.

Džulė abejingai žiūrėjo jam į akis, tačiau mintyse staiga atgamino sceną prie išgverusio tilto: užuot reikalavęs, kad ji drauge su juo važiuotų per tiltą, jis leido jai išlipti iš automobilio, paskui atidavė antklodes, kad ji nesušaltų, jeigu tiltas sugriūtų ir jeigu jis nuskęstų, automobiliui nugarmant į gilų, ledinį upokšnį. Ji prisiminė tą atšiaurią neviltį jo balse, kai jis bučiavo ją sniege, melsdamas drauge su juo imtis tos gudrybės, kad sunkvežimio vairuotojui nieko neatsitiktų. Savo kišenėje jis turėjo ginklą, tačiau nebandė juo naudotis. O paskui prisiminė jo bučinį — tą reiklų, žiaurų bučinį, kuris staiga taip sušvelnėjo ir tapo toks meilus, atkaklus ir juslingas. Visą rytą nuo pat aušros ji iš visų jėgų stengėsi iš atminties ištrinti tą bučinį, bet dabar ji vėl prisiminė tokį gyvą ir pavojingai jaudinantį. Šitie prisiminimai gundančiai susiliejo su žemo jo balso sodriu tembru, kai jis pridūrė:

— Tai pirma normali naktis po penkerių metų. Jeigu valdžios atstovai jau lipa man ant kulnų, tai bus man ir paskutinė. Norėčiau ja pasidžiaugti, jeigu man padėsi.

Staiga Džulė panoro jam padėti: visų pirma, nors truputį numigusi, ji vis dar jautėsi psichiškai išsekusi ir nenusiteikusi vaidytis su juo; be to, buvo peralkusi ir jai įkyrėjo bijoti. Tačiau prisiminimas apie bučinį neturėjo jokio ryšio su jos kapituliacija. Visiškai nieko! Tikino pati save. Ir nieko bendra su tuo staigiu, neįtikėtinu įsitikinimu, kuris jai šovė į galvą, kad jis sako teisybę!

— Aš nekaltas dėl to nusikaltimo, — pakartojo jis dar primygtiniau, nenuleisdamas nuo jos akių.

Žodžiai smogte smogė jai, tačiau ji vis dar spyriojosi, mėgindama neleisti kvailiems savo jausmams užgožti jai protą.

— Jei iš tiesų negali tuo patikėti, — pasakė jis kimiai atsidusdamas, — gal bent apsimesk tuo tikinti ir pabendrauk su manimi šį vakarą?

Nustelbdama norą linkterėti, Džulė atsargiai paklausė:

— Kokį bendravimą turi omeny?

— Pokalbį, — tarė Žakas. — Nerūpestingas pokalbis su protinga moterimi — man užmirštas malonumas. Kaip ir padorus maistas, mėnulio šviesa languose, gera muzika, durys vietoj virbų ir graži moteris. — Meilikavimo gaida radosi jo balse, kai jis pridūrė: — Aš imsiuos gaminti maistą, jeigu sutinki su paliaubomis.

Džulė dvejojo, priblokšta jo užuominos, kad ji esanti graži moteris, paskui nusprendė, kad Žakas šiaip pataikauja. Jai buvo pasiūlytas vakaras be įtampos ir baimės, o ištąsyti jos nervai meldė poilsio. Juk nieko bloga jis neprašė. Tuo labiau jeigu jis išties nekaltas.

— Tu gaminsi maistą? — pasiteiravo ji.

Žakas linkterėjo, tingus šypsnys nuslinko per atšiaurų jo veidą, kai mergina suprato, kad jis ketina sutikti, ir nelauktas baltadantės šypsenos žavumas klastingai privertė jos širdį smarkiau plakti.

— Gerai, — sutiko ji, mažumėlę šypsodama, nors norėjo išlikti nors iš dalies atsaini, — bet tiktai tokiu atveju, jeigu tu ne tik gaminsi, bet ir indus suplausi.

Žakas sukikeno:

— Čia kietos derybos, bet aš sutinku. Sėskis, kol baigsiu ruošti.

Džulė pakluso ir atsisėdo ant vienos iš taburečių prie bufeto, skyrusio virtuvę nuo svetainės.

— Papasakok apie save, — paprašė jis, traukdamas iš orkaitės keptą bulvę.

Kad būtų drąsiau, ji dar gurkštelėjo vyno.

— Ką nori žinoti?

— Pradžioje bendrus dalykus, — nerūpestingai pasakė Žakas. — Sakei, kad nesi ištekėjusi. O gal tik išsiskyrusi?

Ji papurtė galvą.

— Niekada nebuvau ištekėjusi.

— Susižiedavusi?

— Mudu su Gregu galvojam apie tai.

— O ką čia svarstyti?

Džulė užspringo vynu. Slopindama suglumusį juoką, ji pasakė:

— Nemanau, kad šis klausimas priklauso bendros informacijos kategorijai.

— Gal ir ne, — šypsodamas sutiko Žakas. — Tai kas gi trukdo sužieduotuvėms?

Pasidygėjo pati savimi, kai pajuto, kaip rausta, jam linksmai stebint ją, bet atsakė be galo ramiai:

— Norim būti tikri, kad tinkam vienas antram, kad mūsų tikslai ir pažiūros dera.

— Man atrodo, tu išsisukinėji. Ar gyveni kartu su tuo Gregu?

— Nieko panašaus, — smerkiančiu balsu atsakė Džulė, o jis kilsterėjo antakius, tarsi ji jam būtų pasirodžiusi juokinga.

— Ar gyveni kartu su kuo nors?

— Gyvenu viena.

— Be vyro ar be kambario draugių, — nusistebėjo jis, vėl įpildamas vyno jai į taurę. — Vadinasi, dabar niekas tavęs neieško, ir nespėlioja, kur esi?

— Esu tikra, kad ieško daugybė žmonių.

— Pavyzdžiui?

— Visų pirma tai mano tėvai. Dabar jie tikriausiai jau kraustosi iš proto ir skambinėja visiems, ar kas nors negirdėjęs apie mane. Pirmiausia jie paskambins mano broliui Tedui. Karlas taip pat ieškos manęs. Aš važiuoju jo automobiliu, ir dabar mano broliai jau tikrai organizuoja paieškas, patikėk.

— Ar Tedas — tas brolis statybininkas?

— Ne, — patenkinta linksmai paaiškino Džulė. — Jis tas brolis, kuris yra Kytono šerifas.

Ją nudžiugino staigi jo reakcija.

— Jis šerifas! — Tarsi norėdamas nuplauti nemalonią žinią, jis išgėrė didelį gurkšnį vyno ir niūriai, neslėpdamas ironijos pridūrė. — Ir tikriausiai tavo tėvas teisėjas?

— Ne. Jis dvasininkas.

— O Dieve!

— Teisingai. Tai jo darbdavys. Dievas.

— Iš visų Teksaso moterų, — niūriai purtydamas galvą pasakė jis, — man pavyko pagrobti šerifo seserį ir dvasininko dukrą. Žiniasklaida pasidžiaugs, kai sužinos, kas tu esi.

Trumpas savo galios pojūtis, kurį Džulė patyrė, matydama jo išgąstį, svaigino labiau už vyną. Smagiai linkčiodama ji pažadėjo:

— Ištikimi tvarkos saugotojai visame krašte ieškos tavęs su šunimis ir ginklais, o dievobaimingi amerikiečiai melsis, kad tučtuojau tave surastų.

Truputį pasisukęs į šalį, jis supylė likusį vyną į savo taurę ir užsivertęs išgėrė.

— Puiku!

Linksma nuotaika buvo tokia palaima, kad Džulė netrukus gailėjosi jai nuslūgus, tad ėmė ieškoti, ką dar pasakyti, kas praskaidrintų atmosferą.

— Ką valgysim vakarienės? — galiausiai paklausė ji.

Klausimas privertė jį atsitokėti, ir jis atsigręžė į krosnelę.

— Ką nors paprasta, — atsakė jis. — Aš ne kažin koks virėjas.

Jis visu kūnu užstojo nuo jos savo ruošiamą maistą, todėl Džulė neturėjo ką veikti ir stebėjo, kaip nertinis apgula plačius jo pečius. Žakas buvo nepaprastai raumeningas, tarytum būtų mankštinęsis kalėjimo sporto salėje. Kalėjimas. Kažkur ji skaitė, kad daugelis žmonių, uždaromų į kalėjimą, iš teisybės yra nekalti, ir užklupo save staiga įsitvėrus tos guodžiančios minties, kad Zakaris Benediktas gal iš tiesų yra vienas iš jų. Neatsigręždamas jis paliepė:

— Sėskis ant sofos. Aš ten atnešiu valgį.

Džulė linkterėjo ir lipdama nuo taburetės pastebėjo, kad antra vyno taurė tikrai padarė savo — mergina pasijuto gal kiek per daug laisvai. Lydima Žako, kuris nešė lėkštes, ji priėjo prie sofos ir atsisėdo prie vienos iš lininių staltiesėlių, kurias jis buvo išdėliojęs priešais židinį. Jis padėjo dvi lėkštes, vienoje jų buvo sultingas kepsnys ir kepta bulvė.

Priešais Džulę jis padėjo lėkštę, ant kurios pastatė skardinę su tunu. Nieko daugiau. Jokių daržovių, jokio garnyro, nieko.

Taigi, ilgai varvinusi seilę, laukdama storo, sultingo, šnypščiančio pjausnio, Džulė, pamačiusi šaltą apskritą nepapuoštą, neapetitišką tuno krūvelę, reagavo žaibiškai ir negalvodama. Suirzęs jos žvilgsnis įsmigo Žakui į veidą, o piktas nusiminimas privertė išsižioti.

— Ar ne šito pageidavai? — lyg niekur nieko pasiteiravo jis. — O gal kartais norėtum gardaus pjausnio, likusio virtuvėje?

Kažkas jo vaikiškoje išdaigoje, kažkas patrauklioje šypsenoje ir besijuokiančiose akyse sužadino netikėtą, nevaldomą ir šiomis aplinkybėmis groteskišką Džulės reakciją: ji ėmė kikenti. O paskui kvatoti. Jos pečiai vis dar kretėjo, kai ji grįžo prie sofos, nešina kita lėkšte su pjausniu ir padėjo ją priešais save.

— Ar čia kiek geriau?

— Na, — pradėjo ji, stengdamasi pasirodyti griežta, nors juokas vis dar kibirkščiavo jos akyse, — galiu tau atleisti už mano pagrobimą ir gąsdinimą, bet čia nedovanotinas nusižengimas: pakišti man tuną tuo metu, kai pats šveiti pjausnį. — Džulei būtų labiau patikę valgyti ramioje tyloje, bet, jai atkandus pirmą kąsnį, jis pastebėjo mėlynę ant jos riešo ir paklausė, iš kur ji.

— Žaidžiau futbolą, — paaiškino Džulė.

— Ką?

— Žaidžiau futbolą pereitą savaitę ir atkovojau kamuolį.

— Iš kokio augaloto saugo?

— Ne, iš mažo berniuko ir didelio invalido vežimėlio.

— Ką?

Buvo aišku, kad jis pageidavo šnekėtis, kaip ir buvo sakęs, ir Džulė valgydama sugebėjo jam išdėstyti sutrumpintą žaidimo variantą.

— Pati buvau kalta, — baigė ji šypsodama. — Man patinka krepšinis, bet futbolo niekada nesupratau. Tai beprasmis žaidimas.

— Kodėl šitaip kalbi?

Ji pamosavo šakute.

— Yra tight end, bet nėra loose end. Tai tikrai žaidimas ne man, bet nesvarbu, nes vaikams jis patinka. Vienas mano berniukas gal dalyvaus neįgaliųjų olimpiadoje.

Žakas išgirdo jos balse atsiradusį švelnumą ir spindesį, nušvitusį jos akyse, kai ji kalbėjo apie „savo berniukus“, ir vis dar šypsojosi jai, gėrėdamasis jos sugebėjimu užjausti ir tikru meilumu. Nenorėdamas, kad mergina nutiltų, ėmė ieškoti kitos temos ir paklausė:

— Ką veikei Amarile tą dieną, kai mes susitikom?

— Atvažiavau susitikti su vieno mano neįgalių mokinių seneliu. Jis gana turtingas, ir aš tikėjausi prikalbinti jį paaukoti pinigų suaugusiųjų raštingumo programai, kurią vykdau mokykloje.

— Ar pavyko?

— Taip. Jo čekis mano rankinėje.

— O kas tave paskatino tapti mokytoja? — paklausė jis, keistai nenorėdamas, kad ji liautųsi kalbėjusi. Tema buvo sėkmingai pasirinkta, suprato Žakas, kai ji kerinčiai nusišypsojo jam ir tučtuojau puolė kalbėti:

— Aš myliu vaikus, o mokytojavimas — sena ir garbinga profesija.

— Garbinga? — pakartojo jis, išgąsdintas subtilaus tos sąvokos keistumo. — Nemanau, kad šiais laikais kam nors rūpėtų būti garbingam. Kodėl tau tai svarbu?

Džulė išvengė pernelyg aiškaus komentaro, gūžtelėdama pečiais.

— Aš dvasininko duktė, o Kytonas — mažas miestelis.

— Suprantu, — pasakė jis, bet iš teisybės nieko nesuprato. — Yra kitų profesijų, ne mažiau garbingų.

— Taip, bet man netektų dirbti su tokiais žmonėmis kaip Džonis Everetas ir Debi Sju Kesidi.

Jos veidas nušvito vien tiktai paminėjus Džonio vardą, ir Žakui tučtuojau parūpo tas vyriškis, kuris atrodė esąs jai svarbesnis negu jos tariamas sužadėtinis.

— Kas tas Džonis Everetas?

— Vienas iš mano mokinių — iš teisybės vienas mylimiausių. Jis paralyžiuotas žemiau juosmens. Kai pradėjau mokytojauti Kytone, jis visai nekalbėjo ir buvo toks nedisciplinuotas, kad ponas Dankanas norėjo jį išsiųsti į specialią mokyklą protiškai atsilikusiems vaikams. Jo motina prisiekinėjo, kad jis sugeba kalbėti, bet niekas niekada nebuvo jo girdėjęs, o kadangi ji niekada neišleisdavo jo iš namų žaisti su kitais vaikais, niekas negalėjo būti tikras, ar ji nesistengia padaryti, kad jos sūnus atrodytų normalesnis. Klasėje Džonis kenkdavo — svaidydavo knygas žemėn, per pertraukas užtverdavo duris, — smulkmenos, bet jos nuolat kartodavosi, todėl ponas Dankanas nusprendė pasiųsti jį į specialią mokyklą.

— Kas tas ponas Dankanas?

Ji suraukė nosytę taip pasidygėjusi, kad Žakas išsiviepė.

— Jis mūsų direktorius.

— Tau jis nelabai patinka, ar ne?

— Jis nėra blogas žmogus, tačiau per kietas. Būtų buvęs savo vietoje prieš šimtą metų, kai mokinys, balsu prašnekęs klasėje, būdavo baudžiamas riešutmedžio lazda.

— Ir Džonis jo bijojo, ar ne?

Ji linksmai sukikeno ir papurtė galvą.

— Iš teisybės buvo visai atvirkščiai. Visai atsitiktinai sužinojau, kad Džonis nepakentė švelnaus elgesio. Jis norėjo būti tramdomas.

— Kaip tai sužinojai?

— Vieną vakarą, po pamokų, aš buvau pono Dankano kabinete ir kaip paprastai gavau pylos.

— Turi nemalonumų su direktoriumi?

— Nuolatos, — patvirtino jinai, o jos šypsena blyksterėjo kaip saulės šviesa. — Kad ir kaip ten būtų, tą dieną Džonis laukė, kol motina jį pasiims iš mokyklos, ir nugirdo, kas vyksta. Kai išėjau iš direktoriaus kabineto, ten buvo jis — šiepėsi man sėdėdamas invalido vežimėlyje, tarsi būtų koks didvyris. O tada pasakė: Jus suims, panele Matison?“ Aš taip apstulbau išgirdusi jį kalbant, kad vos neišmečiau glėbio knygų, kurias nešiausi. Bet kai užtikrinau, kad niekas manęs nesuims, jis atrodė manimi nusivylęs. Pasakė manęs, kad mergaičių niekas nesuiminėja, tik berniukus. Normalius berniukus. Tada aš ir sužinojau! — Kai Žakas apstulbo, Džulė skubiai paaiškino: — Matai, jį labai saugojo motina, o jis svajojo eiti į mokyklą, kaip visi vaikai, tačiau visa bėda, kad nei mokiniai, nei mokytojai nesielgė su juo kaip su paprastu vaiku.

— Ką tu padarei?

Ji atsilošė ant sofos, po savimi pasėdusi kojas, ir tęsė:

— Padariau vienintelį padorų dalyką, kokį tik galėjau padaryti: laukiau ir stebėjau jį kitą dieną ir, kai jis metė pieštuką į priešais sėdinčią mergytę, užsipuoliau jį, lyg tai būtų valstybinis nusikaltimas. Pasakiau, kad jis turi būti įkalintas daugeliui savaičių, ir nuo šiol būsiąs baudžiamas taip, kaip ir visi. Tada paskyriau jam kalėti ne vieną, o dvi dienas!

Atrėmusi galvą į sofos atlošą, ji švelniai šypsodama sužvairavo į Žaką ir pasakojo toliau:

— Tada vaikštinėjau aplink mokyklą ir stebėjau jį, kad įsitikinčiau, jog neklystu dėl jo ketinimų. Jis atrodė gana patenkintas, kai sėdėdavo sulaikymo kambaryje drauge su kitais mažais nenuoramom, bet negalėjau būti tikra. Tą vakarą telefonu man paskambino jo motina ir užsipuolė dėl to, ką padariau. Sakė, kad aš vaiką susargdinusi, kad esu beširdė ir nedora. Bandžiau paaiškinti, bet ji padėjo ragelį. Buvo užsiutusi. Kitą dieną Džonis neatėjo į mokyklą.

Kai Džulė nutilo, Žakas atsargiai paragino:

— Ką darei?

— Po pamokų nuėjau į namus jo aplankyti ir pakalbėti su jo motina. Be to, padariau dar kai ką: pasiėmiau drauge vieną mokinį — Vilį Dženkinsą. Vilis — tikras padūkėlis, klasės padauža ir trečios klasės didvyris. Jis sugeba viską, pradedant futbolu, beisbolu ir baigiant keikimusi — viską, išskyrus, — ir ji patikslino, kreivai šyptelėjusi, — dainavimą. Kai Vilis kalba, atrodo lyg kvarktų didžiulė varlė, o kai dainuoja, jis taip garsiai kvaksi, kad visi prapliumpa juoktis. Šiaip ar taip, pasiėmiau su savimi Vilį, ir kai priėjau Džonio namus, radau jį kieme, sėdintį invalido vežimėlyje. Vilis buvo atsinešęs savo kamuolį — man regis, jis ir miega su juo — ir liko lauke. Kai įėjau į namą, Vilis bandė priversti Džonį gaudyti sviedinį, tačiau tas net nebandė. Jis pažiūrėjo į savo motiną, o paskui sėdėjo, ir tiek. Praleidau pusvalandį, kalbėdama su ponia Everet. Pasakiau jai nuoširdžiai mananti, kad mes žlugdom Džonio galimybes būti laimingam, elgdamiesi su juo, tarsi jis būtų pernelyg gležnas ką nors veikti ir galėtų tiktai sėdėti invalido kėdėje. Baigiau kalbėti, bet dar nebuvau jos įtikinusi, kai staiga pasigirdo šauksmai ir triukšmas lauke, ir mes abi išbėgom į kiemą. Ten buvo Džonis, — pasakė Džulė, ir prisiminus akys sublizgėjo, — gulėjo aukštielninkas ant krūvos apverstų šiukšlių dėžių, suspaudęs kamuolį, o jo veide — šypsena iki ausų. Atrodo, Džonis neįstengė sugauti kamuolio, bet, pasak Vilio, Džonio dešinė ranka tokia pat gera kaip ir Džono Elvio! Džonis švytėjo, o Vilis jam pasakė, kad priims jį į savo komandą, tik reikės pasitreniruoti, Džonis galėtų ne tik išmokti gaudyti, bet ir perdavinėti kamuolį.

Kai ji nutilo, Žakas tyliai paklausė:

— Ir jie treniruojasi?

Ji linkterėjo ir išraiškingas jos veidas spindėjo iš džiaugsmo.

— Jie žaidžia futbolą kiekvieną dieną drauge su visa Vilio komanda. Paskui jie eina į Džonio namus, kur Džonis padeda Viliui atlikti namų darbus. Paaiškėjo, kad, nors Džonis ir nedalyvaudavo pamokose, jis tarsi kempinė sugerdavo viską. Jis be galo gabus, o dabar atsirado dalykų, kurių jis siekia, ir jis niekada nesiliauja bandęs. Man dar neteko matyti tiek drąsos, tiek ryžto.

Kiek suglumusi, kad taip emocingai užsidegė, Džulė vėl nutilo ir susikaupusi ėmė valgyti.

24

Baigęs valgyti, Žakas atsikėlė nuo sofos ir atrėmė kulkšnį į kitos kojos kelį, stebėdamas, kaip židinyje spragsi ir šoka liepsnos, tuo pat metu leisdamas valgančiai Džulei netrukdomai baigti vakarienę. Susikaupęs mėgino galvoti apie kitą kelionės etapą, bet sočiai prisivalgęs labiau buvo linkęs mąstyti apie neįtikėtiną likimo posūkį, pasodinusį Džulę Matison priešais jį. Per visas tas ilgas savaites, kai svarstė kiekvieną savo pabėgimo detalę, — per tas begalines naktis, kai gulėjo kameroje, svajodamas apie pirmą naktį šiame name, — niekada nepagalvojo, kad atsidurs čia ne vienas. Dėl tūkstančio priežasčių būtų buvę geriau, jeigu jis čia būtų vienas, tačiau dabar čia buvo ji ir jis negalėjo užrakinti jos kambaryje, nunešti jai maisto ir elgtis taip, tarsi jos nebūtų. Tačiau po paskutinės valandos, praleistos su ja, jautė didžiulę pagundą būtent taip ir padaryti, nes ji vertė jį pripažinti ir mąstyti apie visus tuos dalykus, kurių nebuvo jo gyvenime, dalykus, kurių visą laiką jam trūks. Savaitės pabaigoje jis vėl bėgs, ir ten, kur važiuos, nebus prabangių jaukių kalnų trobų, kur spragsės ugnis; nebus jokių pokalbių apie neįgalius berniukus su uoliomis trečios klasės mokytojomis, kurių akys it angelo, o šypsenos, galinčios net akmenį ištirpdyti. Jis neprisiminė kada nors matęs moters veidą nušvintant taip, kaip nušvisdavo jos veidas kalbant apie tuos vaikus! Jis matė ambicingas moteris džiūgaujant dėl gautų vaidmenų ar brangenybių; buvo matęs puikiausias pasaulio aktores, — scenoje ir ne scenoje, lovoje ir išlipusias iš lovos, — labai įtikinamai vaidinančias aistringą švelnumą ir meilę, bet ligi šio vakaro jam niekada nebuvo tekę stebėti ką nors tikra.

Kai Žakui buvo aštuoniolika, sėdėdamas puspriekabės kabinoje kelyje į Los Andželą, beveik dusdamas nuo gerklę užgniaužusių ašarų, kurių lieti sau neleido, prisiekė niekada niekada neatsigręžti atgal, nesvarstyti, koks būtų galėjęs būti jo gyvenimas, „jeigu tik viskas būtų kitaip susiklostę“. Tačiau dabar, būdamas trisdešimt penkerių, užgrūdintas dalykų, kuriuos buvo padaręs, vietų, kur jam buvo tekę būti, ir to, ką buvo matęs, jis žvelgė į Džulę Matison ir pasidavė pagundai spėlioti. Pakėlęs prie lūpų brendžio taurę, stebėjo pliauską, krintančią nuo grotelių kibirkščių lietuje, ir spėliojo, kas būtų atsitikę, jei jaunystėje būtų sutikęs ką nors panašaus į ją. Ar ji būtų galėjusi išgelbėti jį nuo paties savęs, išmokiusi atleisti, suminkštinusi jam širdį, užpildžiusi tuštumas jo gyvenime? Ar ji būtų jam suteikusi tikslų, didesnių ir teikiančių didesnį pasitenkinimą negu pinigai, valdžia ir pripažinimas, kurie formavo jo gyvenimą? Jeigu jo lovoje būtų gulėjęs kas nors panašus į Džulę, ar būtų išgyvenęs ką nors geresnio, gilesnio, prasmingesnio, pastovesnio negu tas beprasmis orgazmo malonumas?

Jį pavėluotai pribloškė neįtikėtini jo svarstymai, ir jis stebėjosi savo kvailumu. Kur, po galais, jis būtų sutikęs tokią moterį kaip Džulė Matison? Ligi aštuoniolikos metų jį supo tarnai ir giminaičiai, kurie vien savo buvimu tolydžio jam primindavo socialinį jo pranašumą. Anuomet mažo miestelio dvasininko dukra, tokia kaip Džulė, niekada nebūtų patekusi į jo aplinką.

Ne, ir Holivude nebūtų susidūręs su jokia mergina, panašia į ją. Bet kas būtų buvę, jeigu dėl kažkokios likimo užgaidos būtų ten atradęs Džulę? Žakas svarstė susikaupęs, raukdamas kaktą. Jeigu ji kaip nors būtų išlikusi nesugadinta šioje socialinio ištvirkimo, beribio savo ydų tenkinimo ir siautėjančios garbėtroškos jūroje, koks buvo Holivudas, ar jis iš tiesų būtų ją pastebėjęs, o gal ją visiškai būtų jo akyse užtemdžiusios žavingesnės, įspūdingesnės, labiau patyrusios moterys? Jeigu Džulė būtų įėjusi į jo kabinetą Beverli Draive ir paprašiusi ją išbandyti ekrane, ar jis būtų pastebėjęs tą mielą smulkų veidelį, tas neįtikėtinas akis, tą grakščią figūrą? Gal nebūtų, juk ji nebuvo pritrenkiančiai graži ir sudėta kaip perpildytas smėlio laikrodis. Jeigu Džulė būtų praleidusi valandą jo kabinete, šnekėdama su juo taip, kaip šnekėjo šįvakar, ar jis iš tiesų būtų įvertinęs jos sąmojį, jos inteligenciją, jos neapsimestinį nuoširdumą. O gal būtų ją išgirdęs, juk ji nekalbėjo „apie reikalus“ ir niekaip neparodė ketinanti gultis su juo į lovą, o tai būtų du pagrindiniai jį dominę dalykai.

Žakas sukiojo taurę tarp delnų, ieškodamas atsakymų į šiuos retorinius klausimus, stengdamasis būti pats sau negailestingai atviras. Po kelių akimirkų nusprendė, kad būtų pastebėjęs Džulės Matison subtilius bruožus, skaisčią veido spalvą, nuostabias akis. Galų gale jis buvo grožio ekspertas, ar tai būtų įprastinis grožis, ar kitoks, tačiau nepastebėti jos negalėjo. Taip, būtų įvertinęs jos tiesų nuoširdumą, jį būtų sujaudinusi merginos užuojauta ir švelnumas, meilumas, kaip kad sujaudino šįvakar. Tačiau nebūtų pakvietęs jos bandymams.

Ir nebūtų rekomendavęs geram fotografui, kuris, — dabar Žakas tuo nėmaž neabejojo, — būtų galėjęs pagauti tą jos visoms Amerikos merginoms būdingą gaivumą ir pavertęs milijono dolerių vertu žurnalo viršeliu, net jeigu ji ir buvo gerokai peraugusi amžių modelio karjerai pradėti.

Žakas nuoširdžiai tikėjo, kad, užuot tai daręs, ją tuojau pat būtų išlydėjęs iš savo kabineto, liepęs važiuoti namo ir ištekėti už savo sužadėtinio, pagimdyti jam vaikų ir gyventi prasmingą gyvenimą. Net tuomet, kai būdavo šiurkščiausias, labiausiai išsikamavęs, Žakas niekada nebūtų panorėjęs, kad tokia nuostabi ir skaisti būtybė kaip Džulė Matison būtų išnaudojama ir gadinama tiek Holivudo, tiek ir jo paties.

O jeigu ji vis tiek būtų užsispyrusi likti Holivude, nepaisydama jo patarimų, kas tada? Ar būtų pasiguldęs ją į lovą vėliau, jai tam neprieštaraujant?

Ne.

Ar jis būtų to norėjęs?

Ne!

Ar jis būtų panorėjęs, kad ji būtų šalia, matytis su ja per pietus, vakarais, ar kviestis ją į vakarėlius?

Jėzau, ne!

Kodėl ne?

Žakas jau tiksliai žinojo, kodėl ne, tačiau žvilgterėjo į ją, tarsi norėdamas patvirtinti tai, ką jautė: ji sėdėjo ant sofos, pabrukusi po savimi kojas, židinio šviesa spindėjo ant jos blizgančių plaukų, kai ji, pakėlusi akis, žiūrėjo į gražų peizažą, kabantį viršum židinio, — iš profilio ji buvo tokia tyra ir nekalta kaip ir tos mažos choristės per Kalėdų mišias. Ir čia buvo tai, kodėl jis niekada nebūtų norėjęs suartėti su ja, prieš patekdamas į kalėjimą, ir kodėl iš teisybės nenorėjo suartėti su ja dabar.

Nors jis buvo devyneriais metais vyresnis už Džulę, iš tiesų juos skyrė ištisi šimtmečiai ir didžiuma tos patirties nebuvo tokia, kuria ji žavėtųsi ar netgi pritartų — ir tai buvo teisybė net prieš jam patenkant į kalėjimą. Šalia jos jaunatviško idealizmo Žakas jautėsi baisiai senas ir nusidėvėjęs.

Tai, kad mergina pasirodė jam patraukli ir geidžiama dabar, čia pat, nors ir buvo paskendusi tame beformiame didžiuliame nertinyje, ir tai, kad šią akimirką jis patyrė erekciją, tik privertė jį jaustis nešvariu, senu, šlykščių ištvirkėliu.

Kita vertus, Džulė šį vakarą jį prajuokino, ir jis tai įvertino, pamanė gurkštelėdamas brendžio. Palinkęs į priekį, jis rankomis įsirėmė į kelius, atsainiai šypsodamas ir žvilgčiodamas į tuščią taurę, kurią ritino tarp delnų.

Staiga jam dingtelėjo, kad ji visai nepasidomėjo juo kaip buvusiu aktoriumi, režisieriumi. Jis negalėjo prisiminti nė vienos sutiktos moters ar vyro, kuris, apipildamas jį žodžių srautu, — gal ir nenuoširdžiai, — nebūtų pareiškęs, kad Žakas esąs jų mėgstamiausia kino žvaigždė, o paskui užvertęs asmeniniais klausimais apie jį patį ir kitas kino žvaigždes, kuriomis jie ypač žavėjosi. Net kai kurie kiečiausi, didžiausi kraugeriai kalėjime absurdiškai žavėjosi jo praeitimi ir troško jam pasakyti, kokie jo filmai jiems labiausiai patikę. Paprastai šis šunuodegiavimas jį labai pykdė ir erzino. O dabar jis buvo tik truputį sudirgęs, kad Džulė Matison, rodos, net nebuvo girdėjusi apie jį. Gal jie neturėjo kino teatro tame užkampyje, kur gyveno, pagalvojo jis. O gal ji niekada nebuvo mačiusi filmo per visą savo izoliuotą gyvenimėlį kaimiškoje Meiberio provincijoje.

Galbūt... Dieve, galbūt ji vaikščiojo į dorovingus filmus vaikams. O Žako filmus dėl nešvankumo, smurto, seksualinio turinio buvo draudžiama žiūrėti jaunesniems negu penkiolika ar septyniolika metų. Pajutęs šiokią tokią gėdą Žakas baisiausiai susierzino, ir tai buvo dar viena svari priežastis, kad jis niekada nebūtų pasirinkęs tokios moters kaip ji.

Jis buvo taip nugrimzdęs į savo mintis, kad net pašoko, kai mergina abejingai šypsodama paklausė:

— Neatrodo, kad per daug džiaugtumeis šiuo vakaru.

— Ketinau pasižiūrėti žinias, — vangiai atsakė jis.

Niūri tyla kėlė Džulei nesmagumo jausmą, todėl ji nudžiugo, galėdama užsiimti kuo kitu, o ne svarstymais, ar jis tikrai nekaltas dėl žmogžudystės ir ar jis mėgins ją pabučiuoti, vakarienei dar nepasibaigus.

— Gera mintis, — pasakė ji, stodama ir siekdama savo lėkštės nuo stalo. — Tu susirask kanalą, o aš tuo tarpu nukraustysiu indus?

— Apkaltinsi mane neatliekant savo pareigų? Jokiu būdu. Aš pats nukraustysiu.

Džulė stebėjo, kaip jis nurinkinėja lėkštes, valgymo įrankius ir eina į virtuvę.

Per pastarąją valandą, kai Žakas neatsakinėjo į klausimus, abejonės dėl jo kaltės nesiliovė jos kamavusios. Džulė prisiminė, su kokiu įniršiu jis kalbėjo apie prisiekusiuosius, pasodinusius jį į kalėjimą. Prisiminė baisią neviltį jo balse, kai sniege maldavo ją pabučiuoti, kad suklaidintų vairuotoją. „Prašau! Aš nieko nenužudžiau, prisiekiu!“

Tą akimirką jis privertė ją suabejoti jo kalte; dabar, po septyniolikos valandų, toji abejonė įleido gilias šaknis, maitinama siaubo, kad galbūt nekaltas žmogus ilgus penkerius metus buvo praleidęs kalėjime. Kiti dalykai, kurių ji taip pat negalėjo patikrinti, susitelkė į krūvą ir ją, nesugebančią atsispirti, traukė prie jo: prisiminimas apie jo godų bučinį; drebulys, sukrėtęs jo kūną, Džulei galiausiai nusileidus, akivaizdus susivaldymas, kai ji iš tikrųjų pasidavė. Iš teisybės didžiumą laiko, praleisto drauge, jis elgėsi su ja santūriai ir netgi mandagiai.

Dešimtą kartą per pastarąją valandą ji nutarė, kad tikras žmogžudys nebūtų buvęs toks švelnus, bučiuodamas moterį, ir nebūtų toks geras ir šmaikštus kaip Žakas. Protas jai sakė, kad ji kvaila, jei mano, kad prisiekusieji klydo; bet šį vakarą, kada tik pažvelgdavo į jį, visi instinktai, kokius tik turėjo, šaukte šaukė, kad jis nekaltas. O jeigu nekaltas, juo labiau beveik nepakeliama atrodė mintis apie tai, ką jam teko patirti.

Jis grįžo į svetainę, įjungė televizorių ir atsisėdo priešais ją, ištiesdamas ilgas kojas ir sukryžiuodamas ties kulkšnimis.

— Po žinių žiūrėsim, ką tu norėsi, — pasakė jis, įsistebeilydamas į didžiulį televizoriaus ekraną.

— Puiku, — sutiko Džulė, skersuodama į jį per mažąjį stalelį.

Dailus jo veidas atspindėjo nesutramdomą išdidumą, išsišovęs

smakras — ryžtą, žandikauliai — aroganciją, inteligenciją ir stiprią jėgą, įrėžtą kiekvienoje veido linijoje. Kadaise ji buvo skaičiusi apie jį daugybę straipsnių, parašytų plepių reporterių ir autoritetingų kino kritikų. Jie mėgdavo lyginti su ankstesnėmis didžiausiomis žvaigždėmis. Vienas kritikas, kurį Džulė buvo mačiusi per televiziją, bandė jį paversti žmogumi-konglomeratu, teigdamas, kad Zakaris Benediktas turįs jaunojo Šono Konerio fizinį patrauklumą, Niumeno talentą, Kostnerio žavesį, jaunojo Istvudo grubumą, Voreno Bičio rafinuotumą, Maiklo Duglaso įvairiapusiškumą ir šiurkštų Harisono Fordo patrauklumą.

Dabar, praleidusi beveik dvi dienas šalia šio žmogaus, Džulė nusprendė, kad nei straipsniai, kuriuos buvo skaičiusi, nei bet kokia kino kamera deramai jo neįvertino, ir ji miglotai suprato kodėl: realybėje jame glūdėjo atsainumas, nepaprastas žavesys, o tai visai nesisiejo su augalota plačiapete Žako povyza ar su jo garsiąja pašaipia šypsena. Buvo kažkas kita... jausmas, apimdavęs Džulę kiekvienąsyk, kai tik pažvelgdavo į jį. Nors Zakaris Benediktas ir buvo pabėgęs kalinys, jis jau buvo daręs ir matęs viską, ką buvo galima daryti ir matyti, ir visa, kas patirta, amžiams paslėpta už nepralaužiamos mandagaus rafinuotumo, tingaus žavesio ir skvarbių auksinių akių sienos. Neprieinama jokiai moteriai.

Ir Džulė suprato — čia glūdėjo tikrasis Žako patrauklumas: iššūkis. Kad ir ką buvo jai padaręs per pastarąsias dvi dienas, Zakaris Benediktas masino ją — ir gal ir visas moteris, kurios jį pažinojo ar buvo mačiusios jo filmus, — prasibrauti pro tas barikadas. Pamatyti, kas slypi po jomis, sušvelninti, rasti berniuką, koks jis tikriausiai kažkada buvo, priversti vyrą, kuriuo buvo tapęs, kvatoti ir iš meilės tapti švelnų.

Džulė mintyse griežtai sudraudė save. Visa tai nesvarbu! Svarbu tik tai, kaltas jis ar ne dėl tos žmogžudystės. Ji dar sykį vogčia dirstelėjo į jo profilį ir pajuto, kaip jai tirpsta širdis.

Jis buvo nekaltas. Ji tai žinojo. Jautė. Ir mintis, kad šis vyriškas grožis ir protas penkerius metus buvo įkalinti, gniaužė jai gerklę. Jos vaizduotėje šmėkštelėjo kalėjimo korpusas, uždaromų kamerų durų bildesys, prižiūrėtojų, skalbyklose ir kalėjimo kiemuose dirbančių vyrų šūkavimas, vyrų, praradusių laisvę ir asmeninį gyvenimą. Visą savo orumą.

Diktoriaus balsas pažadino ją iš apmąstymų.

— Perskaitysime žinias apie valstijos ir vietos įvykius, informaciją apie šį vakarą artėjančią pūgą, o grįžę į studiją paklausysime Tomo Brokou skubaus pranešimo.

Džulė atsistojo, nes iš susijaudinimo negalėjo sėdėti nieko neveikdama.

— Einu į virtuvę atsinešti stiklinės vandens, — pasakė eidama, tačiau staiga sustojo, išgirdusi Tomo Brokou balsą.

— Labą vakarą, ponios ir ponai. Prieš dvi dienas Zakaris Benediktas, kadaise laikytas vienu iš geriausių Holivudo aktorių ir talentingų režisierių, pabėgo iš Amarilo valstijos kalėjimo, kur buvo įkalintas keturiasdešimt penkeriems metams už makiavelišką savo žmonos, aktorės Reičelės Evans nužudymą 1988 metais.

Staigiai apsigręžusi Džulė spėjo pamatyti per visą ekraną Žako, vilkinčio kalėjimo uniformą su numeriais ant krūtinės, nuotrauką ir įėjo į valgomąjį, pasibjaurėjusi tuo, ką matė, girdėjo ir jautė, o Brokou tęsė toliau:

— Manoma, kad Benediktas keliauja su šia moterimi...

Džulė aiktelėjo pamačiusi ekrane savo nuotrauką, darytą pereitais metais kartu su trečiokais. Ji vilkėjo palaidinę su kukliu kaspinu po apykakle.

— Valdžios atstovai Teksase praneša, kad ši dvidešimt šešerių metų mergina, Džulė Matison, paskutinį kartą buvo pastebėta prieš dvi dienas Amarile, kur vyras, atitinkantis Benedikto aprašymą, lipo drauge su ja į mėlyną ševrolė bleizerį. Iš pradžių valdžios atstovai manė, kad panelė Matison buvo paimta įkaite prieš savo valią...

— Iš pradžių? — išsprūdo Džulei, žiūrinčiai į Žaką, kuris iš lėto stojosi. — Ką reiškia iš pradžių?

Atsakyta buvo staigiai ir negailestingai, kai Brokou pasakė:

— Įkaitų teorija žlugo šiandien pavakary, kai Pytas Golašas, sunkvežimio vairuotojas, pranešė matęs porelę, atitinkančią Benedikto ir Matison aprašymą, vienoje Kolorado poilsio aikštelėje prieš aušrą šįryt...

Dabar ekrane pasirodė linksmas Pyto Golašo veidas, tik interviu buvo įrašytas ir nuo to, ką jis kalbėjo, Džulei iš pykčio ir gėdos pasidarė bloga.

— Toji pora mušėsi sniego gniūžtėmis kaip du vaikai. Paskui moteris — Džulė Matison — po galais, žinau, kad tai buvo ji! Vienu žodžiu, ji paslydo ir griuvo, o Benediktas užvirto ant jos, tada pamačiau, kad jie glamonėjasi. Bučiuojasi. Jeigu ji įkaitė, tikrai elgėsi ne kaip įkaitė.

— O Dieve mano! — suvaitojo Džulė, rankomis apglėbdama sau liemenį ir rydama tulžį, kylančią gerklėje.

Po kelių akimirkų atgrasi tikrovė įsibrovė į apgaulingai jaukią kalnų prieglobsčio atmosferą ir ji užsipuolė vyrą, atgabenusį ją čia tokį, kokį rodė per televizorių ir koks buvo iš tiesų: kalinys, vilkintis kalėjimo uniformą su numeriais ant krūtinės. Nespėjus jai atsitokėti, dar viena kankinama scena nušvito ekrane ir Brokou pareiškė:

— Mūsų reporteris Filas Morou yra Kytone, Teksase, kur gyveno Matison ir mokė vietos pradinės mokyklos trečią klasę. Jam pavyko trumpai pasikalbėti su jos tėvais, dvasininku Džeimsu Matisonu ir ponia Matison.

Džulė protestuodama suriko, kai pamatė rimtą ir orų savo tėvą, žvelgiantį į ją, ir pasigirdo jo balsas, įtaigus, patiklus, mėginantis įtikinti pasaulį, kad ji nekalta.

— Jeigu Džulė kartu su Benediktu, ji ten atsidūrė prieš savo valią. Tas sunkvežimio vairuotojas, tvirtinantis visai ką kita, arba klysta dėl to, ką matė, arba dėl to, kas vyko, — baigė jis griežtai ir smerkiamai žiūrėdamas į reporterius, kurie vienas per kitą puolė jį klausinėti. — Tai viskas, ką turiu jums pasakyti.

Plūstant gėdai, Džulė akimirksniu nusigręžė nuo ekrano ir įsistebeilijo į Zakarį Benediktą pro karštų ašarų užtvindytas akis, kai jis ėjo prie jos.

— Šunsnuki! — prašvokštė ji, traukdamasi atatupsta jam besiartinant.

— Džule, — kreipėsi į ją Žakas ir bandė apglėbti jai pečius, bejėgiškai mėgindamas paguosti.

— Neliesk manęs! — suriko ji, stengdamasi nublokšti jo rankas, raitydamasi ir stumdama tolyn nuo savęs jo krūtinę, nesutramdomai kūkčiodama. — Mano tėvas — dvasininkas! — verkė ji. — Jis gerbiamas žmogus, o tu jo dukrą pavertei šliundra! Aš mokytoja! — isteriškai šaukė ji. — Aš mokau mažus vaikus! Ar manai, kad jie leis man toliau mokyti vaikus, kai viešai apsijuokiau niurkydamasi sniege su pabėgusiu žmogžudžiu?

Mintis, kad ji galbūt teisi, perskrodė Žaką tarsi dantyti ašmenys, ir jis dar stipriau suspaudė jai ranką.

— Džule...

— Aš penkiolika metų, — kūkčiojo ji, dar ryžtingiau mėgindama išsiveržti iš jo gniaužtų, — stengiausi būti tobula! — verkė ji, o jos skausmingas balsas persmelkė Žaką, nors jis ne visai suprato, iš kur tai. — Ir viskas veltui.

Tarytum visiškai nebetekusi jėgų, Džulė liovėsi grumtis, galva nusviro, o pečiai vis dar krūpčiojo nuo raudos.

— Aš taip stengiausi, — dusdama kalbėjo ji. — Tapau mokytoja, kad jie galėtų manimi didžiuotis. Aš... aš vaikštau į bažnyčią ir mokau sekmadieninėje mokykloje. Po šito jie man nebeleis mokyti.

Staiga Žakui jos sielvarto, ar savo kaltės, našta tapo nebepakeliama.

— Liaukis, prašau, — sušnibždėjo skausmingai, apglėbdamas jos galvą ir sau prie krūtinės glausdamas jos veidą. — Aš viską suprantu ir labai dėl to apgailestauju. Kai visa tai baigsis, priversiu juos patikėti.

— Tu supranti! — pakartojo ji apmaudžiai su kartėliu, pakėlusi į jį ašarotą veidą. — Kaip gali toks žmogus kaip tu suprasti, ką aš jaučiu. Toks kaip tu. Toks gyvulys kaip tu.

— O, aš suprantu! — sušvokštė jis, laikydamas ją atstu nuo savęs ir purtydamas tol, kol ji pažvelgė į jį. — Aš puikiai žinau, kaip jaučiasi žmogus, kurį niekina už tai, ko nėra padaręs!

Džulė susivaldė, nepuolė protestuoti dėl jo šiurkštaus elgesio, kai pastebėjo įniršį jo veide ir kančią akyse. Jo pirštai sugriebė jai pečius, o iš susijaudinimo balsas sušiurkštėjo.

— Aš nieko nenužudžiau! Ar girdi mane? Pameluok man ir sakyk, kad tiki. Tik pasakyk! Noriu išgirsti ką nors tai sakant!

Ką tik patyrusi mažą dalelytę to, ką jis galėjo jausti, jeigu tikrai yra nekaltas, Džulė pašiurpo, pagalvojusi, ką jis išgyvena. Jeigu jis tikrai nekaltas. Ji nurijo seiles, ašarotomis akimis žvelgė į jo gražų iškamuotą veidą ir balsu pasakė tai, ką galvojo:

— Tikiu tavimi, — sušnibždėjo, o ašaros vėl pasruvo per blakstienas ir ėmė riedėti skruostais. — Tikiu. — Žakas išgirdo nuoširdumą jos verksmingame balse, o mėlynose akyse pamatė užgimstant tikrą užuojautą ir giliai viduje ledo siena, kuria jis daugeliui metų apsitvėrė širdį, ėmė tirpti ir skeldėti. Pakėlęs ranką, pridėjo ją prie švelnaus Džulės skruosto, bejėgiškai nykščiu šluostydamas karštas jos ašaras.

— Neverk dėl manęs, — sumurmėjo kimiu balsu.

— Tikiu tavimi, — pakartojo ji švelniai ir aistringai. Žako santūrumo neliko nė lašo. Gerklę užgniaužė nepažįstamų emocijų potyris, ir akimirką jis stovėjo suakmenėjęs nuo to, ką matė, girdėjo ir jautė. Jai ašaros upeliais sruvo per skruostus, sušlapo juodos blakstienos, sudrėko jo delnas; Džulės akys atrodė kaip rasotos mėlynos našlaitės, bandydama sulaikyti virpulį, kramtė apatinę lūpą.

— Prašau, neverk, — skausmingai šnibždėjo jis, priartinęs savo lūpas prie jos burnos, kad sutramdytų virpėjimą. — Prašau, neverk.

Vos tik prisilietus jo burnai, mergina sustingo, sulaikė kvapą, bet Žakas nesuprato, kas ją paralyžiavo — baimė ar nustebimas. Šią akimirką jis nežinojo, ir jam buvo nė motais. Jis troško tik vieno — sulaikyti ją, mėgautis jį užplūstančiais maloniais jausmais — pirmą kartą patirtais po daugelio metų — ir viskuo dalytis su ja.

Stengdamasis neskubėti, patenkintas tuo, kuo mergina jam atsiveria, Žakas lūpomis lietė jos lūpų kontūrus, ragaudamas jos ašarų sūrumą. Mėgino neversti jos, neskubinti ir net tuo metu, kai tą darė, sau kartojo, nors darė ir viena, ir kita.

— Bučiuok mane, — ragino ją ir bejėgis švelnumas, kurį girdėjo savo balse, buvo jam nepatirtas, kaip ir kiti jausmai, užplūdę jį. — Bučiuok mane, — pakartojo, liežuviu braukdamas per sučiauptas jos lūpas. — Prasižiok, — paprašė jis. Džulei paklusus ir palinkus prie jo, Žakas iš pasitenkinimo vos nesuvaitojo. Geismas, primityvus ir beribis, plūdo jo gyslomis, ir jis pasidavė instinktui. Ranka įsitempė, apglėbdama ją per pečius, spausdama jos klubus prie savęs, o tuo tarpu jo lūpos privertė jos burną plačiau išsižioti, ir liežuvis įsiskverbė į vynu kvepiančią švelnią jos burną. Žakas prispaudė merginą prie sienos, bučiuodamas su visa turima įtaigia jėga, jo burna lietė jos burną, o liežuvis gundė ir provokavo, rankos slydo žemyn jos nugara ir vėl kilo aukštyn po nertiniu. Po jo rankomis švelni nuoga jos oda atrodė nelyginant plonas aksomas, kai glamonėjo jos liekną liemenį, glostė nugarą, prakėtęs pirštus lietė jos diafragmą, o galiausiai ir krūtis. Ji stipriau prisiglaudė prie jo ir suvaitojo tiesiai į jo burną, kai Žakas palietė jai krūtis, ir tas žavus garsas kiaurai jį persmelkė: privertė kūną tvinkčioti, — o pirštai tyrinėjo kiekvieną jos krūtų centimetrą ir spenelius, lūpos įsisiurbė jai į burną ir liežuvis tyrinėjo su nesuvaldomu goduliu.

Tai, ką Žakas darė, Džulei atrodė lyg ji būtų įkalinta į pavojingą gąsdinantį juslingumą, kur niekas jai nepakluso. Ypač ji pati. Ilgiems jo pirštams tyrinėjant krūtis, mergina ėmė degti geismu, prieš jos pačios valią įkaitęs kūnas ėmė taikytis prie sukietėjusio vyro kūno; o prasivėrusios jos lūpos įsileido besibraunantį liežuvį.

Žakas pajuto, kaip jos pirštai slenka per švelnius jo sprando plaukus ir, braukdamas jos skruostą burna, prisiartino jai prie ausies.

— Dieve, kokia tu miela! — sušnibždėjo jis, pirštais suimdamas jos krūtų spenelius, kad sukietėtų ir taptų standus it kieti pumpurai, norėjo ją dosniai apdovanoti malonumu.

— Mažyte, — kimiai sumurmėjo jis, — tu tokia pašėlusiai graži...

Gal jo ištartas malonybinis žodis, — tas, kurį ji tikrai prisiminė jį sakius filme, — o gal taip juokingai pavartotas žodis graži, galutinai išblaškė apžavėjusius juslinius kerus, ir Džulė suprato, kad mato jį vaidinant tą pačią sceną, kurią jis dešimtis kartų vaidino filmuose su dešimtimis tikrai gražių artisčių. Tik šį kartą tai buvo jos nuogas kūnas, kurį jo rankos tyrinėjo taip įgudusiai ir tiksliai.

— Liaukis! — griežtai perspėjo ji, išsivaduodama iš jo glėbio, atstumdama jį ir tempdama žemyn nertinį.

Akimirką Žakas tiktai stovėjo, giliai alsuodamas, rankas nuleidęs prie šonų, visiškai sutrikęs. Jos veidas nuo geismo buvo iškaitęs, o akys dar tebeblizgėjo, tačiau ji atrodė taip, tarsi būtų norėjusi bėgti pro duris. Švelniai, tarsi kalbėtų su baikščia kumelaite, jis paklausė:

— Kas negerai, mažyte?..

— Tučtuojau liaukis, — pratrūko ji. — Aš nesu tavo „mažytė“. Ten buvo kita moteris, vaidinusi su tavimi kažkokioje kitoje scenoje. Nenoriu girdėti mane šitaip vadinant. Ir nenoriu girdėti, kad esu graži.

Žakas papurtė galvą, kad atsitokėtų. Pavėluotai suvokęs, kad ji tankiai ir negiliai alsuoja, stebi jį lyg laukdama, kada jis puls ją, nuplėš drabužius ir išprievartaus, labai ramiai ir atsargiai pasakė:

— Ar tu, Džule, bijai manęs?

— Žinoma, ne, — atšovė Džulė, tačiau vos tik pasakiusi, suprato, kad tai melas.

Kai Žakas ėmė ją bučiuoti, ji instinktyviai suprato, kad tai leido jam pasijusti it apsivalant, ir ji norėjo, kad jis tai patirtų. Bet dabar, kai jos širdis tą bučinį priėmė kaip reikalavimą duoti jam žymiai daugiau, ji išsigando. Dėl to, kad pati šito labai geidė. Ji norėjo jausti, kaip jo rankos skuba per jos nuogą odą, o jo kūnas skverbiasi į jos kūno gilumą. Tomis akimirkomis, kai ji tylėjo, matyt, aistrą pakeisdavo įsiūtis, nes jo balsas buvo ne švelnus ir malonus, bet šaltas, šaižus ir griežtas.

— Jeigu nebijai, tada kas tave trikdo? O gal pabėgusiam kaliniui gali parodyti truputį užuojautos, tačiau nenori, kad jis per daug priartėtų. Ar ne?

Džulė vos netreptelėjo koja iš apmaudo dėl jo siauraprotės logikos ir savo kvailumo, kad taip toli nuėjo.

Dabar jis kalbėjo nutęsdamas žodžius, tarsi nuobodžiautų.

— Tai kas yra, o gal neturėčiau klausti?

— Nederėtų, — atsakė ji, braukdama plaukus nuo kaktos, kai truputį sutrikusi ėmė žvalgytis, ko galėtų griebtis, kad kaip nors praskaidrintų susidariusią padėtį, kuri bauginančiai staigiai tapo jai nepavaldi.

— Aš nesu gyvulys, — pradėjo jis.

Jos žvilgsnis nuklydo į paveikslą ant sienos šalimais, kuris buvo per kelis centimetrus pakrypęs, ir ji apsigręžė jo pataisyti.

— O tu manai, kad esu? Gyvulys? Taip?

Sugluminta jo klausimų ir artumo, Džulė žvilgterėjo per petį ir pastebėjo pagalvėlę ant grindų.

— Aš manau, — tiesiai pasakė jam, eidama prie pagalvėlės, — tu esi vyras, kuris ilgus penkerius metus buvo atskirtas nuo moterų.

— Teisybė. Na ir kas?

Ji pagalvėlę padėjo vertikaliu kampu prie sofos ranktūrio ir juto, kad ima tvardytis, kai dabar tarp jų atsirado distancija.

— Taigi, — aiškino ji ir iš tikrųjų sugebėjo išspausti abejingą šypsenėlę per visą veidą, — galiu suprasti, kad tau bet kuri moteris būtų...

Tamsūs jo antakiai staiga susiglaudė virš grėsmingų akių, ir ji suglumusi nutilo, paskui pasilenkė ir kitas pagalves ėmė dėlioti meniškiau, tačiau ir toliau nesiliovė aiškinusi:

— Tau, taip ilgai išbuvusiam kalėjime, bet kokia moteris tarsi... puota išbadėjusiam žmogui. Bet kokia moteris, — pabrėžė jinai. — Noriu pasakyti, aš neprieštaraučiau, kad mane bučiuotum, jeigu tu, na, jeigu tau dėl to palengvėtų.

Žakas pasijuto pažemintas ir įsiutintas pamatęs, kad mergina jį laiko gyvuliu, kuriam svaido žmogiškų jausmų trupinius, sekso išalkusiu elgeta, kuriam ji nenorom sutiko dovanoti trumpą bučinį.

— Kokia tu kilni, panele Matison, — nusišaipė jis ir, nekreipdamas dėmesio į blykštantį jos veidą, tyčia toliau šiurkščiai kalbėjo: — Du sykiu man paaukojai savo brangųjį aš. Bet priešingai, negu manai, net tokiam gyvuliui kaip aš nesvetimas tam tikras susivaldymas ir sugebėjimas atskirti, kas yra kas. Trumpai tariant, Džule, gali manyti esanti puota, bet aš tikrai galiu tau atsispirti, nors ir esu išalkęs sekso.

Staigus jo pykčio protrūkis buvo apčiuopiamas, šiurpinantis ir visai nesuprantamas susijaudinusiai Džulei. Ji žengė atgal, apglėbdama save rankomis, tarsi norėtų apsiginti nuo užgauliojimų, kuriais jis sąmoningai žeidė ją. Žakas išraiškingose jos akyse galėjo perskaityti kiekvieną jausmą ir buvo patenkintas, kiek įmanoma daugiau pakenkęs jai; apsisukęs ant vieno kulno nuėjo prie spintelės šalia televizoriaus ir ten ėmė skaitinėti įvairių lentynose sudėtų vaizdajuosčių pavadinimus.

Džulė žinojo, kad ji buvo ką tik nusviesta šalin lyg panaudoto vyniojamojo popieriaus skiautė ir atstumta, bet sutryptas jos išdidumas sukilo nuo minties, kad dabar ji turėtų pasitraukti į savo miegamąjį kaip sužeistas triušelis. Atkakliai stengdamasi neišlieti nė vienos ašaros ar pasirodyti nors menkiausiai sudirgusi, ji nuėjo prie stalo ir pradėjo tvarkyti ant jo gulinčius žurnalus. Ledinis jo įsakymas privertė ją krūptelėti.

— Eik gulti. Kas tu esi, ar kokia namų šeimininkė per prievartą?

Žurnalai išslydo jai iš rankos, ir Džulė dėbtelėjo į jį, tačiau padarė, kaip buvo liepta.

Akies kampučiu Žakas stebėjo, kaip mergina pasitraukia, įsidėmėdamas išdidžiai pakeltą smakrą, jos eisenos grakštumą, ir nuo aštuoniolikos metų tobulinta puikybės maniera jis nusigręžė ir Džulę Matison visiškai šaltai išstūmė iš savo minčių. Dabar jis visą dėmesį sutelkė į Tomo Brokou skaitomas žinias, kurias Džulė buvo pertraukusi pykčio protrūkiu. Būtų galėjęs prisiekti, kad tuo laiku, kai bandė ją paguosti, Brokou kažką pasakė apie Dominiką Sandinį. Atsisėdęs ant sofos, susiraukęs įsispitrėjo į televizorių. Dievaži, kaip būtų norėjęs tiksliai išgirsti, kas sakoma. Maždaug po dviejų valandų bus paskutinės vėlyvosios žinos ar bent jų pakartojimas, prieš baigiantis programai. Atsirėmęs kojomis į stalelį, Žakas atsilošė ir pradėjo laukti. Jo sąmonėje iškilo įžūliai besišypsančio Sandinio veidas, ir nežymus šypsnys šmėkštelėjo lūpose, prisiminus ištvermingą, vietoje nenustygstantį italą. Per šitiek metų buvo tik du žmonės, kuriuos Žakas laikė tikrais draugais: vienas jų buvo Metas Farelas, antrasis — Dominikas Sandinis. Žako šypsena praplatėjo, kai pagalvojo apie tai, kokie skirtingi buvo tuodu vyrai, kuriuos jis laikė draugais. Metas Farelas — pasaulinės klasės milijardierius; Žako ir jo draugystė susiformavo iš daugybės bendrų interesų ir didelės tarpusavio pagarbos.

Dominikas Sandinis buvo pasaulinės klasės smulkus vagišius; jo absoliučiai niekas nesiejo su Žaku, ir Žakas absoliučiai nieko nepadarė, kad pelnytų Sandinio pagarbą ar lojalumą. Ir vis dėlto Sandinis davė jam ir viena, ir kita, dosniai, be rezervų. Kvailais juokeliais ir šmaikščiais pasakojimais apie savo didžiulę neįprastą šeimą jis pralaužė Žako vienatvę. Paskui, Žakui to net nespėjus suvokti, Sandinis sąmoningai įtraukė jį į savo artimųjų gretas. Sandinio giminaičiai lankydavosi kalėjime ir ten elgdavosi taip, tarsi kalėjimo kiemas būtų visai normali vieta šventiškiems šeimos susibūrimams. Kišdavo Žakui į negrabias rankas palaikyti kūdikius, jų elgesys su juo buvo toks pat triukšmingai gluminantis, pilnas šilto prieraišumo, o drauge ir griežto šeimyninio rūpestingumo, kokį jie rodydavo ir Domui. Žvelgdamas atgal, Žakas suprato, kiek daug jam reiškė ir jų pyragėliai, ir net Mamos Sandini česnakinė dešra. Jis viso to pasiges daug labiau, negu galėjo įsivaizduoti. Atrėmęs galvą į sofos atlošą, užmerkė akis, malonūs prisiminimai gerokai paguodė jį. Jis neabejojo atrasiąs būdą nusiųsti Džinai vestuvių dovaną. Sidabrinį arbatos servizą. O paskui nusiųs dovaną ir Domui. Ką nors ypatinga. Bet ką jis galėtų nupirkti Dominikui Sandiniui, kas Domui patiktų? Logiškiausia dovana, atėjusi jam į galvą, prajuokino Žaką savo absurdiškumu: senų automobilių prekybos aikštelę!

Prieš pat vidurnaktį, kaip jis ir tikėjosi, buvo pakartotas Brokou pasakojimas drauge su trumpa filmuota medžiaga, kurią Žakas jau buvo matęs. Domas buvo nufilmuotas su rankomis už galvos, apieškomas, su antrankiais ir grūdamas į Amarilo šerifo mašinos galą, valandai prabėgus po Žako pabėgimo, tačiau Žaką privertė susiraukti diktoriaus žodžiai:

— Antrasis pabėgęs kalinys, Dominikas Sandinis, trisdešimties metų, sugautas ir suimtas po nedidelio susirėmimo su pareigūnais. Jis buvo perkeltas tardymui į Amarilo valstijos kalėjimą, kur sėdėjo vienoje kameroje su Benediktu, vis dar tebesančiu laisvėje. Kalėjimo viršininkas Veinas Hedlis laiko Sandinį itin pavojingu.

Palinkęs į priekį, Žakas įdėmiai stebeilijo į televizoriaus ekraną, ir jam atlėgo pamačius, kad Domas neatrodė, lyg būtų smarkiai nukentėjęs nuo Amarilo policininkų. Tačiau tai, kas buvo apie jį pasakyta, atrodė nesuprantama. Žiniasklaida ir Hedlis turėjo traktuoti Domą kaip didvyrį — pasitaisiusį kalinį patikėtinį, kuris sukėlė triukšmą kameros draugui pabėgus. Vakar, kai pranešėjai tolydžio kalbėjo apie Domą, kaip „apie antrąjį pabėgusį kalinį“, Žakas manė, kad jie paprasčiausiai dar nesuskubo apklausti Hedlį ir visko išsiaiškinti. Dabar jie turėjo galybę laiko ir tikriausiai jau buvo apklausę kalėjimo viršininką. Tačiau Hedlis charakterizavo Sandinį kaip itin pavojingą. Kurių galų jam taip daryti, spėliojo Žakas, kai reikėjo dėkoti už tai, kad bent vienas iš jo patikėtinių buvo toks garbingas, doras pilietis.

Atsakymas, kuris tuojau dingtelėjo Žakui, buvo neįsivaizduojamas, neįmanomas: Hedlis nepatikėjo Domo pasakojimu. Ne, to negalėjo būti, pamanė Žakas, juk jis buvo užtikrinęs, kad Domo alibi būtų neginčijamas. Buvo dar viena galimybė: Hedlis tikėjo Domo alibi, tačiau jį taip įsiutino Žako pabėgimas, kad negalėjo laikyti Domą nepakaltinamu. Žakas šito nebuvo numatęs; manė, kad milžiniška Hedlio savimyla lieps jam girti Domą, tuo labiau kad šis įvykis sukėlė tokį žiniasklaidos dėmesį. Jis niekada neįsivaizdavo, kad Hedlio apmaudas galėtų nustelbti jo savimylą arba sveiką protą, bet jeigu taip įvyko, tada metodai, kuriuos Hedlis galėtų naudoti, keršydamas Domui, būtų šiurpiai žiaurūs. Kalėjime sklido baisūs pasakojimai apie mušimus, kai kurie jų buvo mirtini, kurie vykdavo blogą reputaciją turinčiame Hedlio susirinkimų kambaryje, padedant keliems Hedlio mėgstamiausiems kalėjimo prižiūrėtojams. Įprastinis Hedlio paaiškinimas dėl sužalotų kūnų, kurie vėliau patekdavo į kalėjimo ligoninę ar kalėjimo lavoninę, visada buvo tas pats „sužeidimai, atsiradę tramdant kalinį bandantį pabėgti“.

Žako išgąstis virto panika, kai vietinis Kolorado pranešėjas pridūrė.

— Mes turime naujausių žinių apie Benedikto ir Sandinio pabėgimą. Pagal pareiškimą, kurį pateikė Amarilo valstijos kalėjimo viršininko štabas, prieš valandą Dominikas Sandinis bandė antrą kartą pabėgti tuo metu, kai buvo tardomas apie savo dalyvavimą Benedikto pabėgime. Trys sargybiniai buvo užpulti prieš tai, kai Sandinis buvo sulaikytas ir sutramdytas. Jis nugabentas į kalėjimo ligoninę, kur nustatyta, kad jo būklė kritinė. Daugiau apie jo savijautą kol kas nežinoma.

Priblokštas ir įsiutęs Žakas pajuto, kaip sustingo visas kūnas, skrandis įsitempė, ir jis atlošė galvą, stengdamasis susilaikyti nevėmęs. Įsistebeilijęs į aukštas lubas, jis konvulsiškai rijo seiles, o jo sąmonėje šmėkščiojo išsišiepusio optimistiško Dominiko veido ir kvailų jo pokštų prisiminimai.

Pranešėjas kalbėjo toliau, bet jo žodžiai lėkė pro šalį:

— Patvirtinti gandai apie sukilimą Amarilo valstijos kalėjime, pranešama, kad Teksaso gubernatorius Anas Ričardsas ketina pasiųsti Nacionalinės gvardijos būrius, jeigu pasirodys būtina. Kaliniai Amarile, matyt, naudodamiesi žiniasklaidos pranešimais apie Zakario Benedikto ir Dominiko Sandinio pabėgimą protestuoja prieš tai, ką jie vadina kai kurių pareigūnų ir tarnautojų nepateisinamu žiaurumu, perpildytus gyvenamuosius būstus ir prastą maistą.

Dar ilgai, net kai išsijungė televizijos stotis, Žakas nepajudėjo iš vietos, priblokštas kančios ir nevilties, kad nebegalėjo sukaupti jėgų atsistoti. Pasiryžimas bėgti ir išlikti gyvam, kuris palaikė jį pastaruosius penkerius metus, palengva blėso. Atrodė, kad mirtis visą laiką buvo šalia jo ar sekė jam pavymui, ir jis staiga pavargo bėgti. Iš pradžių žuvo jo tėvai, paskui — brolis, senelis, tada žmona. Jeigu Sandinis mirė, kaltas buvo tiktai jis. Sėdėdamas čia, Žakas iš tiesų jautė, kad jį persekioja kažkoks makabriškas prakeikimas, kuris kiekvienam, kas tik buvo jam brangus, siuntė ankstyvą mirtį. Net pro savo neviltį Žakas suvokė, kad šitokios mintys pavojingos, trikdančios, beprotiškos. Bet tuo pat metu jautė, lyg jo sveiko proto pagrindas būtų labai smarkiai susvyravęs.

25

Nešina pundeliu drabužių, kuriuos ką tik buvo išėmusi iš džiovintuvo, Džulė, basa, šlapiais plaukais, nutapeno per svetainę į kambarį, kur praleido beveik ištisą bemiegę naktį. Buvo vienuolikta valanda ryto ir iš šniokščiančio vandens ji spėjo, kad Žakas jau taip pat pabudęs ir dabar prausėsi po dušu.

Prisimerkusi nuo įkyraus, tvinkčiojančio galvos skausmo, ji abejingai atliko vieną iš ryto reikalų — išsidžiovino plaukus, paskui iššukavo juos šepečiu, užsimovė džinsus ir nertinį, kurį vilkėjo prieš tris dienas, važiuodama į Amarilą. Tas rytas tarytum buvo prieš daugelį savaičių, nes tai buvo paskutinis kartas, kai viskas atrodė normalu. Dabar jau niekas nebebuvo normalu, tuo labiau jos savijauta. Įkaite ją buvo paėmęs pabėgęs kalinys — paprasta, padori, garbinga moteris tikrai būtų nepakentusi pagrobėjo ir niekinusi viską, kas siejosi su juo. Bet kokia kita normali, dora dvidešimt šešerių metų moteris būtų nepasidavusi Zakariui Benediktui, bandžiusi sužlugdyti jo planus, išsiveržti iš jo gniaužtų, pasistengusi, kad jis vėl būtų sugautas ir grąžintas atgal į kalėjimą, kur ir buvo jo vieta! Štai kaip būtų dariusi gera, padori, dievobaiminga jauna moteris.

Bet šito Džulė Matison nepadarė, svarstė Džulė ir apmaudžiai dygėjosi savimi. Ne, iš tiesų ji to nepadarė. Priešingai, leido pagrobėjui bučiuoti ir liesti ją, dar blogiau, net mėgavosi tuo. Vakar vakare ji pati save apgaudinėjo, norėjusi tik paguosti nelaimingą žmogų, tik buvusi gera, kokią būti ją mokė, tačiau išaušus rytui aiškiai žinojo, kad tai akivaizdus melas. Jeigu Zakaris Benediktas būtų buvęs koks bjaurus senis, ji nebūtų puolusi jam į glėbį ir bandžiusi bučiniais jį paguosti. Nebūtų ir taip troškusi patikėti, kad jis nekaltas. Iš teisybės ji patikėjo juokingais Zakario Benedikto tvirtinimais, kad jis nekaltas, nes norėjo tuo tikėti, o paskui „guodė“ jį, nes jis taip kokčiai ją traukė. Užuot pabėgusi ir pagelbėjusi jį sugauti poilsio aikštelėje vakar rytą, gulėjo sniege ir bučiavo jį, bet vargu ar dėl to, jog nenorėjo, kad sunkvežimio vairuotojas, vardu Pytas, būtų buvęs sužeistas.

Kytone ji beatodairiškai vengė gerų, padorių vyrų seksualinių pretenzijų, veidmainiškai girdamasi aukšta morale, kurią perėmė iš savo įtėvių. Tačiau dabar akivaizdi teisybė svilino akis: ji niekada nejautė seksualios traukos nė prie vieno iš tų šaunių dorų vyriškių ir dabar ji suprato kodėl: taip buvo dėl to, kad ją galėjo vilioti tik tokie kaip ji — socialinės atmatos, panašios į Žaką Benediktą. Padorumas, garbingumas jos netraukė; smurtas, rizika ir uždrausta aistra akivaizdžiai viliojo.

Paaiškėjo šlykšti tikrovė: iš išorės Džulė Matison atrodė teisinga, ori, dora pilietė, tačiau širdyje ji tebebuvo Džulė Smit — nežinomų tėvų gatvės vaikas. Visuomenės doros normos jai nieko nereiškė anuomet; be jokios abejonės, ir dabar nieko nereiškė. Ponia Borovski, Lašalo globos organizacijos direktorė, buvo teisi; Džulė piktai brūkštelėjo šepečiu sau per plaukus, o mintyse išgirdo gaižų tos moters balsą ir pamatė paniekos iškreiptą veidą. „Leopardas negali pakeisti savo dėmių, negali pasikeisti ir tu, Džule Smit. Gali apgauti tą išpuikėlį psichiatrą, bet manęs neapgausi. Tu bloga sėkla kaip tame filme, kurį matėme per televiziją... Iš tavęs nebus nieko dora, įsidėmėk mano žodžius... Iš kiaulės ausies nepasiųsi šilkinės piniginės, o tokia tu ir esi — kiaulės ausis. Toks tokį traukia — štai kodėl tu trainiojiesi su niekam tikusiais gatvės vaikais. Jie tokie kaip ir tu — niekam tikę... NIEKAM TIKĘ.“

Džulė stipriai užsimerkė, bandydama pabėgti nuo skaudžių prisiminimų ir visas mintis nukreipti į tą malonų žmogų, kuris ją įdukrino. „Tu gera mergaitė, Džule, — šnibždėjo jis jos mintyse taip, kaip šnibždėdavo po to, kai ji apsigyveno su jo šeima. — Šauni, gera, miela mergytė. Tu užaugsi ir tapsi šaunia puikia mergina. Kada nors išsirinksi gerą, dievobaimingą vaikiną ir būsi nuostabi žmona ir motina, tokia pat nuostabi, kokia dabar esi dukra“.

Draskoma minties, kad apvylė jį, Džulė rankomis atsirėmė į spintelę ir palenkė galvą.

— Tu klydai... — sukuždėjo ji trūkčiojančiu balsu.

Dabar ji suvokė bjaurią teisybę: ją traukė ne geri, dievobaimingi vyrai, netgi ne gražūs, tokie kaip Gregas Houlis. Ją traukė tokie vyrai kaip Žakas Benediktas, sužavėjęs ją iškart, kai tik jį pamatė restorano automobilių aikštelėje. Atgrasi buvo toji tiesa, kad vakar vakare ji geidė gultis su juo į lovą, ir jis tai žinojo. Toks tokį pažino, Žakas suprato, kad ji tokia, kaip ir jis. Todėl jis taip perpyko ir pasibjaurėjo ja, kai Džulė nutraukė jo meilinimąsi — jis niekino jos bailumą. Ji norėjo gultis su juo, vos tik jis pradėjo ją bučiuoti ir glamonėti.

Leopardas negali pakeisti savo dėmių. Ponia Borovski neklydo.

Bet tėvas Matisonas atkakliai tam prieštaravo, prisiminė Džulė. Kai ji pakartojo jam tą priežodį, jis ją papurtė ir pasakė: „Žvėrys negali keistis, Džule, tačiau žmonės gali! Štai kodėl Viešpats mums suteikė protą ir valią. Jei nori būti gera mergaitė, tau nieko kito nereikia daryti, tik būti gerai. Pasiryžk ir būk! Pasiryžk, Džule...“

Džulė lėtai pakėlė galvą ir pažvelgė į savo atspindį veidrodyje, ir nauja jėga, nauja stiprybė užgimė joje. Ji dar nebuvo nieko padariusi, kas būtų nedovanotina. Dar ne.

Kol dar nepadarė to, kuo neatšaukiamai išduotų pati save ir savo auklėjimą, ji, po galais, išsiverš iš Zakario Benedikto nagų. Ne, rūsčiai pasitaisė, trūks plyš išsiverš iš jo nagų. Šiandien. Jai šiandien pat reikia dingti, kol dar silpna valia ir gležna moralė galėjo atsispirti pavojingam vyro patrauklumui. Jeigu ji pasiliktų, faktiškai taptų jo bendrininke, o tada ji socialiai ir moraliai nebepataisomai nusmuktų. Džulė ryžtingai prisiekė šiandien pat pabėgti.

Priėjusi prie miegamojo lango, ji atitraukė draperijas ir pažvelgė į pilką, niūrų rytmetį. Aukštai danguje sunkūs sniego debesys buvo suvirtę vienas ant kito, o vėjas kaukė pro pušis ir bildino langų stiklus. Jai ten bestovint ir mintyse keliaujant atgal tuo keliu, kuriuo jie buvo čia atvažiavę, pro šalį nuskriejo pirmosios snaigės ir mergina susiraukė. Per pastarąsias dvi dienas ji buvo mačiusi tiek sniego, kad jai užteks jo ligi gyvenimo galo! Už dvidešimties jardų, anapus medinės terasos, supusios namą, kažkas buvo pritvirtinęs didžiulį apvalų lauko termometrą prie medžio; jis rodė dvidešimt aštuonis laipsnius, nors vėjas buvo toks šaltas, kad, kaip spėjo Džulė, temperatūra galėtų nukristi ligi nulio.

Ji pakėlė galvą, krūptelėjusi nuo netikėto radijo balso. Vyras, įstūmęs ją į visą tą bėdą, tikriausiai jau buvo apsirengęs ir greičiausiai svetainėje laukė žinių.

Valandėlę ji svarstė, ar jai nepabandžius užsibarikaduoti šiame jaukiame šiltame kambaryje, kol jis galiausiai išeis ten, kur ketino eiti, tačiau tai buvo neįmanoma ir nenaudinga. Jai reikėjo valgyti ir, jeigu ji užsidarytų, vis tiek nieko neišeitų padaryti su langu. O be to, kuo ilgiau ji su juo pasiliktų, tuo mažiau galimybių turėtų įtikinti valdžios atstovus ir Kytono piliečius, kad nebuvo bendrininkė savo noru nei nuteisto žmogžudžio sugulovė.

Nerimastingai atsidususi, Džulė suprato, kad vienintelis „kelias į laisvę“ ir garbingumą buvo lauke, apsnigtą kalną galėtų įveikti bleizeriu, jeigu tik sugalvotų, kaip jį užvesti, arba pėsčia. Jeigu reikės keliauti pėsčiai, kas atrodė labiausiai įtikėtina, svarbiausia pasirūpinti šiluma.

Nusisukusi nuo lango, Džulė nuėjo prie didžiosios spintos, tikėdamasi iš ten „pasiskolinti“ šiltesnių drabužių. Po kelių akimirkų ji džiaugsmingai šūktelėjo: netoli spintos galo buvo kažkas panašaus į ištisinius slidininkų kombinezonus suaugusiesiems. Jie buvo ryškiai mėlyni su raudonais ir baltais apvadais, tačiau vienas jų buvo žymiai mažesnis ir, prisidėjusi jį prie savęs, Džulė suprato galėsianti jį apsivilkti. Užsimetusi kombinezoną ant rankos, grįžo į miegamąjį ir ėmė raustis po komodos stalčius. Netrukus vėl susitvardė džiaugsmingai nešūktelėjusi, kai ištraukė pašiltintų apatinių baltinių komplektą ilgomis rankovėmis ir ilgas kelnes.

Daug vargo, kol galų gale užsisegė džinsus virš storų apatinių baltinių, džinsai buvo tokie ankšti, kad Džulė nebegalėjo sulenkti kelių, tačiau šito nepatogumo ji nepastebėjo. Galvojo tik apie tai, kaip apgauti Zakarį Benediktą, kad jis pakankamai ilgam laikui prarastų budrumą ir ji galėtų pabėgti, o jeigu ketintų eiti pėsčia, tai kaip nors pergudrauti, kad neimtų jos vytis, kol nebus pakankamai nutolusi. Dėl tos priežasties ji dar nesivilko slidininko kombinezono. Šiuo metu atrodė daug išmintingiau priversti jį manyti, kad ji paprasčiausiai eina į lauką įkvėpti gryno oro.

Nutaisiusi mandagų, bet abejingą veidą, Džulė užsitraukė ant klubų megztinį ir švarką, tikėdamasi likti nepastebėta, kad jos kojos atrodė — ir judėjo — kaip pora kietai prikimštų dešrų, paskui atvėrė duris ir įėjo į svetainę.

Jos akys iškart nukrypo į sofą prie židinio, kur ji tikėjosi pamatyti Žaką. Tačiau jis buvo kitoje kambario pusėje ir žiūrėjo pro langą į krintantį sniegą, nugara atsisukęs į ją, rankas sukišęs giliai į kelnių kišenes. Norėdama nutolinti tą akimirką, kai pirmąsyk po vakarykštės nakties teks pažvelgti jam į akis, Džulė stebėjo, kaip Žakas kelia ranką. Kai jis atsainiai trynėsi sprandą, jos klastingas protas kaipmat jai priminė, kaip įgudusiai ilgi jo pirštai glostė jai krūtis ir kaip nepaprastai malonu tai buvo. Tuo metu jai dingtelėjo, kad jis tikrai vertas pagyrimo už tai, kad vakar vakare pasirodė gana santūrus ir padorus. Ji prisiminė, kad jis ne mažiau už ją buvo fiziškai susijaudinęs, ir pajuto, kaip jai kaista veidas, ryškiai prisiminus jo standų kūną spaudžiantis prie jos.

Ji sujaudino jį, o paskui netyčia įžeidė ir užrūstino, ir vis dėlto jis visai neketino jos išprievartauti...

Žakas nežymiai pasuko galvą, ir Džulė pamatė rūstų išdidumą, paženklinusį šiurkščiai išskaptuotą profilį, godžią burną, bučiavusią ją su tokia sielą draskančia aistra. Be jokios abejonės, vyras, sugebėjęs būti toks švelnus ir taip valdytis net apimtas aistros, penkerius metus neprisiartinęs prie moters, tikrai negalėjo būti žudikas.

Džulė mintyse piktai save sudraudė. Ji vėl pasirodė esanti visiška kvailė — stovi čia, gailisi to niekšo vien dėl to, kad jis aukštas, gražus, nepaprastai patrauklus, ir dėl to, kad ji idiote — bestuburė idiote, kurią šlykščiai ir bejėgiškai traukia prie jo!

— Atsiprašau! — žvaliai pasakė ji, keldama balsą, kad būtų išgirsta pro radijo garsus.

Jis staigiai apsisuko ir prisimerkęs įsispoksojo į jos aprangą.

— Kur taip susiruošei?

— Tu sakei, — atšovė Džulė, visiškai prisiderinusi prie jo atšiauraus tono, — kad galiu vaikštinėti po namus ir aplinkui juos. Aš išsikraustysiu iš proto įkalinta viduje. Ketinu išeiti laukan įkvėpti gryno oro.

— Lauke šąla.

Suprasdama, kad jis beveik ketina jai uždrausti, ji skubiai perėjo į ramų, logišką toną.

— Pats sakei, kad numirčiau nuo šalčio, jei bandyčiau bėgti pėsčia. Man tik reikia kiek pasimankštinti ir įkvėpti gryno oro. Noriu apžiūrėti kiemą ir... — Ji suabejojo, paskui ją staiga pagavo įkvėpimas ir pabandė baigti su vaikišku entuziazmu: — Noriu nulipdyti senį besmegenį! Prašau, nesakyk, kad negalima, — meilikavo jinai. — Nesu mačiusi tokios daugybės sniego nuo to laiko, kai dar maža atsikėliau į Teksasą.

— Daryk kaip tinkama, bet žiūrėk, kad galėčiau tave matyti pro šiuos langus.

— Klausau, viršininke! — atšovė Džulė, supykusi dėl jo valdingo tono. — Bet gal man bus leista retsykiais dingti tau iš akių, — pasirinkti šakų ir šiaip, ko man reikės?

Užuot atsakęs, Žakas pakėlė antakius ir tylėdamas atšiauriai pažvelgė į ją.

Džulė nusprendė jo tylą priimti kaip sutikimą, nors žinojo, kad tai nieko panašaus nereiškė. Kadangi buvo pasiryžusi pabėgti, buvo pasirengusi daryti bet ką, net palaikyti jį ir meilikauti, kad tik pasiektų savo tikslą.

— Vaikystėje seniams besmegeniams vietoj nosies įkišdavau morką, — pasakė jam, pati nustebusi, kad sugeba vaidinti ir gudrauti. Šyptelėjusi pridūrė: — Žvilgterėsiu į šaldytuvą pažiūrėti, ką ten turim.

Šaldytuvas buvo šalia stalčiaus, kuriame, kaip vakar vakare buvo pastebėjusi, gulėjo keli keistos formos raktai nežinomiems užraktams. Kaire ranka Džulė atidarė šaldytuvą, o dešine tyliai ištraukė stalčių, pirštais mėgindama užčiuopti plokščius metalinius raktus, kuriuos buvo mačiusi.

— Morkų nėra, — pasakė ji grįžtelėjusi ir pažvelgė į jį dirbtinai šypsodamasi, o paskui skubiai dirstelėjo į stalčių.

Pamatė vieną iš raktų ir pačiupo jį, tačiau žinojo, kad ten jų būta daugiau, ne tik tas vienas. Tada pamatė kitus tris raktus, palindusius po mentelėmis ir šaukštais. Įbedusi akis į šaldytuvą, ji įstengė paimti dar vieną, tačiau drebanti ranka ir ilgi nagai sukliudė jai ištraukti kitus du, ypač į juos nežiūrint. Kaip tik tuo metu, kai jau buvo sugraibiusi vieną, išgirdo jį ateinant, o kai pakėlė akis, jis jau žirgliojo tiesiai prie jos. Džulė staigiai ištraukė ranką iš stalčiaus ir jį uždarė, du raktus suspaudusi saujoje; iš susijaudinimo balsas jai drebėjo:

— Ko nori?

— Ko nors valgomo. Kodėl klausi?

— Tik šiaip. — Ji nuskubėjo pro jį, kai jis pasuko už bufeto kampo. — Pats pasiimk.

Žakas stabtelėjo, žvilgsniu lydėdamas ją, kai ji sustingusiomis kojomis žingsniavo prie spintos.

— Kas nutiko tavo kojoms?

Džulei išdžiūvo burna.

— Nieko. Radau porą ilgų apatinių kelnių stalčiuje ir pasimoviau po džinsais, kad nesušalčiau, kol būsiu lauke.

— Nenueik toli nuo namo, — perspėjo jis. — Žiūrėk, kad man nereikėtų tavęs ieškoti.

— Nenueisiu, — melavo ji, jau atidarydama prieangio spintą, kur buvo mačiusi slidininko kepurių ir pirštinių, priklausančių namo savininkui.

— Kaip manai, iš ko man padaryti seniui besmegeniui akis ir nosį? — klausinėjo ji, nepaliaudama čiauškėti ir tikėdamasi jam taip įkyrėti, kad jis prarastų budrumą.

— Nežinau ir, atvirai kalbant, man tai nėmaž nerūpi.

Tariamai nuoširdžiai ir entuziastingai ji dirstelėjo į jį per petį, kai rausėsi spintoje tarp batų.

— Seniai besmegeniai — labai svarbūs meno kūriniai kai kuriose kultūrose, — pareiškė jam, nė nepajutusi, kad jos balso tonas toks, kokiu kalbėdavo su savo trečiokais. — Ar žinojai?

— Ne.

— Juos ne taip paprasta nulipdyti, — nuoširdžiai pridūrė ji.

Užuot atsakęs, jis kurį laiką susimąstęs tyliai ją stebėjo, paskui šiurkščiai atsuko jai nugarą ir grįžo į virtuvę.

Džulė jau būtų liovusis šnekėti, bet staiga jai dingtelėjo mintis, kaip kuo dažniau dingti jam iš akių, ir tučtuojau be jokios gėdos ėmė fantazuoti.

— Kalbu apie tas kultūras, kur sniego ir ledo figūros laikomos dėmesio vertomis meno formomis, senį besmegenį sudaro ne tiktai trys dideli sniego rutuliai. Aplinkui sukuriama ištisa scenelė, naudojant šakas, uogas ir akmenis, — dėstė ji, užsimaudama neperšlampamas slidinėjimo pirštines, kurias buvo radusi spintos dugne. Stodama ir uždarydama spintos duris, ji dirstelėjo per petį ir linksmai šypsodama pridūrė: — Ar neįdomu?

Jis ištraukė peilį iš stalčiaus su valgymo įrankiais ir atidarė vieną spintelę.

— Intriguoja, ar ne? — nusišaipė jis.

— Neatrodo, kad būtum labai sudomintas, — nusiskundė Džulė, pasiryžusi taip jam įkyrėti, kad jis lieptų jai eiti į lauką ir palikti jį ramybėje. — Noriu pasakyti, kad galėtum susikaupti prie projekto. Įdėti savo indėlį. Pagalvok, kaip būtų smagu ir kokį pasitenkinimą patirtum, kai senis besmegenis bus...

Jis uždarė spintelės duris su tokiu trenksmu, kad Džulė staigiai apsisuko ir jos dėmesį prikaustė peilis jo kumštyje.

— Džule, — perspėjo, — po velnių, užsičiaupk!

Būtų pakakę to netikėto nuotaikos pasikeitimo priminti jai, kad Zakaris Benediktas — pavojingas nenuspėjamas priešas, tačiau, jo rankoje blykčiojant peilio ašmenims ir grėsmingai blizgant akims, jis atrodė tikrai galįs šaltakraujiškai įvykdyti žmogžudystę.

Žakas pamatė, kaip išblyško jai veidas, pamatė, kaip ji įsistebeilijo į peilį, ir tiksliai žinojo, ką ji galvoja apie jį. Užsiplieskęs pyktis virto baisiu įniršiu.

— Teisybė, — tyčiojosi jis. — Aš nuteistas žudikas.

— B-bet tu sakei to nepadaręs, — priminė ji, labai nesėkmingai mėgindama pasirodyti rami ir tikinti tuo, ką sako.

— Sakiau, — šaipėsi jis meilikaujančiu balsu, nuo kurio Džulei per nugarą ėjo pagaugai. — Bet tu, Džule, tai geriau žinai, ar ne?

Ji mėšlungiškai nurijo seiles ir atbula ėmė trauktis trumpu koridoriumi.

— Ar galiu išeiti?

Nelaukdama atsakymo, ji aklai sugraibė duris ir atidarė jas.

Už jos Žakas stovėjo visiškai ramiai, stengdamasis susitvardyti ir numaldyti siaubą, kurį buvo matęs jos veide. Pasakė sau, kad nesvarbu, ką ji galvojo, ar kad ji žaviai atrodė plepėdama apie senius besmegenius ir kad, palyginti su ja, jis jautėsi nežmoniškas ir šlykštus.

Po kelių minučių išgirdo žinią per radiją, ir jo nuotaika smarkiai pasitaisė. Diktorius pranešė, kad Sandinio būklė nepagerėjo, bet ir nepablogėjo. Žakas nepasidavė. Jis ėmė perjunginėti radijo stotis, kol galiausiai rado tokią, kuri transliavo tik žinias ir jokios muzikos. Jis jau ėjo į svetainę, kai komentatorius pranešė, kad vyras, kurį Kanados pareigūnai manė esant Zakariu Benediktu, prieš dvi naktis išsinuomotu juodu sedanu kirto Kanados sieną ties Vindzoru.

26

— Po velnių, — tyliai nusikeikė Džulė, kai iščiuožė iš bleizerio, tebestovinčio prie namo ir nematomo pro priekinius ir šoninius didžiulius langus. Per penkiolika metų, kai ją vienintelį kartą pamokė, kaip galima sujungus laidus užkurti variklį, laidų sistemos tikriausiai pasikeitė, o ir šiaip ji nebuvo labai sumani mokinė, nes neturėjo nė menkiausio supratimo, kurie iš visos saujos laidų, kuriuos buvo ištraukusi iš po prietaisų skydelio, buvo tie reikalingieji.

Konvulsiškai drebėdama, mergina pasilenkė ir pakėlusi glėbį pušų šakų, kurias buvo surinkusi, pučiant vėjui ir krintant sniegui nudūmė prie namo šono. Per tas penkiolika minučių, kol ji buvo lauke, Žakas stovėjo prie langų ir stebėjo ją kaip sustingusi akmeninė statula. Tariama būtinybė rasti „rekvizitą“ įsivaizduojamai senio besmegenio scenai leisdavo jai dingti iš akių kiekvieną sykį kelioms minutėms, nesukeliant jam įtarimo, kaip ji ir tikėjosi, tačiau bijojo užtrukti per ilgai. Ligi šiol ji buvo atlikusi tris trumpus žygius, kas kartą vis ilgesnius, kiekvieną sykį grįždama su pušų šakomis po mėginimo sujungti laidus ir užkurti bleizerį. Ji puoselėjo viltį, kad netrukus jis nuspręs, jog ji tikra kvailė, gaišdama laiką šaltyje lipdyti senį besmegenį, ir jam įkyrės sargybinio pareigos.

Pakėlusi rankas, Džulė užsitempė ant sušalusių ausų megztą slidinėjimo kepurę, kurią buvo pasiėmusi iš spintos ir paskui ėmė ritinti apatinį rutulį senio besmegenio liemeniui, tuo pat metu svarstydama likusias pabėgimo alternatyvas: bėgti pėsčiai tokiu oru būtų beprotiška savižudybė. Net jei nepasiklystų, bandydama leistis tiesiai nuo kalno, greičiausiai mirtinai sušaltų, nepasiekusi pagrindinio kelio. Jeigu jai netyčia pavyktų, ji tikriausiai numirtų nuo šalčio, kol pasirodytų koks nors automobilis. Važiuodami čia, jie per paskutines dvi valandas nesutiko nė vieno. Galimybė rasti Žako paslėptus bleizerio raktus atrodė tokia pat neįtikėtina, o be jų ji negalėjo užkurti automobilio variklio.

— Turi būti koks nors būdas ištrūkti iš čia! — tarė balsu Džulė, stumdama ir ridendama sniego kamuolį pušų šakų krūvos link. Namo gale buvo garažas, rakinamas kabinama spyna, kuris, kaip Zakaris Benediktas sakė, naudojamas kaip sandėlis ir dėl to ten nebuvo galima pastatyti bleizerio. Gal jis melavo. Gal tikrai nežinojo. Vienas iš raktų jos kišenėje atrodė lyg tinkamas kabinamai spynai, o vienintelė tokia spyna, kokią ji matė, buvo ant garažo šoninių durų. Tikimybė, kad namo savininkas ten buvo palikęs savo automobilį, šiuo metu per daug jos nenudžiugino. Jeigu ji ir būtų radusi raktus ir užvedusi automobilį, bleizeris užtvėrė garažo vartus.

Džulei buvo likusi tik viena galimybė: net nemačiusi garažo vidaus, ji nujautė, ką ras viduje.

Slides.

Miegamojo spintoje buvo slidžių batai, tačiau slidžių name nebuvo, vadinasi, jos greičiausiai garaže.

Džulė niekada nebuvo slidinėjusi. Buvo pasiruošusi pamėginti. Be to, tai neatrodė labai sunku, kai televizijoje ir kine matydavo žmones slidinėjant. Ar tai galėtų būti sunku? Vaikai sugebėjo šliuožti. Be abejo, ji taip pat sugebės.

Ir Zakaris Benediktas sugebės, prisiminė pagauta išgąsčio. Matė jį šliuožiant viename iš filmų paslaptingoje vietovėje Šveicarijoje. Tame filme jis atrodė esąs įgudęs slidininkas, bet gal sunkiausiose vietose jį keitė dubleris?

Stenėdama ji ritino per sniegą sunkų, vis didėjantį kamuolį. Galiausiai po dešimties minučių pavyko nuridenti jį ten, kur reikia, — nemažas žygis, turint omenyje, kad, mūvėdama ankštus džinsus, ji beveik negalėjo sulenkti kelių. Baigusi pirmą senio besmegenio dalį, ji skubiai pusračiu išbarstė pušų šakeles, tarsi turėdama galvoje kažkokį planą, paskui stabtelėjo ir dėjosi tyrinėjanti savo kūrinį.

Akies kampučiu vogčia dirstelėjo į langus ir pamatė, kad Žakas ten tebestovi, sustingęs lyg akmeninis sargybinis.

Metas, nusprendė ji, nervingai drebėdama, įsiveržti į užrakintą garažą.

Pirštinėtomis rankomis, sugrubusiomis nuo įtampos ir šalčio, Džulė nesėkmingai pabandė įkišti pirmą raktą į sunkią spyną. Sulaikiusi kvapą, įkišo antrąjį raktą ir spyna jos rankoje išsiskyrė į dvi dalis. Per petį žvelgdama į kiemo duris, ji užsitikrino, kad Žakas tikrai nenusprendė išeiti į lauką, paskui peržengė pusnį, pastojusią jai kelią, ir įėjo į garažą, už savęs uždarydama duris.

Viduje buvo tamsu, nors pirštu į akį durk, tačiau klupterėjusi ant semtuvo ir atsitrenkusi į kažkokį daiktą dideliais ratais, ji galiausiai užčiuopė ant sienos šviesos jungiklį ir uždegė šviesą. Viršum galvos plyksterėjo didelių prožektorių eilė. Akimirką apakusi, Džulė mirksėjo, paskui apsižvalgė po užgrioztą plotą, nuo laukimo ir nuojautos plakančia širdimi. Slidės. Buvo kelios poros slidžių ir slidžių lazdų, pritvirtintų ant stelažų galinėje sienoje. Kairėje stovėjo traktorius su didžiuliu įrenginiu sniegui nupūsti. Džulė pabandė įsivaizduoti sėdinti traktoriaus kabinoje ir besibraunanti klastingu keliu, vingiavusiu žemyn nuo kalno, tačiau atmetė tą galimybę. Net jeigu ir užtektų drąsos nustumti nuo kelio bleizerį ir leistis traktoriumi į pakalnę, mašina sukeltų tokį triukšmą, kad atkreiptų Žako dėmesį. Dar daugiau, ji judėtų taip lėtai, kad jam pavyktų ištempti ją laukan net nepradėjus bėgti.

Kitoje dviem automobiliams skirto garažo pusėje stovėjo traktoriaus įrenginiai, snieginės padangos, dėžės ir kitokie daiktai, uždengti didžiuliu juodu brezentu.

Slidės. Ji pabandys slidėmis nusileisti į pakalnę; jeigu ji mirtinai nesušals, gal mirs nusisukusi sprandą. Taip pat beviltiška kaip ir laukti rytojaus arba porytdienos, kad pabandytų, nes vėjas lauke stiprėjo ir jau ėmė snigti taip, tarsi kiltų tikra pūga. Daugiau smalsaudama nei vildamasi Džulė kilsterėjo brezento kampą ir dirstelėjo po juo, o paskui staigiai nuleido džiugiai sušukusi ir negalėdama patikėti savo akimis.

Po brezentu buvo du išblizginti tamsiai mėlyni sniegovežiai ir šalmai, pakabinti ant sėdynių.

Drebančiais pirštais ji pabandė įkišti antrąjį raktą į artimiausio sniegovežio uždegimo spynelę. Raktas įlindo ir pasisuko. Tinka! Sukasi! Nudžiugusi ir pilna vilčių, Džulė išlėkė iš garažo ir stropiai uždarė šonines duris už savęs. Oras, prieš kelias minutes atrodęs toks grėsmingas, dabar tebuvo tik nežymi kliūtis. Po pusvalandžio, ar dar greičiau, — kai tik ji galės apsivilkti tą sniegovežio kostiumą iš savo spintos ir išsėlinti iš namo, — ji jau bus kelyje į laisvę. Niekada anksčiau jai neteko vairuoti sniegovežio, tačiau nėmaž neabejojo galėsianti kaip nors su juo susitvarkyti, daug geriau negu su tomis slidėmis ir lazdomis. Pasiryžusi laikytis savo plano, kurį įgyvendinti sekėsi geriau nei buvo maniusi, Džulė pakankamai ilgai gaišo, rinkdama dar daugiau pušų šakų, paskui movė prie senio besmegenio ir sumetė jas ten, tarsi visą laiką būtų jas rinkusi. Zakaris Benediktas tebestovėjo prie langų, sekdamas ją, ir Džulė prisivertė stabtelėti ir apsidairyti, tarytum ieškotų kieme dar vieno „rekvizito“ savo seniui besmegeniui, o išties paskutines sekundes panaudojo apgalvoti šuolio į laisvę detalėms. Jai reikėjo tiktai persirengti, užsimauti sausas pirštines ir paimti antrojo sniegovežio raktus, kad Žakas negalėtų jos vytis, supratęs, kad ji pabėgo.

Ji buvo pasiruošusi važiuoti.

Nei sniegas, nei vėjas, nei pabėgęs kalinys su ginklu nebegalėjo jai sukliudyti. Ji jau buvo beveik kelyje.

Iš namo Žakas stebėjo, kaip Džulė užsimaukšlino ant ausų kepurę ir nukėblino tolyn, dingdama jam iš akių ieškoti to, ko jai reikėjo tai nenusakomai „scenai, kurią ji ten kūrė“. Apmaudas, apėmęs anksčiau, dabar jau blėso, gerokai apmaldytas žinios, kad Sandinio būklė nepablogėjo, ir kiek mažiau nenorom kilusio linksmumo, kurį jautė žiūrėdamas, kaip Džulė galynėjasi su tuo milžinišku sniego kamuoliu, stumia jį, ridena, nors kojos per kelius beveik nesilankstė. Lūpos jam kryptelėjo vos nepradėjus šypsotis, kai prisiminė, kaip stebėjo ją, mėginančią susidoroti su kliūtimi: kai sniego kamuolys buvo pakankamai didelis, ji liovėsi stūmusi jį rankomis ir pečiais, apsisuko, įrėmė nugarą į sniego rutulį, o kojomis įsispyrė į sniegą ir toliau rideno. Žakas vos ištvėrė neišėjęs į lauką ir nepasisiūlęs jai padėti, tačiau žinojo, kad šį pasiūlymą mergina būtų piktai atmetusi ir tuo pat metu atėmusi iš jo malonumą stebėti ją iš tokios patogios pozicijos. Ligi šiol jis niekada neįsivaizdavo, kad gali būti taip malonu žiūrėti į moterį, lipdančią senį besmegenį. Kita vertus, jis nepažinojo suaugusios moters, kuriai šautų į galvą užsiimti tokia banalia ir naivia veikla kaip žaisti su sniegu.

Ši mergina buvo visiška mįslė, galvojo jis, laukdamas prie lango, kol ji vėl pasirodys. Nuovoki ir išradinga, užjaučianti ir karšta, aistringa ir žaisminga — ji buvo pilna kontrastų, ir jie visi buvo labai patrauklūs. Bet vienas Džulės Matison bruožas labiausiai jį intrigavo — tai buvo jos natūralus sveikumas. Iš pradžių jis buvo beveik įsitikinęs, kad ji tik apsimetinėja, vaizduodama nekaltumo aurą, tačiau vakar vakare pamatė, kad ji beveik nemoka bučiuotis! Tai privertė jį stebėtis, kokie gvėros vyrukai gyvena Kytone, Teksase. Ir koks niekingas snarglius buvo tas jos tariamas sužadėtinis, kad neišmokė jos seksualinių žaidimų? Džulė pašoko kaip pabaidytas triušis, Žakui palietus jai krūtis. Jeigu jis nebūtų žinojęs, kad šiais laikais ir šiame amžiuje tai neįmanoma, būtų pamanęs, kad ji dar skaisti mergelė.

Susigriebęs, apie ką galvoja, jis tyliai susikeikė, o tada nustebęs atsisuko, išvydęs Džulę įeinant pro duris.

— Man... man reikia drabužių seniui besmegeniui apvilkti, — pasakė ji linksmai šypsodama.

— Kodėl nenori palaukti ir užbaigti rytoj? — paklausė jis ir šypsena iš merginos veido išblėso.

— Bet... bet man smagu! — paprieštaravo jinai, o balse suskambo neviltis. — Koks tau malonumas drausti man daryti tą, kas padėtų greičiau stumti laiką?!

— Aš nesu pabaisa! — atkirto Žakas, negalėdamas pakęsti baimės ir nepasitikėjimo jos akyse.

— Tada leisk man... baigti savo kūrinį!

— Gerai, — sutiko jis ir atsiduso pyktelėjęs. — Puiku.

Ir vėl šypsnys užsiplieskė per visą veidą.

— Ačiū.

Žakas tirpte tirpo nuo spindulingos jos šypsnio šilumos.

— Nėra už ką, — atsakė jis, ir švelnumas, kurį išgirdo savo balse, sudirgino jį.

Per radiją virtuvėje pranešėjas pasakė, kad jie turį naujienų apie Benedikto ir Sandinio pabėgimą, kurios bus perskaitytos po reklaminės pertraukėlės. Mėgindamas neišsiduoti atsainiai linkterėdamas, jis stebėjo, kaip mergina nuskriejo į miegamąjį, paskui nužingsniavo į virtuvę ir pagarsino radiją.

Jis pylėsi sau kavos, kai komentatorius pranešė:

— Prieš dešimtį minučių neįvardytas šaltinis iš Amarilo valstijos kalėjimo paskambino NBC žinių agentūrai ir informavo, kad Dominikas Karlas Sandinis, kuris prieš dvi dienas bandė bėgti su savo kameros draugu Zakariu Benediktu, šįryt 11.15 mirė, greitosios pagalbos automobiliu vežamas į Šv. Morkaus ligoninę. Sandinis, garsaus nusikalstamo pasaulio veikėjo Enriko Sandinio sūnėnas, mirė nuo sužeidimų, gautų tuo metu, kai jis puolė du sargybinius, vakar antrąsyk landydamas pabėgti...

Džulė eidama iš miegamojo, slidinėjimo kostiumą paslėpusi sau už nugaros, išgirdo pranešėjo žodžius, lydimus įsiutusio pagrobėjo riaumojimo ir dūžtančio stiklo žvangėjimo, kai jis trenkė kavos puodelį į glazūruotas virtuvės grindis.

Mergina stovėjo atokiai, visa apmirusi iš siaubo, o Zakaris Benediktas tuo tarpu svaidė viską, kas papuolė po ranka, į sienas ir į grindis, riebiai keikdamasis ir nuožmiai grasindamas. Skrudintuvas sudužo atsitrenkęs į grindis, paskui plaktuvas, kavinukas, paskui atsivedėjęs ranka nušlavė nuo bufeto lėkštes, puodelius, stiklainius, viską paversdamas duženų krūva. Jis vis dar tebesikeikė, kai spintelės ištuštėjo, o tada, taip pat staigiai, kaip buvo užsiutęs, nurimo. Tarytum išeikvojęs ir savo įniršį, ir jėgas, delnais atsirėmė į bufeto viršų. Galva nuknabo, jis užmerkė akis.

Staigiai atsitokėjusi iš ją užhipnotizavusio siaubo, Džulė išmintingai atsisakė bet kokių vilčių ištraukti iš stalčiaus greta jo klubo sniegovežio raktą ir, nugara prisišliejusi prie sienos, nuspūdino per holą. Kai atidarė duris, nykią virtuvės tylą perskrodė iškamuotas Žako vaitojimas:

— Domai... atleisk, Domai. Atleisk man.

27

Bauginanti scena, kurios liudininkė ji ką tik buvo, be paliovos sukosi Džulės galvoje, kai ji lėkė per sūkuriuojantį sniegą į garažą ir paknopstom įpuolė vidun pro šonines duris. Drebančiomis rankomis paskubomis apsivilko slidininko kombinezoną, užsimovė pirštines ir užsidėjo šalmą, paskui ėmė sniegovežį tempti prie durų, bijodama užvesti variklį, kad nesukeltų triukšmo. Išsivariusi į lauką apžergė sėdynę, sugrabaliojo šalmo dirželį, segamą ant smakro, ir pasuko uždegimo spynelės raktą. Variklis įsijungė daug tyliau, negu ji tikėjosi, ir po valandėlės ji jau lėkė per sniegą tolimajame kiemo pakraštyje miško link, stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą ir melsdamasi, kad sniegovežis neūžtų per garsiai, ir Žakas jos neišgirstų. Drebėdama iš džiaugsmo ir kartu iš baimės, Džulė nuvingiavo pro medžius, stengdamasi suvaldyti mašiną, ant kurios sėdėjo, braukdama pušų šakas ir aplenkdama riedulius, padengtus sniegu. Kai nutols nuo namo tiek, kad jos iš ten nebegalės matyti, ir įsitikins, kad niekas nesiveja, ji įsuks į snieguotą kelią ir juo važiuos ligi plento, bet kol kas džiaugėsi galėdama pasislėpti miške. Nes už jo vėjas jau kaukė ir įsisiautėjusi pūga virto tikra sniego audra.

Penkios minutės virto dešimčia, ir pajutusi sėkmę bei laisvę ji įsidrąsino, tačiau džiaugsmas nelauktai priblėso, prisiminus sielvartą žmogaus, kurį paliko. Jai dingtelėjo, kad gan keista, iš teisybės beveik neįmanoma, kad šaltakraujis žudikas galėtų jausti tokį skausmą dėl savo kameros draugo mirties.

Džulė dirstelėjo per petį, norėdama įsitikinti, kad niekas nesiveja, paskui suriko išsigandusi, kai vos nesitrenkė į medį, staigiai pasuko, kad jo neužkliudytų, ir per plauką neapvertė sniegovežio.

Atsitiesęs Žakas abejingai apsižvalgė aplinkui į sumaitotus prietaisus ir stiklo šukes ant virtuvės grindų.

— Mėšlas, — burbtelėjo atsainiai ir siekė grafino su brendžiu.

Įsipylė į stiklinę stipraus gėrimo ir išgėrė vienu mauku, mėgindamas apmarinti skausmą krūtinėje. Ausyse jam tebeskambėjo linksmas Domo balsas, kai tas skaitė paskutinį motinos laišką: „Ei, Žakai. Džina išteka. Jokiu būdu nenorėčiau praleisti šitų vestuvių“. Prisiminė jis ir kitus dalykus, kaip Sandinio neįprastą patarimą bei išmanymą. „Tau, Žakai, prireiks padirbto paso, tu neik pas vyruką, pavarde Rubinas Švarcas, apie kurį niekada niekas nėra girdėjęs. Ateik pas mane ir aš tave suvesiu su Volių Žebenkštim. Jis geriausias fotografas šalyje. Tu, Žakai, turi leisti man tau padėti...“ Žakas leido jam padėti, ir dabar dėl to Domas buvo nebegyvas.

— Ei, Žakai, ar nori dar mamos dešros? Turiu daugybę vyniotinio.

Stovėdamas prie lango, gerdamas brendį ir nieko nereginčiu žvilgsniu įsistebeilijęs į senį besmegenį, Žakas šalia savęs jautė esant linksmą Domą. Domas taip džiaugdavosi kvailomis smulkmenomis. Jis galėjo būti čia drauge su Džule, lipdyti senį besmegenį.

Žakas apmirė, stiklinė su brendžiu stabtelėjo nepasiekusi burnos, akinimis ėmė klydinėti po kiemą. Džulė!

— Džule! — sušuko jis, žirgliodamas prie durų ir atplėšdamas jas. Sniego gūsis trenkė jam į veidą ir jam teko petimi paremti duris, kad galėtų jas atidaryti priešais stiprėjantį vėją. — Džule, eik vidun, kol dar nenušalai savo...

Vėjas sugrąžino jo balsą, tačiau Žakas nepastebėjo. Jo žvilgsnį prikaustė gilūs pėdsakai, jau prisipildę sniego, ir jis bėgo greta jų garažo link.

— Džule! — griaudėjo jis, atplėšdamas šonines garažo duris. — Po galais, ką tu ten darai...

Žakas nutilo, akimirką nesugebėjęs patikėti tuo, ką pamatė, kai jo žvilgsnis atšoko nuo sniegovežio, kyšančio po brezentu tarpduryje. Ten prasidėjo sniegovežio provėžos ir vedė tiesiai į miškus.

Prieš keletą minučių jis būtų galėjęs prisiekti, kad labiau įširsti ar pasijusti vienišesnis, kaip jautėsi išgirdęs apie Domo mirtį, nebūtų galėjęs, tačiau apėmęs įsiūtis ir nelaimės nuojauta pranoko net ir tai.

Šalta. Kelioms minutėms prabėgus po to, kai Džulė paliko miško prieglobstį ir lėkė sniegovežiu žemyn stačiu medžiais apsodintu keliu, kuriuo jie buvo atvažiavę bleizeriu, ji pajuto kaustantį, ligi kaulų smelkiantį šaltį, kuris buvo beveik nepakeliamas. Ledo krisleliai prilipo jai prie akių kampučių, sniegas kibo prie veido, akindamas ją; lūpos, rankos ir kojos sustingo. Sniegovežis perlėkė per provėžą ir paslydo, tačiau, bandant jį pristabdyti, jos galūnės buvo taip užtirpusios, kad prabėgo ne viena brangi akimirka, kol kūnas galėjo paklusti pašėlusiems smegenų įsakymams reaguoti.

Vienintelis dalykas, nesustingęs nuo šalčio, buvo baimė, baimė, kad Žakas pagaus ją, ir kita ne mažiau kankinanti baimė, kad jei ir nepagaus, tai ji veikiausiai numirs, pasiklydusi pūgoje, palaidota po sniegu. Mintyse ji jau regėjo, kaip pavasarį paieškų ekspedicija ras jos puikiai išlikusius palaikus po tirpstančio sniego kauburiu, jos kūnas ir galva vis dar apvilkti tuo dailiu mėlynu sniegovežio kombinezonu su priderintu šalmu, taip tinkančiu — neatsitiktinai, tuo ji neabejojo, — prie sniegovežio, kuriuo ji važiavo. „Tobula“ pabaiga, pamanė ji rūškana ir susigraužusi, merginai iš Čikagos lūšnynų, norėjusiai būti tobulai.

Toli apačioje, pro medžių šakas, lekiančias pro šalį, šmėkštelėjo valstijos kelias, kuris rangėsi aplinkui kalną, tačiau nuo čia ligi ten šlaitas buvo staigus, beveik status, nusileisti buvo dar kebliau, nes kelią pastojo medžiai ir milžiniški apsnigti rieduliai, kyšantys iš kalno. Jeigu ji pasirinktų šį kelią, gal ir keliomis sekundėmis greičiau atsidurtų pakalnėje, tačiau nebuvo jokios vilties pasiekti plentą nesubyrėjus į gabalėlius. Be to, jei ji leistųsi šlaitu nuo kalno, pirmiausiai turėtų pasinaudoti tiltu, kad persikeltų per ištvinusį upelį. Ji bandė prisiminti, kur yra upelis. Jai atrodė, kad jis turėtų būti netoli kito staigaus posūkio kelyje, tačiau nelengva buvo spėlioti, kai „kelias“ virto siauru taku tarp pusnių.

Jai dingtelėjo, kad gal derėtų išlipti iš sniegovežio ir kaip nors apšilti — bėgti vietoje ar šiaip daryti ką nors panašaus. Kita vertus, bijojo gaišti. Jei sniegas jau užpustė jos pėdsakus nuo garažo ligi miško, kai tik Žakas suvoks, kad jos nebėra, jis iškart pamanys, kad ji važiuoja keliu, ir pasivys ją greičiau ir lengviau, negu sekdamas jos išvagotais pėdsakais per mišką. Džulė sąmoningai vengė dirsčioti atgal per petį, nes bijojo atitraukti akis nuo kelio ir rizikuoti vėl iš rankų prarasti sniegovežio valdymą, tačiau dabar, kai suvokė, kad viskas priklausė nuo to, kaip greitai sniegas paslėps jos pėdsakus, ji nebegalėjo atsispirti. Ji skubiai dirstelėjo per petį ir sutramdė riksmą. Aukščiau, bet dar gerokai už jos, iš miškų skriejo sniegovežis ir suko kelio link, o vežėjas gūžėsi priekyje — grėsminga lemties šmėkla, besisukiojanti tarp riedulių ir medžių tarytum be jokių pastangų.

Siaubas ir įniršis nustelbė viską, net stingdantį šaltį ir pašėlusia jėga varė adrenaliną jos gyslomis. Melsdamasi, kad jis dar nebūtų jos pastebėjęs pro tankius medžius, kurie iš abiejų pusių juosė siaurą kelią, ji ėmė dairytis vietos pasukti į šoną ir pasislėpti, kol jis pralėks pro ją. Aukščiau priekyje, ties artimiausiu kelio vingiu, Džulė pamatė siaurą plynaukštę, tačiau kelias čia iš kraštų buvo apdėtas rieduliais, kad automobiliai nenusiverstų per šoną. Jai reikėjo kažkaip pravažiuoti sniegovežiu tarp riedulių žemyn ir pristabdyti jį prieš jam pasiekiant plynaukštės kraštą, o tada rasti vietą pasislėpti apačioje tarp medžių, kurių viršūnės kilo viršum kairiosios kelio pusės. Neturėdama laiko sugalvoti ko nors kito, Džulė pasuko sniegovežį tarp dviejų žmogaus ūgio riedulių, paskui nuspaudė stabdžius ir nėrė per kalno kraštą.

Plynaukštė buvo daug siauresnė, negu atrodė, ir kelias sekundes ji lėkė oru, skriedama tankiai suaugusių pušų viršūnių link, paskui sniegovežio nosis smigo žemyn kaip nevaldoma raketa, pasukusi tiesiai į medžių guotą ir už kelių pėdų tekantį upelį. Klykdama Džulė pajuto, kaip žemės trauka plėšia iš po jos sniegovežį kaip tik tuo metu, kai vidurinės pušies šakos iškilo priešais ją, atverdamos jai savo glėbį. Sniegovežis nėrė žemyn krantu, persivertė, nuslydo ledu, susidariusiu prie kranto, ir galiausiai sustojo pavirtęs ant šono, rankenoms pakibus virš tekančio vandens, pavažoms įstrigus pusiau panirusios epušės šakose.

Apkvaitusi nuo atlėgio ir praradusi nuovoką, Džulė gulėjo šalia pušies, į kurią atsitrenkė, ir stebėjo, kaip sniegovežis nėrė per pakrantės kraštą. Vydamasis ją... Versdama savo kūną judėti, ji apsivertė, pakilo keturpėsčia ir nuropojo po medžiu. Žako sniegovežio pavažos pralėkė oru pro jos slėptuvę, ir Džulė nušliaužė giliau tarp šakų, bet jai nebuvo ko nerimauti, nes jis net nedirstelėjo į jos pusę.

Jis buvo pastebėjęs jos sniegovežį, apvirtusį ant ledo ir jau traukiamą į srauniai tekantį upelio vandenį, visas jo dėmesys buvo sutelktas tik į jį.

Negalėdama aiškiai suvokti visko, kas dedasi, ar patikėti savo sėkme, ji žiūrėjo, kaip jis iššoka iš sniegovežio, dar jam nesustojus, ir bėga prie upelio.

— DŽULE! — šaukė jis be perstojo į kaukiantį vėją ir, negalėdama patikėti savo akimis, ji pamatė, kaip jis žengia per ploną ledą. Tikriausiai pamanė, kad ji bus įlūžusi, ir tikriausiai bus nudžiugęs, kad nebeliko kliūties, su kuria jam reikėjo taikstytis.

Džulė manė, kad Žakas tenorėjo atgauti sniegovežį, ir jos žvilgsnis nukrypo į sniegovežį, kurį jis buvo palikęs. Dabar sniegovežis buvo kur kas arčiau jos nei jo; Džulė galėjo pasiekti jį anksčiau ir nebent jam pavyktų jos sniegovežį nutempti į saugią vietą, ji dar puikiausiai galėjo pabėgti. Įsmeigusi žvilgsnį į jo nugarą, ji iššliaužė iš po medžio, atsitiesė ir vogčia žengė vieną žingsnį nuo savo slėptuvės, o paskui dar vieną, ir dar vieną, ketindama šonu tykinti nuo medžio prie medžio.

— DŽULE, ATSILIEPK, DĖL DIEVO! — šaukė jis, nusiplėšdamas švarką. Aplink jį ledas ėmė traškėti ir jos sniegovežio užpakalis iškilo į orą, o paskui mašina įvirto į upelį ir dingo. Užuot bandęs išsikapstyti, jis stvėrėsi nukritusios epušės šakų, ir ji negalėjo patikėti savo akimis, matydama, kaip jis palengva leidžiasi į ledinį vandenį.

Dingo jo pečiai, paskui galva, ir Džulė nudūmė pasislėpti už gretimo medžio. Gaudydamas orą, jis vėl iškilo į paviršių, šaukdamas ją vardu, paskui paniro po vandeniu, o Džulė nulėkė prie kito medžio. Arčiau nei per tris jardus nuo jo sniegovežio ir nuo laisvės ji sustojo, o jos žvilgsnį bejėgiškai prikaustė upokšnis, kur Žakas buvo dingęs. Protas jai šaukte šaukė, kad Zakaris Benediktas — pabėgęs kalinys, kuris dar labiau prasikalto, paimdamas įkaitę, ir ji privalėjo jį palikti, kol dar galėjo. Sąžinė jai klykė, kad jeigu ji dabar jį paliktų ir paimtų jo sniegovežį, jis mirtinai sušaltų dėl to, kad bandė ją išgelbėti.

Staiga tamsi jo galva ir pečiai išniro iš vandens greta nuskendusio medžio kamieno ir pajutusi palengvėjimą ji sukūkčiojo, matydama, kaip jis pasikelia ant ledo briaunos. Apstulbinta Žako valios ir kūno jėgos, Džulė stebėjo, kaip jis rankomis remiasi į ledą, pasikelia ir nusverdėja ligi švarko, kurį buvo numetęs. Užuot apsivilkęs, susmuko greta apsnigto riedulio šalia upelio.

Vidinė kova tarp Džulės proto ir širdies virto neįmanoma. Jis nenuskendo; jis sveikas; jeigu ji ketina palikti jį, tą reikia daryti dabar, kol jis nepakėlė akių ir nepamatė jos.

Vis dar nesiryždama Džulė stebėjo, kaip Žakas kelia aukštyn rankoje laikomą švarką. Kvaila, bet palengvėjo, kai pamanė, kad jis ketina jį apsivilkti, tačiau netrukus ji apmirė iš siaubo, kai pamatė Žaką darant tai, kas buvo klaiki priešingybė: jis sviedė švarką šalin, iškėlė rankas ir palengva ėmė atsagstinėti marškinius, o paskui atrėmė galvą į riedulį ir užmerkė akis. Sniegas sūkuriavo, kibdamas prie šlapių plaukų, veido ir kūno, o tuo metu jai ėmė aiškėti, kad Žakas net neketina gelbėtis. Tikriausiai jis pamanė, kad ji nuskendo, mėgindama pabėgti nuo jo, ir jis pasmerkė save myriop.

„Pasakyk, kad tiki, jog aš nekaltas“ paliepė jai pereitą vakarą, ir Džulė, be jokios abejonės, suprato, kad žmogus, norėjęs numirti dėl to, kad tapo „jos mirties“ priežastimi, tikrai buvo nekaltas.

Nesuvokdama verkianti ar pradėjusi bėgti, Džulė tyliai nusileido žemyn šlaitu ligi tos vietos, kur sėdėjo Žakas. Kai atsidūrė taip arti, kad galėjo matyti jo veidą, savigrauža ir švelnumas beveik parklupdė ją. Atkraginta galva ir užmerktos akys, gražus jo veidas virto širdgėlos suniokota kauke.

Užmiršusi šaltį, Džulė pakėlė jo švarką ir ištiesė jam. Pro baisų gumulą, įstrigusį jai gerklėje, Džulė skausmingai sukuždėjo:

— Tu laimėjai. Grįžkim dabar namo.

Kai jis nereagavo, mergina parpuolė ant kelių ir pamėgino suglebusią jo ranką įkišti į rankovę.

— Žakai, nubusk! — šaukė ji. Nuo tramdomos raudos jai drebėjo pečiai, Džulė apglėbė vyrą, priglaudė sau prie krūtinės jo galvą, mėgindama šiek tiek sušildyti, ir ėmė sūpuoti. — Maldauju! — vapėjo ji, kone isterijos apimta. — Maldauju, stokis. Aš negaliu tavęs pakelti. Privalai man padėti. Žakai, meldžiu. Prisimink, kaip sakei, kad nori, jog kas nors patikėtų tavo nekaltumu? Tada aš ne visai tavimi patikėjau, bet dabar tikiu. Prisiekiu. Žinau, kad tu nieko nenužudei. Tikiu viskuo, ką sakei. Kelkis! Prašau, prašau, kelkis! — Atrodė, kad jis vis labiau sunkėja, tarytum visai prarastų sąmonę, ir Džulę apėmė siaubas. — Žakai, neužmik, — vos ne klykdama ragino ji. Čiupusi už riešo, ėmė grūsti į švarko rankovę jo bejėgę ranką, o tuo pat metu griebėsi kvailo papirkinėjimo, stengdamasi priversti jį atsitokėti. — Mes grįšim namo. Mes kartu atsigulsim į lovą. Aš vakar to norėjau, tačiau bijojau. Padėk man, Žakai, pargabenti tave namo, — maldavo ji, kišdama į švarką antrą jo ranką ir mėgindama užsegti užtrauktuką. — Mes mylėsimės priešais židinį. Tu šito norėtum, ar ne?

Užvilkusi jam švarką, Džulė atsistojo, čiupo jam už riešų ir patraukė iš visų jėgų, bet, užuot jį pajudinusi kojos jai paslydo ir ji nugriuvo šalia jo. Vėl atsistojusi ant kojų, Džulė nuskubėjo prie jo sniegovežio ir pristūmė ten, kur jis gulėjo. Palinkusi prie Žako, papurtė jį, o tada, kai negalėjo pabudinti, užsimerkė, kad būtų drąsiau, atsivedėjo ir smarkiai trenkė jam per veidą. Žakas atsimerkė, paskui vėl užsimerkė. Nepaisydama aštraus skausmo, pervėrusio jai visą ranką nuo sušalusių pirštų, mergina pagriebė vyrą už riešų ir truktelėjo, bandydama jam pasakyti kažką kita, kas gal priverstų jį atsikelti. — Be tavęs negaliu rasti kelio namo, — melavo ji, tąsydama Žaką už riešų. — Jei nepadėsi man grįžti namo, mirsiu čia drauge su tavimi. Ar tu šito nori? Žakai, meldžiu, padėk man! — šaukė ji. — Neleisk man numirti!

Prabėgo sekundė, kol suprato, kad jis jau šiek tiek reaguoja į jos žodžius ir bando iš paskutiniųjų pastovėti.

— Gerai, — dusdama gyrė jį Džulė. — Atsistok. Padėk man grįžti namo, kad sušilčiau.

Žakas judėjo labai lėtai, o kai atsimerkė, akys klydinėjo, tačiau dabar jis instinktyviai bandė jai padėti. Ne iškart, bet po kelių mėginimų, Džulei pavyko pastatyti jį ant kojų, apkabinti jo ranka sau pečius ir nuvesti ligi sniegovežio, kur jis užsikniaubė ant vairo.

— Pasistenk padėti man išlaikyti pusiausvyrą, — paprašė ji, prilaikydama jį rankomis ir skubiai įlipdama jam pavymui. Ji pažvelgė aukštyn į kelią, kuriuo buvo nusileidęs, suprato, kad atgal tuo stačiu šlaitu nebepakilsi, ir nusprendė kol kas judėti upeliu palei jo vingį, tikėdamasi, kad bus koks nors būdas pakilti ligi tilto, o iš ten — į kelią. Užmiršusi savo baimę nepažįstamos mašinos jėgai, Džulė prisigūžė, kad kūnu užstotų Žaką nuo vėjo ir paleido mašiną lėkti per sniegą. — Žakai, — pasakė jam beveik į ausį, žiūrėdama į kelią, žūtbūt stengdamasi išlaikyti jo budrumą ir pažaboti savo siaubą. — Tu vis dar drebi. Gerai, kad drebi. Vadinasi, tavo kūno temperatūra nenukrito ligi žemiausio pavojingo taško. Kažkur esu apie tai skaičiusi.

Jie apsuko vingį ir Džulė nukreipė sniegovežį į vienintelį kelią, kuriuo ji manė galėsiant pakilti.

28

Jis dusyk susmuko hole dar nespėjus Džulei nutempti jo į savo miegamąjį, kur tikrai žinojo, kad židinys prikrautas malkų ir paruoštas užkurti. Uždususi ji nusvirduliavo ligi lovos ir paguldė Žaką ant jos. Mergina tučtuojau pradėjo nuvilkinėti viršutinius drabužius, kurie buvo sustingę ir apledėję. Tik tada, kai traukė žemyn kelnes, Žakas pirmąkart nuo to laiko, kai ji atbėgo jo gelbėti, prabilo:

— Dušas, — vos girdimai sumurmėjo jis. — Karštas dušas.

— Ne, — paprieštaravo ji, stengdamasi išlaikyti dalykišką ir objektyvų toną, kai ėmė tempti žemyn apledėjusius apatinius. — Dar ne. Žmones, ištiktus hipotermijos, reikia atšildyti palengva, bet ne su tiesiogine šiluma, to išmokau mokykloje per pirmosios pagalbos pamokas. Ir nekreipk dėmesio, kad tave nurenginėju. Aš mokytoja, o tu man tik vienas iš tų mažų berniukų, — pamelavo ji. — Mokytoja beveik tas pats kaip slaugė, ar žinojai? — ir pridūrė: — Nesnausk! Klausyk manęs!

Ji nusmaukė trumpikes per raumeningas jo kojas, Žakas dirstelėjo žemyn, kad pamatytų, kaip jai sekasi, ir pamatė ryškų raudonį užliejant jai veidą. Puikus vyriškas kūnas buvo jai prieš akis lyg žurnalo „Panelė“ dvigubas vidurinis puslapis, kurį buvo mačiusi koledže. Tik šis kūnas buvo pamėlęs nuo šalčio ir virpėjo krečiamas drebulio.

Čiupo antklodes, apkamšė jį ir ištrynė kūną, o paskui nuėjo į sandėliuką, atnešė dar keturias antklodes ir užklojo. Patenkinta tuo, ką rado, nuskubėjo prie židinio kampe ir uždegė prakuras. Tik tada, kai malkos židinyje įsiliepsnojo, Džulė stabtelėjo nusivilkti viršutinių drabužių. Bijodama jį palikti, stovėjo lovos kojūgalyje, sekdama jo lėtą negilų kvėpavimą, o pati tuo tarpu nusivilko sniegovežio kostiumą.

— Žakai, ar girdi mane? — paklausė ji ir, nors jis tylėjo, Džulė toliau jį kalbino — pažėrė ištisą virtinę kvailų padrikų komentarų, kurie turėjo paskatinti jį atsigauti ir sustiprinti jos blėstančią viltį, kad jis atsigaus. — Tu labai stiprus, Žakai. Iškart tai supratau, kai žiūrėjau, kaip keiti man padangą, ir kai ropšteisi iš upelio. O be to, tu labai drąsus. Mano klasėje yra mažas berniukas — Džonis Everetas, kuris labiau už viską pasaulyje nori būti stiprus. Jis luošas, todėl visą laiką sėdi invalido vežimėlyje, kai žiūriu į jį, man plyšta širdis, bet jis niekada nepasiduoda. Prisimeni, pasakojau tau apie jį vakar vakare? — Nepastebėdama sušvelnėjusio balso, ji pridūrė: — Jis labai drąsus, kaip ir tu. Mano brolių kambaryje kabojo plakatai su tavo atvaizdu. Ar esu tau tai sakiusi? Aš, Žakai, tiek daug norėčiau tau papasakoti, — pasakė ji užlūžtančiu balsu. — Ir papasakosiu, jei išliksi gyvas ir leisi man. Viską papasakosiu, ką tik norėsi žinoti.

Ją apėmė siaubas. Gal jai reikėtų dar ką nors daryti, kad sušildytų jį ir neleistų miegoti. O jeigu jis numirs dėl jos neišmanymo? Čiupo storą frotinį chalatą iš spintos, apsivilko jį, o tada atsisėdo ant lovos greta jo klubo ir pirštų galais užčiuopė pulsą jo kakle, o jos žvilgsnį prikaustė laikrodis ant tualetinio stalelio. Jo pulsas buvo bauginamai lėtas. Rankos ir balsas jai drebėjo, kai lygino antklodes ant plačių jo pečių ir pasakė:

— Dėl vakar vakaro... norėčiau, kad žinotum, jog man buvo malonu, kai mane bučiavai. Nenorėjau, kad sustotum, ir tai mane išgąsdino. Tai neturi nieko bendra su tuo, kad sėdėjai kalėjime, tai įvyko dėl to, kad aš... kad aš nebesivaldžiau, ir aš nieko panašaus nesu patyrusi. — Ji jautė, kad jis veikiausiai negirdėjo nė vieno jos žodžio, ir nutilo, kai stiprus drebulys vėl supurtė jam kūną. — Gerai, kad drebi, — balsu pasakė ji, tačiau kaip pašėlusi suko galvą, kuo dar galėtų jam pagelbėti. Staiga senbernarų veislės šunų su mažyčiukėm statinaitėm prie kaklo, skirtom žmonėms, užkluptiems pūgos, vaizdas iškilo jos sąmonėje ir privertė pliaukšterėjus pirštais pašokti ant kojų. Po kelių minučių ji grįžo prie jo lovos, nešina stikline brendžio, nesitverdama savame kailyje iš džiaugsmo dėl to, ką buvo išgirdusi per virtuvės radiją.

— Žakai, — entuziastingai sušuko ji, sėsdama ant lovos ir pakišdama ranką jam po galva, kad galėtų kilsterėti ją ligi stiklinės, — gurkštelėk ir pabandyk suprasti, ką tau sakau: ką tik per radiją išgirdau, kad tavo draugas — Dominikas Sandinis — yra Amarilo ligoninėje. Jis taisosi! Ar supranti? Jis nenumirė. Dabar jau atgavo sąmonę. Jie mano, kad tas kalinys iš kalėjimo ligoninės, kuris pateikė klaidingą informaciją, suklydo arba bandė kalinių protestą paversti tikru maištu... būtent tai ir įvyko... Žakai?

Po kelių minučių jai pavyko sugirdyti Žakui tik vieną valgomąjį šaukštą brendžio, ir Džulė liovėsi. Ji žinojo galinti rasti telefoną, kurį jis buvo paslėpęs, ir iškviesti greitąją pagalbą, tačiau gydytojas beregint jį atpažintų ir nedelsdamas iškviestų policiją. Jie išgabentų jį iš čia ir nuvežtų atgal į kalėjimą, o jis sakė verčiau mirsiąs, negu grįšiąs.

Džulės akių kampučiuose ištryško abejonių ir nuovargio ašaros, ir, minutėms slenkant, ji sėdėjo ant skreito susidėjusi rankas, mėgindama sugalvoti, ką daryti, kol galiausiai ėmė pašnibždomis kalbėti maldą.

— Prašau, padėk man, — meldėsi ji. — Nežinau, ką daryti. Nežinau, kodėl Tu mus suvedei. Nesuprantu, kodėl verti mane puoselėti jam tokius jausmus, kodėl nori, kad likčiau su juo, bet kažkodėl manau, kad visa tai padarei Tu. Aš tai žinau, nes... nuo to laiko, kai buvau maža mergytė, niekada nejaučiau Tavo rankos, uždėtos man ant peties — kai Tu man davei Matisonus.

Džulė giliai, su drebuliu atsiduso ir brūkštelėjusi ranka nusišluostė ašarą akies kamputyje, bet, tardama paskutinius maldos žodžius, jau jautėsi tvirtesnė:

— Meldžiu, saugok mus.

Po valandėlės ji pažvelgė į Žaką ir pastebėjo, kad drebulys vėl krečia jo kūną, paskui jis įsikniso giliau į apklotus. Supratusi, kad jis kietai įmigo, o ne prarado sąmonę, ko ji labiausiai bijojo, Džulė palinko į priekį ir švelniai pabučiavo jam kaktą.

— Drebėk ir toliau, — sukuždėjo. — Drebėti sveika.

Nejausdama, kad pora gintarinių akių sumirksėjusios atsimerkė, paskui, jai atsistojus, vėl užsimerkė, Džulė nuėjo į vonios kambarį nusiprausti po karštu dušu.

29

Ji suposi į chalatą, kai dingtelėjo, kad galėtų susirasti paslėptą telefoną, ir paskambinti tėvams, kad praneštų, jog yra sveika ir gyva. Sustojusi prie savo lovos, uždėjo delną Žakui ant kaktos ir stebėjo, kaip jis alsuoja. Temperatūra buvo beveik normali, o alsavo giliau, lygiai taip alsuoja snaudžiantis išvargęs žmogus. Staiga užplūdęs atlėgis pakirto jai kelius, kai pasisuko pakurstyti riaumojančios ugnies, kurią buvo užkūrusi. Patenkinta, kad Žakas jau pakankamai sušilęs, paliko jį miegoti ir nuėjo ieškoti telefono. Pagalvojusi, kad protingiau būtų pradėti paieškas nuo Žako miegamojo, Džulė pravėrė duris ir sustojo, apstulbinta neįtikėtinos prabangos, atsivėrusios jai prieš akis. Ji buvo maniusi, kad jos kambarys su akmeniniu židiniu, veidrodinėmis durimis, erdvia plytelėmis išklota vonia buvo absoliuti prabangos viršūnė, bet šis kambarys buvo keturis kartus didesnis ir dešimt kartų prašmatnesnis. Kairėje visa siena buvo veidrodinė, atspindinti įspūdingo dydžio lovą su didžiuliais stoglangiais viršum jos ir balto marmuro židinį priešais lovą. Aukšti langai rikiavosi išilgai galinės sienos, o paskui pusračiu išsidėstę sudarė plačią nišą baltai marmuro voniai, pastatytai ant pakylos. Prie židinio stovėjo kelios lenktos sofos, apmuštos dramblio kaulo, rausvai violetiniu ir jūrų putos žalumo dryžuotu šilku. Ant pakylos, abipus vonios, buvo dar du minkšti krėslai ir otomanės, apmuštos tų pačių spalvų, tačiau dygsniuotu gėlėtu audeklu, priderintu prie lovos apkloto.

Džulė palengva žengė į priekį, kojos grimzdo į blyškiai žalius kilimo vilnos gaurus. Kairėje ji pamatė dviejų veidrodinių panelių varines rankenėles ir dvejodama stumtelėjo, paskui išgąstingai aiktelėjo, išvydusi didelę vonią marmuro grindimis, apšviestą iš viršaus, kurią per vidurį skyrė į dvi dalis du ilgi marmuriniai praustuvai su dvigubom kriauklėm ir veidrodine pussiene virš jų. Kiekvienoje vonios kambario pusėje buvo po atskirą didžiulę dušo kabiną iš skaidraus stiklo ir po marmuro vonią su auksiniais čiaupais.

Nors likusi namo dalis buvo įrengta taip, kad galėjo tikti ir vyrui, ir moteriai, nebuvo jokios abejonės, kad šitiems apartamentams moteriškos rankos suteikė viliojančios prabangos aurą, leidusią vyrui pasijusti, tarsi pakviestam į privatų moters buduarą. Džulė kažkokiame žurnale buvo skaičiusi, kad vedę vyrai, neabejojantys savo vyriškumu, retai rodydavo nepasitenkinimą savo žmonų norui turėti labai moteriškus miegamuosius, ir iš teisybės jiems net patikdavo tariamas įsibrovimas į anksčiau „uždraustą“ sritį. Ligi šiol jai tai atrodė keista, bet kai pastebėjo visas subtilybes, skirtas vyriškiui, milžinišką lovą ir patogius, pernelyg minkštus krėslus šalia vonios, nusprendė, kad teorija buvo ne iš piršto laužta.

Ji pasuko prie didžiulės spintos-kambario, atsidarančio vonios kambario dešinėje, ir įėjo vidun ieškoti telefono. Nuodugniai viską apieškojusi abiejose spintose ir visuose miegamojo stalčiuose ir nieko neradusi, Džulė neatsispyrė pagundai ir iš moteriškės spintos pasiskolino raudono šilko japonišką kimono, išsiuvinėtą auksiniais siūlais. Išsirinko jį iš dalies dėl to, kad neabejojo, jog jis tiks jai, o iš dalies dėl neįveikiamo noro gražiai atrodyti, jeigu Žakas nubustų prieš rytą. Ji juosėsi diržą per liemenį, spėliodama, kur, po galais, jis paslėpė telefoną, kai prisiminė spintelę hole, tą su užraktu, rakinamu tik iš vienos pusės. Nuėjo tiesiai prie jo ir paėmė už rankenos, ir kai paaiškėjo, kad užrakinta tvirtai, ji nuėjo į savo miegamąjį. Rado raktą ten, kur ir manė jį būsiant — jo permirkusių kelnių kišenėje.

Užrakintoje spintelėje buvo gausios vyno ir likerių atsargos ir keturi telefonai, kuriuos rado už šampano Dom Perignon dėžės, kur Žakas buvo juos paslėpęs.

Slopindama netikėtai apėmusį jaudulį, Džulė nusinešė vieną iš aparatų į svetainę, įjungė į lizdą ir susirangė ant sofos po savimi pasikišusi kojas, o telefoną pasidėjo ant skreito. Jau buvo surinkusi pusę ilgo tolimojo nuotolio numerio, kai suvokė, kad tikriausiai daro didžiulę klaidą, ir tučtuojau padėjo ragelį, nutraukdama ryšį. Kadangi pagrobimas buvo valstybinis nusikaltimas, — o Žakas buvo pabėgęs žudikas, — be jokios abejonės, FTB agentai turbūt yra jos tėvų namuose ir laukia Džulės skambučio, kad galėtų atsekti, iš kur skambinama. Bent šitaip visada būdavo filmuose. Nors mergina ir buvo apsisprendusi pasilikti čia su Žaku ir atsiduoti Dievui į rankas, kad ir kas toliau vyktų, tačiau jai žūtbūt reikėjo pakalbėti su namiškiais ir juos nuraminti. Be tikslo pirštu braukydama ryškų auksinį povą, išsiuvinėtą ant raudono kimono, ji įtemptai galvojo. Kadangi nedrįso skambinti šeimos nariams, pirmiausia reikėjo susisiekti su kuo nors kitu, kuo nors, kuo galėjo besąlygiškai pasitikėti, kuo nors, kas nesutriks ir išpildys jos prašymą.

Apie mokyklos koleges negalėjo būti nė kalbos. Jos buvo šaunios moterys, tačiau greičiau baikščios nei drąsios ir ne tokios pasitikinčios savimi, kad galėtų taip rizikuoti. Staiga jos veidą nušvietė šypsena ir ji pasiėmė mažą adresų knygelę, kurią nešiojosi kišenėje. Atvertusi ties K raide, ji pasidėjo telefoną ant skreito ir susirado Ketrinos Keihil namų numerį, kurį buvo užsirašiusi dar prieš tai, kai Ketrina tapo ponia Matison. Šio mėnesio pradžioje Ketrina buvo atsiuntusi jai laiškutį, klausdama, ar jos negalėtų susitikti, kai ji šią savaitę lankysis Kytone. Smagiai nusijuokė pagalvojusi, kad Tedas užsius ant jos už tai, kad ji sugrąžino Ketriną į patį Matisonų šeimos centrą, kur jis negalėjo jos išvengti arba ją ignoruoti... O Ketrina jai bus už tai dėkinga.

— Ketrina? — skubiai pasakė Džulė, kai toji atsiliepė telefonu iš savo namų. — Čia Džulė. Nieko nesakyk, jei esi ne viena.

— Džule! Dieve mano! Taip, aš viena. Mano... mano tėvai Bahamų salose. Kur tu? Ar viskas gerai?

— Taip. Prisiekiu, viskas gerai. — Ji nutilo, kad nurimtų, o tada paklausė: — Ar mano tėvų namuose yra kas nors — policija ar FTB?

— Jie pas tavo tėvus ir teiraujasi apie tave visame mieste.

— Klausyk, noriu tave paprašyti labai didelės paslaugos. Tu nepažeisi įstatymų, bet turi laikyti paslapty, kad aš tau skambinau.

Ketrinos balsas virto verksmingu kuždesiu:

— Džule, aš bet ką dėl tavęs padarysiu. Jaučiuosi pagerbta, kad man paskambinai, — kad duodi man progą atlyginti už visa, ką padarei, mėgindama sulaikyti Tedą nuo skyrybų su manimi, už tai, kad visada mane palaikei... — Ji staigiai nutilo kaip tik tada, kai Džulė buvo benutraukianti ją. — Ką turėčiau padaryti?

— Norėčiau, kad praneštum mano tėvams ir broliams, jog po valandos vėl tau paskambinsiu ir galėsiu su jais pasikalbėti. Ketrina, nieko nedaryk ir nieko nesakyk, kas sukeltų FTB įtarimą. Elkis natūraliai, pakalbėk su mano šeima be pašalinių. Tavęs neišgąsdins susitikimas su FTB agentais, ar ne?

Ketrina liūdnai sukikeno.

— Kaip Tedas teisingai pabrėždavo — buvau išlepinta maža princesė, kurią tėtis privertė patikėti, kad ji gali daryti viską, kas tik šauna į galvą. Neįmanoma, — tęsė ji linksmiau, — kad keli niekingi FTB agentai sunervintų tokią princesę kaip aš. O jeigu pabandys, — juokavo ji, — prašysiu tėtį, kad paskambintų senatoriui Vilkinsui.

— Puiku, tiesiog nuostabu, — apsidžiaugė Džulė ir nusišypsojo išgirdusi nerūpestingą drąsų Ketrinos toną, paskui atsitokėjo, mėgindama perspėti, kad Ketrina, drauge ir Džulės šeima nenuspręstų pačios Džulės gerovei pranešti FTB apie Džulės skambutį. — Dar vienas dalykas: įtikink, kad mano šeima suprastų, jog dabar esu visiškai saugi, bet jeigu kas nors atseks, kad skambinu, man kils baisus pavojus. Aš... aš negaliu tiksliai paaiškinti, ką turiu omeny, — neturiu laiko, ir net jei paaiškinčiau...

— Tau nereikia man nieko aiškinti. Iš tavo balso suprantu, kad tau nieko nenutiko, o tai visa, kas man rūpi. O dėl to, kur tu esi... ir su kuo... žinau, kad ir ką darytum, elgiesi teisingai. Tu, Džule, geriausias žmogus, kokį man teko pažinti. Verčiau jau eisiu. Po valandos paskambink dar sykį.

Džulė užkūrė svetainėje židinį, paskui ėmė vaikštinėti priešais, nekantriai žvilgčiodama į savo laikroduką, kol prabėgs valanda. Dėl ramios, nesmalsaujančios Ketrinos reakcijos į tai, ką sakė Džulė, ši buvo visai nepasiruošusi tam, kas įvyko, kai paskambino antrąsyk. Paprastai santūrus jos tėvas, vos tik suskambus Keihilų telefonui, čiupo ragelį:

— Taip. Kas čia?

— Čia Džulė, tėti, — pasakė ji, stipriai suspaudusi ragelį. — Man nieko nenutiko. Aš sveika...

— Ačiū Dievui! — atsakė jis, o balsas iš susijaudinimo buvo užkimęs ir gergždė, paskui jis sušuko: — Mere, čia Džulė, ji sveika. Tedai, Karlai, — čia Džulė, ji sveika. Džule, mes padarėm, ką liepei, — mes nepranešėm FTB.

Už tūkstančio mylių Džulė girdėjo, kaip pakėlus kelis telefonų ragelius suaidėjo džiugių bei išgąstingų balsų chaosas, bet visus juos nustelbė Tedo balsas — raminantis, valdingas.

— Nurimkit visi, — paliepė jis. — Džule, ar tu viena? Ar gali kalbėti? — Nespėjus jai atsakyti, pridūrė: — Tas tavo mokinys storu balsu — Džo Bonas Artis — iš galvos kraustosi.

Kiek suglumusi Džulė išsižiojo, išgirdusi, ką Tedas kalba ir kokį vardą mini, paskui užslopino nervingą juoką, supratusi, kad jis tyčia pasakė ne tą vardą.

— Turi omeny Vilį, — pataisė ji. — Aš iš tiesų viena, bent kol kas.

— Ačiū Dievui! Kur tu, mieloji?

Džulė išsižiojo, tačiau neištarė nė garso. Pirmą sykį nuo tada, kai apsigyveno pas Matisonus, ketino jiems pameluoti ir, kad ir kokia rimta priežastis, ji vis dar šito bijojo ir jai buvo gėda.

— Nesu visai tikra, — bandė išsisukti taip nevykusiai, kad jie galėjo suprasti ją meluojant. — Tačiau... čia šalta, — pridūrė ji vangiai.

— Kokioje valstijoje esi? Gal tu Kanadoje?

— Aš... aš negaliu pasakyti.

— Benediktas ten, ar ne?! — spėjo Tedas, ir tramdomas pyktis prasiveržė: — Todėl negali pasakyti, kur esi. Tučtuojau paduok ragelį tam šunsnukiui!

— Negaliu. Klausykit visi, aš negaliu ilgai kalbėti, bet noriu, kad patikėtumėt manimi, kai sakau, kad niekas su manimi blogai nesielgia. Tedai, — pridūrė ji, mėgindama kaip nors susišnekėti su žmogumi, išmanančiu įstatymus, ir vildamasi, kad galėjo būti padaryta teisinių klaidų, — jis nieko nenužudė. Prisiekusieji suklydo, ir todėl tu negali — mes negalim — smerkti jo už bandymą pabėgti.

— Suklydo! — pratrūko Tedas. — Džule, netikėk šitom nesąmonėm! Jis nuteistas žudikas ir pagrobėjas!

— Ne! Jis neketino pagrobti manęs. Jam reikėjo tik automobilio, supranti, kad išvažiuotų iš Amarilo, ir jis sutvarkė mano bleizerio prakiurusią padangą, todėl, savaime aišku, aš ir pasiūliau jį pavėžėti. Būtų mane paleidęs, tačiau negalėjo, nes pamačiau jo žemėlapį...

— Kokį žemėlapį tu pamatei, Džule? Kieno žemėlapį? Kur?

— Jau turiu eiti, — pasakė ji graudžiai.

— Džule! — įsiterpė tėvo Matisono balsas. — Kada sugrįši?

— Kai tik mane paleis, kai tik galėsiu. Aš... aš turiu eiti. Pažadėkit, jog niekam nepasakysit, kad skambinau.

— Pažadam ir mylim tave, Džule, — ramino ją tėvas Matisonas, besąlygiškai ja pasitikėdamas. — Visas miestas meldžiasi, kad tau nieko nenutiktų.

— Tėti, — paprašė ji, nes nepajėgė susilaikyti, — ar negalėtum paprašyti, kad jie pasimelstų ir už jį?

— Ar tu proto netekai! — pratrūko Tedas. — Tas žmogus nuteistas... — Džulė nebegirdėjo, ką jis dar sakė. Ji jau padėjo ragelį ir mirksėdama bandė sulaikyti sielvarto ašaras. Prašydama juos melstis už savo pagrobėją, ji netyčia leido namiškiams spėti esanti arba Zakario Benedikto apgaulės auka, ar jo bendrininkė. Ir viena, ir kita buvo išdavystė to, kuo jie tikėjo, ir to, kuo jie patikėjo ją esant. Nusikratydama apimančia neviltimi, Džulė priminė sau, kad Zakaris Benediktas buvo nekaltas, ir tik tai buvo dabar svarbu. Padėti nekaltam žmogui ištrūkti iš kalėjimo nebuvo nei nemoralu, nei nelegalu, dėl to ji nepamynė savo šeimos pasitikėjimo.

Atsistojusi ji prikrovė malkų į abu židinius, padėjo telefoną atgal į spintą, tada nuėjo į virtuvę ir ėmė tvarkytis, o paskui ruošti troškinį, kad turėtų kuo sušildyti savo pacientą, kai jis nubus. Pjaustydama bulves, suprato, kad jeigu Žakas sužinotų, kad ji skambino telefonu, sunkiai, gal net visai nepavyktų įtikinti jo, kad jos artimieji ir buvusi svainė patikimi ir nepraneš valdžios atstovams, kad ji skambino. Kadangi jis ir šiaip turėjo pakankamai rūpesčių, nusprendė jam nesakyti.

Baigusi nuėjo į svetainę ir atsisėdo ant sofos, neišjungusi radijo virtuvėje, kad galėtų išgirsti, jei būtų daugiau naujienų, kurios rūpėtų Žakui.

Keista gyvenimo ironija, pamanė Džulė graudžiai šypsodama, kai išsitiesė ant sofos ir įsistebeilijo į lubas: ji tiek metų elgėsi kaip Merė Popins ir niekada nė sykio neišklydo iš tiesaus kelio, o štai ėmė ir atsidūrė čia.

Vidurinėje mokykloje ji turėjo daug draugų berniukų, bet niekada jiems neleido būti daugiau negu draugais, o jie, kaip atrodė, mielai su tuo sutiko. Jie vesdavosi merginą į futbolo rungtynes, paveždavo į mokyklą ir kviesdavo į triukšmingus, linksmus susiėjimus. Abitūros metais Robas Kyferis, mokyklos „šaunuolis“, įstūmė ją į keblią padėtį, kai pakvietė vykti kartu į išleistuvių pobūvį. Nors ne vienerius metus buvo slapčia įsimylėjusi Robą Kyferį, nors ir labai troško sutikti, ji atsisakė, nes visi kalbėjo, kad Robas Kyferis greičiau nuvilktų mergaitei baltinius, negu Merė Kostler galėtų nurengti Kostlerio drabužių parduotuvės vitrinos manekenus.

Džulė netikėjo, kad Robas galėtų jai ką nors padaryti, juk jie buvo draugai. Be to, ji buvo tėvo Matisono duktė, kas jai teikė tam tikrą „imunitetą“ nuo nepageidautinų priekabiavimų, bet eiti su Robu į išleistuves ji negalėjo. Nors ji be galo troško sakyti taip, nors jis ir buvo iškilmingai pažadėjęs gerai elgtis išleistuvių vakarą, ji žinojo, kad visa mokykla ir galiausiai visas miestas manys, kad tėvo Matisono duktė tapo dar vienu numeriu ilgame Robo seksualinių pergalių sąraše. Užuot ėjusi su Robu, ji nuėjo į išleistuves su simpatinguoju Bilu Svensenu, kurio tėvas buvo mokyklos orkestro vadovas, o Robas lydėjo Denisę Porter, vieną iš šokėjų, kurios žygiuodavo su orkestru. Tą vakarą, be galo nelaiminga, ji stebėjo, kaip Robas, kuris buvo vainikuotas išleistuvių karaliumi, pasilenkė ir pabučiavo savo karalienę, Denisę Porter.

Denisė tą naktį pastojo. Kai po trijų mėnesių pora susituokė ir išsinuomojo nešvarų vieno kambario butą, užuot stoję į koledžą, kaip buvo planavę, visas Kytono miestas žinojo kodėl. Kai kurie Kytono piliečiai gailėjo Denisės, bet dauguma elgėsi taip, lyg ji pati būtų prisišaukusi bėdą lįsdama prie Robo Kyferio.

Džulė jautė keistą atsakomybę už visą tą košmarą. Toji patirtis sustiprino jos ryžtą visomis išgalėmis vengti bėdų ir skandalų. Koledže ji atkakliai išsisukinėdavo iš pasimatymų su Styvu Baksteriu, nors jis ir patiko jai, nes gražuolis futbolininkas buvo žinomas mergišius, pagarsėjęs nuopelnais miegamuosiuose, daug dažnesniais negu futbolo stadione. Styvas, dėl jai nesuprantamų priežasčių, beveik dvejus metus sekiojo paskui ją, pasirodydavo vienas vakarėliuose, jeigu žinojo ją ten būsiant, būdavo šalia, nuoširdumu ir žavesiu stengdamasis ją įtikinti, kad ji jam ypatinga, jie drauge kvatojo, valandų valandas kalbėdavosi, bet tik būreliuose, nes Džulė atkakliai vengė likti su juo viena.

Dabar, kai Džulė palygino savo nuosaikią praeitį su chaotiška dabartimi ir miglota ateitimi, nežinojo, verkti ar juoktis: per šitiek metų ji nė karto nebuvo išklydusi iš kelio, nes nenorėjo, kad jos šeima ir žmonės Kytone blogai apie ją galvotų. Dabar, kai buvo beišklystanti iš „tiesaus ir siauro kelio“, ji nenorėjo, kad miestelyje kiltų paskalų dėl to, kad ji nepaiso moralinių ir socialinių taisyklių. Ne, iš tiesų tik ne ji, nesmagiai pagalvojo Džulė. Ką ji ketino daryti, buvo ne tik moralinių principų, bet gal ir Jungtinių Amerikos Valstijų įstatymų laužymas, ir žiniasklaida netruks paskleisti per pasaulį gandus — ką jie jau ir dabar darė.

Nuotaika iškart subjuro ir Džulė rūškana pažiūrėjo į savo rankas. Nuo tada, kai apsigyveno su Matisonais, ji nusprendė kai ką „paaukoti“, užuot pasirinkus kitokį, pelningesnį profesinį kelią, tapo mokytoja. Ir vis dėlto kiekviena auka paprastai atnešdavo tokį gausų atlyginimą, kad ji visada jausdavosi gavusi žymiai daugiau, negu buvo davusi.

Dabar mergina aiškiai jautė, kad likimas pareikalavo išpirkos už viso gyvenimo neužtarnautą atlyginimą: Zakaris Benediktas buvo taip pat nekaltas dėl tos šaltakraujiškos žmogžudystės kaip ir ji pati, ir ji negalėjo atsikratyti jausmo, kad iš jos kažko tikimasi.

Pasivertusi ant šono, ji pakišo ranką po ant sofos gulinčiomis pagalvėmis ir stebėjo liepsnas, šokinėjančias židinyje ant grotelių. Kol bus rastas tikrasis žudikas, niekas, drauge ir jos tėvai, nuo šiol nieko netoleruos, kad ką ji būtų padariusi. Žinoma, kai šeima supras, kad Žakas nekaltas, jie pritars viskam, ką ji buvo įvykdžiusi ar ką galėtų įvykdyti. Ką gi, gal ir ne viskam, pagalvojo Džulė. Jie nepritartų tam, kad ji taip greitai įsimylėjo, jeigu tai, ką ji jautė, iš tiesų buvo meilė, ir jie tikrai nepritartų tam, kad ji miega su juo. Rami ir susitaikiusi, o drauge ir kankinama nervingo laukimo, Džulė suprato, kad mylėti ar ne — nepriklausė nuo jos valios; miegoti su juo buvo iš anksto nulemta, nebent po vakarykštės nakties jis būtų drastiškai pakeitęs savo norus. Nors ji vylėsi, kad Žakas suteiks jai progą per kelias dienas geriau jį pažinti.

Ji nieko daugiau negalėjo padaryti, tik saugoti savo širdį nuo nereikalingo skausmo ir nedaryti, ir nesakyti nieko, kad netaptų dar lengviau jo pažeidžiama, negu buvo ligi šiol. Pagaliau ji nebuvo visiška kvailė. Dar prieš patekdamas į kalėjimą, Zakaris Benediktas buvo gyvenęs elitiniame prabangos pasaulyje, apgyventame rafinuotų žmonių, garsėjančių palaida morale, neturinčių asmeninio elgesio ar etikos normų. Ji buvo pakankamai daug skaičiusi apie jį žurnaluose, prieš jam pakliūnant į kalėjimą, ir žinojo, kad vyras, su kuriuo atsidūrė vienišoje kalnų troboje, kažkada turėjo pasakiškus namus ir vilas, kur ruošdavo gausingas puotas, kuriose dalyvaudavo ne tik įžymios kino žvaigždės, bet ir tarptautinio verslo magnatai, Europos monarchai ir net Jungtinių Valstijų prezidentas.

Jis nebuvo jaukus, nuoširdus mažos miestelio bažnytėlės pastoriaus padėjėjas. Džulė žinojo, kad, palyginti su juo, ji buvo tokia pat naivi ir nepatyrusi, kaip ką tik gimęs naujagimis.

30

Buvo jau po dešimtos vakaro, kai mergina sutrikusi ir išsigandusi nubudo, pagalvėlę spausdama sau prie krūtinės. Dėmesį patraukė nežymus krustelėjimas kairėje, ir Džulė staigiai sukdama galvą išgirdo smagų vyrišką balsą:

— Slaugė, kuri palieka savo pacientą ir užminga budėdama, negauna viso atlyginimo.

Džulės „pacientas“ stovėjo, atsainiai atsirėmęs pečiu į židinio lentynėlę, sukryžiavęs rankas ant krūtinės, ir tingiai šypsodamas stebėjo ją. Dar nuo dušo drėgnais plaukais, su kremine zomšos palaidine, ties kaklu prasegta ir sukišta į rudas kelnes, jis atrodė neįtikėtinai gražus, visai atsigavęs ir... dėl kažko labai smagus.

Stengdamasi nekreipti dėmesio į išdavikišką širdies plakimą, vos išvydusi kerinčią šypseną, Džulė tuoj pat atsisėdo.

— Tavo draugas — Dominikas Sandinis — nemirė, — pranešė jam, norėdama jį kuo greičiau nuraminti. — Jie mano, kad jis pasveiks.

— Girdėjau.

— Girdėjai? — atsargiai paklausė Džulė.

Jai dingtelėjo, kad gal besirengdamas jis išgirdo šią žinią per radiją. Jei ne, — jeigu jis prisiminė, kaip ji jam tai sakė, — tada buvo reali galimybė, kad Žakas gali prisiminti ir kitus dalykus, kuriuos buvo jam sakiusi visai atvirai, kai manė, kad jis jos negirdi. Ji laukė, tikėdamasi, kad jis užsimins apie radiją, tačiau jis ir toliau stebėjo ją šypsodamas, ir Džulė pajuto, kaip nuo suglumimo jai kaista visas kūnas.

— Kaip jautiesi? — paklausė staigiai stodamasi.

— Dabar geriau. Kai nubudau, jaučiausi tarsi bulvė kepanti savo lupenose.

— Ką? O, nori pasakyti, kad miegamasis per daug prikaito?

Jis linkterėjo.

— Sapnavau, kad numiriau ir patekau į pragarą. Kai atmerkiau akis ir pamačiau aplinkui šokančias liepsnas, tuo nė kiek neabejojau.

— Atleisk, — tarė Džulė, nerimastingai ieškodama jo veide kokių nors peršalimo požymių.

— Neatsiprašinėk. Labai greitai supratau, kad iš tiesų negaliu būti pragare.

Nerūpestinga jo nuotaika buvo tokia užkrečianti ir tokia atpalaiduojanti, kad mergina siekė savo plaštakos viršų priglausti jam prie kaktos, kad patikrintų, ar nekarščiuoja, nesuvokdama ką daranti.

— Iš kur žinojai, kad nesi pragare?

— Kurį laiką virš manęs sklandė angelas, — ramiai atsakė jis.

— Tau tikriausiai prasidėjo haliucinacijos, — juokavo jinai.

— Nejaugi?

Šį kartą kimus Žako balso tembras negalėjo jos apgauti, ir ji atitraukė ranką nuo jo kaktos, bet negalėjo nukreipti žvilgsnio.

— Žinoma.

Akies kampučiu Džulė staiga pastebėjo, kad porcelianinė antelė ant lentynėlės greta jo peties buvo pasukta ne į tą pusę ir siekė pataisyti, o paskui kitaip sustatė dvi mažesnes antis šalia.

— Džule, — tarė Žakas ir žemas aksominis balsas pavojingai paveikė jos širdies ritmą, — pažvelk į mane. — Kai ji pasisuko į jį, jis ramiai ir rimtai padėkojo: — Ačiū, kad išgelbėjai man gyvybę.

Užhipnotizuota jo tono ir akių, ji turėjo atsikrenkšti, kad balsas nevirpėtų.

— Ačiū, kad stengeisi man išgelbėti gyvybę.

Kažkas pabudo neišmatuojamoje vyro akių gelmėje, kažkas karšto ir viliojančio, ir Džulės pulsas ėmė plakti trigubai sparčiau, nors jis ir nebandė jos liesti. Mėgindama apsisaugoti, perėjo prie praktiškų dalykų ir paklausė:

— Ar tu išalkęs?

— Kodėl neišvažiavai? — neatlyžo jis.

Jo tonas tarsi perspėjo, kad neleis pakeisti temos, kol jam nebus atsakyta, ir Džulė, susmukusi ant sofos, įsistebeilijo į stalviršį, nes negalėjo atlaikyti tiriamo jo žvilgsnio.

— Negalėjau palikti tavęs tenai numirti, kai pats rizikavai savo gyvybe, manydamas, kad nuskendau.

Ji pastebėjo, kad dvi šilkinės magnolijos stalo viduryje pakrypusios nedailiu kampu ir pakluso impulsui pasilenkti į priekį ir jas pataisyti.

— Tai kodėl nepalikai manęs, kai sugrįžai čia ir paguldei į lovą?

Džulė jautėsi taip, lyg vaikščiotų per lauką, pilną minų. Net jeigu būtų išdrįsusi pažiūrėti į Žaką ir išpyškinti, ką jam jautė, negalėjo būti tikra, kad tai neatsisuks prieš ją pačią.

— Visų pirma apie tai net nepagalvojau, o be to, — pridūrė staiga pajutusi palengvėjimą, — nežinojau, kur automobilio rakteliai!

— Jie buvo mano kelnių kišenėje — tų kelnių, kurias numovei.

— Iš teisybės... aš neketinau ieškoti automobilio raktelių. Ko gero, per daug jaudinausi dėl tavęs, kad logiškai protaučiau.

— Ar tau neatrodo truputį keistos tos aplinkybės, atvedusios tave čionai?

Džulė palinko į priekį ir pakėlė žurnalą, gulintį ant stalo krašto, ir kaip vėduoklę uždėjo ant kitų dviejų, paskui pastūmėjo krištolinę vazą su šilkinėmis gėlėmis per du colius į kairę, tiesiai į patį stalo centrą.

— Viskas atrodė gana keista pastarąsias tris dienas, — atsargiai pabandė išsisukti ji. — Negaliu spėlioti, kas būtų normalu šiomis aplinkybėmis.

Atsistojusi ji ėmė tvarkyti sofos pagalves, kurias gulėdama buvo sujaukusi. Ji lenkėsi pakelti vieną iš jų nuo kilimo, kai Žakas, tramdydamas juoką, pasakė:

— Čia tavo įprotis, ar ne? Tvarkyti aplink esančius daiktus, kai nesmagiai jautiesi?

— Aš taip nepasakyčiau. Esu tik labai tvarkinga.

Žakas atsistojo ir pažvelgė į merginą, o ji vos tvardėsi nesusijuokusi. Jo antakiai buvo pakelti pašaipiam iššūkiui, o akys blizgėjo nuo smagaus susižavėjimo.

— Na, gerai, — atsakė ji, bejėgiškai nusijuokdama. — Pripažįstu. Tai nervinimosi įprotis. — Dėdama pagalvę į vietą, pridūrė graudžiai šypsodama: — Sykį, kai jaudinausi dėl neišlaikyto egzamino koledže, viską pertvarkiau palėpėje, paskui abėcėlės tvarka sudėliojau visas brolių stereoplokšteles ir motinos receptus.

Klausantis jo akys juokėsi, tačiau balsas buvo suglumęs ir rimtas.

— Ar aš darau ką nors, kas tave nervina, Džule?

Mergina spoksojo į jį, apimta juoko, o paskui bergždžiai bandydama būti griežta, pasakė:

— Tu ištisas tris dienas darei tai, kas mane ypač nervino!

Nors Džulės tonas ir buvo smerkiantis, tai, kaip ji žiūrėjo į jį, užliejo Žaką širdį veriančiu švelnumu: meiliame, išraiškingame veide nebuvo nė ženklo baimės, įtarimo, pasidygėjimo ar neapykantos, ir atrodė, kad ištisą amžinybę niekas nebuvo į jį taip žvelgęs. Net jo advokatai iš tikrųjų netikėjo, kad jis nekaltas. Džulė tikėjo. Jis tai suprato vien pažvelgęs į ją, tačiau prisiminimas apie jos žodžius prie upelio, kaip užlūžo jos balsas tariant juos, tūkstantį kartų sustiprino jų prasmę: Prisimink, kaip sakei, jog nori, kad kas nors patikėtų, jog esi nekaltas. Tada ne visai patikėjau tavimi, bet dabar tikiu. Prisiekiu! Žinau, kad nieko nenužudei.

Ji galėjo palikti jį — numirti prie upelio arba, jeigu buvo neįsivaizduojama, kad taip pasielgtų dvasininko dukra, galėjo nugabenti jį į namą, paskui paimti automobilį ir iš artimiausio telefono iškviesti policiją. Bet ji to nepadarė. Nes tikrai tikėjo, kad jis nekaltas. Žakas norėjo paimti ją į glėbį ir pasakyti, kokia ji jam svarbi; norėjo šildytis jos šypsenoje ir vėl išgirsti jos užkrečiamą juoką. O užvis labiau norėjo burna prisiliesti prie josios lūpų, bučiuoti ją, glamonėti, kol abu pašėls, o tada padėkoti kūnu jai už jos pasitikėjimo dovaną. Tai buvo vienintelis dalykas, kurį jai galėjo duoti.

Jis žinojo, kad mergina juto permainą jų santykiuose ir dėl kažkokios nesuprantamos priežasties buvo labiau išsigandusi nei tada, kai jis laikė nutaikęs į ją ginklą. Jis buvo tuo tikras, kaip ir tuo, kad šiąnakt jie mylėsis ir ji to nori taip pat kaip ir jis.

Džulė laukė, kad jis ką nors pasakytų arba pasijuoktų iš jos sąmojo, bet Žakas tylėjo, ir ji žengė atgal, mostelėdama ranka į virtuvę.

— Ar tu alkanas? — pasiteiravo jau antrąsyk.

Jis neskubėdamas linkterėjo, o balse pasigirdo kimus intymumas:

— Mirštu badu.

Džulė patikino save, kad šitą žodį jis pavartojo netyčia, nes jis buvo pavartotas per jų ginčą pereitą vakarą. Stengdamasi atrodyti visiškai laisva nuo panašių minčių, ji labai mandagiai paklausė:

— Ko norėtum?

— O ką siūlai? — paklausė jis, žaisdamas su ja žodinę šachmatų partiją taip nevaržomai, kad Džulė nebežinojo, ar visos jų pokalbio dvigubos prasmės egzistavo tik įkaitintoje jos vaizduotėje.

— Žinoma, maistą.

— Žinoma, — iškilmingai pritarė jis, tačiau jo akys linksmai spindėjo.

— Konkrečiai troškinį.

— Svarbu, kad konkrečiai.

Džulė nusprendė strategiškai pakeisti keistą pokalbio temą ir atbula ėmė eiti prie bufeto, skyrusio virtuvę nuo svetainės.

— Aš padengsiu stalą ir ten paduosiu troškinį.

— Verčiau valgykim čia, prie židinio, — pasiūlė jis, o balsas skambėjo kaip švelni glamonė. — Jaukiau.

Jaukiau... Džulei išdžiūvo burna. Virtuvėje ji sukosi lyg ir sėkmingai, bet rankos taip smarkiai drebėjo, kad vargiai įstengė krauti tirštą troškinį į dubenėlius. Akies kampučiu matė jį einant prie stereogrotuvo ir peržiūrint kompaktinių plokštelių krūvas, o paskui kraunant juos ant besisukančio padėklo; po valandėlės Barbros Streisand kylantis balsas pasklido po kambarį. Iš visų spintelėje sukrautų plokštelių nuo Eltono Džono iki džiazo jis išsirinko Barbrą Streisand.

Jaukiau.

Šis žodis sukosi jai galvoje; paėmusi dvi servetėles, padėjo jas ant padėklo, tada, atsukusi nugarą į svetainę, atsirėmė delnais į bufetą ir, norėdama nusiraminti, giliai įkvėpė. Jaukiau. Ji puikiai suprato, kad tai reiškė „labiau priartina intymumą“. „Romantiška“. Jinai, kaip ir jis, puikiai žinojo, kad situacija negrąžinamai pasikeitė po to, kai ji nusprendė būti su juo, užuot palikusi jį prie upelio ar atgabenusi čia ir iškvietusi policiją. Ir Žakas tai žinojo. Tai buvo akivaizdu: naujas švelnumas radosi jo akyse, kai žiūrėjo į ją, o balse — meilumas, ir viena, ir kita galutinai sutriuškino jos savitvardą. Džulė atsitiesė ir papurtė galvą, kad taip kvailai ir tuščiai bando save apgauti. Iš jos savitvardos nebeliko nieko, jokių tiesų, kurios jai ką nors reikštų, ji neturėjo kur dingti, kad pasislėptų nuo tiesos.

Tiesa buvo ta, kad ji geidė jo. O jis geidė jos. Abu tai žinojo.

Ant padėklo sudėjusi sidabrinius stalo įrankius, skersai dirstelėjo per petį į jį ir tuoj pat nukreipė žvilgsnį į šalį. Žakas sėdėjo ant sofos, atmetęs rankas ant atlošo, nerūpestingai užkėlęs pėdą ant kitos kojos kelio, ir stebėjo ją — atsainus, kantrus, patrauklus. Jis neketino jos skubinti, buvo visai ramus, juk jis, be jokios abejonės, buvo mylėjęsis tūkstančius kartų su šimtais moterų, kurios visos buvo daug gražesnės ir tikrai labiau patyrusios už ją.

Džulė užgniaužė nesuvaldomą norą tvarkyti virtuvės stalčius.

Žakas stebėjo ją grįžtant prie sofos ir lenkiantis statyti padėklo ant stalo, jos judesius, grakščius ir baikščius kaip pabaidytos gazelės. Iš židinio sklindanti šviesa atsispindėjo ant jos sunkių kaštoninių plaukų, kai jie iš priekio krito jai ant pečių viename šone; jie švytėjo ant švelnios jos odos, kai ji dėliojo stalo paklotes ir dubenėlius. Nuo ilgų tamsių jos blakstienų ant lygių skruostų krito vėduoklės pavidalo šešėliai, ir jis pirmąsyk pastebėjo, kokios gražios jos rankos — ploni pirštai, ilgi, smailėjantys nagai. Staiga labai aiškiai prisiminė rankas, spaudusias prie savęs jo veidą šalia upelio, kai supo jį glėbyje ir meldė atsikelti. Tuokart tai atrodė tarsi sapnas, kuriame ji buvo tik pašalinis žiūrovas, tačiau vėliau, po to, kai jis nusverdėjo į lovą, jo prisiminimai tapo aiškesni. Prisiminė jos rankas, lyginančias jį užklojusias antklodes, baisiausią susirūpinimą žaviame jos balse. Dabar, žiūrėdamas į ją, vėl iš naujo gėrėjosi ją supančia nepaprasta nekaltybės aura, paskui užgniaužė sutrikusią šypseną, pamatęs, kad Džulė atkakliai vengia jo žvilgsnio. Per pastarąsias tris dienas ji priešinosi, prieštaravo ir metė jam iššūkį; šiandien — pergudravo jį, o paskui išgelbėjo jam gyvybę. Ir vis dėlto, nepaisant neabejotinos jos drąsos ir narsumo, ji buvo stebėtinai baikšti, dabar, kai nebeliko priešiškumo tarp jų.

— Atnešiu vyno, — pasiūlė Žakas ir, nespėjus jai atsisakyti, atsistojo ir grįžo su buteliu ir dviem taurėm.

— Aš jo neužnuodijau, — nuramino jis, kai pamatė ją siekiant taurės, o paskui staigiai atitraukiant ranką.

— Nemanau, kad galėtum, — pasakė ji droviai juokdamasi.

Džulė paėmė taurę ir truputį nugėrė, o Žakas pastebėjo, kad jai dreba ranka. Ji nerimauja dėl to, kad teks gultis su juo į lovą, pamanė; ji žinojo, kad penkerius metus jis nebuvo prisiartinęs prie jokios moters. Galbūt būgštavo, kad jis šoks ant jos, vos jie bus baigę valgyti, arba kai tik ims mylėtis, nebesusivaldys ir per dvi minutes viską užbaigs. Žakas nežinojo, kodėl jai visa tai turėtų rūpėti; jeigu kam ir derėtų rūpintis, kaip maloniai pratęsti aktą ir gerai jį atlikti, tai tiktai jam — vis dėlto nebuvo to daręs ilgus penkerius įkalinimo metus.

Ir jam rūpėjo.

Jis nusprendė pamėginti ją nuraminti — geriausia įtraukti į kokį nors malonų nerūpestingą pokalbį. Mintyse pralėkė pro tas temas, kurios jį domino, ir nenorom atmetė jos gražaus kūno, nepaprastų akių ir — labiausiai nenorom — pašnibždomis prie upelio ištartus žodžius, kad ji ketinanti gultis į lovą drauge su juo. Pastarasis prisiminimas atgaivino kitus dalykus, kuriuos šią popietę ji buvo kalbėjusi jam miegamajame, kai gulėjo sukaustytas stingulio ir nieko negalėjo jai atsakyti. Dabar jis buvo beveik tikras, kad neprivalėjo girdėti didžiumos jos žodžių. O gal jis kai ką tiktai įsivaizdavo? Jis norėjo, kad ji kalbėtų apie savo mokinius; jam patiko jos pasakojimai. Jau ruošėsi prašyti ją papasakoti, kai suvokė, kad ji kažkaip keistai, neįprastai žiūri į jį.

— Kas? — pasiteiravo jis.

— Man įdomu, — pasakė ji, — tą dieną prie restorano ar tikrai mano padanga buvo kiaura?

Žakas iš visų jėgų stengėsi užgniaužti kaltą šypseną.

— Savo akimis matei.

— Ar nori pasakyti, kad pervažiavau vinį ar šiaip ką ir nesupratau, jog bliūkšta automobilio padanga?

— Nesakyčiau, kad įvyko būtent taip.

Dabar jis beveik neabejojo, kad mergina įtarė jį, tačiau jos veidas buvo toks nuostabiai ramus, kad Žakas nebesuprato, ar ji žaidžia su juo slėpynių, ar ne.

— Kaip tai būtų galėję įvykti?

— Pavyzdžiui, automobilio padanga užvažiavo ant aštraus, smailo daikto.

Suvalgiusi troškinį, Džulė atsilošė ir įsmeigė į jį tokį tiesų žvilgsnį, kuris kaipmat būtų akies mirksniu privertęs prisipažinti ir atsiprašyti bet kokį atkaklų aštuonmetį berniuką. Jis įsivaizdavo ją, stovinčią prie klasės su prasižengėliu, žiūrinčią į jį lygiai taip pat.

— Ant smailo daikto? — svarstė ji, kilstelėjusi antakius. — Panašaus į peilį.

— Panašaus į peilį, — patvirtino Žakas, kiek įmanoma stengdamasis išsaugoti rimtį veide.

— Į tavo peilį?

— Į mano. — Ir šypsodamasis išpyškino kaip mažas berniukas: — Atsiprašau, panele Matison.

Ji nepraleido smūgio. Pakėlusi antakius, juokaudama pasakė:

— Tikiuosi, Žakai, sutvarkysi tą padangą.

Vienintelis dalykas, sulaikęs jo skardų kvatojimą, buvo malonus apstulbimas išgirdus tariant jo vardą.

— Taip, ponia, — atsakė. Tai neįtikėtina, pamanė Žakas, visas jo gyvenimas buvo baisioje sumaištyje, o jis nieko daugiau nenorėjo, tik pratrūkti juokais ir čiupti šią merginą į glėbį. — Man nereikia rašyti trijų puslapių rašinio, kodėl turėčiau, ar ne? — paklausė jis, stebėdamas, kaip didžiulės tamsiai mėlynos akys smagiai spindi, atsakydamos jam, kai ji įdėmiai įsistebeilijo į dubenėlį, kurį jis ką tik buvo pastūmėjęs į šalį.

— Ne, — atsakė ji, — bet šiandien tavo eilė šeimininkauti virtuvėje.

— O, puiku! — atsakė jis, klusniai atsistodamas ir paimdamas savo dubenėlį. Siekdamas jos dubenėlio, pridūrė: — Jūs, panele Matison, esat nedora.

O ji ryžtingai atšovė:

— Prašom neinkšti.

Žakas nebeištvėrė. Pratrūko kvatoti, pasuko galvą ir apstulbino ją netikėtai pakštelėdamas jai į kaktą.

— Ačiū, — sušnibždėjo, nustelbdamas kikenimą, kurį jam sukėlė sutrikusi jos veido išraiška.

— Už ką?

Jis prablaivėjo, atlaikydamas jos žvilgsnį.

— Už tai, kad prajuokinai mane. Už tai, kad likai čia ir neįdavei manęs policijai. Už tai, kad buvai drąsi, šmaikšti ir nepaprastai žavi su tuo raudonu kimono. Ir už tai, kad pagaminai tokį gardų valgį.

Jis pakuteno jai pasmakrę, kad bent sekundėlę sumažintų įtampą dar nesupratęs, jog spindinčių jos akių išraiška anaiptol nerodė sutrikimo.

— Aš tau padėsiu, — pasakė ji stodamasi.

Žakas uždėjo ranką jai ant peties.

— Lik čia ir pasimėgauk šiluma bei vynu.

Per daug įsitempusi, kad sėdėtų ramiai, nekantraudama pamatyti, kas vyks toliau, ne kada tai įvyks, Džulė atsistojo ir priėjo prie langų. Atrėmusi petį į stiklą, ji stebeilijo į fantastiškas mėnesienoje spindinčias snieguotas kalnų viršūnes. Virtuvėje Žakas palietė reostatą sienoje, pritemdydamas šviesas ant sijų svetainėje ligi švelnaus švytėjimo.

— Šitaip bus geriau žiūrėti į lauką, — paaiškino jis, kai grįžtelėjusi mergina klausiamai dirstelėjo į jį. Ir, pagalvojo Džulė, daug jaukiau, pritemdytoms šviesoms ir židinio žarai apšviečiant kambarį. Labai jauku ir labai romantiška, ypač grojant muzikai.

31

Žakas pastebėjo, kaip nežymiai sustingo jos pečiai, kai jis iš nugaros priėjo prie jos, stovinčios priešais langus, ir nesuprantama jos reakcija pradėjo nuoširdžiai jį nervinti. Užuot apkabinęs ją ir pabučiavęs, ką būtų daręs su bet kuria kita pažįstama mergina, jis griebėsi subtilesnio būdo nuvesti ją ten, kur norėjo. Susikišęs rankas į kišenes, jis sutiko jos žvilgsnį lange, pakreipė galvą į stereogrotuvo pusę ir pašaipiai, bet mandagiai pakvietė:

— Ar galiu tikėtis kito šokio, panele Matison?

Ji pasisuko, iš nuostabos kerintis šypsnys nušvietė jai veidą, o Žakas pakilo ligi pat padebesių vien dėl to, kad ji buvo patenkinta. Jis dar giliau įgrūdo rankas į kišenes, kad nepaliestų jos ir kreivai šypsodamas pareiškė:

— Kai paskutinį kartą iškviečiau mokytoją šokti, buvau tinkamiau apsirengęs: balti marškiniai, kaštonų spalvos kaklaraištis ir mėgstamiausias tamsiai mėlynas kostiumas. Bet ji vis tiek atstūmė mane.

— Iš tiesų? Kodėl?

— Tikriausiai manė, kad esu jai per žemas.

Džulė nusišypsojo, nes jis tikriausiai buvo maždaug 6 pėdų ir 2 colių, ir pamanė, kad Žakas arba juokauja, arba toji moteris buvo milžinė.

— Tikrai buvai mažesnis už ją?

Jis linkterėjo.

— Kokiom trim pėdom. Tačiau tuomet nelaikiau to rimta kliūtimi, nes buvau baisiausiai ją įsimylėjęs.

Ji pažvelgė į jį, tarytum žinotų, kad tas atstūmimas buvo jį įžeidęs, ir kai dabar apie tai pagalvojo, tikrai taip buvo.

— Aš, Žakai, niekada nebūčiau tavęs atstūmusi.

Nežymi klasta jos balse ir švelnus žvilgsnis beveik nuginklavo Žaką. Pakerėtas atsiskleidusių jausmų, jis ištraukė rankas iš kišenių ir ištiesė jai kairę ranką, o jo akys prikaustė jos žvilgsnį. Mergina įdėjo savo ranką jam į delną, o jis apglėbė ją per liekną liemenį ir priglaudė prie savęs, tuo tarpu stebuklingas Streisand balsas laisvai įsiliejo į pirmuosius dainos People taktus.

Jis netikėtai krūptelėjo pajutęs jos blauzdas ir šlaunis, kai ji be jokių pastangų grakščiai prisiderino prie jo žingsnių, o kai ji švelniai prisiglaudė prie jo krūtinės, širdis jam ėmė per smarkiai plakti. Jis jos dar net nepabučiavo, o geismas jau pulsavo kiekviename nerve, einančiame per jo kūną. Kad apie tai negalvotų, bandė rasti tinkamą temą pokalbiui, kuri priartintų jį prie galutinio tikslo jo dar labiau nestimuliuodama. Prisimindamas, kad visai smagiai juokavo apie padangą, kurią buvo prapjovęs, nusprendė, kad abiem būtų naudinga pajuokauti apie įvykius, kurie tuo metu visai neatrodė juokingi. Sunerdamas savo pirštus su josios, jis priglaudė jos delną sau prie krūtinės ir pasakė jai į plaukus:

— Beje, panele Matison, dėl jūsų neplanuoto skrydžio sniegovežiu šiandien...

Ji tučtuojau pagavo klastingą jo toną, atkragino galvą ir išpūtusi akis suvaidino tokį apstulbimą, kad Žakas vos susivaldė nepradėjęs juoktis.

— Taip? — nustebo ji.

— Kur, po galais, keliavai, kai lyg raketa šovei per kalno briauną ir pradingai?

Nuo juoko jai sudrebėjo pečiai.

— Nusileidau į didelės pušies glėbį.

— Tai buvo labai gudru, — šaipėsi jis. — Išlikai nenukentėjusi, sausutėlė ir privertei mane elgtis kaip kuoktelėjusią lašišą lediniame upelyje.

— Ši dalis nebuvo juokinga. Ką šiandien padarei, buvo drąsiausias poelgis, kokį tik esu mačiusi.

Jis ištirpo ne nuo jos ištartų žodžių, o nuo to, kaip žvelgė į jį — nuo susižavėjimo jos akyse ir pagarbaus nustebimo balse. Ištvėrus pažeminimą teisme ir nužmoginantį elgesį, patirtą kalėjime, svaigino jau ir tai, kad į jį žiūrima kaip į žmogų, o ne gyvulį. Bet tai, kad jinai žiūri į jį, lyg jis būtų šaunus, puikus ir doras, buvo dovana, brangesnė už bet ką, jam kada nors duotą. Žakas norėjo suspausti merginą glėbyje, ištirpti jos meilume, įsisupti į ją lyg į antklodę ir pasinerti joje; norėjo būti pačiu geriausiu meilužiu, kokį ji kada yra turėjusi, ir šią naktį padaryti jai tokią įsimintiną, kokia ji bus jam.

Džulė stebėjo, kaip jo žvilgsnis nuslydo jos lūpų link, ir laukti tapo nebeįmanoma, apsvaigusi nekantravo, kada jis ją pabučiuos. Kai nusivylusi suprato, kad jis to nepadarys, ji neišsidavė, spindulingai, plačiai nusišypsojo ir pabandė būti linksma.

— Jei kada nors atvažiuosi į Kytoną ir susitiksi Timą Martiną, nesakyk jam, kad šį vakarą šokai su manimi.

— Kodėl?

— Jis susimušė su žmogumi, kuris paskutinį kartą su manimi šoko.

Nors ir suvokė, kaip tai absurdiška, Žakas pirmą kartą savo sumautame gyvenime pajuto skaudų pavydo dieglį.

— Ar Martinas — tavo vaikinas?

Ją prajuokino tūžminga jo veido išraiška.

— Ne, jis vienas iš mano mokinių. Iš tų pavyduolių...

— Ragana! — tarė Žakas, prisitraukdamas ją artyn savęs, o tuo metu Džonas Denveras stereogrotuve ėmė dainuoti Anės dainą. — Puikiai žinau, kaip tas vargšas vaikas turėjo jaustis.

Ji išpūtė akis.

— Nejaugi manai, kad patikėsiu, jog tu ką tik dabar manęs pavydėjai?

Žako akys godžiai įsmigo į jos lūpas.

— Prieš penkias minutes, — sumurmėjo jis, — būčiau sakęs, kad man svetimi tokie jausmai.

— A. Gerai, — atsakė ji su linksma pašaipa, o paskui pridūrė apsimestinai griežtai. — Tu persistengi vaidindamas, pone Kino Žvaigžde.

Žakas sustingo. Jei jam tektų rinktis, ar leisti Džulei Matison įsivaizduoti jį kaip pabėgusį kalinį, kai jis šiąnakt ją pasiguldė į lovą, ar kaip kino žvaigždę, jis būtų nedvejodamas pasirinkęs pirmąjį variantą. Bent tas pirmasis buvo tikras, realus, ne pasibjaurėtinas ir apsimestinis. Jis praleido daugiau nei dešimtmetį savo gyvenimo su įvaizdžiu, kuris jį pavertė seksualiniu trofėjumi. Kaip į futbolo žaidėjų ir ledo ritulio žvaigždžių, taip ir į jo asmeninį gyvenimą brovėsi moterys gerbėjos, kurios norėjo miegoti su Zakariu Benediktu. Ne su vyriškiu. Su jo įvaizdžiu. Iš teisybės šis vakaras buvo pirmas kartas, kai jis buvo visiškai tikras, kad moteris norėjo miegoti su juo tik dėl jo paties, ir užsiuto pamanęs, kad klydo.

— Kodėl, — atsargiai paklausė ji, — taip žiūri į mane?

— Gal tu pasakysi man, — atšovė jis, — kodėl būtent dabar pavadinai mane kino žvaigžde?

— Tau nepatiks atsakymas.

— Pažiūrėsime, — paragino jis.

Jo tonas privertė ją prisimerkti.

— Gerai. Pasakiau, nes man atgrasus nenuoširdumas.

Žakas susiraukė.

— Gal galėtum kalbėti kiek konkrečiau?

— Žinoma, — atsakė Džulė, atsilygindama už jo sarkazmą jai nebūdingu šiurkštumu. — Pasakiau taip, nes apsimetei esąs pavydus, o paskui dar labiau viską sugadinai, dėdamasis, kad per visą gyvenimą niekada nejautei pavydo. Aš pamaniau, kad tai ne tik banalu, bet ir nenuoširdu, ypač dėl to, jog žinau, kad turiu būti pati nepatraukliausia moteris, su kuria kada nors teikeisi flirtuoti! Dar daugiau, kadangi aš su tavimi nebesielgiu kaip su pabėgusiu žudiku, būčiau dėkinga, jeigu nežiūrėtum į mane kaip... į kokią pusgalvę gerbėją, kurią gali taip sužavėti, kad ji nuo kelių tuščių pataikavimo žodžių alps tau po kojom.

Pavėluotai pastebėjusi grėsmingą jo veido išraišką, Džulė staigiai nusuko akis ir įsispitrėjo jam į petį, sutrikusi ir susigėdusi dėl to, kad nesusitvardė ir išliejo visą tulžį. Ji sukaupė jėgas atkirčiui, bet po akimirką trukusios grėsmingos tylos, prašneko tyliai atgailaudama:

— Ko gero, man nereikėjo būti tokiai konkrečiai. Atleisk. Dabar tavo eilė.

— Ką daryti? — atšovė jis.

— Pavyzdžiui, pasakyti man, kad ką tik buvai šiurkštus ir užgaulus.

— Puiku. Tu teisi.

Jis liovėsi šokęs ir Džulė giliai įkvėpė, drąsindama save, prieš pakeldama akis į jo abejingą veidą.

— Tu pyksti, ar ne?

— Nesu tikras.

— Ką reiškia — nesi tikras?

— Ogi tai, kad nebuvau tikras niekuo, kas susiję su tavimi, iki šios dienos vidurdienio, o netikrumas tolydžio vis augo.

Jis kalbėjo taip keistai, lyg būtų praradęs pusiausvyrą, kad Džulės lūpas iškreipė aikštingas šypsnys. Ji labai abejojo, ar bet kokia kita moteris, kad ir kokia graži būtų, galėtų jį įstumti į tokią padėtį. Ji suvokė, kaip tai atsitiko, tačiau labai tuo didžiavosi.

— Manau, — tarstelėjo ji, — man tai patinka.

Jis nenudžiugo.

— Deja, man nepatinka.

— O!

— Iš tiesų manau, mums vertėtų aiškiai susitarti dėl to, kas įvyks tarp mūsų ir ko mes norim, kad vyktų. — Sąmonės gelmėse Žakas žinojo, kad elgiasi labai neprotingai, tačiau penkeri metai kalėjime, šios dienos įvykiai, pareikalavę tiek emocinių ir fizinių jėgų, ir tas „pasivažinėjimas amerikietiškais kalneliais“, vejantis ją, viskas susitelkė į krūvą ir išvedė jį iš pusiausvyros, sujaukė emocijas ir mintis. — Ar sutinki?

— Tikriausiai taip.

— Puiku, nori pradėti pirma ar leisi man?

Džulė nurijo seiles, draskoma prieštaringų jausmų: baimės ir linksmumo.

— Tu pradėk.

— Pusę laiko esu apimtas keisto jausmo, kad tu nesi reali... kad esi pernelyg naivi, kad būtum dvidešimt šešerių... kad esi trylikametė, kuri dedasi esanti moterimi.

Ji nusišypsojo su palengvėjimu, kad jis nepasakė nieko blogesnio.

— O kitą pusę?

— Verti mane jaustis taip, lyg aš būčiau trylikos. — Iš akyse blyksterėjusios smagios kibirkštėlės Žakas suprato, kad jai tai patiko, ir staiga jį pagavo nenugalimas noras sugriauti visas iliuzijas, kokias dar galėjo turėti dėl jo, taip pat ir dėl jo ketinimų šįvakar. — Kad ir ką galvotum apie tai, kas įvyko šiandien prie upelio, aš nesu riteris spindinčiais šarvais. Nesu kino žvaigždė ir toli gražu nesu naivus idealistas paauglys! Naivumą ir idealizmą, atsineštą atėjus į šį pasaulį, praradau dar prieš prarasdamas nekaltybę. Nesu vaikas, tu taip pat nesi. Mes suaugę. Abu žinom, kas dedasi dabar tarp mūsų ir tiksliai žinom, kur visa tai veda. — Juokas dingo iš jos akių, o jį pakeitė kažkas, kas nebuvo baimė, bet nebuvo ir pyktis. — Ar nori, kad tai ištarčiau, kad nesupainiotum mano motyvų? — neatlyžo jis, stebėdamas, kaip lygius jos skruostus išpila karštas raudonis. Žinojimas, kad jis nori permiegoti su ja, įskaudino ją, užgesino šypseną jos veide, jis tyčia pabrėžė savo poziciją. — Motyvai nėra kilnūs; tai suaugusio žmogaus motyvai ir jie natūralūs. Mums ne trylika, čia ne mokykliniai šokiai ir aš nesvarstau, ar galėsiu, ar negalėsiu tave pabučiuoti, linkėdamas labos nakties. Jau iš anksto nuspręsta, kad aš tave pabučiuosiu linkėdamas labos nakties. Aš geidžiu tavęs ir manau, kad tu taip pat manęs geidi. Dar nesibaigus šiai nakčiai, padarysiu taip, kad ir tu geistum, o tada pasiguldysiu tave, nurengsiu ir mylėsiuosi su tavimi kiek įmanydamas jausmingiau ir lėčiau. O dabar noriu šokti su tavimi, kad galėčiau jausti tavo kūną. Kol šoksim, galvosiu, ką darysiu tau — ir su tavimi, — kai būsim drauge lovoje. Na, ar viską išaiškinau? Jeigu tavęs tai netenkina, pasakyk man, ką tu norėtum veikti, ir mes galėsim tai daryti. Gerai? — Jis nekantriai spragtelėjo pirštais, kai ji vis dar tebetylėjo, palenkusi galvą. — Ką tu nori daryti?

Džulė prikando drebančią lūpą ir pažvelgė į jį nuo juoko ir geismo švytinčiomis akimis.

— Ar nenorėtum man pagelbėti sutvarkyti spintą hole?

— Ar neturi kito pasiūlymo? — paklausė jis baisiausiai suirzęs, nes nesuprato, kad ji juokauja.

— Iš teisybės, — pasakė ji, raukdama kaktą ir nudelbusi žvilgsnį į jo prasegtų marškinių iškirptę, — čia buvo mano antras pasiūlymas.

— Na, o koks pirmas pasiūlymas? Ir neapsimesk, kad taip tave nervinu, kad nori tvarkyti spintas, nes, net įrėmęs į tave šautuvo vamzdį, neišgąsdinčiau.

Prie to, kuo jai Žakas patiko, Džulė dar pridūrė jo staigumą ir nesupratingumą ir nervingai įkvėpė, pasiruošusi skelbti žaidimo pabaigą, tačiau negalėjo sutikti jo žvilgsnio, tyliai sakydama:

— Tu teisus, tikrai, po šios dienos negalėtum išgąsdinti manęs, net ir įrėmęs į mane šautuvo vamzdį, nes žinau, kad nieku gyvu manęs nenuskriaustum. Galėtum mane išgąsdinti tik darydamas lygiai tą patį, ką darei, kai šiandien nubudau ir pamačiau tave stovintį šalia židinio.

— O tai yra? — staigiai paklausė jis.

— O tai yra, kad verti mane spėlioti, ar tu išvis kada nors pabučiuosi mane taip, kaip bučiavai vakar vakare. O tai yra, kad elgiesi taip, lyg vieną minutę šito norėtum, o kitą — jau nebenorėtum.

Žakas suėmė delnais jos veidą, pakėlė aukštyn ir akimirksniu savo burna sugavo dar neištartus žodžius, bučiuodamas ją pirštais braukė iš šonų jos plaukus. Ir kai paaiškėjo, kad kaip tik šito ji norėjo, braukdama delnais aukštyn jam per krūtinę ir aplinkui kaklą, prisiglaudusi prie jo, bučiuodama jį savo ruožtu, o jis pajuto augantį malonumą ir nustebimo džiaugsmą, kuris buvo beveik nepakeliamas.

Mėgindamas užglostyti ankstesnį savo šiurkštumą, jis atitraukė savo lūpas nuo josios ir švelniai perbraukė jai per smakrą, skruostą ir smilkinį, paskui vėl suieškojo jos burną ir lūpomis pasitrynė į jos lūpų švelnius kontūrus. Liežuviu užčiuopė virpančią liniją tarp jos lūpų, primygtinai versdamas jas prasiskirti, o kai jos prasiskyrė, ryžtingai įsibrovė jai į burną — išbadėjęs žmogus, bejėgiškai mėginantis numaldyti savo alkį, mokydamas ją dar labiau tą alkį sustiprinti. O moteris jo glėbyje buvo stropi ir gabi mokinė. Tirpte tirpdama šalia jo, ji spaudė savo lūpas prie jo burnos, pasitikdama jo liežuvį ir atiduodama jam savąjį, pajutusi menkiausią užuominą, kad jis to nori.

Prabėgus daugeliui minučių, Žakas galiausiai prisivertė pakilti ir įsispitrėjo žemyn jai į akis, nesąmoningai prisimindamas, kaip ji atrodė — visa iškaitusi, gaivi ir viliojanti. Mėgindamas nusišypsoti jis suėmė delnu jai už sprando ir nykščiu iš lėto trynė švelnią apatinę jos lūpą, tačiau gilūs mėlyni jos akių duburiai atkakliai traukė jį vėl į savo gelmes. Nykštys sustojo, jis spūstelėjo jį žemyn, kad pravertų Džulės lūpas, ir godžiai į jas įsisiurbė. Virpėdama jo glėbyje, ji pasistiebė ir naujas nežymus kietos jo erekcijos sustiprėjimas privertė jo širdį audringai plakti, o pirštus konvulsiškai spausti jai nugarą. Klusnų jos kūną prisispaudė prie savojo, jo rankos skubiai iš šonų glostė jai krūtis, paskui nuslydo jos sėdmenų link, tvirtai glausdamas ją prie vis labiau įsitempiančio savo kūno. Jis jau nebesitvardė, jautė tai.

Žakas mėgino neskubėti, įsakė liautis, prieš pargriaudamas ją ant grindų ir užguldamas, prieš pradėdamas elgtis kaip sekso išalkęs kalinys, koks jis ir buvo, o ne kantrus meilužis, kuriuo žadėjo būti išsakęs piktą tiradą. Tik tolimas įkyrus pažado prisiminimas galiausiai privertė jį mėginti pratęsti įžangą, paisyti sujaudinto tvinksėjimo, sakančio, kad kulminacija, sykį prasidėjusi, jai bus per staigi.

Jis prisivertė atitraukti rankas nuo merginos krūtų ir uždėjo ant juosmens, tačiau daug sunkiau sekėsi sustabdyti vis giliau besiskverbiantį liežuvį. Kai ji spaudėsi prie jo, atliepdama ir suleisdama nagus jam į nugarą. Kai Žakas galiausiai per colį atitraukė savo burną nuo josios, jis nebuvo tikras, ar tai jis, ar ji suvaitojo nutraukus glamonę, prieš jai bejėgiškai priglaudžiant galvą jam prie krūtinės. Bet kas iš to — jam reikėjo jos, visos, dabar. Trūkčiojančiai įkvėpdamas orą, jis pakišo delną jai po smakru ir kilsterėjo aukštyn. Akys buvo užmerktos, ilgos blakstienos gulėjo ant gelsvai baltų skruostų, ir ji instinktyviai priartėjo prie jo lūpų.

Žakas daugiau nebegalėjo tvardytis. Jo burna su nuožmia neviltimi įsisiurbė į josios, versdama jos lūpas prasiskirti, o tuo tarpu jo pirštai atrišo šilkinį jos chalato diržą, paskui jį praskleidė, nusmaukdami rankoves žemyn jai per rankas ir nusviesdami chalatą ant grindų priešais židinį, kad galėtų mėgautis jos kūno vaizdu ir liesti jos odą.

Atsidūrusi jo glėbyje, Džulė jautė, kaip jis nuleido ją žemėn, tačiau ji vis dar buvo apimta beribio pasitenkinimo būklės, kol jis atitraukė nuo jos savo burną ir rankas. Ji atsimerkė ir pamatė, kaip Žakas neskubėdamas atsisagsto marškinius, traukia juos iš kelnių, sviedžia šalin, bet tik tada, kai jis pažvelgė į ją, ji iš tiesų pajuto kylančią paniką. Židinio šviesoje jo akys nuožmiai blizgėjo, kai jo žvilgsnis neramiai slinko jos kūnu, nuo aistros jo veidas tapo žiaurus ir įsitempęs, o kai ji pakėlė ranką, norėdama droviai prisidengti krūtis, jis šiurkščiai sudraudė:

— Nedaryk to!

Ji konvulsiškai sudrebėjo nuo to svetimo balso, nuo to svetimo veido, o kai jis atitraukė jos ranką ir uždengė ją savo kūnu, ji instinktyviai pajuto, kad staiga nutrūko įžanga ir po kelių akimirkų jis smigs į ją, jeigu jinai jo nepristabdys.

— Žakai, — sušnibždėjo ji, bandydama priversti jį paklausyti, neatskleisdama jam paslapties. — Palauk!

Šis žodis nepasiekė Žako sąmonės, tačiau jame slypinti panika užgavo nežymiai disonansišką stygą, taip pat ir tai, kad ji stūmė nuo savęs jo pečius ir spurdėjo prie jo šlaunies, tam tikra prasme pašėlusiai provokuodama.

— Žakai!

Žakas žinojo, kad jis per daug skuba, nusukdamas sueities įžanginę dalį, ir pamanė, kad jai tai nepatinka.

— Yra kai kas, ką turiu tau pasakyti.

Su didžiausiomis pastangomis, iščiulpusiomis beveik visas jėgas, jis prisivertė pasitraukti į šoną, tačiau, kai prilenkė savo galvą jai prie krūtinės, norėdamas jai įtikti, ji delnais apėmė jo veidą, kad jį sulaikytų, ir privertė pakelti į viršų.

— Meldžiu! — paprašė Džulė, žiūrėdama į aistrą slepiančias jo akis. Praskėstais pirštais ji apėmė sustingusį jo žandą, sušvelnindama jį, o kai jis pasukęs veidą įdėjo jį jai į delną ir pabučiavo, širdis jai pritvinko ramybės ir švelnumo. — Iš pradžių mums dar reikia pasišnekėti.

— Kalbėk, — šiurkščiai tarė jis, stipriau prispausdamas ją prie savęs ir bučiuodamas jos lūpų kraštą ir kaklą, glostydamas delnu jai krūtinę. — Aš klausysiu, — pamelavo jis, pirštais braukdamas žemyn per plokščią jos pilvą, įslysdamas į garbanų trikampį. Ji krūptelėjo po juo, griebė jam už rankos, o tema, kurią ji pasirinko svarstyti, jo nuomone, buvo pati netinkamiausia, kokią kada nors yra moteris pasiūliusi tokioje situacijoje kaip ši.

— Kiek tau buvo metų, kai pirmąsyk mylėjaisi?

Jis užsimerkė ir, visai suprantama, nekantriai atšovė:

— Dvylika.

— Ar nori žinoti, kiek man buvo metų?

— Ne, — atkirto jis, lenkdamasis bučiuoti jos krūtinę, nes dėl kažkokios tiktai jai vienai žinomos priežasties ji nenorėjo būti intymiai liečiama. Nuo geismo įsitempė visas jo kūnas, ir jis kaip pašėlęs mėgino paliesti ją tokiose vietose, kurios, kaip jis aiškiai prisiminė, moterims suteikdavo kuo greičiau didžiausią pasitenkinimą.

— Man buvo dvidešimt šešeri, — pranešė ji siaubo apimtu balsu, kai jo burna glaudžiai apžiojo spenelį.

Kraujas šniokštė jam ausyse; žodžius jis girdėjo, bet jų prasmės nesuvokė. Ji buvo tokia saldi; liesti ją buvo dar maloniau. Jos krūtys, nei didelės, nei sunkios, buvo gražios ir be galo moteriškos, lygiai tokios, kokia buvo ir ji pati, ir jeigu ji tik bus tokia imli jam, kokia buvo tada, kai jie stojosi, jis dabar jai suteiks kulminaciją, dar neįėjęs į ją, o paskui pasimylės su ja taip, kaip dera. Jam reikėjo išeikvoti per penkerius metus susikaupusį geismą; jis galėtų su ja mylėtis kiaurą naktį be perstogės, jeigu tik ji leistų ir liautųsi suglaudinėjusi kojas ir kalbėjusi apie tai, kokio amžiaus ji buvo tada, kai... pirmąsyk... mylėjosi.

Džulė suprato, kad Žakas suvokė, ką ji pasakiusi, nes jis per kelis milimetrus pakėlė burną nuo jos kūno, o jo kūnas taip nurimo, jog jai pasirodė, kad jis nekvėpuoja.

— Čia man pirmas kartas, — baikščiai prisipažino ji.

Jis staigiai priglaudė kaktą jai prie krūtinės, užmerkė akis ir susikeikė:

— Velnias!

Staigus protrūkis akivaizdžiai parodė Džulei, kad jo nenudžiugino prisipažinimas — ir tas įsitikinimas dar labiau sustiprėjo, kai jis galiausiai pakėlė galvą ir įdėmiai įsispitrėjo jai į veidą, jo akys studijavo kiekvieną jos bruožą, tarsi tikėtųsi rasti kokį įrodymą, kad ji meluoja. Stingdama iš baimės, Džulė suprato, kad jis arba perpykęs, arba pasidygėjęs. Ji nenorėjo, kad jis liautųsi, tiktai kad taip neskubėtų ir nesielgtų su ja lyg su... kūnu, kuris pratęs būti valdomas.

Žakas nebuvo pasidygėjęs, jis buvo priblokštas. Nežinojo, ką jam galvoti. Jam dar nėra tekę sutikti dvidešimt šešerių metų nekaltos mergelės, tuo labiau gražios, sąmojingos, protingos, geidžiamos.

Bet jam bežiūrint į jos mielą, išgąstingą veidą, staiga viskas joje, kas vakar vakare ir šiandien jį glumino, įgijo prasmę. Jis prisiminė jos sielvartingą protrūkį po žinių laidos vakar vakare. „Mano tėvas dvasininkas! — verkė ji. — Jis gerbiamas žmogus. Aš pastaruosius penkiolika savo gyvenimo metų praleidau, stengdamasi būti tobula“. Jis prisiminė Džulės atsakymą, kai paklausė, ar ji susižadėjusi. „Mes šnekamės apie tai!“ Matyt, jie daug šnekėjosi ir visai nesimylėjo. Ir pereitą naktį Žakas pats ją buvo palyginęs su choriste.

Dabartis jį dar labiau suglumino. Matyt, savo skaistybę slėpė net nuo savo vaikino, kuris tikriausiai ją mylėjo ir norėjo išsaugoti jos orumą. Tačiau šį vakarą ji buvo pasirengusi viską atiduoti bėgliui kaliniui, nesugebančiam mylėti ir visai nieko negalinčiam jai duoti. Žako sąžinė pasirinko tą momentą, kad pirmąsyk po daugelio metų patvirtintų apie savo egzistenciją, primindama jam, kad Džulės beveik sužadėtinis neprivertė jos atsisakyti savo nekaltybės; jeigu Žakas turėjo kokių skrupulų, nors kiek padorumo, jis nekiš pirštų prie jos. Jau buvo ją pagrobęs, žodžiais piktnaudžiavęs, atidavęs viešai gėdai ir pasmerkimui. Dar prie to pridėti išniekintą jos nekaltybę buvo nedovanotina.

Bet silpno jos sąžinės protesto neužteko jam sulaikyti. Jis geidė jos. Turėjo ją gauti. Gaus ją. Likimas atėmė iš jo orumą, jo laisvę, jo ateitį, tačiau kažkodėl davė Džulę per tas trumpas dienas, kurios greičiausiai taps jo gyvenimo pabaiga. Nei sąžinė, nei kas nors kita nesutrukdys jam turėti ją. Nesuvokdamas bėgančio laiko, jis stebeilijo į ją, kol drebantis jos balsas nutraukė jo mintis, o jos žodžiai skausmingai liudijo ją neturint patirties su vyrais.

— Nesitikėjau, kad supyksi, — pasakė ji, visiškai klaidingai supratusi jo tylėjimo priežastį.

Šaižiai atsidusęs, jis pasakė:

— Pykstu ant savęs, ne ant tavęs.

Džulė tyrinėjo jo veidą.

— Kodėl?

— Todėl, — šiurkščiai atsakė jis, — kad tai manęs nesulaikys. Nes man visai nusišvilpt, kad niekada nesi to dariusi, net su tuo, kurį mylėjai ar kuris būtų likęs su tavimi, jeigu būtum pastojusi. Dabar man niekas nesvarbu... — sukuždėjo jis, ją bučiuodamas, — tik tai...

Tačiau jos nepatyrimas buvo svarbus. Toks svarbus, kad Žakas prisivertė nutraukti bučinį ir pabandė suvaldyti savo geismą, kad galėtų vėl iš naujo viską su ja pradėti.

— Eikš čia, — sukuždėjo jis, imdamas ją į glėbį ir pasiversdamas ant šono taip, kad ji atsidurtų veidu į jį, galvą atrėmusi į jo petį. Giliai alsuodamas laukė, kol sunormalės pulsas, palengva braukdamas ranka per jos švelnią nugarą raminančia glamone, ir nusprendė elgtis taip, kad jai būtų gera, net jeigu pats ir mirtų dėl nepatenkinto geismo. Jam kažkokiu būdu teks stipriai sujaudinti ją, pačiam nesusijaudinus labiau, negu kad dabar buvo susijaudinęs.

Džulė gulėjo jo glėbyje, priblokšta staigaus jo nuotaikos pasikeitimo ir išsigandusi, kad, matyt, bus visai išgujusi jo norą mylėtis.

Nebegalėdama ilgiau to pakęsti, ji įsmeigė žvilgsnį į jo gerklę ir tarė drebančiu balsu:

— Aš neketinau visko taip... sureikšminti dėl to, kad čia man pirmas kartas. Aš tik norėjau, kad taip neskubėtum... Neketinau tavęs stabdyti.

Žakas žinojo, kaip sunku jai buvo pasakyti tai, ir pajuto užplūstant dar vieną nepažįstamą švelnumo bangą, kai kilsterėjo jai smakrą ir ramiai, rimtai pasakė:

— Nesugadink mudviem visko, sumenkindama šito svarbą. Iš teisybės man niekada neteko atsakomybė — ar privilegija — būti pirmuoju moters meilužiu, todėl čia ir man pirmas kartas.

Pakėlęs ranką, nubraukė jai nuo skruosto suveltus plaukus, lėtai pirštais šukuodamas juos, stebėdamas, kaip jie krinta jai ant kairio peties, kai jis balsu svarstė:

— Tikriausiai Kytono vaikinus varei iš proto, versdama spėlioti, kokia būsi?

— Ką turi omeny?

Jis atitraukė žvilgsnį nuo jos plaukų ir kreivai šypsodamasis pažiūrėjo jai akis.

— Turiu omeny tai, kad nuo vakar dienos svajojau, kaip sukišiu pirštus į tuos tavo puikius karčius, o tik dvi dienas esu į juos žiūrėjęs.

Džulė pajuto, kaip nuo jaudinančių jo žodžių šiluma ėmė plūsti per visą kūną, o Žakas beregint pastebėjo permainą jos išraiškoje ir kaip jos kūnas atsipalaidavo šalia jo. Per vėlai prisiminęs, kad žodžiai gali taip pat greitai sujaudinti moterį, kaip ir sumaniausias seksualinis stimuliavimas, Žakas suvokė, kad čia pats geriausias būdas pasiekti tikslą, nenustūmus savęs ligi pavojingų geismo kraštutinumų, kuris rasdavosi ją liečiant ir bučiuojant. Švelniai ir atvirai jis prisipažino:

— Ar žinai, ką galvojau vakar per vakarienę?

Ji papurtė galvą.

— Spėliojau, koks būtų tavo burnos skonis ant mano burnos ir ar tavo oda palietus tokia pat švelni, kokia atrodo.

Džulė pasijuto grimztanti gilyn į malonius juslinius kerus, kai jis uždėjo jai ant skruosto savo prakėstus pirštus ir pasakė:

— Tavo oda dar švelnesnė, negu atrodo. — Jo nykštys braukė jos lūpas, o akys tuo tarpu žiūrėjo. — O tavo burna... O Viešpatie, tavo lūpų skonis dieviškas. — Jo ranka nesustabdomai slydo žemyn jai per kaklą, petį, paskui iš lėto uždengė krūtinę, o ji nuleido žvilgsnį į tamsų garbanotų plaukų kilimą ant jo krūtinės.

— Nenusigręžk, — sušnabždėjo jis, ir ji prisivertė vėl žvelgti į jį. — Tavo gražios krūtys.

Džulė jautė, kad tai taip toli nuo tiesos, jog nenorom suabejojo kitais dalykais, kuriuos jis ką tik buvo sakęs. Jis pamatė skeptišką jos veido išraišką, ir lūpas jam iškreipė niūrus šypsnys.

— Jeigu sakau netiesą, — tarė jis, nykščiu glostydamas jos spenelį, — pasakyk man tada, kodėl mirštu, kaip noriu paliesti tavo krūtis, žiūrėti į jas ir tučtuojau pabučiuoti. — Sukietėjęs spenelis virto standžių pumpurėliu po jo nykščiu, ir Žakas vėl pajuto, kaip geismas ėmė šėlti visame jo kūne. — Tu, Džule, žinai, kad tai teisybė. Iš mano veido gali matyti, kaip stipriai aš tavęs geidžiu.

Tą ji iš tiesų matė — jis tvyrojo sunkiais vokais pridengtame jo žvilgsnyje.

Mirtinai geisdamas ją pabučiuoti, Žakas giliai įkvėpė, kad nurimtų, stengdamasis susivaldyti, kai liežuviu palietė jai lūpas.

— Tu tokia miela, — kuždėjo jis. — Tokia nežmoniškai miela.

Džulė anksčiau už jį prarado savitvardą. Tyliai suvaitojusi, ji apglėbė jam sprandą ir pabučiavo su visa aistra, besikaupiančia joje, glausdamasi visu ūgiu prie sustingusio Žako kūno, mėgaudamasi tuo šiurpuliu, kuris sukrėtė jo kūną, kai jo burna prasivėrė jos šiurkščiam ir švelniam bučiniui. Instinktyviai — nežinojo tą turinti savyje — ji pajuto beviltiškas jo grumtynes sulaikyti tą bučinį nuo per didelio erotiškumo, ir švelnumas, kurį ji jautė, buvo beveik nepakeliamas. Braukdama pravertas lūpas per jo lūpas, ji kvietė jį pagilinti bučinį, o kai tai nepavyko, ėmė bučiuoti jį taip, kaip jis tą darė anksčiau. Liežuviu palietė jam lūpas ir pajuto, kaip jis įkvėpė orą; šito padrąsinta, ji leido savo liežuviui trumpai ir juslingai įsibrauti į jo burną, lengvai ją tyrinėdama...

Ir pasiekė savo tikslą.

Žako santūrumas dingo su tyliu vaitojimu, kai pavertė ją aukštielninką, bučiuodamas su godžiu, atkakliu alkiu, nuo kurio ji pasijuto tuo pat metu galinga ir bejėgė. Jo rankos ir burna reikalavo jos kūno, slysdamos per jos krūtis bei liemenį ir vėl atgal, kai vėl pabučiavo į lūpas, jis panardino savo pirštus jai į plaukus, laikydamas ją kaip belaisvę, pasidavusią savo noru. Kai jis galiausiai atsitraukė nuo jos lūpų, visas Džulės kūnas degė geismu.

— Atmerk akis, mažyte, — kuždėjo jis.

Džulė pakluso ir pasijuto bežiūrinti į raumeningą vyrišką krūtinę, apžėlusią susiraičiusiais tamsiais plaukais. Vien nuo tos krūtinės reginio pulsas ėmė smarkiai jai tvinksėti. Dvejodama ji pakėlė žvilgsnį nuo jo krūtinės ir išvydo permainas, kurias sukėlė jam aistra. Gerklėje jam mėšlungiškai trūkčiojo raumuo, veidas buvo griežtas ir patamsėjęs, o akys degė. Ji stebėjo, kaip juslingos jo lūpos suformavo du žodžius ir išgirdo gergždžiant jo balsą, kai jis juos tarė:

— Paliesk mane.

Tai buvo kvietimas, įsakymas ir maldavimas.

Džulė atsiliepė lygiai į visus tris. Iškėlusi ranką, uždėjo ją ant jo skruosto. Nenukreipdamas savo žvilgsnio nuo jos akių, jis įdėjo savo veidą jai į delną ir glostė lūpomis jautrų jos delną.

— Liesk mane.

Širdis vėl jai ėmė įnirtingai plakti, kai ji pirštų galais braukė per šiurkštų jo skruostą, per storas jo sprando virves ligi peties, paskui žemyn per kietą jo krūtinę. Jo oda atrodė tarsi atlasas, užtiestas ant granito, o kai ji pasilenkė ir pabučiavo jam krūtinę, raumenys nevalingai susitraukė. Svaigdama nuo savo naujai atrastos galios, ji bučiavo mažyčius jo spenelius, o paskui ilgu bučiniu braukė žemyn ligi juosmens. Jam iš lūpų išsiveržė pusiau juokas, pusiau dejonė, ir jis staigiai pavertė ją aukštielninką, prispausdamas jai rankas šalia galvos, savo kūnu užguldamas ją. Jo liežuvis įlindo į jos burną, susipindamas su josios, panirdamas ir išnerdamas, akivaizdžiai imituodamas tai, ką jis norėjo daryti jai su savo kūnu, ir ugnis užsiliepsnojo Džulės viduje. Ji ištraukė savo riešus iš jo delnų, apsivijo rankomis aplinkui jį ir įsikniaubė į jo glėbį, grąžindama jam svaiginančius jo bučinius, glostydama jam pečius, vaitodama iš džiaugsmo, kai jo burna lietė jai krūtinę. Ji buvo taip pasinėrusi į savo geismą, kad beveik nepastebėjo, kai jo ranka nusileido žemyn jai tarp šlaunų, jo pirštai ėmė tyrinėti intymiausias jos kūno vietas. Stipriai užsimerkusi, ji priešinosi bangomis ją užplūstančiai gėdai ir leido sau pasinerti į nuostabų malonumą, kurį jai teikė jo sumanūs pirštai.

Tramdydamas šėlstantį geismą, Žakas stebėjo, kaip reakcijos atsispindėjo žaviame jos veide, kai kūnas pasidavė neįprastam, intymiam jo pirštų glostymui. Kiekvienas garsas iš jos burnos, kiekvienas neramus galvos krustelėjimas, kiekvienas kartas, kai ji suvirpėdavo nuo jo prisilietimo, užliedavo jį skvarbiu švelnumu. Kiekviena sekundė išsikristalizavo jo sąmonėje tarytum spindintis deimantas. Po jo pirštais ji atsivėrė jam, drėgna ir šilta, ir jis trokšte troško pasislėpti joje. Tačiau susitvardė ir palenkęs galvą ilgai ir stipriai ją bučiavo, o tuo tarpu įkišo pirštą giliai į jos kūną. Apsivijusi rankomis apie jo pečius, ji virpėjo, ir mėšlungiški jos judesiai ryškiai priminė anksčiau jam pasakytus žodžius: „Drebėti sveika“, — kuždėjo jis, dar giliau skverbdamasis į ją. „Drebėti labai labai sveika“. Jo pirštams ji atrodė neįprastai siaura ir be galo ankšta, ir jį pagavo baisus jausmas, kad jis per didelis jai, kad ji nesugebės priimti jo nesuplėšyta ar nesužalota.

Jos rankos glamonėjo jį įsidrąsindamos, o jam pritrūko kvapo, kai ji galiausiai brūkštelėjo pirštais per sustandėjusią jo varpą, o paskui paėmė į delną. Tą akimirką, kai jos pirštai apgniaužė ją, iš siaubo akys jai atsimerkė ir įsmigo jam į veidą. Jeigu situacija nebūtų buvusi tokia žiauri ir tokia reikšminga, Žakas būtų pasijuokęs iš jos akių išraiškos. Tačiau jis nebuvo nusiteikęs juoktis arba jaustis pamalonintas to, kad jai tikriausiai „padarė įspūdį“ jo dydis. Židinio liepsnos šviesoje ji žiūrėjo į jį, tarytum kažko lauktų — kažkokio jo sprendimo, judesio ir visą tą laiką jos pirštai varė jį iš proto, kol jis vos nesprogo jos delne. Kita jos ranka pakilo ligi jo skruosto, numaldydama įtampą, ir žodžiai, kuriuos ji jam kuždėjo, ištirpdė jį:

— Verta buvo tavęs laukti dvidešimt šešerius metus, pone Benediktai.

Žakas nebeįstengė valdyti savo alsavimo. Uždėjęs delnus iš abiejų pusių ant jos iškaitusio veido, jis pasilenkė jos pabučiuoti, tik šįkart žodis, kurį jis pašnibždėjo, buvo kimus iš pagarbios baimės:

— Dieve.

Kraujui tvinksint jam ausyse, nuojautai slegiant, Žakas atsidūrė ant jos ir tarp jos kojų, bandydamas įeiti į jos kūną, palengva skverbdamasis į jos siaurą drėgną makštį, iškvėpdamas orą iš plaučių, nuo nepaprasto jausmo, kai jos kūnas prasiskyrė jam priimti, drėgnai jos šilumai apgaubiant jį. Kai jis susidūrė su gležna kliūtimi, pakėlė jos siaurus klubus, sulaikė alsavimą ir nėrė vidun. Jos kūnas sustingo nuo trumpalaikio skausmo, tačiau, nesuskubus jam sureaguoti, jos ranka apsivijo aplinkui jį, ir ji atsivėrė nelyginant gėlė... pasitikdama, apgobdama jį. Stengdamasis suvaldyti orgazmą, kuris grėsė prasiveržti, Žakas labai lėtai judėjo jos viduje, tačiau kai ji pradėjo judėti drauge, spausdama jį prie savęs, jo susivaldymas dingo kartu su noru pratęsti aktą. Plėšriai pabučiavo ir įsibrovė į ją, vis labiau skubindamas ją ligi pačios kulminacijos, stumdamasis prie jos, mėgaudamasis prislopintu jos riktelėjimu tuo metu, kai ji suleido savo nagus jam į nugarą ir pradėjo mėšlungiškai drebėti po juo. Pakėlęs savo klubus aukštyn ir tvirčiau prisiglaudęs prie jos, jis nėrė smarkiau, stumiamas kažkokio nevaldomo poreikio, kad atėjęs įsiskverbtų kiek įmanoma giliau. Patekęs į vidų, jis sprogo su tokia jėga, kuri išplėšė iš jos lūpų tylią dejonę, o jis vis dar judėjo, tarsi ji kokiu nors būdu galėtų išvaduoti jį nuo praeities kartėlio ir ateities niūrumo. Antroji kulminacija išsiveržė staigiu pojūčiu, kuris sukrėtė jo nervų galiukus, supurtė visą kūną ir paliko jį nusilpusį. Išsekintą.

Suglebęs, išsekęs, jis nugriuvo ant jos ir parvirto ant šono, vis dar susijungęs su ja. Nuovargio nualintas, Žakas laikė ją glėbyje, glostydamas jai nugarą, stengdamasis negalvoti, įsikibęs į blėstančią euforiją tuo metu, kai stengėsi laikyti tikrovę pažabotą, tačiau po kelių minučių jau nebebuvo jokios prasmės tą daryti. Dabar, kai jo aistra galiausiai buvo išeikvota, nebeliko jokios užtvaros tarp jo proto ir sąžinės ir, įsistebeilijęs į ugnį, jis aiškiai išvydo visus savo pastarųjų trijų dienų veiksmus ir motyvus. O tiesa buvo tokia: jis paėmė beginklę moterį įkaite, grasindamas ginklu, šantažuodamas privertė patikėti, kad paleis ją, jeigu ji nuveš jį į Koloradą; grasino jai panaudosiąs fizinę prievartą, jeigu ji bandysianti pabėgti, o kai ji vis tiek neklausė jo, privertė bučiuoti jį vienam liudininkui matant, todėl dabar šalies spauda kankins ją užuominomis, kad ji jo bendrininkė. Teisybė buvo ta, kad jis pradėjo galvoti apie sanguliavimą su ja tą pačią dieną, kai tik paėmė ją į nelaisvę, ir jis to siekė, naudodamas visus įmanomus būdus nuo bauginimo ligi gerumo ir flirto. Kokti tiesa buvo ta, kad jam pavyko pasiekti atgrasų galutinį tikslą. Jis suvedžiojo nekaltą dvasininko dukrą, žavią, gyvą, skaisčią būtybę, kuri už visus jo žiaurumus ir skriaudas atsimokėjo šiandien išgelbėdama jam gyvybę. Suvedžiojo buvo pernelyg mandagus žodis tam, ką jis ką tik buvo padaręs, nusprendė Žakas kokčiai pasidygėjęs, kai jo žvilgsnis nukrypo į kilimą. Jis paėmė ją čia pat, ant tų nelemtų grindų, netgi ne lovoje! Sąžinė su nauju įniršiu ėmė jį graužti už tai, kad jis per daug grubiai elgėsi su ja, kad privertė pakęsti dvi jo kulminacijas, už tai, kad pasislėpė joje, užuot parodęs truputį padoraus santūrumo. Tai, kad ji nesuriko, nesigrūmė, jokiu ženklu neparodė esanti įžeista ar pažeminta, nė kiek nesumažino jo kaltės. Ji nežinojo turinti teisę gauti daugiau, negu jis jai davė, tačiau jis tą žinojo. Paauglystėje jis sekso partnerėms buvo neišrankus; suaugęs tiek siautėjo, kad net sunku įsivaizduoti. Atsakomybė už tai, kad sujaukė visą Džulės gyvenimą, kai ji pirmąsyk permiegojo su vyru, teko tiktai jam vienam. Geriausiu atveju tik sujaukė, o jeigu ji pastojo! Nereikėjo būti genijumi, kad įsivaizduotum, jog dvasininko duktė nesvarstys apie abortą, taigi jai arba teks pakelti viešą gėdą gimdant nesantuokinį kūdikį, išsikėlus į kitą miestą ir ten jo sulaukiant, arba primetant jo kūdikį jos beveik sužadėtinio globai.

Žakas neabejojo, kad netrukus po kelių dienų ar net valandų jis bus nušautas, kai paliks šių namų prieglobstį. Dabar jis norėjo, kad Dievas būtų leidęs nučiupti jį, dar prieš jam įlipant į automobilį drauge su ja. Ligi to laiko, kai atsidūrė kalėjime, jis niekada nebandė įklampinti nekalto žmogaus į savo bėdas, nekalbant jau apie grasinimą ginklu ar išprievartavimą. Kalėjime jis, matyt, tapo socialiai patologiška asmenybe. Be sąžinės, be skrupulų, be moralės.

Sušaudymas, tą jis dabar suprato, buvo pernelyg geras galas tai pabaisai, kuria jis buvo tapęs.

Buvo taip paniręs į savo mintis, kad prabėgo nemažai laiko, kol jis suvokė, kad mergina šalia verkia, ir drėgmė ant jo krūtinės buvo ne jo prakaitas, o jos ašaros. Netekęs žado dėl graužaties, Žakas paleido ją iš savo glėbio ir leido jai atsigulti ant kilimo, tačiau ji tebelaikė ranka stipriai apgniaužusi jam petį, o šlapią veidą prispaudusi prie krūtinės.

Atsirėmęs ant alkūnės, bejėgiškai mėgindamas ją paguosti, braukdamas išdrikusių spindinčių jos plaukų sruogas nuo jos šlapio skruosto, jis nurijo seiles, kad pašalintų graužaties gumulą savo gerklėje.

— Džule, — kimiu balsu šnabždėjo jis, — jeigu galėčiau užbraukti visa tai, kuo esu tave nuskriaudęs, aš tą padaryčiau. Ligi šios nakties visa, ką įvykdžiau, buvo iš beviltiškos būtinybės... Bet tai... — Jis stabtelėjo, kad nurytų seiles, ir negrabiai nubraukė garbaną jai nuo smilkinio. Ji vis dar gulėjo, įsikniaubusi jam į krūtinę, ir jis negalėjo suprasti jos reakcijos, išskyrus tai, kad nuo to momento, kai jis ėmė kalbėti, ji buvo kaip nebylė. — Bet tai, ką aš tau padariau, — tęsė jis, — visiškai nepateisinama. Tai gal paaiškinama, bet jokiu būdu nedovanotina. Tu negali būti tokia naivi, kad nesuprastum, jog penkeri metai — ilgas laikas vyrui apsieiti be... — Žakas staigiai nutilo, supratęs, kad dar labiau ją žeidžia, sakydamas, jog seksualiai išalkusiam vyrui būtų tikusi bet kokia moteris. — Bet ne dėl to šiąnakt tai padariau. Tai tik dalis priežasties. Pagrindinė priežastis ta, kad geidžiau tavęs nuo tada, kai...

Pasidygėjimas savimi plūstelėjo jam gerklėje lyg tulžis, ir jis nebegalėjo tęsti.

Po ilgokai trukusios tylos galiausiai prabilo moteris, gulinti Žako glėbyje.

— Tęsk, — tyliai tarė ji.

Jis nunarino smakrą, mėgindamas įžvelgti šešėlyje skendinčius jos bruožus, o antakiai susiglaudė.

— Tęsti? — pakartojo jis.

Ji linkterėjo, švelnus jos veidas brūkštelėjo jam per odą.

— Taip, tu ką tik priartėjai prie gerosios dalies.

— Gerosios dalies? — sutrikęs pakartojo jis.

Ji pažvelgė į jį, ir nors akys tebebuvo drėgnos nuo ašarų, jos veide atsiradęs linksmas šypsnys privertė Žako širdį daužytis į šonkaulius.

— Tu labai blogai pradėjai, — kuždėjo ji, — sakydamas, jog apgailestauji, kad mes tai darėm. Ir dar labiau viską sugadinai, sakydamas, kad aš naivi, o paskui kalbėdamas taip, lyg tau puikiausiai būtų tikusi bet kokia moteris po tokių ilgų abstinencijos metų.

Jis žvelgė į ją, ir ramybė užliejo jam kūną tarsi koks balzamas. Jis suprato, kad pernelyg lengvai išsisuko, tačiau pasinaudojo tuo, kaip skęstantis su dėkingumu čiumpa gelbėjimo ratą.

— Ar aš taip sakiau?

— Beveik.

Atsakydamas į užkrečiančią jos šypseną, jis bejėgiškai išsišiepė.

— Koks aš nemandagus.

— Labai, — sutiko ji, tariamai pasipiktinusi.

Prieš minutę ji laikė jį juodžiausioje neviltyje, prieš penkias — panardino į malonumo rojų, o dabar privertė juoktis. Kažkur sąmonės gelmėse Žakas suvokė, kad nė vienai moteriai nėra to pavykę, tačiau nenorėjo tyrinėti priežasties. Šiuo metu jis džiaugėsi dabartimi ir ignoravo ateitį.

— Šiomis aplinkybėmis, — šnabždėjo jis, braukdamas krumpliais jai skruostą, — ką man reikėjo daryti ir sakyti?

— Ką gi, kaip žinai, mano patirtis per menka.

— Iš teisybės aš jokios patirties neturiu, — priminė jis jai patenkintas.

— Bet aš esu skaičiusi šimtus meilės scenų romanuose.

— Čia ne romanas.

— Teisybė, bet yra panašumų.

— Paminėk bent vieną, — erzino jis, sutrikdytas jos nuoširdaus džiaugsmo.

Jo nustebimui, ji prablaivėjo, tačiau akyse spindėjo nuostaba, kai pažvelgė gilyn į jo akis.

— Visų pirma, — šnibždėjo ji, — moteris dažnai jaučiasi taip, kaip jaučiausi aš, kai buvai mano viduje.

— Ir kaip tu jauteisi? — pasiteiravo jis, nes negalėjo susilaikyti.

— Jaučiausi geidžiama, — pasakė ji visai nežymiai užlūžtančiu balsu. — Ir reikalinga. Be galo reikalinga. Ir labai labai ypatinga. Jaučiausi pilna...

Žako širdį sugniaužė jausmas, toks stiprus, kad jam net suskaudo.

— Tai kodėl tu verki?

— Kartais grožis mane taip veikia, — sušnibždėjo ji.

Žakas žvelgė į spindinčias jos akis ir pamatė švelnų grožį ir nenuslopinamą dvasią, galinčią beveik pravirkdyti vyriškį.

— Ar tau yra kas sakęs, — sušnibždėjo jis, — kad tavo šypsena tokia kaip Mikelandželo Madonos?

Džulė jau žiojosi, ketindama protestuoti, bet jis užbėgo jai už akių, skubiai ir stipriai ją pabučiuodamas.

— Ar nemanai, — uždususi atsakė ji, kai jis nuritino ją ant nugaros, — kad šis palyginimas kiek šventvagiškas, kai pagalvoji apie tai, ką veikėm vos prieš kelias minutes?

Jis nustelbė juoką, įsikniaubęs jai į kaklą.

— Ne, bet gal ir yra, pagalvojus, ką mes dabar darysim.

Ji palenkė galvą:

— O kas tai?

Pečiai jam ėmė tirtėti, nes nesugebėjo suvaldyti juoko, kurį jam sukėlė tyras jos džiaugsmas, net ir tuo metu, kai jo burna ėmė palengva leistis žemyn.

— Aš tau parodysiu.

Džulė atgavo kvapą ir išlenkė savo klubus po juslingos ieškančių jo rankų ir burnos atakos.

Juokas išblėso Žako sąmonėje, ir apėmė kažkoks kitas daug gilesnis jausmas.

32

Atsirėmusi į plunksninių pagalvių kalną pagrindinio miegamojo milžiniškoje lovoje, Džulė žvelgė į indus ant žemo stalelio priešais židinį kitapus kambario. Ten jie suvalgė vėlyvus pusryčius, o paskui Žakas ją sugrąžino atgal į lovą ir mylėjosi su ja. Beveik kiaurą naktį neleido jai užmigti, mylėjosi su ja, derindamas reiklų skubėjimą ir nepaprastą švelnumą, kas Džulę pašėlusiai jaudino, o tuo pat metu buvo kankinančiai malonu. Kiekvieną kartą užbaigęs, jis vėl paimdavo ją į glėbį ir laikydavo priglaudęs, kol jie snūduriavo. Dabar jau buvo po vidurdienio, ir Džulė sėdėjo greta Žako, išsilenkusi pagal jo kūną, jo ranka laikė apglėbusi jai pečius, o pirštai tingiai glostė jos alkūnę. Deja, dienos šviesoje jai buvo daug sunkiau ramintis iliuzija, kad čia maža trobelė, kur jai šilta ir smagu lovoje greta nuostabaus paprasto vyro, tapusio ištikimu meilužiu. Skaisčioje dienos šviesoje ji, deja, suvokė, kad vyras, kuris taip švelniai ir kartu reikliai mylėjosi su ja, kuris iš aistros vaitojo jos glėbyje, versdamas ją surikti ir jaustis tarsi ji būtų vienintelė moteris, kada nors tai dariusi su juo, lygiai taip pat būtų mylėjęsis su nesuskaitoma daugybe kino žvaigždžių ir kitų įžymybių. Tai buvo jo pasaulis — prabangus, karštligiškas, pilnas turtingų, gražių, talentingų žmonių.

Tai buvo senasis jo gyvenimas, ir, nors jis viską buvo praradęs, ji neabejojo, kad Žakas įrodysiąs savo nekaltumą dabar, kai netrukdomas ims ieškoti tikrojo žudiko — noriai padedant neįgudusiai Džulei, jeigu tai įmanoma. O paskui jis netrukdomas galės grįžti į savo ankstesnį gyvenimą, vėl imtis darbų Holivude. Tada Džulė bus nebereikalinga. O kai tai įvyks, kai atsidurs „senų draugių“ sąraše, ji žinojo, bus nepakeliamai skaudu.

Jis neįsimylės jos ir neprisieks jai amžinos meilės. Paprasčiausiai dabar ji buvo jam reikalinga, ir Dievas skyrė jai būti čia su Žaku. Visa, ką ji galėjo padaryti — buvo išgyventi kiekvieną akimirką tokią, kokia ji ateis, mėgautis ja ir įsiminti. Tai reiškė niekada neprašyti jo daugiau negu jis gali duoti, niekada neužkrauti jam savo jausmų ir kiek įmanoma ilgiau savo širdį išsaugoti nepaliestą. Tai reiškė rasti būdą į viską žiūrėti kiek įmanoma lengviau ir lengvabūdiškiau. Ji norėjo būti rafinuota, patyrusi su vyrais: dabar tai būtų nepaprastai padėję jai atliekant tai ir daug ką kita.

— Apie ką galvoji? — pasiteiravo Žakas.

Mergina pasuko galvą ir pamatė, kad jis iš susirūpinimo suraukta kakta stebi ją.

— Apie nieką, — išsisukinėdama atsakė ji, linksmai ir nenatūraliai šypsodama. — Apie gyvenimą apskritai.

— Papasakok man.

Mėgindama išvengti tiek ir tiriančio jo žvilgsnio, tiek ir visos diskusijos, Džulė išlindo iš po jo rankos ir prisitraukė aukštyn kelius, rankomis apglėbdama juos.

— Tikrai neverta viso to svarstyti.

— Kodėl neleidi nuspręsti man?

Ji sviedė į jį rūstų žvilgsnį.

— Ar visada buvai toks atkaklus?

— Tai vienas iš pačių nemaloniausių mano bruožų, — atsakė jis ramiai, visai neatgailaudamas. — Tai ką galvojai?

Išpūtusi akis, tariamai rūsčiai pažvelgė į jį, bet kai jis ir toliau tylėdamas ir laukdamas žiūrėjo į ją, Džulė nusileido ir atskleidė jam dalį tiesos. Padėjusi smakrą ant kelių, kad išvengtų jo žvilgsnio, tarė:

— Galvojau, koks keistas tas gyvenimas. Viskas gali atrodyti nuspėjama, o paskui staiga, — per tiek laiko, kiek reikia išsukti iš greitkelio kavos išgerti, — viskas gali pasikeisti.

Žakas atlošė galvą į pagalves, užsimerkė ir pajutęs palengvėjimą nurijo seiles. Buvo manęs, kad ji mąsto apie tai, kaip jis griauna jai gyvenimą.

Akies kampučiu Džulė vogčia dirstelėjo į įsitempusį jo veidą, ir širdis jai apmirė. Juokas, lengvumas ir juslingumas buvo tai, ko jam reikėjo ir ko norėjo, ne filosofijos ar ko nors emociškai sekinančio, ir ji nusprendė neleisti jam vėl pasinerti į tokią diskusiją.

Jis giliai atsiduso, neatmerkdamas akių, ir abejingai paklausė:

— Džule, ar tu nori likti čia su manimi?

— Ar leidi man rinktis? — erzino ji, stengdamasi nekomplikuoti situacijos.

Vos tik ištarusi šiuos žodžius, pamatė, kaip nepastebimai įsitempė jo žandikaulis, ir ją apėmė keistas jausmas, kad ir šį kartą ji atsakė jam ne taip, kaip jis norėjo.

— Ne, — atsakė jis po ilgos pauzės. — Bijau, kad ne.

— Ar manai, kad pasakysiu valdžiai, kur esi, jei leisi man išvažiuoti? Ar dėl to?

— Ne. Jeigu davei man žodį šito nedaryti, aš jį priėmiau.

— Tai kodėl?

— Nes nemanau, kad galėtum ištverti tą žiaurų tardymą, kurį jie surengs. Net jei pasakytum, kad buvau užrišęs tau akis, kol atkakom čia, jie tolydžio kamuos tave, mėgindami „padėti“ prisiminti ką nors svarbaus, ir anksčiau ar vėliau tu paslysi, net nenorėdama ar nesuprasdama, ką padarei.

Džulė šį sykį stengėsi išlaikyti pusiausvyrą tarp nuoširdumo ir humoro.

— Gerai. Spėju, kad man teks pasilikti čia, šioje sumautoje trobelėje, ir praleisti keletą dienų su šiuo irzliu, diktatorišku, surūgusiu vyriškiu, kuris turi nepasotinamą seksualinį apetitą. Matyt, iškeliausiu iš čia, negalėdama be tavo žinios nei vaikščioti, nei stovėti.

Akys tebebuvo užmerktos, tačiau lūpos virptelėjo nuo tramdomos šypsenos.

— Nesu aš surūgęs.

— Tačiau irzlus, diktatoriškas ir nepasotinamas, — atkirto Džulė kikendama, pasijutusi geriau, kai suvokė galinti valdyti situaciją ir pati save. — Klausyk, einam į lauką.

Raukšlės prie jo burnos įsirėžė ir virto netramdoma šypsena — tingia, patenkinta savimi ir pasipūtusia.

— Apie tai negali būti nė kalbos. Nušalsi savo subinę.

— Ketinu pirmiausia apsirengti, — nusimaivydama pareiškė Džulė, o Žakas neteko žado, pamatęs, kaip paprastai ji reagavo į nešvankią pastabą. — Grynas oras ir fizinis aktyvumas, — skubiai pridūrė ji, kai jo pečiai ėmė kretėti iš juoko akivaizdžiai suglumus, — išgydo beveik viską.

— Išskyrus nušalimus.

Ji vožė jam pagalve, juokdamasi, painiodama kojas iš patalų, kai jis buvo užsimerkęs.

— Ar tu visada tari paskutinį žodį?

— Matyt.

— Tada tau teks kalbėtis pačiam su savimi, nes aš ketinu eiti laukan, — pareiškė ji, vilkdamasi chalatą. — Nors, jei liksiu su tavimi, manęs ir laukia sibaritiški malonumai, privalau gauti nors kiek saulės šviesos ir gryno oro. Namie šiuo metu būčiau lauke su savo klase, nes dabar pietų pertrauka.

— Sibaritiški malonumai, — pakartojo Žakas kikendamas. — Labai graži frazė. Man patinka.

— Patiktų, — atšovė Džulė šypsodama ir pasuko į savo kambario vonią nusiprausti po dušu ir apsirengti.

Jai už nugaros jis pasakė:

— Pasinaudok šia vonia, ji daug gražesnė.

33

Džulė stovėjo vienoje milžiniško drabužinės veidrodžio pusėje apšviesta tviskančių varinių lempų, kurios įrėmino veidrodį, ir džiovinosi plaukus, o Žakas tuo tarpu skutosi kitoje veidrodžio pusėje. Užuot pasinaudojęs mažesniu jos vonios kambariu, kaip ji manė jį darysiant, jis taip pat prausėsi čia. Džulė manė, kad dalytis vonia su vyru — keistas intymumas, net jeigu vonios kambarys didumo kaip pusė jos namo ir teikė visišką privatumą tol, kol esi savoje veidrodžių pusėje. Tačiau buvo girdėti garsai — kaip Žakas atsuko dušo čiaupą, tuo metu, kai ji prausėsi po savuoju, o dabar — į kriauklę tekančio vandens čiurlenimas, jam skutantis barzdą. Kai Džulė įėjo į dušo kabiną, stropiai uždengė vienu iš didžiulių minkštų rankšluosčių perregimas stiklines duris, kad būtų nematoma, jeigu jis eitų pro šalį — išmintinga atsargumo priemonė, kaip jai rodėsi.

Įsisupusi į kitą žalią rankšluostį, ji buvo beeinanti į savo miegamąjį pasiimti džinsų, kai jai už nugaros Žakas šūktelėjo:

— Apsivilk ką nors iš šitos spintos.

Krūptelėjusi nuo jo balso, nes jie nebuvo kalbėjęsi nuo tada, kai abu prausėsi vonios kambaryje, ji apsisuko ir pamatė jį, stovintį prie kriauklės, toks pat kaip ir jos rankšluostis buvo sumegztas ant siaurų jo klubų, pusė veido — ištepta skutimosi kremu.

— Ne, — paprieštaravo ji. — Aš tai dariau vakar vakare ir man nepatiko.

Prieš savo valią žavėdamasi ji stebėjo, kaip jis atlošė galvą ir braukė skustuvu aukštyn per kaklą ir skruostą, sakydamas:

— Kažkodėl nujaučiau, kad imsi ginčytis.

Džulė nusišypsojo patenkinta savimi.

— Malonu kartais laimėti debatus su tavimi.

Ji nuėjo į miegamąjį prie kėdės, kur vakar buvo palikusi savo drabužius. Jų nebebuvo. Sekundėlę ji kvailai spoksojo į išmargintą audeklą ant kėdės, tarsi ten galėtų atsirasti jos drabužiai, o paskui susizgribo ir, apsisukusi ant vieno kulno, nužygiavo atgal į vonią karingai žybčiojant akims.

— Nesivilksiu jokių drabužių iš tos spintos.

Jis, smagiai nusiteikęs, šnairai dirstelėjo į ją, prieš pradėdamas vėl skustuvu braukti sau per skruostą.

— Tokį nepasotinamą vyrą kaip aš gundo viena mintis — tu gali čia būti kiaurą dieną visai be drabužių.

Ji panaudojo savo mokytojišką balsą — šaltą, įspėjantį:

— Tu per daug sau leidi, jaunuoli. Žakai, aš labai stengiuosi neprarasti kantrybės...

Žakas susilaikė nepradėjęs kvatoti, ji pasirodė jam nepaprastai žavi, ir nieko neatsakė.

— Žakai! — rūsčiai kreipėsi ji, o tonas, jai artinantis prie jo, tapo ryžtingesnis ir valdingesnis. — Tikiuosi, kad tuojau pat atneši mano drabužius iš ten, kur juos paslėpei.

Žako pečius jau ėmė purtyti juokas, kai jis pasilenkęs apsišlakstė vandeniu veidą, paskui nusitraukė rankšluostį nuo kaklo ir nusišluostė.

— O jeigu aš to nedarysiu, panele Matison? — pasiteiravo jis, šluostydamasis veidą. — Kas tada — ar būsiu įkalintas?

Džulė gana dažnai susidurdavo su paauglių maištingumu, ir ji žinojo, kad verčiau nerodyti savo nusivylimo ir neprarasti tvirto pagrindo po kojomis. Išdidžiai ir pabrėžtinai tvirtai ji labai aiškiai pasakė:

— Šiuo klausimu aš neįveikiama.

Jis nusviedė žemėn rankšluostį ir atsigręžė. Žavinga baltadantė šypsena šmėstelėjo jo šiurkščiame veide.

— Tavo žodynas nuostabus, — pastebėjo jis nuoširdžiai susižavėjęs. — Beje, kodėl nekalbi Teksaso tarme, nutęsdama žodžius?

Džulė beveik jo negirdėjo. Sutrikusi ir apstulbinta spoksojo į gyvą, alsuojantį, gražų, patrauklų vyrą, kurį daugelį metų buvo stebėjusi milžiniškuose kino ekranuose ir televizoriuose. Ligi šiol Zakaris Benediktas, žmogus, jai niekada neatrodė kaip Zakaris Benediktas, ekrano žvaigždė, todėl taip lengva buvo ignoruoti, kas ir kuo jis buvo anksčiau. Per penkerius kalėjime praleistus metus jo veidas pašiurkštėjo, apie akis ir burną nuo įtampos įsirėžė raukšlelių, dėl to jis atrodė dar vyresnis ir atšiauresnis, bet visa tai pasikeitė per vieną naktį. Dabar, kai jis buvo gerai pailsėjęs, seksualiai pasotintas, šviežiai nusiskutęs, panašumas buvo toks pritrenkiantis, kad iš nuostabos ji atbula žengė žingsnį tarsi nuo svetimo žmogaus.

— Ko taip spoksai į mane, lyg man iš ausų dygtų plaukai?

Balsas buvo pažįstamas. Ji žinojo tą balsą. Tai ją nuramino. Viduje sukrėsta, Džulė prisivertė liautis fantazavusi ir grįžti prie pokalbio. Labiau negu bet kada pasiryžusi laimėti, Džulė sukryžiavo rankas ant krūtinės ir atkakliai pareiškė:

— Noriu savo drabužių.

Žakas atsirėmė klubu į ilgą marmurinį tualetinį stalą ir, mėgdžiodamas jos pozą, sukryžiavo rankas ant krūtinės, tačiau jis šypsojo, o ne dėbsojo.

— Negali būti nė kalbos, širdele. Išsirink ką nors iš spintos.

Švelnumas, atlydėjęs šitą staigią permainą iš kalinio į ekrano žvaigždę, Džulei atrodė atsitiktinis ir beprasmis. Ji buvo tokia nusivylusi ir išmušta iš vėžių, kad jai norėjosi treptelėti koja.

— Po velnių, noriu savo...

— Prašau, — ramiai pertraukė ją, — apsivilk ką nors iš spintos. — Kai ji išsižiojo, ketindama ginčytis, jis abejingai pridūrė: — Sumečiau tavo drabužius į židinį.

Džulė suprato esanti pergudrauta, bet tai, kaip neapgalvotai jis pasielgė, įskaudino ją ir supykdė.

— Gal buvusiai ekrano žvaigždei jie atrodė išmestini skarmalai, — atšovė Džulė, — bet tai buvo mano drabužiai. Aš dirbau, kad galėčiau juos nusipirkti, mėgau juos!

Ji apsisuko ant vieno kulno ir patraukė į drabužinę, nesuvokusi, kad žodžiai kirto stipriau, negu tikėjosi. Ji įžygiavo į spintą, nekreipdama dėmesio į sukneles ir sijonus, kabančius ant dvidešimties pėdų pakabų į abi puses nuo jos, ir patraukė į galą, kur čiupo pirmas pasitaikiusias kelnes ir nertinį. Prisidėjusi juos prie liemens, kad pažiūrėtų, ar jie tinka, nutarė, kad bus geri, ir nesivaržydama apsivilko. Kelnės buvo iš minkšto smaragdo spalvos kašmyro, o priderintas nertinis aukštu kaklu buvo su smulkiomis žibutėmis, įaustomis į plačias rankoves. Nesusikišusi nertinio į kelnes, išeidama iš spintos, ji dar pačiupo žalią odinį diržą, stabtelėjo jo užsijuosti, apsisuko ir vos neatsitrenkė Žakui į krūtinę.

Jis stovėjo tarpduryje, ranka įsirėmęs aukštai į durų staktą, užstodamas išėjimą.

— Atleisk, — atsiprašė ji, bandydama lankstu apeiti jį ir nesiteikdama pakelti akių, kad pažvelgtų į jį.

Jo balsas buvo toks pat nepermaldaujamas kaip ir poza:

— Aš kaltas, kad tau teko vilkėti tuos pačius drabužius pastarąsias tris dienas. Aš tik norėjau, kad apsivilktum ką nors kita, kad nesijausčiau kaltas, kiekvienąsyk pažvelgęs į tavo džinsus. — Išmintingai nutylėdamas, kad troško pamatyti ją dėvinčią ką nors gražaus ir puikaus, verto jos veido ir figūros, paprašė: — Gal teiktumeis pasižiūrėti į mane ir leistum paaiškinti?

Džulė turėjo daugiau negu užtektinai atkaklumo ir drąsos atsispirti jo spaudimui, bet nebuvo taip supykusi, kad nesuprastų jo logikos, ir tokia nedėmesinga, kad nesuprastų, kaip kvaila būtų beprasmiškai ginčytis ir sugadinti jiems likusį truputį laiko.

— Negaliu pakęsti, kai mane ignoruoji ir spoksai į grindis, — pasakė jis. — Tuoj imsiu manyti, kad mano balsas sklinda iš kažkokio tarakono pažemėje, o tu spėlioji, kur jis galėtų būti, kad galėtum jį sumindyti.

Džulė jau ketino maloniai pažvelgti aukštyn į Žaką ir sukniubo ant drabužių sau už nugaros, kretėdama iš juoko.

— Tu tikrai nepataisomas, — tarė ji, kikendama ir džiaugsmo sklidinomis akimis žvelgdama aukštyn į jį.

— O tu tikrai nuostabi.

Džulės širdis sekundei sustojo išgirdus tokius žodžius, tačiau jis buvo aktorius, ir tai jai ką tik primygtinai priminta, ir jai bus tik skaudžiau, jeigu tai, kas jam tebuvo nereikšmingi komplimentai, ims traktuoti kaip gilų jausmų prisipažinimą.

Kai ji nieko neatsakė, Žakas nusišypsojo ir pasuko į miegamąjį. Grįžtelėjęs pasiūlė:

— Apsivilkim striukes ir išeikim laukan, jeigu dar nori.

Mergina spoksojo į jį, negalėdama patikėti savo ausimis, paskui nusekė įkandin, plačiai išskėtusi rankas ir, žvelgdama į savo aprangą, tuo pat metu versdama ir jį žiūrėti, paklausė:

— Su šitais drabužiais? Ar iš galvos išsikraustei? Tos kašmyro kelnės tikriausiai kainavo... mažiausiai du šimtus dolerių!

Prisimindamas kai kurias Reičelės išlaidų sąskaitas, jis sumetė, kad kaina buvusi veikiau šeši šimtai dolerių, bet šito nepasakė. Iš teisybės Žakas taip norėjo išsivesti ją į lauką, ko, kaip žinojo, ir ji pati troško, kad uždėjo delnus jai ant pečių, truputį supurtė ir pasakė daug daugiau, nei ketino:

— Džule, šie drabužiai priklauso moteriai, turėjusiai ne vieną parduotuvę, pilną gražiausių drabužių. Ji nėmaž neprieštarautų, jei kai kuriuos iš jų apsivilktum.

Baigdamas kalbėti, jis negalėjo patikėti buvęs toks kvailas ir išsidavęs. Apstulbusi Džulė išsprogino akis, ir jis pamatė, kaip dirba jos galvą net prieš jai klausiant:

— Nori pasakyti, kad pažįsti žmones, kuriems priklauso šis namas? Jie tau leidžia juo naudotis? Ar jie nerizikuoja, priglausdami pabėgusį...

— Liaukis! — įsakė jis šiurkščiau, negu norėjo. — Nieko panašaus neturėjau omeny!

— Bet aš tiktai mėginu suprasti...

— Po velnių, aš nenoriu, kad suprastum. — Suprasdamas, kaip neteisingai elgiasi pyktį išliedamas ant jos, jis praskėstais pirštais pabraukė per vieną plaukų šoną ir pasakė truputėlį kantriau: — Pabandysiu paaiškinti kiek galima aiškiau ir glausčiau, o paskui noriu, kad toji tema būtų užmiršta.

Džulė taip dėbtelėjo į jį, kad buvo aišku, jog nepateisina jo požiūrio ir tono, tačiau nieko nepasakė. Susigrūdusi rankas į kelnių kišenes, atsirėmė pečiais į miegamojo sieną, sukryžiavo kulkšnis ir susikaupusi stebėjo jį.

— Kai grįši namo, — pradėjo Žakas, — policija ims tave klausinėti visko, ką aš kalbėjau ir dariau, kad galėtų pabandyti perprasti, kaip man padėta pabėgti ir kur toliau patrauksiu. Vers tave vis kartoti, kartoti ir kartoti, kol visai neteksi jėgų ir nebesugebėsi blaiviai galvoti. Jie taip elgsis, tikėdamiesi, kad prisiminsi dar ką nors, kas jiems svarbu, net jeigu tau ir nesvarbu. Kol galėsi sakyti jiems teisybę, visą teisybę, — būtent tai aš ir patarsiu tau daryti, kai iš čia išvažiuosi, — tau nebus ko nerimauti. Bet jeigu bandysi apsaugoti mane ką nors slėpdama nuo jų arba meluosi, galiausiai imsi prieštarauti pati sau, jie tave pričiups ir sudraskys. Pradės manyti, kad nuo pat pradžių buvai mano bendrininkė ir atitinkamai su tavimi elgsis. Paprašysiu pameluoti jiems vieną dalyką, kuris turėtų pagelbėti mums abiem, neįklampinant tavęs per tardymą. Išskyrus tai, nenoriu, kad dar ką nors meluotum ar slėptum nuo policijos. Pasakyk jiems viską. Šiuo metu nežinai nieko, kas galėtų pakenkti man ar bet kam, kas susiję su manimi. Ketinu šito laikytis, — pabrėžtinai baigė jis, — savo ir tavo labui. Ar aišku? Ar dabar supranti, kodėl nenoriu, kad daugiau mane klausinėtum? — Jis susiraukė, kai Džulė, užuot paklususi, pateikė klausimą, bet jį išgirdęs, aprimo.

— Ko mane prašysi pameluoti?

— Paprašysiu, kad pasakytum policijai tiksliai nežinanti, kur tas namas. Pasakyk jiems, kad užrišau tau akis iškart, kai tik pamėginai pasprukti nuo manęs, sustojus toje poilsio aikštelėje, ir kad priverčiau tave gulėti ant užpakalinės sėdynės beveik visą likusį laiką, kad negalėtum pabėgti nuo manęs. Tai įtikinama ir logiška, jie patikės. Tai sugriaus to sunkvežimio vairuotojo versiją dėl to, ką jis matęs; jis vienintelė priežastis, kad policija galėtų įtarti tave pagelbėjus man ir padėjus pabėgti. Aš bet ką padaryčiau, kad nereiktų tavęs prašyti šitaip meluoti dėl manęs, tačiau čia geriausia išeitis.

— O jeigu aš atsisakysiu?

Akies mirksniu jo veidas surimtėjo, tapo uždaras ir atsainus.

— Žinoma, viskas priklauso nuo tavęs, — atrėžė Žakas šaltai ir mandagiai.

Ligi tos akimirkos, kol ji pastebėjo, kaip jis pasikeitė pamanęs, jog apsigavo, be reikalo pasitikėjęs ja, Džulė dar nebuvo visiškai suvokusi, kaip nuo vakar dienos sušvelnėjo jo elgesys. Erzinantis jo abejingumas ir švelnumas mylintis nebuvo vien tiktai patogus ir malonus būdas praleisti laiką, kol jie drauge — bent tą jo dalį, kuri iš tiesų buvo tikra. Tas atradimas buvo toks mielas, kad ji beveik nepastebėjo, kai jis ėmė aiškinti:

— Jeigu užsimanysi pranešti policijai, kur tas namas, būčiau dėkingas, jeigu dar jiems pasakytum, kad neturėjau rakto ir ketinau įsilaužti, jeigu nebūčiau jo radęs. Jeigu šito nepabrėši, žmonės, kuriems priklauso šis namas, kurie tiek pat kiek ir tu neapkaltinami padėję regzti mano pabėgimo planus, taps nekaltomis to paties klastingo įtarinėjimo aukomis kaip ir tu dėl to, ką pasakė sunkvežimio vairuotojas.

Ji suprato, kad jis visiškai nesistengia pats apsisaugoti. Žūtbūt stengėsi apsaugoti tuos, kuriems priklausė namas. Vadinasi, jis juos pažinojo. Jie buvo ar buvo buvę jo draugai...

— Gal pasakytum, ką pasirinksi? — pasiteiravo Žakas vėl taip pat šaltai ir atsainiai, ko ji nepakentė. — O gal norėtum dar apie tai pagalvoti?

Būdama vienuolikos, Džulė prisiekė niekada daugiau nemeluoti ir per penkiolika metų nė karto nesulaužė tos priesaikos. Dabar ji žiūrėjo į vyrą, kurį mylėjo, ir tyliai tarė:

— Ketinu jiems pasakyti, kad man buvo užrištos akys. Kaip galėjai pagalvoti, kad apvilsiu?

Jai atlėgo, stebint, kaip įtampa dingsta iš jo veido, bet, užuot pasakęs ką nors malonaus, jis triuškinamai dėbtelėjo į ją ir pareiškė:

— Tu, Džule, skiriesi nuo visų kitų tuo, kad esi vienintelė gyva moteris, kuriai kada nors pavyko mane priversti pasijusti už virvelės aukštyn žemyn tampomu žaisliuku.

Džulė prikando apatinę lūpą, tramdydama šypsnį, nes jai atrodė labai reikšminga, kad ji sugeba paveikti jį, kaip nė viena kita moteris. Nors jam tai visai nepatiko.

— Atsiprašau, — vangiai ir nenuoširdžiai pralemeno ji.

— Nė velnio tu neatsiprašai, — atšovė jis, bet aštrumo balse nebuvo nė pėdsako ir jas pakeitė smagios intonacijos. — Tu neriesi iš kailio, kad tik nesusijuoktum.

Ji susilaikė nepradėjusi kikenti iš jo sutrikimo, iškėlė smilių ir įdėmiai jį apžiūrėjo, sukinėdama į visas puses.

— Man atrodo, kad čia visai paprastas pirštas, — tyčiojosi ji.

— Nieko paprasto tavyje nėra, panele Matison, — pareiškė Žakas linksmai, bet kartu ir irzliai. — Tepadeda Dievas tam, kuris ves tave, nes vargšelis be laiko pasens ir pražils!

Akivaizdus jo įsitikinimas, kad galiausiai šalia jos bus kitas žmogus, ne jis, — kas nors, ką jis, be to, dar ir užjaučia, — nuslopino Džulės staigiai prasiveržusį džiaugsmą ir bloškė ją atgal į žemę. Prisiekdama nuo šios akimirkos neteikti niekam per daug reikšmės ir daugiau niekada neįžvelgti jo žodžiuose ir veiksmuose daugiau, nei iš tiesų buvo, ji nusišypsojo, linktelėjo, atsitraukė nuo sienos ir nerūpestingai tarė, vartodama teniso žargoną:

— Man regis, paskutinis taškas, kurį uždirbai, suteikia tau teisę žaisti setą ir mačą. Aš pripažįstu tau šią žodinę pergalę drauge su visom kitom.

Nors Džulė atrodė nerūpestingai nusiteikusi, Žaką slėgė nemalonus jausmas, kad jis kažkaip ją įžeidė. Netrukus jis paliko miegamąjį ir priėjo prie jos prieangio spintoje, kur ji vilkosi sniegovežio kombinezoną, vilkėtą vakar.

— Buvau užmiršusi šį drabužį, — aiškino jinai. — Apsaugos tai, ką dėviu. Išėmiau iš savo spintos ir tau kitą, — pridūrė, mostelėjusi galva į didesnį sniegovežio kombinezoną, kabantį ant durų.

Siekdamas jo ir pradėjęs į jį lįsti, Žakas nusprendė, kad prie jų pokalbio, įvykusio miegamajame, vis dar reikia kažką pridurti.

— Klausyk, — tarė jis ramiai ir nuoširdžiai. — Nenoriu ginčytis ar peštis su tavimi, tai paskutinis dalykas, ko galėčiau pageidauti. Ir, be jokios abejonės, nenoriu su tavimi svarstyti savo ateities planų ar dabarties rūpesčių. Kaip įmanydamas stengiuosi pats dėl to nesirūpinti ir paprasčiausiai mėgautis ta netikėta dovana turėti čia tave. Pasistenk suprasti, kad tos kelios artimiausios dienos čia, šiuose namuose, su tavimi bus paskutinės „normalios“ mano gyvenime. Ne dėl to, kad turėčiau nors menkiausią supratimą, kas iš tiesų yra normalu, — abejingai pridūrė jis. — Tačiau esmė ta, kad nors mudu ir žinom, jog visa tai fantazija, kuri staigiai pasibaigs, aš vis tiek noriu, kad ji egzistuotų — kelios idiliškos dienos čia, viršuje, su tavimi, kurias galėčiau prisiminti. Nenoriu jų sugadinti mintimis apie ateitį. Ar supranti, ką bandau pasakyti?

Džulė neparodė užuojautos ir liūdesio, kuriuos sužadino jo žodžiai, šiltai šypsodama linktelėjo.

— Ar man galima sužinoti, kaip ilgai būsim čia drauge?

— Aš... dar nenutariau. Ne ilgiau kaip savaitę.

Ji iš visų jėgų stengėsi negalvoti, kaip tai mažai, ir ryžosi jam neprieštarauti, tačiau balsu ištarė tą klausimą, kuris rūpėjo nuo tada, kai ji išėjo iš miegamojo.

— Baigiant pokalbį apie policiją ir visa kita, norėčiau dar kai ko tave paklausti. Tai yra išsiaiškinti.

Žakas stebėjo, kaip ryškus raudonis užliejo jai skruostus, ir ji staigiai nunarino galvą, atkakliai brukdama plaukus po mėlyna megzta kepuraite.

— Sakei norįs, kad viską pasakyčiau policijai. Bet negali būti, kad tu tikiesi, jog jiems papasakosiu, kad mes... tu... aš...

— Tu pavartojai visus įvardžius, — šaipėsi Žakas, tiksliai spėdamas, kur ji taiko. — Gal galėtum pasiūlyti ir pritinkantį veiksmažodį?

Ji užsimovė pirštines, įsirėmė rankomis į siaurus klubus ir pažvelgė į jį nepritariamai šypsodama.

— Tu per daug iškalbingas, pone Benediktai.

— Privalau toks būti, kad neatsilikčiau nuo tavęs.

Džulė papurtė galvą tariamai pasipiktinusi ir pasuko į trumpo koridoriaus galą prie durų, vedančių į kiemą. Apgailestaudamas dėl pasirinkto laiko, o gal greičiau dėl atsakymo, Žakas pasivijo ją kaip tik tą akimirką, kai ji žengė laukan. Dangus virš galvos buvo skaisčiai, akinamai žydras, buvo šalta, tačiau ne žvarbu, ir pasaulis lauke atrodė kaip arktinė pasakų šalis didelėmis pusnimis ir giliais krateriais, kuriuos išrausė vėjas.

— Nenorėjau abejingai priimti tavo paskutinio klausimo, — paaiškino jis, uždarydamas už savęs duris, maudamasis pirštines, ir atsargiai žengė ant vėjo supustyto tako, kur pūpsojo penkių pėdų aukščio pusnys. Ji pasisuko ir palaukė, kol jis per kelis žingsnius priartės prie jos, ir, bežiūrint į saulės nutvieksto jos veido stebuklą, nutrūko jo minčių gija. Paslėpusi po kepure visus plaukus, nepasidažiusi, išskyrus lūpas, ji buvo kvapą gniaužiantis stebuklas — skaisti porceliano baltumo oda ir didžiulės tarsi brangūs safyrai spindinčios akys, įrėmintos tamsių blakstienų ir dailių antakių.

— Aš, žinoma, nemanau, kad paskelbsi, jog mes buvom suartėję; tai nieko neliečia, išskyrus mus. Kita vertus, — pridūrė Žakas, atgaudamas savitvardą, — turint omeny, kad esu kaltinamas žmogžudyste, jie manys, kad aš, be abejonės, reikalavau ar skatinau tave lytiškai santykiauti. Kadangi daugumos policininkų mąstysena padugnių lygio, kai neigsi, kad priverčiau tave, jie spėlios, kamantinės ir stengsis, kad prisipažintum, jog gal pati norėjai, kad aš išdulkinčiau tave.

— Nekalbėk taip! — sudraudė Džulė, lyg būtų kokia aikštinga pasipiktinusi cypdavatkė, kokia, kaip šypsodamas jis nusprendė, iš tikrųjų ji ir buvo.

— Aš tik sakau, kaip jie galvos, — aiškino jis. — Jie prieis prie šito, skirtingai formuluodami klausimus, tarytum jie būtų visai tarpusavyje nesusiję, pavyzdžiui, prašys, kad nupasakotum, kaip atrodė namas, kad galėtų nustatyti, kur jis yra, ir ieškoti pėdsakų. Paskui klausinės apie miegamuosius, o tada ir kaip jie apstatyti. Kas gali žinoti, kaip jie mėgins prieiti prie tavęs, bet kai tik išsiduosi žinanti per daug, — ar per daug įsijausi, — o dėl manęs jie padarys pačias blogiausias išvadas ir puls tave. Kai tave čia atvežiau, man net nedingtelėjo, kad jie turės tokią gerą dingstį manyti, jog gali tapti mano bendrininke. Ir tai nebūtų įvykę, jeigu tas prakeiktas sunkvežimio vairuotojas nebūtų... — Jis staiga nutilo ir papurtė galvą. — Kai vos nepasprukai toje poilsio aikštelėje, galvojau tik kaip kuo greičiau tave sulaikyti. Nemaniau, kad sunkvežimio vairuotojas pakankamai gerai įsižiūrėjo į mus ir vėliau atpažins. Šiaip ar taip, bėda įvyko ir nėra prasmės svarstyti to, ko ištaisyti negaliu. Kai policininkai paklaus tave apie šį epizodą, papasakok jiems tiksliai, kas įvyko. Jie manys, kad elgeisi didvyriškai. Taip iš tiesų ir buvo. — Uždėjęs rankas jai ant pečių, svariai jis pridūrė: — Įdėmiai paklausyk manęs, o paskui pamiršime šią temą. Kai policija klausinės apie mūsų santykius, jeigu atsitiktinai prasitarsi, kad turėjom intymių santykių, noriu, kad kai ką pažadėtum.

— Ką? — paklausė Džulė, nekantraudama baigti pokalbį, kol jų nuotaika dar nebuvo nepataisomai subjurusi.

— Noriu, kad pažadėtum jiems pasakyti, jog aš tave išžaginau.

Džulė išsižiojusi įsistebeilijo į jį.

— Aš jau nuteistas už žmogžudystę, — pabrėžė Žakas, — tad patikėk, tai labiau mano reputacijos, jeigu dar būsiu apkaltintas ir išžaginimu, nesuterš. Bet gali išgelbėti tavo reputaciją, ir tai svarbiausia. Supranti, ar ne? — paklausė jis, stebeilydamas į be galo keistą jos žvilgsnį, nukreiptą į jį.

Jos balsas buvo tylus ir labai labai meilus:

— Taip, Žakai, — pasakė ji su visai jai nebūdingu nuolankumu. — Suprantu. Suprantu, kad tu... išsikraustei... iš proto! — Ji suplojo delnais jam per pečius, netikėtai užkluptas jis griuvo aukštielninkas ir, išskėtęs rankas, klestelėjo į penkių pėdų aukščio pusnį.

— Po velnių, už ką? — piktai paklausė jis, stengdamasis išsikepurnėti iš gilios duobės, įspaustos pusnyje.

— Už tai, — atsakė Džulė, šypsodama pačia nekalčiausia šypsena, rankomis įsisprendusi į šonus ir nežymiai prakėtusi kojas, — kad drįsai man siūlyti, net pasvarstyti, ar nepasakius kam nors, kad mane žaginai.

34

Žakas pašoko ant kojų ir stropiai ėmė valytis sniegą nuo plaukų, švarko ir kojų, bet negalėjo atsispirti džiaugsmui, staiga užplūdusiam jį, kai atsidūrė lauke po dangaus žydryne, apsuptas pasakiškų apsnigtų pušų drauge su jauna moterimi, kuri visai netikėtai tapo žaisminga. Šypsodamas baigė valytis sniegą, o paskui palengva, ryžtingai ėmė artintis prie jos.

— Tai buvo be galo vaikiška, — prikišo jai.

Žingsnis po žingsnio traukdamasi atbula, Džulė stebėjo Žaką.

— Nemėgink, — pasakė ji, springdama iš juoko. — Įspėju tave.

Žakas puolė į priekį, ji staigiai pasisuko, pakišusi koją jam po pakinkliu, smarkiai trūktelėjo aukštyn, ir jis atsitokėjo tik pajutęs, kaip vėl virsta, plasnodamas rankomis tarsi pašauta žąsis, mėgindamas atgauti pusiausvyrą. Jis garsiai pliumpterėjo aukštielninkas jai po kojomis, jos juokui tarsi varpeliams aidint tarp pušų.

— Čia, — tarė Džulė, baisiausiai įsismaginusi, — iš dalies atlyginta už mano veido murdymą sniege. — Mergina stovėjo šalia, laukdama, kol jis atsikels, tačiau jis liko gulėti keistai susimąstęs, akis įsmeigęs į žydrą dangų. — Ar tu... ar nežadi keltis? — sukikeno ji.

Jis pažvelgė į ją.

— Kokia prasmė?

— Aš juk neužgavau tavęs, ar ne? — pasiteiravo ji atsargiai.

— Iš mano išdidumo, Džule, nieko nebeliko.

Staiga jos atmintyje šmėkštelėjo visi filmai, kuriuose Žakas vaidino kietą vyruką, ir ji suvokė, kodėl jis priblokštas. Suprato, kad jis neapsimetė išsitiesdamas paslikas. Matyt, dubleris, panašus į jį, filmuose grumdavosi vietoj jo, suprato Džulė, apgailestaudama dar labiau tokiu niekingu kerštu apsunkinusi jo naštą.

— Kvailai pasielgiau. Prašau keltis.

Prisimerkęs nuo saulės, jis ramiai paklausė:

— Ar vėl žadi mane partrenkti?

— Ne, pažadu, daugiau to nebedarysiu. Tu visiškai teisus. Tai buvo vaikiška.

Ji ištiesė ranką jam padėti, guosdamasi menka viltimi, kad čia tik gudrybė ir jis bandys ją pergudrauti, tačiau jis su dėkingumu priėmė jos pagalbą.

— Aš per senas tokiems pokštams, — pasiskundė jis, trindamas vieną pakinklį ir valydamasis sniegą.

— Pažiūrėk čia, — pakvietė Džulė, norėdama, kad jis užsimirštų, ir parodė senį besmegenį, kurį vakar buvo pradėjusi lipdyti. Šypsodama jam saulėta šypsena, ji paaiškino: — Vėjas čia išgraužė kraterį, o sniego nėra jau taip daug. Ar nenorėtum man padėti vėl iš naujo nulipdyti senį besmegenį?

— Puiku, — sutiko Žakas ir, maloniai ją nustebindamas, siekė jos rankos ir nebepaleido — du meilužiai, laikydamiesi už rankų, brenda per sniegą. — Ką ten man darei? — paklausė jis susižavėjęs. — Ar tai buvo koks karatė judesys, o gal dziudo? Aš visada juos painioju.

— Dziudo, — atsakė ji, pasijutusi nesmagiai.

— Kodėl, po galais, nepanaudojai jo prieš mane toje poilsio aikštelėje, užuot bėgusi?

Sutrikusi ji dirstelėjo į Žaką.

— Mano brolis Tedas moko savigynos, bet man pasirodė, kad tokioje vietovėje kaip Kytonas kvaila tuo užsiimti, ir nelankiau jo pamokų. Todėl labai seniai jis išmokė mane tik to vieno judesio. Kai tą dieną mane vijaisi, aš išsigandau ir bėgau. Net nebeprisiminiau mokėjusi tai daryti. Šiandien iš anksto sugalvojau, kad griausiu tave, todėl taip lengvai tave... — Ir nutilo vidury sakinio, kaip įmanydama stengdamasi, nors ir pavėluotai, nepažeisti jo išdidumo.

Jie priėjo prie senio besmegenio ir Žakas paleido Džulės ranką, susižavėjusiu žvilgsniu žiūrėdamas žemyn į ją.

— Ar moki daugiau tokių gudrių triukų?

Džulė mokėjo dar kelis.

— Ne, daugiau nemoku.

Vos šypsodamas jis tebežiūrėjo į ją ir labai tyliai ir švelniai tarė:

— Tad paprašysiu, kad leistum tave išmokyti dar vieną.

Jis taip vikriai apsisuko, kad Džulė išgąstingai sukliko tik tada, kai pakilo nuo žemės ir atbula nuskriejo ant sniego krūvos tiksliai apskaičiavus, kad, iškėtusi kojas, nėmaž neužsigavusi, atsisėstų.

Įsistebeilijusi į Žaką, bejėgiškai juokėsi iš gėdingo skrydžio oru, paskui atsistojo.

— Tu tikrai baisus, — priekaištavo Džulė, dėdamasi valanti sniegą, o iš tikrųjų svarstė, kaip jam atkeršijus.

Akimirkai nusigręžė nuo jo, paskui vėl atsisuko ir eidama artyn šyptelėjo, lyg būtų niekuo dėta.

— Ar pakaks? — šiepdamasis paklausė, prie šonų nusvarinęs rankas.

— Taip, tu laimėjai. Pasiduodu.

Tačiau šįkart Žakas pamatė įsižiebiant kibirkštėlę jos kerinčiose mėlynose akyse.

— Melagė, — juokėsi jis, kai ji ėmė iš lėto sukti aplink jį ratus, ieškodama vietos įsprausti savo kūnui.

Jis pasisuko kartu su ja, dabar jau juokėsi abu: Žakas, pasiryžęs neduoti jai dar vienos galimybės pulti, Džulė — tiksliai žinodama, kad suteiks jam tokią progą.

— Laikas baigėsi, — nusikvatojo ji, sustojusi ir tariamai čiupinėdama užtrauktuką, kurį prieš minutę pati buvo atsegusi. — Nenuostabu, kad man šalta. Šitas užtrauktukas tolydžio atsiseginėja.

— Leisk man pabandyti, — paskubomis mandagiai pasisiūlė Žakas, kaip to ir tikėjosi Džulė. Jis nusimovė dešinę pirštinę ir įsistebeilijo žemyn į užtrauktuką. Kai jo pirštai palietė galvutę, Džulė staigiai pasisuko, nusitaikė pečiu jam į krūtinę ir iš visų jėgų trenkė jam it futbolo saugas. Jis pasitraukė į šalį, o merginos petys taip stipriai perskrodė orą, kad ji žemyn galva praskriejo pro jį. Ir paniro visa galva ligi pat pečių į pusnį.

Gaudydama orą, juokdamasi ir tuo pat metu valydamasi nuo veido sniegą, atbula išsikrapštė iš pusnies, apsisuko ir atsikėlė į ją, o Žakas tuo tarpu kvatodamas tarė:

— Dar niekada neregėjau, kad kas nors savo galva mėgintų gręžti sniegą. Buvo įdomu. Kaip manai, gal galėtume šį sumanymą parduoti kokiam nors prodiuseriui?

Tai padėjo: klykdama iš juoko Džulė nuslydo žemyn ir išsitiesė paslika prie jo kojų. Mėgindama atgauti kvapą, ji pažvelgė aukštyn į išsišiepusį jo veidą. Įsisprendęs į šonus, išsitiesęs visu ūgiu, atrodė kaip be galo savimi patenkintas vyras, tikras pranašumo įsikūnijimas.

— Kai būsi pasiruošusi rimtai imtis senio besmegenio, — išdidžiai pareiškė, aukštyn užvertęs smakrą, — tu...

Džulė pakišo jam koją. Jis užkliuvo, pasisuko ir griuvo kaip nukirstas medis. Staugdama iš juoko, ji staigiai nuriedėjo į šalį, vargais negalais atsistojo ir pasitraukė atbula, kad Žakas jos nepasiektų.

— Išdidumas eina prieš nuopuolį, — priminė kikendama, o jam atsistojus, ėmė trauktis tolyn.

Jis šypsojosi, tačiau akyse spindėjo pavojingi žiburiukai, kai lėtai, bet ryžtingai ėmė artintis prie jos.

— Šitaip būna, — tyliai tarė jis. — Šitaip būna.

— Nedaryk nieko, paskui gailėsies, — kikeno ji negalėdama liautis ir tiesė ranką, tarytum norėtų jį sulaikyti, o pati tuo tarpu dar greičiau traukėsi. Jis ryžtingai paspartino žingsnį. — Liaukis, Žakai, — juokėsi ji netvirtai. — Nedrįsk! — sušuko ir apsisuko, pasiruošusi nerti į mišką Žakui prišokus prie jos. Jis nuvertė ją, apglėbęs per juosmenį, jai nesuskubus žengti nė vieno žingsnio, pamurkdė sniege, o paskui apvertė aukštielninką, apžergdamas per liemenį. Šaipydamasis iš jos beprasmio priešinimosi, viena ranka prispaudė jai riešus viršum galvos.

— Mažvaikė, — linksmai ir tyliai tarė jis, o Džulė dar labiau juokėsi, raitėsi ir spurdėjo, kad atgautų kvapą. — Pasiduodi?

— Taip, taip, taip! — trūkčiojančiu balsu pralemeno.

— Sakyk: „Dėde“.

— Dėde! — prunkštė ji. — Dėde!

— Dabar užsimerk ir pabučiuok mane.

Pečiams nuo juoko dar tebetrūkčiojant, ji užsimerkė ir tyčia vaikiškai pakštelėjo jam. Šaltas šlapias sniegas atsakė į jos bučinį — visas veidas buvo snieguotas. Jis išmurdė jai skruostus, o ji tik prunkštė ir dar smarkiau juokėsi, o tada jis liovėsi.

— Na, dabar, — tarė jis, šiepdamasis kaip patenkintas sultonas, kai ištiesė ranką, kad padėtų jai atsikelti, — ar esi tikra, kad tau užteko?

— Užteko, — juokėsi Džulė, tik dabar pastebėjusi, koks vaikiškai laimingas ir atsipalaidavęs atrodė jis, pašėlęs sniege. Paskutinių įtampos pėdsakų nebuvo nė ženklo jo gražiame veide, ir ji pajuto, kaip ima užlieti švelnumas, sumišęs su nuostaba, kad toks paprastas dalykas kaip grumtynės suteikė jam tiek džiaugsmo. Žinoma, Los Andžele nesninga, gal tai jam buvo naujas potyris. Kad ir kaip ten būtų, Džulė suvokė vieną dalyką: jis buvo absoliučiai teisus dėl to, kad reikia susikoncentruoti į dabartį ir kaupti prisiminimus ateičiai. Aišku, ko jam reikėjo.

Žakas brido per gilų sniegą, prilaikydamas ją už alkūnės ir galvodamas apie statinį.

— Manau, mes iš tikrųjų galim imtis senių besmegenių verslo, — pareiškė jis, atsistojęs priešais beformę sniego krūvą, kuri kažkada buvo jos senis besmegenis, ir atsukęs jai nugarą, rankas susidėjęs ant liemens, apžiūrinėjo ją, — dabar, kai supratai, kaip kvaila provokuoti daug didesnį, stipresnį ir išmintingesnį už tave. Kadangi galiausiai sulaukiau deramos tavo pagarbos, turiu labai specifinių idėjų, susijusių su šiuo pro...

Didžiulė sniego gniūžtė visai nepagarbiai trenkė jam į pakaušį.

Aukštai vienišoje Kolorado kalnų viršūnėje ilgą žiemos popietę dažnai skardėjo juokas, baidydamas voveraites, iš medžių stebėjusias, kaip du žmonės trikdė tylą: tarsi vaikai sniege, šėldami, gainiodami vienas kitą aplinkui medžius, be paliovos svaidėsi sniego gniūžtėmis, o paskui ėmėsi darbo — lipdė senį besmegenį, kuris užbaigtas nebuvo panašus į jokį senį besmegenį, aprašytą istorijos šaltiniuose.

35

Jie drauge sėdėjo ant sofos, ištiesę kojas, pėdas užkėlę ant mažojo stalelio, užsikloję smėlio spalvos megztu pledu, o Džulė žvelgė pro stiklo sieną, einančią išilgai kambario. Jautėsi maloniai nuvargusi po dienos, praleistos lauke, sočios vakarienės ir Žako meilės žaidimų ant sofos. Net ir dabar, kai jau seniai pasimylėjo ir jis gulėjo paskendęs mintyse, įsistebeilijęs į židinį, ji pastebėjo, kad jis laiko ją apglėbęs ranka, priglaudęs prie šono, jos galvą padėjęs sau ant peties, tarsi jam ypač malonu būti arti jos ir ją liesti. Jai tai patiko, bet šiuo metu galvojo apie jo „senį besmegenį“ čia pat už lango. Kai svetainės žiburiai prigeso ir ėmė švelniai žėrėti, o ugnis židinyje virto oranžinėmis žarijomis, Džulė tik įžvelgė stūksantį tarsi šešėlis jo pavidalą. Jis be galo kūrybingas ir lakios vaizduotės, pamanė ji šypsodama, ir tai neturėtų stebinti, turint omenyje jo karjerą. Bet jei ir taip, senis besmegenis turėtų atrodyti kaip senis besmegenis, o ne vypsantis dinozauras-mutantas.

— Ką galvoji? — pasiteiravo jis, lūpomis švelniai brūkštelėdamas jai per plaukus viršugalvyje.

Ji atlošė smakrą, norėdama matyti jo veidą, ir nusišypsojo:

— Apie tavo senį besmegenį. Ar tau niekas nėra sakęs, kad jis turėtų būti linksmas?

— Šitas, — pataisė ją, o žiūrėdamas į senį pro langą, atrodė išdidus ir vaikiškas, — sniego pabaisa.

— Tokį būtų galėjęs susapnuoti Stivenas Kingas. Beje, tavo vaikystė turėjo būti nuodėminga, ar ne? — šaipėsi jinai.

— Nuodėminga, — patvirtino Žakas, šypsodamas ir tvirčiau ją apkabindamas.

Atrodė, kad jam jos negana ir lovoje, ir iš jos išlipus, — o šito jis dar niekada nebuvo patyręs. Ji tilpo jo rankos įlinkyje, tarsi būtų buvusi jam sutverta; lovoje ji buvo gundytoja, angelas ir kurtizanė. Balsu, žvilgsniu, prisilietimu galėjo jį nunešti į nesuvokiamas aistros aukštumas. Išlipusi iš lovos, ji buvo juokinga, kerinti, atkakli, sąmojinga ir nuovoki. Galėjo užrūstinti žodžiu, o šypsena nuginkluoti. Ji buvo natūraliai rafinuota, be jokių pretenzijų, taip trykštanti gyvybe ir meile, kad kartais, tais atvejais, kai kalbėdavo apie savo mokinius, užhipnotizuodavo jį. Žakas ją pagrobė, o ji atsilygino jam, išgelbėdama gyvybę. Jis buvo laikomas klastingu, žiauriu nusikaltėliu, tačiau ji buvo pakankamai gudri ir drąsi, kad pabėgtų jam tiesiai iš panosės. O paskui apsigręžė ir noriai atidavė jam savo mergystę, taip meiliai, kad jam suspausdavo širdį, kai tik apie tai pagalvodavo. Jautėsi sutriuškintas jos drąsos, švelnumo ir dosnumo.

Jis buvo devyneriais metais vyresnis ir tūkstantį kartų kietesnis už ją, bet kažkas joje darė jį švelnesnį ir jam patiko būti švelniam, — ir viena, ir kita jam buvo nauja. Prieš patenkant į kalėjimą, jį moterys kaltino viskuo: nuo atsainumo ir neprieinamumo ligi šaltumo ir negailestingumo. Kai kurios buvo sakiusios, kad jis tarsi mašina, o viena šitaip jį apibūdino: jis įjungia save seksui, o paskui išsijungia viskam, išskyrus savo darbą. Per vieną iš dažnų kivirčų Reičelė pasakė, kad jis galįs sužavėti gyvatę ir pats esąs šaltas kaip gyvatė.

Kita vertus, jau būdamas suaugęs vyras niekada nepažinojo moters, įskaitant ir Reičelę, kuriai pirmiausia nerūpėtų jos pačios karjera ir ką jis dėl jos galėtų padaryti. Kai pridursi visus kitus apsimetėlius ir pataikūnus, kuriuos jam teko pakęsti tada, kai atvyko į Holivudą, per daug nestebino, kad tapo toks ciniškas, viskuo nusivylęs ir nejautrus. Ne, pamanė Žakas, tai netiesa. Tiesa ta, kad toks jis buvo dar prieš atvykdamas į Los Andželą — bejausmis ir pakankamai šaltas, kad, būdamas vos aštuoniolikos, išsižadėtų senojo gyvenimo, savo šeimos, net savo pavardės. Pakankamai šaltas, kad visus juos išstumtų iš atminties ir niekada nebeatsigręžtų atgal — net su studijos Reklamos skyriaus darbuotojais, kurie skundėsi turį „sugalvoti jam foną“, kai statė savo pirmą filmą, net su meilužėmis, su žmona. Jo buvusi pavardė, šeima ir praeitis buvo negyvi faktai, kuriuos prieš septyniolika metų negrąžinamai palaidojo.

— Žakai?

Paprastas jos balso skambesys, tariant jo vardą, magiškai jį veikė: jo vardas skambėdavo ypatingai, kitoniškai.

— Hm?

— Ar supranti, kad labai maža žinau apie tave, nors, nors mes buvom... e... buvom... — Džulė nutilo, dvejodama, ar ne per drąsu vartoti žodį meilužiai.

Žakas išgirdo sutrikimą jos balse ir nusišypsojo, nes spėjo, kad ji ieško kokio padoraus ir tinkamo žodžio, — tiksliau, visai netinkamo, — įvardyti tai nežabotai aistrai, užvaldžiusiai juos abu, arba žodžio pavadinti tam, kas juodu buvo vienas antram dabar, kai toji aistra buvo bendra.

Jis nusišypsojo jai į plaukus ir paklausė:

— Kas tau labiau patiktų — vienas žodis ar frazė?

— Nebūk toks išpuikęs. Beje, aš parengta dėstyti lytinį auklėjimą visose klasėse ligi pat priešpaskutinės.

— Tai kokios bėdos? — sukikeno Žakas.

Jos atsakymas nutraukė jo juoką, privertė sulaikyti kvapą ir galutinai jį ištirpdė.

— Kažkodėl, — pradėjo ji, atidžiai apžiūrinėdama savo rankas, gulinčias skreite, — terminas „lytiniai santykiai“ skamba nekaip, aprašant tai, kas iš tiesų taip nuostabu. Taip gilu. Ir taip esminga.

Žakas atrėmė galvą į sofos atlošą ir užsimerkė, svarstydamas, kodėl ji taip keistai jį veikia. Po valandėlės jis beveik normaliu balsu įstengė atsakyti:

— Kaip skamba meilužiai?

— Meilužiai, — pritarė jinai, keletą kartų linkterėdama galvą. — Bandžiau paaiškinti, kad nors mes ir esame meilužiai, iš tiesų nieko apie tave nežinau.

— O ką norėtum sužinoti?

— Iš pradžių, ar Zakaris Benediktas — tikra tavo pavardė, ar pasikeitei ją, pradėjęs statyti filmus?

— Mano pirmasis vardas buvo Zakaris, Benediktas — vidurinis, bet ne paskutinis, kol įstatymo numatyta tvarka pasikeičiau jį, sulaukęs aštuoniolikos.

— Iš tiesų? — Ji pasuko galvą ir, kai pažvelgė į jį, švelnus jos skruostas palietė jam petį. Net užsimerkęs jis jautė, kad yra stebimas, matė jos smalsią šypseną ir laukė klausimo, — jautė, kad jis bus, — prisiminė kitus dalykus...

— Aš niekada nebūčiau tavęs atstūmusi Žakai.

— Kaip drįsti užsiminti kad imsiu svarstyti ar pasakyti kam nors, kad mane išprievartavai!

— Terminas „lytiniai santykiai“ skamba nekaip, aprašant tai kas iš tiesų taip nuostabu. Taip gilu. Ir taip esminga.

Jos balsas įsibrovė į jo atmintį.

— Kokia buvo tavo pavardė, prieš pakeičiant ją į Benediktą?

Tai buvo kaip tik tas klausimas, kurio jis tikėjosi, tas, į kurį niekada niekam nebuvo atsakęs.

— Stenhoupas.

— Kokia graži! Kodėl ją pakeitei?

Džulė pamatė, kaip įsitempė jo skruostai, o kai jis atsimerkė, ją apstulbino nuožmi jo išraiška.

— Tai ilga istorija, — atsakė jis.

— O, — aiktelėjo jinai, pamaniusi, kad tai turbūt nemaloni istorija ir kol kas verčiau jos nejudinti. Norėdama jį išblaškyti, pasakė pirmą dalyką, šovusį jai į galvą. — Aš pakankamai daug žinau apie tavo jaunystę, anuomet mano vyresnieji broliai buvo karšti tavo gerbėjai.

Žakas dirstelėjo žemyn į ją, puikiai suvokdamas, kad ji pasiryžo nesidomėti jo „ilga istorija“, ir tai ištirpdė šaltį, sukausčiusį jį, ištarus Stenhoupo pavardę.

— Nejaugi? — nusišaipė jis.

Džulė linktelėjo patenkinta, pajutusi palengvėjimą, kad pakeista tema taip greitai pagelbėjo.

— Kadangi jie buvo tikri tavo gerbėjai, žinau, kad augai savarankiškai, keliavai su rodeo ir su kilpavirve gaudomais jaučiais, gyvenai rančose ir tramdei arklius... Ar aš pasakiau ką nors juokinga?

— Rizikuoju sugriauti visas tavo iliuzijas, princese, — pasakė Žakas kikendamas. — Visos tos istorijos buvo pernelyg lakios Reklamos skyriaus vaizduotės rezultatas. Aš verčiau praleisiu dvi paras „greihaundo“ autobuse, nei dvi valandas arkliui ant nugaros. O jeigu yra pasaulyje, ko nemėgstu labiau už arklius, tai karvės. Turiu omeny jaučius.

— Karvės! — suprunkštė ji, ir užkrečiantis jos juokas skambėjo tarsi muzika, numesdamas naštą jam nuo širdies, kai ji pasislinko ant sofos ir atsisėdo veidu į jį, pritraukusi kelius prie krūtinės. Apglėbusi juos rankomis, stebėjo jį susidomėjusi ir sužavėta.

— O tu? — erzino jis, siekdamas nuo stalo brendžio taurės, ir pamėgino atitraukti ją nuo kito klausimo. — Ar Matison pavardė, su kuria tu gimei, ar tu ją pakeitei?

— Aš negimiau su pavarde.

Žakas stabtelėjo, nespėjęs nuryti gurkšnio.

— Ką?

— Iš tiesų mane rado kartoninėje dėžėje ant šiukšlių konteinerio viename skersgatvyje, susuktą į rankšluostį. Kiemsargis, aptikęs mane, parsinešė namo pas žmoną, o kai sušilau, nunešė į ligoninę. Jam atrodė, kad turėčiau būti pavadinta jo žmonos, tą dieną prižiūrėjusios mane, vardu, ir jie pavadino mane Džule.

— Dieve mano, — atsiduso Žakas, stengdamasis nepasirodyti toks pašiurpęs, koks jautėsi.

— Man pavyko! Galėjo būti daug blogiau.

Žakas buvo taip pasipiktinęs, kad nepastebėjo juoko kerinčiose jos akyse.

— Kaip?

— Jo žmona galėjo būti Matilda. Arba Vilhimena. Mane kankindavo košmarai, kad esu pavadinta Vilhimena.

Jis vėl pajuto tą patį, aštrų dilgterėjimą širdyje, keistą skausmą krūtinėje, kai ji šitaip šypsojo.

— Šiaip ar taip, šios istorijos pabaiga laiminga, — tarė jis, mėgindamas pats save įtikinti, kas atrodė juokinga, netgi jam. — Tave įsidukrino Matisonai, ar ne? — Kai ji linktelėjo, jis pridūrė: — Ir jie įsigijo gražią mergytę, kad ją mylėtų.

— Ne visai taip.

— Ką? — paklausė jis, pasijutęs kvailas ir apstulbintas.

— Matisonai iš teisybės gavo vienuolikmetę mergaitę, kuri jau buvo pradėjusi nusikaltėlės gyvenimą Čikagos gatvėse, padedant ir kurstant berniukams, neką vyresniems už mane, kurie ir išmokė mane kai kurių triukų. Iš teisybės, — linksmai pridūrė ji, — būčiau turėjusi visai šaunią karjerą. — Ji iškėlė delną ir pakrutino jam prieš akis savo ilgus pirštus. — Turėjau labai miklius pirštus. Kibius.

— Tu vogei?

— Taip, ir įkliuvau, kai man buvo vienuolika.

— Už vagystę? — netikėdamas pralemeno Žakas.

— Žinoma, ne, — atsakė ji ir atrodė įsižeidusi. — Buvau pernelyg mikli, kad mane sučiuptų. Prisvilau per valkatų gaudynes.

Žakas stebeilijo į ją. Girdėdamas, kaip Džulė vartoja gatvės žargoną, norėjo purtyti galvą, kad išlėktų iš jos visos miglos. Tačiau jo laki vaizduotė, padėjusi jam tapti įžymiu režisieriumi, jau dirbo, regėdama merginą tokią, kokia ji veikiausiai buvo vaikystėje: mažytė ir liesutė, pamanė jis, dėl prastos mitybos... gatvės berniūkščio veidas, su tomis didžiulėmis akimis... tas mažas atkaklus smakriukas... tamsūs, trumpai kirpti plaukai... susivėlusi... karinga. Pasirengusi pulti ir susidurti su žiauriu, negailestingu pasauliu... Pasirengusi pasigailėti buvusio kalinio... Pasirengusi persigalvoti ir likti su juo, nepaisydama visko, kuo buvo tapusi, nes juo patikėjo...

Nustebintas, prajuokintas ir apimtas švelnių jausmų, jis atsiprašydamas dirstelėjo į ją.

— Mano vaizduotė išblėso kartu su manimi.

— Neabejoju, — pasakė, supratingai šypsodama.

— O ką veikei, kai tave nutvėrė?

Pažvelgė į jį smagiai žybsint akims.

— Keli vyresni berniukai noriai aiškino man techniką, kuri būtų itin pravertusi su tavimi. Tik kai vakar mėginau ja pasinaudoti bleizeryje, nesugebėjau prisiminti, kur ką jungti.

— Nesupratau? — nesuvokdamas paklausė Žakas.

— Bandžiau vakar užvesti bleizerį be raktelio, sujungdama laidus.

Garsus Žako kvatojimas atsimušė į lubas ir, Džulei nesuskubus reaguoti, jis apglėbė ją, prisitraukė artyn ir besijuokdamas paniro veidu jai į plaukus.

— Tepadeda man Dievas, — kuždėjo jis. — Niekas kitas, išskyrus mane, nebūtų sugebėjęs pagrobti dvasininko dukros, kuri dar moka be raktelio užvesti automobilį.

— Esu tikra, kad vakar man būtų pavykę, jei nebūtų reikėję kas kelias minutes pasirodyti tau prieš langą, — išpyškino Džulė, o Žakas dar labiau prapliupo kvatoti.

— Viešpatie švenčiausias! — pratrūko ji priblokšta. — Man labiau vertėjo iškraustyti tavo kišenę! — Antras juoko pliūpsnis beveik nustelbė jos kitą sakinį. — Per sekundę būčiau tai padariusi, jei būčiau nujautusi, kad raktai tavo kišenėje. — Be galo patenkinta galėjusi šitaip jį prajuokinti, Džulė atrėmė galvą į jo krūtinę, bet vos tik jis nustojo juoktis, tarė: — Dabar tavo eilė. Kur iš tikrųjų užaugai, jeigu ne rančose ir panašiose vietose?

Žakas palengva atitraukė veidą nuo kvepiančių jos plaukų ir pirštu pakėlė aukštyn jos smakrą.

— Ridžmonte, Pensilvanijoje.

— Ir, — bandė paraginti Džulė, sutrikdyta keisto įspūdžio, kad jis atsakymui į šį klausimą teikė ypatingą reikšmę.

— Ir, — toliau kalbėjo jis, žiūrėdamas į suglumusias jos akis, — Stenhoupams priklauso didelė manufaktūros bendrovė, kuri beveik ištisą šimtmetį buvo Ridžmonto ir kelių aplinkinių bendruomenių ekonominis stuburas.

Pasipiktinusi ji papurtė galvą.

— Tu buvai turtingas! Tos visos pasakos, kad augai be globos, be šeimos, rodeo aikštelėse — visa tai nesąžininga. Mano broliai tikėjo šitom nesąmonėm!

— Atleisk, kad suklaidinau tavo brolius, — pasakė jis kikendamas, kad ji taip pasipiktinusi. — Iš teisybės aš nežinojau, ką Reklamos skyrius apie mane sukūrė, kol vieną dieną pats perskaičiau žurnaluose, o tada jau buvo per vėlu kelti skandalą, — anuomet man tai nebūtų davę nieko gera. Šiaip ar taip, iš Ridžmonto aš vis dėlto išvykau dar neturėdamas devyniolikos, o paskui gyvenau savarankiškai.

Džulė norėjo paklausti, kodėl jis paliko namus, tačiau šiuo metu jai rūpėjo esminiai dalykai.

— Ar turi brolių ir seserų?

— Turėjau du brolius ir seserį.

— Ką reiškia „turėjai“?

— Man regis, reiškia daug, — pasakė jis ir atsidusęs vėl atrėmė galvą į sofos atkaltę, jausdamas, kad ji pasislenka ir grįžta į buvusią pozą — kojas užkelia ant mažojo stalelio.

— Jeigu nenori apie tai kalbėti, — tarė ji, jautriai reaguodama į pasikeitusią jo nuotaiką, — nekalbėk.

Žakas žinojo, kad papasakos jai viską, tačiau nenorėjo tyrinėti begalės jausmų, vertusių tai daryti. Niekada nejautė poreikio ar noro atsakinėti į tuos pačius klausimus, pateiktus Reičelės. Tačiau niekada nepatikėjo nei jai, nei kam kitam to, kas galėjo jį skaudinti. Galbūt dėl to, kad Džulė jau buvo tiek daug davusi jam, jautėsi skolingas jai atsakyti. Tvirčiau apglėbė ją, o ji prisitraukė arčiau, veidu pusiau prisiglaudusi jam prie krūtinės.

— Aš su niekuo nesu apie tai kalbėjęs, nors Dievas žino, kad mane tūkstančius kartų apie tai klausinėjo. Tai nėra nei ilga, nei įdomi istorija, bet jeigu mano kalba atrodo keista, tai dėl to, kad man ji labai nemaloni, ir dėl to, kad truputį keistai jaučiuosi, pirmą kartą po septyniolikos metų apie tai kalbėdamas.

Džulė tylėjo, priblokšta ir pamaloninta to, kad jis ketino jai pasipasakoti.

— Mano tėvai žuvo autoavarijoje, kai man buvo dešimt, — pradėjo jis. — Du brolius, seserį ir mane augino seneliai, kai nebūdavome išsiųsti į internatus. Visi buvom pametinukai: Džastinas — vyriausias, toliau aš, tada Elizabetė, paskutinis — Aleksas. Džastinas buvo... — Žakas stabtelėjo, bandydamas rasti tinkamą žodį, tačiau negalėjo. — Jis buvo didelis jūrininkas ir, priešingai nei dauguma vyresniųjų brolių, jis visada mielai leisdavo man vilktis iš paskos, kad ir kur vykdavo. Buvo geras. Švelnus. Būdamas aštuoniolikos, nusižudė.

Džulė nesugebėjo susivaldyti ir pašiurpusi aiktelėjo:

— Dieve mano, kodėl?

Žako krūtinė po jos delnu pakilo, kai jis įkvėpė ir lėtai iškvėpė.

— Jis buvo gėjus. Niekas to nežinojo. Išskyrus mane. Pasakė man, likus mažiau nei valandai, kai ištėškė savo smegenis.

Jam nutilus, Džulė paklausė:

— Ar jis nebūtų galėjęs su kuo nors pasišnekėti — gauti kokios paramos iš šeimos?

Žakas trumpai ir niūriai nusijuokė:

— Mano senelė buvo Harison, kilusi iš senos kietų ir teisių žmonių giminės, kurie ir sau, ir kitiems kėlė nežmoniškai didelius moralės reikalavimus. Jie Džastiną būtų palaikę išsigimėliu, pabaisa ir viešai nusigręžę nuo jo, jei tučtuojau nebūtų visko atsižadėjęs. O Stenhoupai visada buvo absoliuti priešybė — nutrūktgalviai, lengvabūdžiai, žavūs, mėgstantys pramogauti ir silpni. Bet pats ryškiausias bruožas, einantis per visą vyrišką liniją, tas, kad Stenhoupų vyrai — mergišiai. Visi. Jų ištvirkimas tapo legenda tame krašte, ir šiuo bruožu jie visi be galo didžiavosi. Ypač mano senelis. Nežinau, ar Kenedžių giminės vyrai panašiai elgdavosi su moterimis kaip ir Stenhoupų vyrai. Duosiu tau pavyzdį: kai kiekvienam anūkui sukakdavo dvylika, senelis kaip gimtadienio dovaną iškviesdavo kekšę. Jis namie suruošdavo nedidelį gimtadienio pokylį, ir kekšė, kurią jis parinkdavo, būdavo atvežama į pokylį, o paskui lipdavo aukštyn su jubiliatu.

— Ką tavo senelė apie tai manė? — pasidygėjusi paklausė Džulė. — Kur buvo ji?

— Kažkur namuose, tačiau ji suprato nieko negalinti pakeisti ar sukliudyti, todėl kaip įmanydama laikė iškeltą galvą ir dėjosi nežinanti, kas dedasi. Panašiai ji traktavo mano senelio merginėjimą. — Žakas nutilo, ir Džulė pamanė, kad jis daugiau nieko nebesakys, bet netrukus jis tęsė: — Mano senelis pasimirė metais vėliau už Džastiną ir dar mirdamas sugebėjo senelę pažeminti. Jis skrido nuosavu lėktuvu į Meksiką, kartu su juo buvo graži jauna manekenė, ir lėktuvas sudužo. Harisonams priklauso Ridžmonto laikraštis, todėl mano senelė sugebėjo tai nuslėpti, tačiau tai buvo bergždžios pastangos, mat pasigavo radijo tarnybos ir apie tai buvo rašoma didžiuosiuose miesto laikraščiuose, neminint radijo ir televizijos laidų.

— Kodėl senelis paprasčiausiai neišsiskyrė, jeigu ji jam neberūpėjo?

— To paties paklausiau senelį tą vasarą, prieš išvykdamas į Jeilį. Abu šventėm jo kabinete mano būsimą karjerą koledže ir drauge pasigėrėm. Užuot liepęs man nekišti nosies kur nereikia, jis buvo pakankamai išgėręs, kad pasakytų teisybę, bet ne iki galo. — Jis siekė likusio brendžio ir išgėrė ligi dugno, tarsi norėdamas nuplauti savo žodžių skonį, o paskui atsainiai įsistebeilijo į tuščią stiklinę.

— Ką jis tau pasakė? — nekantriai paklausė ji.

Žakas dirstelėjo į ją, tarytum būtų pamiršęs, kad ji čia.

— Pasakė, kad mano senelė — vienintelė moteris pasaulyje, kurią jis kada nors mylėjęs. Visi manė, kad jis vedė ją, norėdamas sujungti Harisonų turtą su tuo, kas buvo likę iš jo turto, tuo labiau kad senelė anaiptol nebuvo graži, bet senelis sakė, kad tai netiesa, ir aš juo tikiu. Iš tikrųjų, kai mano senelė kiek paseno, ji tapo tokia, kaip sakoma, gerai atrodanti moteris — labai aristokratiška.

Jis vėl nutilo ir Džulė pasidygėdama paklausė:

— Kodėl tu juo tikėjai? Noriu pasakyti, jeigu jis ją mylėjo, man regis, nebūtų jos šitaip apgaudinėjęs.

Pašaipus šypsnys iškreipė jam lūpas.

— Tau reiktų pažinti mano senelį. Niekas negalėjo išpildyti didelių senelės reikalavimų, tuo labiau nutrūktgalvis senelis, ir jis tai žinojo. Kai tik susituokė, jis netrukus liovėsi stengęsis. Vienintelis iš mūsų, kurį iš tiesų senelė pripažino, buvo Džastinas. Ji dievino Džastiną. Matai, — aiškino jis lyg su pasitenkinimu, — Džastinas buvo vienintelis vyras šeimoje, panašus į jos giminę. Kaip ir ji, buvo šviesiaplaukis, neaukštas, vidutinio ūgio, stulbinamai panašus į jos tėvą. Visi kiti, tarp jų ir mano tėvas, buvom Stenhoupams būdingo ūgio ir tų pačių bruožų, ypač aš. Buvau tikra senelio kopija, kas, kaip gali įsivaizduoti, anaiptol nedžiugino senelės.

Džulė pagalvojo, kad tai pats juokingiausias daiktas, kokį tik yra girdėjusi, bet nutylėjo.

— Jeigu senelė taip stipriai mylėjo Džastiną, — pasakė ji, — esu tikra, kad nebūtų jo atstūmusi, jei jis būtų pasisakęs esąs gėjus.

— Niekada gyvenime! Ji niekino silpnumą, bet kokį silpnumą. Jo prisipažinimas būtų papiktinęs ir sukrėtęs ją. — Žakas paskersavo į Džulę ir pridūrė: — Turint visa tai omeny, ji tikrai nutekėjo ne į tą šeimyną. Kaip jau minėjau, Stenhoupams būdingos visokiausios silpnybės. Per daug gėrė, per greitai važinėjo, švaistė pinigus, paskui tuokėsi su tais, kurie turėjo pakankamai pinigų paremti jų žlungančiam turtui. Pramogavimas buvo vienintelis jų užsiėmimas. Jie niekada nesirūpindavo rytojumi ir jiems nusišvilpti į visus, išskyrus juos pačius, pavyzdžiui, mano tėvai, kurie žuvo grįždami namo po išgertuvių, — apsnigtu keliu važiavo daugiau nei šimto mylių per valandą greičiu. Jie turėjo keturis vaikus, kuriems jie buvo reikalingi, bet tai jų nepristabdė.

— Ar Aleksas ir Elizabetė panašūs į tavo tėvus?

Jis atsakė sausu, nesmerkiančiu tonu:

— Aleksui ir Elizabetei buvo būdingos įprastinės Stenhoupų silpnybės ir ekscesai. Kai jiems buvo po šešiolika, abu buvo smarkiai įnikę į narkotikus ir alkoholį. Elizabetė jau turėjo vieną abortą. Aleksas buvo dusyk sulaikytas ir, žinoma, paleistas su švariais dokumentais už narkotikus ir lošimą. Reikia pasakyti teisybę, kas būtų mėginęs juos suimti į rankas. Senelė būtų galėjusi, tačiau senelis net girdėti apie tai nenorėjo. Galų gale mes visi buvom sutverti pagal jo pavyzdį. Net jeigu ji būtų mėginusi, nieko gera iš to nebūtų išėję, nes namie mes būdavome tiktai kelis vasaros mėnesius. Seneliui primygtinai reikalaujant, likusią metų dalį mes praleisdavome išskirtinėse privačiose mokyklose. Tose mokyklose visiems buvo nė motais, ką veiki, kol neįkliūni ir nepridarai jiems bėdų.

— Vadinasi, tavo senelė greičiausiai nepalankiai žiūrėjo į tavo seserį ir brolį, ar ne?

— Taip. Jie taip pat jos nemėgo. Nors senelė manė, kad jie turėjo galimybių, jeigu kas nors juos būtų laiku suėmęs į rankas.

Džulė įsidėmėjo kiekvieną Žako žodį, dar daugiau, nepraleido nė vieno subtilaus jo tono niuanso ir veido išraiškos. Nors jis visą laiką įtraukdavo ir save, kalbėdamas apie Stenhoupų „silpnybes“, ji pajuto panieką, nuspalvinančią jo balsą, kai jis pasakojo apie juos. Ji pati taip pat padarė keletą įdomių išvadų iš to, ko jis nebuvo pasakęs.

— O tu? — atsargiai pasiteiravo. — Ką jai jautei?

Jis provokuojamai atstatė jai kaktą.

— Kas verčia tave manyti, kad kitaip žiūrėjau į ją negu Aleksas ir Elizabetė?

Ji neišsisukinėjo.

— Jaučiu, kad kitaip žiūrėjai.

Jis linktelėjo, tyliai pritardamas jos taikliai pastabai.

— Iš teisybės aš žavėjausi ja. Kaip jau sakiau, mums jos moraliniai reikalavimai buvo neįmanomi. Bet ji bent juos turėjo. Ji norėjo, kad bent pamėgintum būti geresnis negu esi. Ir jos patenkinti negalėjai. Tik Džastinas tai įstengė.

— Sakei, kaip ji žiūrėjo į tavo brolius ir seserį, o kaip ji žiūrėjo į tave?

— Jautė, kad esu iš akies luptas senelis.

— Išvaizda, — patikslino Džulė.

— Koks skirtumas? — trumpai paklausė jis.

Džulė pasijuto žengianti į draudžiamą teritoriją, bet vis tiek nesiliovė. Ramiai ir tvirtai pasakė:

— Manau, turėtum žinoti skirtumą, net jeigu ji to nepripažino. Gal atrodei kaip tavo senelis, bet visai nebuvai toks kaip jis. Buvai toks kaip jinai. Džastinas išoriškai buvo panašus į ją, bet jis nebuvo toks kaip ji. Tu buvai.

Negalėdamas jos priversti pakeisti savo nuomonę, žiūrėdamas pasipiktinusiu rūsčiu žvilgsniu, jis santūriai tarė:

— Kaip dvidešimt šešerių metų vaikas, tu baisiausiai pasitiki savo nuomone.

— Graži taktika, — atsakė ji puikiai prisiderinusi prie jo tono, jo žodžiai, atrodo, paveikė ją. Jei negali manęs apgauti, išsityčiok iš manęs.

— Sujaudintas, — tyliai sušnibždėjo jis, palenkdamas galvą jos pabučiuoti.

— Ir, — tęsė ji, pasukdama galvą taip, kad vienintelis jam prieinamas taikinys būtų jos skruostas, o ne burna, — jeigu nepavyks manęs išjuokti, pamėgink mane išblaškyti.

Jo juokas buvo sodrus ir žemas, kai jis paėmė jos galvą tarp nykščio ir smiliaus ir ryžtingai pakreipė jos burną prie savosios.

— Žinai, — pasakė jis lėtai šypsodamasis, — tu gali tapti tikra rakštimi subinėj.

— Ak, prašau, ne — nepradėk pataikauti, — juokėsi ji, sėkmingai išvengusi jo bučinio. — Tu žinai, kad ištirpstu, kai kalbi man malonius dalykus. Kas įvyko, kad palikai namus?

Jis užčiaupė jos besijuokiančias lūpas savosiomis.

— Pirmos rūšies skausmas subinėj.

Džulė sutriuškinta nusileido. Braukdama ranka aukštyn per jo pečius, ji pasidavė reikliam jo bučiniui, sudėdama į jį visą savo širdį ir sielą, jausdama, kad ir kiek duotų, jis duoda daugiau.

Kai jis galiausiai ją paleido, ji tikėjosi, kad jis pasiūlys jai gultis į lovą.

Tačiau jis pasakė:

— Kadangi negaliu tavęs pergudrauti, manau, kad esu tau skolingas atsakyti, kodėl palikau namus. Paskui norėčiau niekada negrįžti prie šios temos apie mano kilmę, spėdamas, kad tavo smalsumas patenkintas.

Džulė nemanė kada nors sužinosianti apie jį tiek, kad būtų patenkinta, bet puikiai suprato jo norą. Kai ji linktelėjo, Žakas atsakė:

— Mano senelis pasimirė, kai pirmus metus mokiausi koledže, ir savo dvarą paliko absoliučioje senelės valdžioje. Ji parsikvietė Aleksą, kuriam tuo metu buvo šešiolika, Elizabetę, kuriai buvo septyniolika, ir mane per vasaros atostogas į namus ir terasoje surengė nedidelį mūsų keturių susirinkimą. Trumpai tariant, ji pasakė, kad atsiimanti brolį ir seserį iš privačių mokyklų ir siunčianti į vietines mokyklas, pragyvenimui duosianti griežtai ribotą pinigų sumą. Ir dar pasakė, kad jeigu jie sulaužys bent vieną jos nustatytą taisyklę dėl narkotikų, gėrimo, ištvirkavimo ir taip toliau, išvarysianti juos iš namų ir paliksianti be cento. Kad visiškai suprastum, kaip tai veikė, privalai žinoti, kad mes buvom įpratę savo žinioj turėti begalę pinigų. Visi vairavome sportinius automobilius, pirkdavomės tokius drabužius, kokių užsimanydavom. — Nežymiai šypsodamas jis papurtė galvą. — Niekada nepamiršiu Alekso ir Elizabetės veidų tą dieną.

— Ir jie pakluso jos įsakymui?

— Žinoma. O ką kita jie galėjo daryti? Jiems ne tik patiko turėti pinigų ir juos leisti, jie nebuvo pasiruošę ką nors dirbti, kad gautų nors vieną centą, ir jie tai žinojo.

— Bet tu nepriėmei jos sąlygų, todėl palikai namus? — spėjo Džulė šyptelėjusi.

Jo veidas vėl tapo panašus į kaukę — visiškai tuščias, bejausmis, ir, kai jis šitaip padarydavo, ji pasijusdavo be galo nesmagiai.

— Senelė man nesiūlė sąlygų.

Ilgokai patylėjęs pridūrė:

— Ji man liepė dingti iš namų ir niekada nebegrįžti. Pasakė mano broliui ir seseriai, kad jeigu jie kada nors pabandys susisiekti su manimi arba leis man tai padaryti, iškart juos išvarys. Nuo tada man visam gyvenimui atimtos teisės į nuosavybę. Jai reikalaujant, aš atidaviau savo automobilio raktelius ir nusileidau alėja žemyn ligi plento. Savo sąskaitoje Konektikute turėjau apie penkiasdešimt dolerių ir drabužius, kuriuos tą dieną vilkėjau. Po kelių valandų susistabdžiau sunkvežimį, pakrautą rekvizitu, kuris važiavo į Empire ir galiausiai atsidūriau Los Andžele. Vairuotojas pasitaikė malonus vyrukas, ir jis užtarė mane studijoje. Ten man pasiūlė dirbti kroviku, ten ir dirbau, kol kažkoks idiotas režisierius per vėlai susigriebė, kad jam reikia kelių statistų scenai, kurią filmavo kino studijoje. Tą dieną įvyko mano debiutas filme, grįžau į koledžą, įgijau laipsnį ir toliau stačiau filmus. Visa istorija.

— Bet kodėl senelė išvarė iš namų tave, o ne tavo brolį ar seserį? — paklausė Džulė, stengdamasi neatrodyti tokia priblokšta, kokia jautėsi.

— Neabejoju, ji manė turinti tam priežasčių, — atsakė jis, gūžtelėjęs pečiais. — Kaip jau sakiau, aš jai per daug priminiau senelį ir visa tai, ką jis buvo jai padaręs.

— Ir tu nieko paskui negirdėjai apie savo seserį ir brolį? Niekada nemėginai slapčia susiekti su jais arba jie su tavimi?

Jai atrodė, kad iš visko, ką Žakas pasakojo, brolio ir sesers tema jam buvo skaudžiausia.

— Kai turėjo pasirodyti pirmasis mano filmas, kiekvienam iš jų pasiunčiau po laišką su atgaliniu adresu, Galvojau, gal jie kartais...

Būk išdidus, pagalvojo Džulė, kai jis nutilo. Būk laimingas dėl savęs. Atsakyk į laišką.

Iš šaltos tuščios jo veido išraiškos ji suprato, kad nieko panašaus neįvyko, bet norėjo tai išgirsti iš jo. Kas akimirką ji vis daugiau jį suprato.

— Ar jie atsakė?

— Ne. Ir niekada daugiau nebemėginau su jais susisiekti.

— O jeigu senelė sučiupo laiškus, ir jie niekada jų negavo?

— Gavo. Tuo metu jie turėjo butą ir lankė vietinį koledžą.

— Ak, bet, Žakai, jie tada buvo jauni ir, pats sakei, kad silpni. Tu buvai vyresnis ir daug išmintingesnis. Ar nebūtum galėjęs palaukti, kol jie kiek suaugs ir suteikti jiems kitą progą?

Išgirdęs šiuos žodžius, Žakas negalėjo susivaldyti ir stingdančiai šaltu, pilnu nepajudinamo ryžto balsu tarė:

— Niekam, Džule, — pasakė jis, — aš nesuteikiau antros progos. Niekada.

— Bet...

— Man jie mirę.

— Tai juokinga. Tu prarandi tiek pat kiek ir jie. Negali eiti per gyvenimą, degindamas tiltus, užuot juos taisęs. Taip save žlugdai ir, šiuo atveju tai visai neteisinga.

— O dabar baikim apie tai.

Balse pasigirdo grėsmingų niuansų, bet Džulė atsisakė trauktis.

— Manau, esi daug panašesnis į savo senelę, nei manai.

— Smarkiai rizikuoji, panele.

Iš teisybės ji net krūptelėjo nuo jo balso kandumo. Tylėdama atsistojo, nurinko tuščias stiklines ir nunešė į virtuvę, išgąsdinta naujo bruožo, negailestingo ryžto, leidusio jam pašalinti žmones iš savo gyvenimo, neatsisukant atgal. Baugino ne tiek tai, ką jis pasakė, o tai, kaip pasakė, kokia veido išraiška! Kai Žakas pirmąsyk pagrobė ją, visi jo veiksmai ir žodžiai buvo motyvuoti būtinybės ir nevilties, nepagrįsto šiurkštumo, ir ji tai suprato. Bet ligi šių paskutinių minučių, — kai ji išgirdo grasinimą jo balse ir pamatė veide, — ji niekada nebūtų supratusi, kaip kas nors galėtų pamanyti, kad Zakaris Benediktas pakankamai šaltakraujiškas įvykdyti žmogžudystei, bet jeigu ir kiti žmonės buvo jį tokį matę, galėjo įsivaizduoti. Daug aiškiau negu seniau Džulė suprato, kad nors lovoje jų santykiai buvo intymūs, iš tikrųjų jie buvo absoliučiai svetimi. Ji įėjo į savo kambarį pasiimti ko nors vietoj naktinių, uždegė palubės lempą ir persirengė vonioje. Buvo taip užsiėmusi, kad, užuot tuojau pat ėjusi į jo kambarį, atsisėdo ant lovos ir susimąstė.

Po kelių minučių pašoko ir staigiai atsigręžė tuo metu, kai jis perspėjo ją:

— Tai labai neprotingas sprendimas, Džule. Siūlau atidžiai jį pergalvoti.

Jis stovėjo tarpduryje, pečiu atsirėmęs į staktą, rankas sukryžiavęs ant krūtinės, abejingas. Džulė neįsivaizdavo, kokį sprendimą jis turėjo omeny ir, nors vis dar buvo atsainus, nebebuvo panašus į pabaisą ir nekalbėjo kaip niūrus vaiduoklis, koks atrodė svetainės prieblandoje. Ji jau beveik suabejojo, ar tai, kas ją išgąsdino, nebuvo vaizduotės ir židinio šviesos vaisius.

Mergina atsistojo ir ėmė palengva artėti prie jo, abejodama, akimis ieškodama jo veido.

— Ar čia turėtų būti tavo atsiprašymas?

— Aš nesuvokiau, už ką turiu atsiprašyti.

Toji arogancija taip buvo jam būdinga, kad Džulė vos nesusijuokė.

— Pabandyk ištarti žodį „šiurkštus“ ir pažiūrėk, ar jis nepalies tau nervų.

— Ar aš buvau šiurkštus? Nenorėjau. Perspėjau tave, kad pokalbis bus itin nemalonus man, bet tu vis tiek norėjai.

Jis atrodė taip, tarsi nuoširdžiai jaustųsi esąs neteisingai apšmeižtas.

— Supratau, — pasakė atsistodama priešais jį. — Vadinasi, tai tik mano kaltė?

— Turėtų būti. Kad ir ką reikštų tas „tai“.

— Tu nežinai, ar ne? Tu visai nesuvoki, kad tavo tonas kalbant su manimi buvo... — ji ieškojo tinkamo žodžio ir pasirinko tokį, kuris nelabai tiko, — šaltas, šiurkštus ir be reikalo žiaurus.

Jis abejingai gūžtelėjo, bet Džulė įtarė, kad jis apsimetinėja.

— Tu ne pirma moteris, kaltinanti mane visais tais dalykais ir daugybe kitų. Sutinku su tavo nuomone. Aš šaltas, šiurkštus ir...

— Žiaurus, — pasufleravo Džulė, palenkdama galvą, stengdamasi nesusijuokti — kokie juokingi jai dabar atrodė tie debatai. Žakas rizikavo gyvybe, kad išgelbėtų ją, ir norėjo mirti tada, kai manė, kad jam nepavyks. Koks jis buvo, toks, bet tik ne šaltas ir šiurkštus. Visos tos moterys klydo. Jos juokas nutilo, ir ji pajuto skaudų sąžinės graužimą dėl to, ką buvo pasakiusi, ir dėl to, ką jos visos buvo sakiusios.

Žakas negalėjo suprasti, ar ji tikrai ketino atsilyginti už kažkokį tariamą jos ignoravimą, miegodama čia viena, kas iš pat pradžių jį suerzino, o gal jos nebuvo galima apkaltinti ta kokčia moteriška gudrybe.

— Šiurkštus, — po minutėlės sutiko jis, trokšdamas, kad ji pakeltų akis, ir jis galėtų gerai įsižiūrėti jai į veidą.

— Žakai, — pasakė ji. — Kai kitą sykį kokia moteris ką nors panašaus tau pasakys, liepk jai geriau pasižiūrėti. — Ji pakėlė akis ir tyliai pridūrė: — Jeigu ji tai padarys, pamatys retą taurumą ir neapsakomą švelnumą.

Žakas nuleido rankas, visiškai apstulbintas, jausdamas, kad širdis jam sudreba taip, kaip ir kiekvieną sykį, kai ji šitaip į jį pasižiūrėdavo.

— Visai neketinau užsiminti, kad esi dar ir autokratiškas, diktatoriškas ir arogantiškas, supranti, — pridūrė ji, tramdydama juoką.

— Bet aš vis tiek tau patinku, — šaipėsi jis, braukdamas krumpliais jai per skruostą, aprimęs, jausdamas palengvėjimą. — Net ir po viso šito.

— Pridėk prie mano sąrašo dar „tuščias“, — įgėlė ji, o jis paėmė ją į tvirtą savo glėbį.

— Džule, — šnibždėjo jis, lenkdamas galvą, kad pabučiuotų, — užsičiaupk.

— Ir dar kategoriškas! — konstatavo prie pat jo lūpų.

Žakas ėmė juoktis. Ji buvo vienintelė moteris, kuri prajuokindavo jį bučiuojama.

— Primink man, — pasakė jis, nusprendęs pabučiuoti jai ausį, — kad niekada nesiartinčiau prie kitos moters, kuri vartoja tokį žodyną kaip tu!

Jis liežuviu braukė per jos ausies įlinkį, o ji virpėjo prisiglaudusi, kai neatgaudama kvapo sušnibždėjo dar vieną jo charakterio apibendrinimą.

— Ir neįtikėtinai juslingas... ir labai labai patrauklus...

— Kita vertus, — šypsodamas pataisė jis, bučiuodamas jai sprandą, — niekas negali pakeisti nuovokios ir įžvalgios moters.

36

Nešina dubenėliu su kukurūzų spragėsiais, Džulė pasuko į svetainę, kur jie žiūrėjo filmą. Visą rytą ir popietę jie praleido kalbėdamiesi apie viską, išskyrus tai, kas labiausiai Džulei rūpėjo: sužinoti, kokie jo planai rasti žmonos žudiką ir išsiteisinti pačiam. Pirmą sykį, kai iškėlė šį klausimą, Žakas pakartojo, ką buvo sakęs vakar, kad nenorįs gadinti dabarties rūpesčiais dėl ateities. Kai ji paaiškino norinti padėti jam kaip galėdama, jis erzino, kad ji esanti viltį praradusi Nensė Dru[5]. Nenorėdama sugadinti dienos, primygtinai spirdamasi, kurį laiką nutarė nekamantinėti ir pritarė pasiūlymui pažiūrėti vieną iš filmų, esančių didžiojoje vaizdajuosčių spintoje. Žakas atkakliai reikalavo, kad Džulė išrinktų filmą, ir Džulė pasijuto nesmagiai, kai tik pamatė, kad ant lentynų gulėjo keletas jo filmų. Negalėdama pakelti minties, kad jai teks žiūrėti, kaip jis mylisi su kita moterimi vienoje iš karštų meilės scenų, kurios jį visai pagrįstai išgarsino, Džulė parinko tikrai jam patiksiantį filmą, kurio jis nebuvo matęs.

Dar filmui neprasidėjus, jis atrodė visiškai patenkintas jos pasirinkimu, bet po valandėlės suprato, kad tariamai paprastas laisvalaikio praleidimas žiūrint filmą buvo visai kas kita Zakariui Benediktui, buvusiam aktoriui ir režisieriui. Mergina visiškai sutriko supratusi, kad Žakas į filmą žiūri kaip į meno formą, kurią reikia detaliai tyrinėti, analizuoti, mėsinėti ir vertinti. Iš teisybės jis taip kritikavo filmą, jog galiausiai Džulė sugalvojo dingstį — paspraginti kukurūzų, — kad pabėgtų nuo jo negailestingų komentarų.

Ji dirstelėjo į didžiulį televizoriaus ekraną, dėdama ant stalo spragėsiu dubenį, ir tyliai su palengvėjimu atsiduso, kad netrukus bus kulminacija. Žakui, matyt, nelabai į tai buvo panašu, nes pakėlė akis į ją ir šypsodamasis tarė:

— Mėgstu kukurūzų spragėsius. Ar druskos užbėrei?

— Taip, — atsakė Džulė.

— Tikiuosi, ir sviesto?

Užteko vieną sykį žvilgterėti į tą berniūkščio šypseną ir Džulė užmiršo, kad prieš valandėlę širdo ant jo.

— Plaukte plaukia svieste, — juokavo ji. — Aš tuojau atnešiu frotinius rankšluosčius ir ko nors atsigerti.

Juokdamasis iš jos žaismingos pastabos, Žakas žiūrėjo, kaip mergina eina į virtuvę, žavėdamasis lengva, natūraliai graikščia eisena ir kaip subtiliai ir elegantiškai ji vilkėjo drabužius. Jam primygtinai reikalaujant, tą popietę ji iš spintos išsirinko kitus drabužius — paprastus balto šilko marškinius plačiomis laisvomis rankovėmis ir porą juodų vilnonių krepo kelnių su klostyta plačia medžiagine juosta aplink liemenį. Kai pamatė šiuos drabužius, padėtus ant lovos, nusivylė, kad Džulė neišsirinko ko nors ypatingesnio. Tačiau, kai pamatė ją apsirengusią, su siauru kaltiniu aukso diržu ant liekno juosmens, pasiskolinta auksine apyranke ant riešo ir pakelta marškinių apykakle, Žakas akies mirksniu pakeitė savo nuomonę. Turėdama vešlius spindinčius plaukus, kurie bangomis ir garbanomis krito jai ant pečių, Džulė rengėsi nerūpestingai elegantiškai ir jai tai labai tiko. Jis bandė svarstyti, koks vakarinis drabužis labiausiai papildytų jos natūralų rafinuotumą, kai suprato niekada neturėsiąs progos nusivesti ją į tokius viešus renginius, kuriems reikėjo vakarinių suknelių. Dienos, kai dalyvaudavo Holivudo premjerose, labdaros baliuose, Brodvėjaus premjerose, Akademijos apdovanojimų vakarienėse, buvo seniai praėjusios ir negalėjo įsivaizduoti, kaip visa tai pamiršo. Jis negalės nusivesti Džulės nė į vieną tokį renginį. Jis niekur negalės jos nusivesti, niekada.

Tai suvokęs, pasijuto taip prislėgtas, kad turėjo labai pasistengti, jei nenorėjo sugadinti dar vienos įsimintinos dienos. Didžiausiomis valios pastangomis prisivertė galvoti apie vakarą, kuris jo laukė, ir nusišypsojo, kai mergina prisėdo ant sofos šalimais.

— Gal nori išrinkti kitą filmą?

Už viską labiau Džulei nesinorėjo klausyti dar vieno jos parinkto filmo kritikos. Kadangi Žakas norėjo žiūrėti dar vieną, tad ji sutiko būti drauge, bet nejausti atsakomybės už išrinktą juostą. Pažiūrėjusi į jį su perdėtu siaubu, pasakė:

— Prašau, neversk manęs to daryti. Prašyk, kad išlyginčiau tau kojinaites, išstandyčiau tavo nosines, bet neprašyk, kad parinkčiau dar vieną filmą.

— Kodėl ne? — pasiteiravo jis, apstulbęs ir nesuvokdamas.

— Kodėl?! — greitakalbe išpylė Džulė juokdamasi. — Tu blogesnis už blogiausius kritikus! Filmą, kurį išrinkau, tiesiog išdėjai į šuns dienas.

— Aš tik nurodžiau kai kuriuos jo trūkumus, bet neišdėjau.

— Išdėjai. Taip smarkiai juokeisi per mirties sceną, kad net negirdėjau, ką jie sakė.

— Nes buvo juokinga, — išdidžiai atkirto jis. — Toks prastas scenarijus ir tokia prasta vaidyba, kad scena pasirodė komiška. Žinai, ką pasakysiu, — geraširdiškai pasiūlė kompromisą, stodamasis ir tiesdamas jai savo ranką. — Mes bendradarbiausime. Išsirinkim kitą filmą drauge.

Džulė nenorom atsistojo ir nuėjo prie sienoje įmontuotos spintelės, kurioje gulėjo daugiau nei šimtas filmų, pradedant senąja klasika ir baigiant naujausiais.

— Ar turi kokių ypatingų pageidavimų? — paklausė jis.

Džulė perbėgo akimis per pavadinimus, jos žvilgsnį nesmagiai prikaustė paties Žako filmai. Ji žinojo, kad iš mandagumo, jei ne dėl kokios kitos priežasties, jai derėtų pasiūlyti pažiūrėti vieną iš jo filmų, bet ji paprasčiausiai negalėjo to padaryti, ypač penkių pėdų ilgio ekrane, kur ji galės matyti kiekvieną intymių meilės scenų detalę.

— Aš... aš negaliu apsispręsti, — pasakė ji, ilgokai patylėjusi. — Tu išrink keletą, o paskui vieną iš jų paimsiu.

— Gerai. Pasakyk man, kokie aktoriai tau patinka.

— Senesniuose filmuose, — ėmė vardyti ji, — Polas Niumenas, Robertas Redfordas ir Styvas Makvynas.

Žakas nenuleido akių nuo spintelės. Jis buvo nustebintas, kad vien iš mandagumo ji neįtraukė jo pavardės. Nustebintas ir truputį įžeistas. Nors, šiek tiek pasvarstęs suprato, kad jo filmai iš tiesų netilpo į „senesniųjų“ kategoriją. Visiškai ignoruodamas, kad visuose trijuose filmuose vaidino tie aktoriai, jis pareiškė:

— Šitie filmai daugiausia pastatyti per pastaruosius dešimt metų. O iš naujesnių aktorių kas patinka?

Jis laukė Džulės paminint jo pavardę.

— Hm... Kevinas Kostneris, Maiklas Duglasas, Tomas Kruzas, Ričardas Giras, Harisonas Fordas, Patrikas Sveizas, Melas Gibsonas, — berte išbėrė pavardes aktorių, kokius tik prisiminė, — ir Silvestras Stalonė.

— Sveizas, Gibsonas, Stalonė ir Makvynas, — su panieka pakartojo Žakas, tuščiai įsižeidęs, kad į savo numylėtųjų sąrašą ji neįtraukė jo. — Ar seniai turi keistą polinkį į žemaūgius vyrus?

— Žemaūgius? — nustebusi sužiuro į jį Džulė. — Ar jie žemo ūgio?

— Smulkūs, — nesąžiningai ir netiksliai atsakė Žakas.

— Styvas Makvynas mažiukas? — paklausė ji, negalėdama patikėti. — Niekada nebūčiau atspėjusi. Kai buvau jaunesnė, maniau, kad jis baisus macho[6].

— Gyvenime jis buvo macho, — pritarė Žakas, grįždamas prie vaizdajuosčių spintelės ir dėdamasis įsigilinęs į jos turinį. — Deja, nesugebėjo vaidinti.

Vis dar besirūpinant, kad Žakas nedavė jokio ženklo, jog esąs pasiryžęs surasti tikrąjį savo žmonos žudiką, o juk tada jis galėtų grįžti į savo ankstesnį gyvenimą, Džulei staiga dingtelėjo, kad švelniai primindama jam jo ankstesnio gyvenimo privalumus, pakurstys jo ryžtą. Ji pakreipė galvą ir nusišypsojo:

— Kertu lažybų, kad buvai pažįstamas su Robertu Redfordu, juk taip?

— Buvau.

— Koks jis buvo?

— Mažas.

— Jis nėra mažas.

— Aš nesakau, kad jis nykštukas, turiu omeny, kad nėra itin aukštas.

Nekreipdama dėmesio į atžarią jo laikyseną, ji tarė:

— Kertu lažybų, kad daugybė aktorių buvo tau artimi draugai... tokie kaip Polas Niumenas ir Kevinas Kostneris, ir Harisonas Fordas, ir Maiklas Duglasas.

Jokio atsakymo.

— Ar buvo?

— Buvo kas?

— Artimi draugai.

— Mes nesimylėjom, jeigu šitai turi omeny.

Džulė iš juoko vos nesprogo.

— Negaliu patikėti, kad tu šitaip pasakei. Žinai, kad visai to neturėjau omeny.

Žakas ištraukė filmus, kuriuose pagrindinius vaidmenis atliko Kostneris, Sveizas, Fordas ir Duglasas.

— Štai, išsirink.

— Viršutinį, Purvini šokiai, — pasakė Džulė, pritariamai šypsodama, nors iš teisybės jai nepakenčiama atrodė mintis, kad jiems teks gaišti laiką su šitais filmais.

— Negaliu patikėti, kad nori visa tai žiūrėti, — pasakė jis su panieka ir įkišo juostą į grotuvą.

— Tu išrinkai.

— Tu norėjai jį pamatyti, — atšovė Žakas, nevykusiai stengdamasis atrodyti abejingas. Dvylika metų moterys erzino jį, kėlė jam pasibjaurėjimą, kai aplipdavo jį, švytėdamos iš susižavėjimo ir postringaudamos, kad jis jų mėgstamiausias aktorius. Gaudydavo jį pokyliuose, trukdydavo restoranuose, stabdydavo gatvėje, vaikėsi jo automobilį ir įmesdavo jam į kišenę viešbučio raktus. Dabar pirmą kartą gyvenime jis iš tiesų norėjo, kad moteris žavėtųsi jo darbu, o ji, atrodė, bet kokius pasaulio aktorius vertinanti labiau nei jį. Jis paspaudė nuotolinio valdymo pulto mygtuką ir tylėdamas žiūrėjo, kaip bėga titrai.

— Nori spragėsiu?

— Ačiū, ne.

Džulė vogčia stebėjo jį, mėgindama suvokti, kas jam darosi. Ar jis ilgisi ankstesnio gyvenimo? Jeigu taip, tada ne taip jau blogai.

Nors Džulė nieku būdu nenorėjo sukelti jam kančių, neįstengė nusikratyti slegiančio jausmo, kad jis bent turėtų kalbėti apie savo norą įrodyti, jog nenužudė savo žmonos, net jeigu ir nenorėtų aptarinėti su ja, kaip tai ketina padaryti. Filmas prasidėjo. Žakas ištiesė kojas priešais save, sukryžiavo pėdas ties kulkšnimis, ant krūtinės susidėjo rankas ir atrodė visai kaip žmogus, kuris tikisi nepasitenkinimo.

— Nebūtinai turim žiūrėti, — pasakė Džulė.

— Nieku gyvu jo nepraleisčiau.

Po kelių minučių jis pasidygėjęs suprunkštė.

Džulė stabtelėjo, įkišusi ranką į dubenį su kukurūzų spragėsiais.

— Ar kas negerai?

— Apšvietimas netikęs.

— Koks apšvietimas?

— Pažiūrėk į šešėlį ant Sveizo veido.

Ji pakėlė akis į ekraną.

— Manau, kad tai šešėlis. Dabar naktis.

Jis dėbtelėjo į ją pasipiktinęs, pašiepdamas jos spėjimą, ir nieko nebepasakė.

Purvini šokiai visada buvo mėgstamiausias Džulės filmas. Jai patiko muzika, šokiai ir žavus meilės istorijos paprastumas; jau buvo bepradedanti mėgautis visu tuo, kai Žakas pratarė:

— Man regis, jie Sveizui plaukus sutepė ratų tepalu.

— Žakai, — perspėjo ji, — jeigu vėl pradėsi kritikuoti, aš išjungsiu.

— Netarsiu nė vieno žodžio. Tik sėdėsiu.

— Gerai.

— Ir stebėsiu blogą redakciją, blogą režisūrą, blogą dialogą.

— Tai ir yra.....

— Sėdėk ramiai, — paliepė Žakas, kai ji pakilo eiti. Be galo pasidygėjęs savimi, kad elgėsi kaip pavydus paauglys ir šmeižė aktorius, savo draugus, kad kritikavo filmą, kuris savoje kategorijoje buvo tikrai geras, jis uždėjo delną jai ant alkūnės ir pažadėjo: — Neištarsiu daugiau nė vieno žodžio, nebent tai būtų komplimentas.

Tesėdamas savo pažadą, Žakas neištarė nė vieno žodžio, bet kai Sveizas ėmė šokti su mergina, filme vaidinusią jo šokių partnerę, pareiškė:

— Ši nors šokti moka. Parinkti puikūs aktoriai.

Blondinė ekrane buvo graži, talentinga, įspūdingos figūros, Džulė būtų sutikusi nusipjauti kokią galūnę, kad atrodytų taip kaip ji, ir pajuto niekingą pavydo dieglį, kurį buvo sunkiau paslėpti, susidūrus su dar neregėtu Žako įnoringumu. Be to, ji manė, kad jis neteisingai nutyli Patriko Sveizo kaip šokėjo talentą. Ji jau ketino pabrėžti, kad, matyt, visos moterys filmuose jam patinka, kai dingtelėjo, kad ir jis galėjo jausti tą patį, kai ji spyriojosi. Įsistebeilijusi į akmeninį jo profilį, ji leptelėjo:

— Ar tu jam pavydi?

Jis sviedė į ją triuškinančios paniekos sklidiną žvilgsnį.

— Kaip galėčiau pavydėti Patrikui Sveizui?

Aišku, kad jam iš tiesų patikdavo žiūrėti į gražias moteris, pagalvojo Džulė, ir tai ją skaudino, nors žinojo neturinti absoliučiai jokios teisės šitaip jaustis. Jam nemalonus buvo ir tas filmas, akivaizdu. Stengdamasi išlaikyti mandagų veidą, ji ištiesė ranką į krūvą vaizdajuosčių ant stalo ir ramiai pasakė:

— Verčiau pasižiūrėkim Šokius su vilkais. Kevinas Kostneris ten nuostabus, ir tai istorija, kuriai vyras turėtų nelikti abejingas.

— Mačiau kalėjime.

Daugumą kitų jis taip pat buvo matęs, sakė tai anksčiau, todėl nesuprato, kokį tai turi ryšį.

— Ar tau patiko?

— Man pasirodė per vidurį ištęstas.

— Iš tiesų, — pritarė ji, supratusi, kad nė vienas filmų, išskyrus jo paties, nesulauks jo pritarimo ir kad jai teks pakentėti arba kitaip ištverti jo prastą nuotaiką.

— Ar tau patiko pabaiga?

— Kevinas knygos pabaigą filme pakeitė. Jam nereikėjo to daryti.

Netaręs nė žodžio, Žakas atsistojo ir pasuko į virtuvę išsivirti kavos, stengdamasis susivaldyti. Jis buvo taip įsiutęs dėl savo iracionalių ir neteisingų pastabų apie abu filmus, kad dusyk blogai pamatavo sumaltą kavą ir turėjo vėl viską pradėti iš naujo. Patrikas Sveizas pirmajame filme labai puikiai padirbėjo. Kevinas buvo ne tik draugas, bet Šokis su vilkais atnešė jam pripažinimą, kurį jis teisėtai pelnė, ir Žakas tuo džiaugėsi.

Jis buvo taip paskendęs savo mintyse, kad net nepastebėjo, kada Džulė sustabdė juostą. Kai buvo perėjęs pusę kambario su dviem puodeliais kavos, susvyravo ir akimirką stovėjo visiškai apstulbintas to, ką pamatė. Mergina ne tik buvo išėmusi filmą ir įdėjusi vieną iš Žako filmų, bet pasukusi juostą pirmyn ir išjungusi garsą žiūrėjo meilės sceną. Iš visų meilės scenų, kokias yra suvaidinęs, šioji filme Intymūs svetimieji, pastatytame prieš septynerius metus, buvo įžūliausiai seksuali. Ir kol stovėjo, bandydamas prisitaikyti prie susiklosčiusios situacijos, stebėjo save lovoje su Glena Klouz filme, kurio nematė nuo jo pasirodymo. Žakas pirmą kartą gyvenime pasijuto nesmagiai dėl kažko, ką buvo daręs filme. Ne, ne dėl to, ką buvo daręs, suprato jis, bet dėl to, kad Džulė mato jį tai darant akmeniniu tuščiu veidu, kurio jis negalėjo nepastebėti. Negalėjo nepastebėti ir to, kad nors mergina dėjosi nesusipažinusi nė su vienu jo filmų spintelėje, iš tikrųjų žinojo juos pakankamai gerai, kad gana lengvai rasdavo tam tikras scenas. Apskritai, kai jis pagalvojo apie tą šaltą jos veidą ir sceną, kurią žiūrėti ji specialiai parinko, aiškiai pajuto, kad jautėsi kur kas geriau prieš dešimt minučių, kai reikėjo nuslopinti savo paties absurdišką pavydą. Jis pastatė kavos puodelius ant stalo ir išsitiesė ne visai tikras, kodėl ji staiga taip supyko.

— Kas yra, Džule?

— Ką turi omeny? — tarė ji lyg niekuo dėta ir padidino garsą, neatitraukdama žvilgsnio nuo televizoriaus ekrano.

— Kodėl visa tai žiūri?

— Ką žiūriu? — paklausė Džulė taip abejingai, kad visai užgniaužė skausmą, sukilusį skrandyje, matant Žako rankas ant Glenos Klouz kūno, jo burną ant josios, aistringą bučinį, kokio sulaukdavo Džulė; nuogas įdegęs jo liemuo švytėjo ant akinamai baltos paklodės, kuri vos dengė jo klubą.

— Tu puikiausiai žinai, ką turiu galvoje. Iš pradžių vaidinai, tarsi toje spintelėje niekada nebūtum mačiusi nė vieno mano filmo, o paskui, kai vis dėlto nusprendei vieną pasižiūrėti, eini tiesiai prie šitos scenos.

— Mačiau visus tavo filmus, — pareiškė ji, žiūrėdama į televizorių ir nenorėdama dirstelėti į jį, kai jis prisėdo šalia. — Daugumą jų turiu vaizdajuostėse, taip pat šį esu žiūrėjusi kokį pustuzinį kartų. — Ji galva mostelėjo į ekraną. — O kaip čia apšvietimas?

Žakas nusuko žvilgsnį nuo sustingusio jos veido ir paskubomis žvilgterėjo į televizorių.

— Neblogas.

— O vaidyba?

— Nebloga.

— Taip, bet ar tas bučinys pakankamai geras? Noriu pasakyti, ar negalėjai bučiuoti giliau ir stipriau? Veikiausiai ne, — su kartėliu atsakė pati sau. — Tavo liežuvis jau buvo jos burnoje.

Ji iškalbingai pabrėžė savo poziciją, ir dabar, kai jis suprato, kas ją graužė, apgailestavo dėl visko, ką buvo sakęs, ir kas galiausiai privertė ją taip elgtis. Jis negalėjo įsivaizduoti, kad Džulė taip nusimins žiūrėdama į jį ką nors veikiant ten, kas jam buvo tiktai filmas, vaidinimas, dalyvaujant daugybei žmonių.

— Kaip jauteisi, kai ji šitaip bučiavo tave?

— Buvo karšta, — atsakė jis. Kai ji krūptelėjo nuo jo pavartoto žodžio, jis patikslino: — Šviesos buvo per stiprios. Per ryškios — mačiau tai ir labai dėl to nerimavau.

— O, bet aš tikra, kad apie šviesas tuo metu negalvojai, — mostelėjo ji galvą į televizorių, lyg būtų pakerėta, — kai savo delną laikei ant jos krūtų.

— Kiek prisimenu, galvojau, kad noriu pasmaugti tą režisierių už tai, kad jis užsimanė dar vieno dublio.

Ji visiškai ignoravo šią tiesą ir su nuoskauda, kurią vargiai slėpė sarkazmas, pasakė:

— Įdomu, ką galvojo Glena Klouz, kai bučiavai jai krūtis?

— Ji norėjo nužudyti režisierių dėl tos pačios priežasties.

— Iš tiesų? — sarkastiškai nustebo ji. — Kaip manai, o ką galvojo, kai šitaip ant jos užvirtai?

Žakas ištiesė ranką, pačiupo Džulės smakrą ir švelniai atgręžė jos veidą į save.

— Žinau, ką galvojo. Meldėsi, kad nukelčiau savo alkūnę jai nuo pilvo, kol ji vėl nepradėjo kikenti ir nesugadino kito kadro.

Jam taip ramiai, nuoširdžiai ir dalykiškai laikantis, Džulė staiga pasijuto kvaila ir visai nerafinuota. Su neviltimi atsidusdama ji atsiprašė:

— Atleisk, elgiausi kaip kvailė. Priežastis, kodėl apsimečiau, kad man neįdomu žiūrėti tavo filmus, buvo ta, kad bijojau pamatyti meilės sceną su tavimi. Žinau, tai kvaila, bet verčia mane jausti... — Ji nutilo, nenorėdama pasakyti — pavydą, nes žinojo neturinti tam jokios teisės.

— Pavydą? — pasufleravo jis, o garsiai ištartas žodis atrodė dar labiau atstumiantis.

— Pavydas — destruktyvus ir nebrandus jausmas, — vengdama tiesioginio atsakymo, paaiškino ji.

— Toks, kuris žmogų paverčia iracionalia ir nesugyvenama būtybe, — sutiko jis.

Džulė bežode malda padėkojo Dievui pati nepavartojusi šio žodžio ir linktelėjo.

— Taip, na, matant tave tuose filmuose, man norisi... Galėtume žiūrėti kitokį filmą.

— Puiku. Kokį filmą norėtum žiūrėti? Pasakyk bet kokį aktorių. — Ji išsižiojo atsakyti, o jis tiesmukai pridūrė: — Jeigu tai nėra Sveizas, Kostneris, Kruzas, Redfordas, Niumenas, Makvynas, Fordas, Duglasas arba Giras.

Džulė išsižiojusi dėbsojo į jį.

— Kas beliko?

Apkabinęs merginą per pečius, prisitraukė artyn ir pašnibždėjo jai į plaukus:

— Peliukas Mikis.

Džulė nežinojo, ar juoktis, ar pareikalauti paaiškinimo.

— Peliukas Mikis! Bet kodėl?

— Todėl, — kuždėjo jis, braukydamas lūpomis jai smilkinį, — kad manau galįs tavęs klausytis klejojant apie Mikį, vėl netapdamas iracionaliu ar nesugyvenamu.

Stengdamasi paslėpti begalinį malonumą, užplūdusį dėl to, ką jis ką tik prisipažino, Džulė pakėlė savo veidą artyn prie jo ir erzindama pasakė:

— Visada dar lieka Šonas Koneris. Jis puikiai suvaidino Raudonojo spalio medžioklėje.

Žakas pašaipiai išprovokuodamas kilsterėjo antakius:

— Toje spintelėje dar lieka kiti šeši mano filmai.

Dabar, kai juokais pavertė jo prisipažinimą ir sėkmingai išvengė būtinybės pripažinti, kad pavydi, Džulė tuojau pat pasigailėjo savo bailumo ir to, kad ji sumenkino ypatingą momentą. Atsitokėjusi pažvelgė jam į akis ir netvirtai pasakė:

— Negalėjau žiūrėti, kaip mylėjaisi Su Glena Klouz.

Atlyginimas jai už drąsą buvo ilgų jo pirštų brūkštelėjimas jai per skruostą ir švelniai šiurkštus bučinys, užgniaužęs kvapą.

37

Džulė pažvelgė pro virtuvės langą į besileidžiančią saulę, padėjo į šalį didelį virtuvinį peilį ir nuėjo į svetainę įjungti televizoriaus. Palydovinė lėkštė buvo kažkur aukštai ant kalno, dėl to jie galėjo žiūrėti CNN laidas, o šį rytą ji dar negirdėjo žinių.

Žakas visą dieną valė įvažiavimą prie tilto, naudodamasis didžiuliu traktoriumi iš garažo, kuris spjaudė sniegą per septyniasdešimt pėdų nuo orapūtės, o dabar prausėsi po dušu. Šįryt, kai pirmąsyk jai pasakė, ką planuoja, ji pamanė, kad jie drauge šiandien arba rytoj iš čia išvyks, ir ją apėmė tokia panika, kad vos neužduso. Tarsi skaitytų jos mintis, Žakas tarė:

— Kai ateis laikas išvažiuoti, pasakysiu iš vakaro.

Kai bandė iškvosti, ar jis žinąs, kokia tai būsianti diena, jis miglotai atsakė nesąs tikras, kas Džulei sukėlė įspūdį, kad Žakas laukia kažko nutinkant... arba ko nors užmezgant ryšį su juo.

Žinoma, jis buvo teisus, kad kuo mažiau ji žinojo, tuo saugesni abu buvo. Kaip ir teisus dėl to, kad primygtinai reikalavo mėgautis kiekviena akimirka likusio jiems laiko būti kartu ir negalvoti, kas bus. Dėl visko buvo teisus, tačiau neįmanoma nespėlioti ir nesirūpinti, kas jo laukia. Džulė negalėjo įsivaizduoti, kaip jis tikėjosi išsiaiškinti, kas nužudė jo žmoną, kai jo veidas buvo puikiai žinomas ir, kad ir kur jis eitų, visur jį atpažintų.

Vis dėlto Žakas buvo aktorius, todėl užsimaskuoti jam būtų nesunku. Ji tuo pasikliovė, manydama, kad tai jį išsaugos. Ir šiurpo nuo minties, o jei neišsaugos.

Televizoriaus ekranas nušvito, ir Džulė atsainiai ėmė klausytis kažkokio psichologo, matyt, CNN svečio, kai pasuko atgal į virtuvę. Jau buvo beveik nuėjusi, kai suvokė, kad psichologas kalba apie ją. Negalėdama patikėti, išpūtusi akis priėjo prie televizoriaus ir įsistebeilijo į titrus ekrane, kalbėjo filosofijos daktaras Viljamas Everhartas.

— Atlikta daug tyrimų su įkaitais, tokiais kaip panelė Matison, — dėstė jis. — Aš pats esu knygos apie tai bendraautoris ir tvirtai galiu pareikšti, kad jaunoji panelė patiria didelį stresą, tačiau jo baigtį galima numatyti.

Džulė pakreipė galvą, suintriguota, kas šio nepažįstamo eksperto nuomone dedasi jos galvoje.

— Pirmą ir antrą dieną baimė, paralyžiuojanti sąmonę, yra pagrindinė. Įkaitas jaučiasi bejėgis, per daug įbaugintas, kad galėtų galvoti ar veikti, tačiau tiki būsiąs išgelbėtas. Vėliau, paprastai trečią dieną, įsisiautėja įniršis. Įniršis dėl padarytos skriaudos ir aukos vaidmens, kurį įkaitas priverstas pakęsti.

Smagiai tyčiodamasi Džulė iškėlė aukštyn pirštus ir atskaičiavo dienas, lygindama realybę su „eksperto žinojimu“. Pirmą dieną per kelias valandas jos baimė virto įniršiu ir ji pabandė paduoti raštelį greito maisto restorano kasininkei. Antrą dieną mėgino nuo Žako pabėgti poilsio aikštelėje, — ir jai beveik pavyko. Trečią dieną jai pasisekė pabėgti. Ji truputį bijojo ir baisiai jaudinosi, bet tikrai nebuvo paralyžiuota. Iš pasipiktinimo purtydama galvą, ji toliau susikaupusi klausėsi daktaro Everharto pastebėjimų.

— Dabar panelė Matison jau pasiekė tą fazę, kurią norėčiau pavadinti dėkingumo — priklausomybės sindromu. Į savo pagrobėją jis žiūri kaip į globėją, beveik sąjungininką, nes jos dar nenužudė. Ė... mes manome, kad Benediktas neturi jokios priežasties tai daryti. Dabar ji niršta ant teisėtvarkos atstovų, kad nesugeba jos išgelbėti. Pradeda galvoti, kad jie bejėgiai, ir pradeda nenorom žavėtis pagrobėju, kuris aiškiai gudrumu juos lenkia. Be susižavėjimo, dar yra ir begalinis dėkingumas už tai, kad jis nieko bloga jai nepadarė. Benediktas yra nuovokus vyras, turintis, kiek aš suprantu, šiokio tokio žavesio, o tai reiškia, kad ji tiek fiziškai, tiek ir emociškai priklausoma nuo jo malonės.

Džulė spoksojo į barzdotą veidą ekrane, negalėdama patikėti ir kartu smagindamasi tomis pompastiškomis kalbomis apie ją. Įsisprendusi į šonus, ji balsu patarė daktarui Everhartui:

— Jums pasisekė, kad nedalyvaujat Lario Kingo spektaklyje. Jis niekada jūsų nepaleistų su tokiom triuškinančiom prielaidom.

Vienintelis daiktas, kurį daktaras Everhartas teisingai pastebėjo, buvo tai, kad Žakas — protingas ir žavus. Ji negalėjo patikėti, kad psichologas nestabtelėjo šito pasvarstyti. Kadangi įkaite ją buvo paėmę ne kokie teroristai svetimoje šalyje ir jai gal neteks pergyventi visą tą „numanomą įvykių eigą“.

— Jai prireiks intensyvių psichologo konsultacijų, kad po šios kankynės galėtų visai atsigauti, ir prabėgs nemaža laiko, tačiau jeigu ji kreipsis pagalbos, viskas bus gerai.

Džulė negalėjo patikėti šio žmogaus įžūlumu — dabar jis visam pasauliui paskelbė, kad ji psichinis ligonis. Reikėtų, kad Tedas iškeltų jam bylą.

— Žinoma, — ramiai įterpė žinių vedėjas, — jeigu sutiksime su prielaida, kad Džulė Matison iš tiesų buvo paimta įkaite, o nebuvo Benedikto bendrininkė, kaip mano kai kurie žmonės.

Daktaras Everhartas, glostydamas savo barzdą, mąstė apie tai:

— Mano nuomonė paremta tuo, ką man pavyko sužinoti apie šią moterį, ir šios teorijos nepalaikau.

— Ačiū, — balsiai padėkojo Džulė. — Ši pastaba išgelbėjo jį nuo teismo dėl didybės manijos.

Ji buvo taip pasinėrusi į interviu, kad net nesuvokė girdinti labai aiškų sraigtasparnio burzgimą, kol jis neatsidūrė tiesiai viršum jos galvos. Net kai išgirdo garsą, jis taip nesiderino prie šios kalnų vienumos, kad dirstelėjo pro langą daugiau nustebusi nei nusigandusi ir tik paskui jai toptelėjo:

— Žakai! — sukliko sukdamasi ir bėgdama. — Čia sraigtasparnis. Jis žemai, — šaukė ji, vos nepartrenkdama Žako, kai jis išpuolė iš miegamojo. — Sklando čia pat!

Mergina sustojo it įbesta, kai pamatė pistoletą jo rankoje.

— Bėk į lauką ir lik miške! — įsakė jis, stumdamas ją koridoriumi galinių durų link, skubėdamas pro šalį, ištraukė iš spintos striukę ir įbruko jai. — Nesiartink prie namo, kol nepasakysiu ar kol jie manęs neišveš.

Jis įkišo patroną į pistoleto apkabą ir drauge su ja nulėkė per holą, iškėlęs pistoletą vamzdžiu aukštyn — šitaip nesvyruodamas elgiasi tas, kuris žino, kaip elgtis su ginklu, ir yra pasirengęs jį panaudoti. Kai mergina atidarė duris, jis nustūmė ją iš kelio, vienas išėjo į tarpdurį, pažvelgė aukštyn, pasiklausė, o tada stumtelėjo ją į priekį.

— Bėk!

— Dėl Dievo meilės! — sušuko Džulė, sustodama čia pat už durų. — Negi nori tą daiktą šūviu numušti! Juk turi būti...

— BĖK! — sugriaudėjo jis.

Džulė pakluso, širdis jai daužėsi iš siaubo, kai bėgo palei namą, klupdama giliame sniege, stabčiodama po medžiais, paskui nerdama pro juos, sukdama aplinkui namą tol, kol viduje už fasado langų pamatė Žaką. Sraigtasparnis, apskriejęs ratą, pasuko į kairę, paskui dar sykį pralėkė virš namo ir vieną siaubo minutę ji pamanė, kad Žakas kelia pistoletą, ketindamas šauti pro langą. O tada pamatė, kad jis, laikydamas žiūronus, stebi, kaip sraigtasparnis praskrenda virš galvos ir dingsta. Jai sulinko keliai, ir ji susmuko ant žemės, negalėdama atsitokėti nuo to, ką regėjo — kaip Žakas laiko pistoletą ir stumia ją per holą. Atrodė, tarsi čia būtų kadrai iš trilerio tik viskas buvo tikra. Ji pajuto, kaip jai verčiasi skrandis, ir atsišliejo į medį, rydama seiles, stengdamasi sulaikyti savo pietus ir savo baimę.

— Viskas gerai, — ramino Žakas, eidamas prie jos, tačiau ji pastebėjo pistoleto rankeną kyšant jam prie liemens iš po kelnių. — Čia tik slidininkai, gurkšnodami vyną jie kiek per žemai pasisukiojo.

Mergina pažvelgė į jį, bet, kaip atrodė, nepajudėjo iš vietos.

— Štai, — ramiai tarė jis. — Duok man ranką.

Džulė papurtė galvą, mėgindama tuo judesiu nuvyti šalin ją kausčiusį siaubą ir jį nuraminti.

— Viskas gerai. Man nereikia pagalbos. Puikiai jaučiuosi.

— Tu visai nesijauti puikiai! — įsiutęs atkirto jis, pasilenkęs paėmė ją už pažastų ir pradėjo kelti. — Tu tuoj nualpsi.

Pykinimas ir svaigimas atlėgo, ir Džulė išspaudė vangią šypseną, kai Žakas sulaikė ją, kad nemosuotų rankomis.

— Mano brolis policininkas, ar prisimeni? Ir seniau esu mačiusi ginklų. Tik nebuvau tam pasiruošusi.

Kai grįžo į namą, ji buvo taip nusiraminusi, kad sraigtasparnis visai nepavojingas, jog vos nealpo.

— Tedas organizuodavo pasalas mūsų kieme, kai lankė policijos akademiją, — bandė juokauti Džulė, kabindama savo striukę. — Buvo labai juokinga žiūrėti. Nesuprantu, kaip galima praktikuoti tokius dalykus.

— Išgerk, — paliepė Žakas atėjęs iš virtuvės ir grūsdamas jai į ranką stiklą brendžio. — Ligi dugno, — nurodė, kai ji gurkštelėjusi bandė jam grąžinti.

Ji nurijo dar vieną gurkšnį ir padėjo stiklą ant indaujos.

— Daugiau nebenoriu.

— Puiku. — Ir griežtai įsakė: — Dabar eik ten ir ilgam įlįsk į karštą vonią.

— Bet...

— Daryk, ką liepiu. Nesiginčyk.

Jau buvo pradėjęs jai aiškinti, kad ji privalanti daryti tiksliai taip, kaip liepė, kai vėl atsitiks kas nors panašaus, bet žinojo, kad kito karto jau nebus. Tai buvo klaidingas aliarmas, tačiau privertė jį suprasti, kaip jis rizikuoja merginos gyvybe ir kokį siaubą verčia ją išgyventi.

Jau buvo tamsu, kai Džulė, išsimaudžiusi ir vėl apsivilkusi megztinį ir kelnes, įėjo į svetainę. Žakas stovėjo priešais židinį sukandęs dantis ir stebeilijo ugnį.

Sprendžiant iš jo išraiškos ir ankstesnio elgesio, mergina teisingai spėjo, kad jį labiausiai slegia kaltės jausmas dėl to, ką privertė ją iškęsti, bet dabar, kai visa buvo baigta, tas sukrėtimas paveikė juos skirtingai. Ji siuto, kad žmonės verčia Žaką taip gyventi, ir nusprendė sužinoti, ką jis žada daryti, kad visa tai užbaigtų. Kad ir kokie būtų jo ketinimai, mergina buvo tvirtai pasiryžusi įtikinti, kad leistų jam padėti.

Užuot iš karto pradėjusi spręsti šį klausimą, Džulė nutarė palaukti, kol Žakas baigs vakarieniauti. Žinodama, kaip jis meistriškai sugeba nustumti šalin rūpesčius, spėjo, kad pakaks kelių valandų įveikti tam, kas atrodė tik bloga nuotaika.

Eidama artyn, ji nerūpestingai pasakė:

— Ar tu šį vakarą kepsi pjausnius ant to prašmatnaus grilio, o gal visą maisto gaminimą nori palikti man?

Jis pasigręžė ir įsispitrėjo į ją kelias sekundes susikaupusiu ir akmeniniu veidu.

— Atleisk. Ką sakei?

— Svarsčiau, kas ką turi gaminti.

Užsikišusi delnus už kelnių juosmens, erzino jį:

— Tu nusižengi įkaitų teisių biliui.

— Ką čia kalbi? — paklausė Žakas, iš visų jėgų stengdamasis patikėti, kad jai bus saugu, jei ji liks čia, mėgindamas užmiršti, kaip ji atrodė susigūžusi po medžiu — visa drebanti, gniauždama striukę sau prie krūtinės, bandydamas save įtikinti, kad tai daugiau nebepasikartos.

Ji pasiuntė jam vieną iš kvapą gniaužiančių šypsnių.

— Aš kalbu apie maisto gaminimą, pone Benediktai! Pagal Ženevos konvenciją, su belaisviu negalima elgtis žiauriai arba neteisingai, o versti mane virti dvi dienas iš eilės kaip tik tai ir yra. Nesutinki?

Žakas įstengė išspausti dirbtinę šypseną ir linktelėjo. Šiuo metu jis nieko daugiau netroško, tik pasiguldyti ją į lovą ir joje paskęsti, vieną palaimingą valandą pamiršti, kas buvo atsitikę ir kas, kaip jis dabar žinojo, vėl atsitiks, ir daug greičiau, nei manė.

38

Džulės viltis, kad Žakas išnirs iš niūrios nuotaikos, šį sykį pasirodė esanti per daug optimistiška. Buvo mandagus, tačiau susimąstęs per visą vakarienę ir dabar, nunešusi indus, ji ketino griebtis klastingo, bet puikaus triuko — atpalaiduoti jį vynu. Jai reikėjo daug ko jį paklausti, ir ji jautė turėsianti geresnę galimybę sulaukti tiesių, išsamių atsakymų, jeigu jis bus atsipalaidavęs ir ne toks budrus.

Palinkusi į priekį, pakėlė butelį ir jau ketvirtą kartą pripildė taurę, o paskui padavė jam, džiaugdamasi, kad kol kas viskas puikiai sekasi.

Žakas pakėlė akis nuo vyno taurės į ją.

— Tikiuosi, nebandai manęs nugirdyti, — sausai konstatavo jis, — nes, jei ir ketini, vynas tam netinka.

— Tai gal atnešti škotiško viskio? — paklausė Džulė, slopindama nervingą juoką.

Žakas stabtelėjo, nebaigęs kelti taurės prie lūpų, per vėlai suprasdamas, kad ji tyčia stengiasi pilti jam vyno tiek, kiek jis spėja išgerti, ir keistai stebi jį beveik per visą vakarienę.

— Ar man šito reikės?

— Nežinau.

Kažką negera nujausdamas jis stebėjo, kaip ji traukiasi ant sofos taip, kad jos nugara būtų prie sofos ranktūrio, o pati sėdėtų veidu į jį. Pirmasis jos klausimas atrodė kaip pajuokavimas, netgi nepiktas.

— Žakai, ar nesutinki, kad aš pavyzdinga įkaitė?

— Pavyzdinga, — pritarė jis, šyptelėjęs iš jos užkrečiančio humoro ir bandydamas prisiderinti prie jos nuotaikos.

— Ar tu taip pat nesutiktum, kad buvau klusni, paslaugi, maloni, tvarkinga ir... kad talkinau gaminant maistą?

— Viskas, išskyrus „klusni“.

Mergina nusišypsojo.

— Ir kaip pavyzdinga kalinė, ar nemanai, kad turiu teisę į kai kurias... ypatingas privilegijas?

— Ką turi omeny?

— Atsakymus į kai kuriuos klausimus.

Džulė atsargiai stebėjo, kaip keičiasi Žako veido išraiška.

— Galbūt. Priklausys nuo klausimo.

Truputį sutrikusi, nesulaukusi jo pritarimo, ji vis tiek ėjo tolyn.

— Ar ketini sužinoti, kas iš tiesų nužudė tavo žmoną?

— Kitas klausimas, — abejingai atsakė jis.

— Gerai. Ar turi kokių nors spėjimų, kas tikrasis žudikas?

— Kita tema.

Tas nereikalingas atžarumas žeidė ją ne vien dėl to, kad įsimylėjusi jį tapo itin jautri, bet dar ir dėl to, kad nuoširdžiai jautė turinti teisę gauti atsakymus. Išlaikydama savo balsą lygų ir nuoširdų, ji tarė:

— Prašau, nenuvyk manęs šalin.

— Tada prašau kalbėti apie ką nors kita.

— Ar liausies buvęs įžūlus ir paklausysi manęs? Pasistenk suprasti — kai įvyko tavo teismas, buvau išvykusi pagal koledžų mainų programą. Net tiksliai nežinau, kas nutiko, ir labai norėčiau sužinoti.

— Viską rasi vietinėje bibliotekoje senuose laikraščiuose. Pažiūrėk, kai grįši namo.

Sarkazmas visada suerzindavo Džulę.

— Nenoriu skaityti žiniasklaidos versijos, velniop ją! Noriu išgirsti tavąją. Iš tavęs privalau išgirsti, kas nutiko.

— Tau nepasisekė.

Žakas atsistojo, pastatė ant stalo savo taurę ir ištiesė jai ranką.

Džulė taip pat atsistojo, kad nesijaustų labai maža prieš jį, ir jau buvo automatiškai bededanti plaštaką jam į delną, manydama, kad tai susitaikymo mostas.

— Eime gulti.

Ji staigiai patraukė ranką, įžeista ir įskaudinta jo elgesio.

— Neisiu. Tai, ko prašau, labai maža, palyginti su tuo, ko reikalavai iš manęs nuo tada, kai mes susitikom.

— Neketinu dar sykį smulkiai aprašinėti tos dienos nei tau, nei kam nors kitam, — atšovė jis. — Aš šimtą kartų tą dariau teisme policininkams ir advokatams. Viskas baigta. Galutinai.

— Bet aš noriu padėti. Prabėgo penkeri metai. Tavo požiūris ir prisiminimai gali būti pasikeitę. Pamaniau, gal mes galėtume iš pradžių sudaryti sąrašą tų, kurie ten buvo tą dieną, kai tai įvyko, ir tu galėtum papasakoti man apie kiekvieną iš jų. Esu visiškai nešališka. Gal galėčiau atkreipti dėmesį į ką nors, ko nepastebėjai?

Pašaipus jo juokas pataikė į pačią jautriausią vietą.

— Kaip galėtum man padėti?

— Galėčiau pabandyti.

— Tai juokinga. Aš išleidau daugiau negu du milijonus dolerių advokatams ir tardytojams, ir jie nerado kito įtariamojo, išskyrus mane.

— Bet...

— Liaukis, Džule!

— Nesiliausiu. Turiu teisę gauti paaiškinimą!

— Tu neturi jokių teisių, — atkirto Žakas. — Aš nenoriu tavo pagalbos ir man jos nereikia.

Džulė sustingo, tarsi jis būtų smogęs jai, bet susivaldė, tad įniršio ir pažeminimo nebesigirdėjo jos balse.

— Suprantu.

Ir ji suprato — dabar ji pamatė esanti jam visai nereikalinga, išskyrus jos kūną. Ji neturėjo galvoti, ji neturėjo jausti, ji turėjo linksminti, kai jis nuobodžiavo, ir išskėsti kojas, kai jam to norėjosi.

Jis siekė jos ir uždėjo plaštakas ant jos pečių, kad prisitrauktų ją artyn.

— Eime į lovą.

— Patrauk rankas! — sušnypštė Džulė ir atšoko tolyn, kad jis nepasiektų.

Drebėdama iš įsiūčio ir širdgėlos dėl savo patiklumo, ji rankomis apglėbė savo pilvą ir atbula slinko aplink sofą ir stalelį, kol netrukdoma galėjo įeiti į savo miegamąjį.

— Ką, po velnių, nori pasiekti?

— Nieko nesiekiu, aš ką tik supratau, koks tu esi beširdis šunsnukis. — Stingdantis žvilgsnis, stebintis ją tolstant, buvo vieni niekai, palyginti su merginos įsiūčiu. — Tu bėgsi, išvažiavęs iš čia, ar ne? Tu visai nežadi pamėginti surasti tikrąjį žudiką, ar ne?

— Ne, — atkirto jis.

— Tikriausiai esi didžiausias bailys žemėje! — tyčiojosi Džulė, pernelyg įširdusi, kad išsigąstų žudikiškos, žiaurios išraiškos, iškreipusios jam veidą.

— Šiaip arba taip, tu pats ją nužudei! — Ji atidarė duris į savo kambarį, atsisuko ir kandžiai pareiškė: — Rytą išvažiuoju iš čia, o jeigu ketini mane sulaikyti, verčiau būk pasirengęs pasinaudoti šiuo ginklu.

Jis perskrodė ją paniekinamai.

— Sulaikyti tave? — nusišaipė jis. — Nunešiu tavo krepšį į automobilį!

Džulė trenkė miegamojo duris, jam tariant paskutinius žodžius. Tramdydama ašaras ir maudamasi kelnes, tempdamasi sportinius marškinėlius, kuriuos rado komodos stalčiuje, girdėjo, kaip jis įėjo į savo kambarį. Tik tada, kai užgesino lempą ir įlipo į lovą, atsileido.

Užsitraukusi storą pūkinę antklodę ligi pat smakro, apsivertė kniūbsčia ir įsikniaubė į pagalvę. Ji verkė iš gėdos ir pykčio, kad buvo tokia kvaila, patikli ir taip pažeminta. Verkė, kol pritrūko ašarų, tada pasivertė ant šono, aklai įsispoksojusi pro langą į mėnesėtą žiemos peizažą.

Savame miegamajame Žakas nusivilko megztinį, mėgindamas pamiršti sceną svetainėje, tačiau veltui stengėsi. Jos žodžiai it plaktuko dūžiai aidėjo jam galvoje, vis labiau kankindami kiekvieną kartą, kai tik prisimindavo paniekos iškreiptą jos veidą, pavadinus jį bailiu ir žudiku. Per teismą ir įkalinimą jis grūdino save, kad nieko nejaustų, bet Džulė kažkaip sugebėjo prasmukti pro jo barikadas. Nekentė jos dėl to, o savęs dar ir dėlto, kad leido tam įvykti.

Nusviedęs megztinį ant lovos, nusimovė kelnes. Ir tada jam dingtelėjo — vienintelis įtikėtinas paaiškinimas, kodėl ji taip juokingai ir vaikiškai reagavo į tai, ką jis pasakė svetainėje, ir jis sustingęs stabtelėjo, blokšdamas kelnes ant lovos.

Džulė manė esanti jį įsimylėjusi. Štai kodėl ji manė turinti teisių į visa, kas buvo susiję su Žaku. Gal ji manė, kad ir jis ją įsimylėjęs. Ir kad ji jam reikalinga.

— Šunsnukis! — susikeikė jis ir sviedė kelnes ant lovos. Jam nereikėjo Džulės Matison ir jam, po galais, nereikėjo papildomos kaltės ir atsakomybės už naivią mažo miestelio mokytoją, nesugebančią atskirti seksualinio geismo nuo tos miglotos emocijos, vadinamos meile. Jai būtų geriau, jeigu ji nekęstų jo. Jam taip pat būtų geriau, daug geriau. Nieko tarp jų nebuvo, išskyrus seksą, kurio norėjo abu, o ji tai neigė iš kažkokio vaikiško noro keršyti.

Dar ne visai suvokdamas, kaip ketina tai įrodyti jai ir sau pačiam, jis nužirgliojo prie savo miegamojo durų ir jas pravėrė.

Džulė niūriai svarstė, ką reikės veikti rytoj, jeigu jis išsigins savo žodžių ir neleis jai išvykti, kai jos miegamojo durys staigiai atsivėrė ir įžengė Žakas — nuogas.

— Ko nori? — atžariai paklausė ji.

— Šitas klausimas, — šaipėsi jis, nublokšdamas nuo jos šiltą antklodę, — beveik toks pat asiliškas, kaip ir tavo sprendimas miegoti šioje lovoje, nes aš neateisiu tavęs paguosti.

Įsiutusi, kad Žakas akivaizdžiai ketina miegoti drauge su ja, Džulė metėsi į priešingą lovos pusę ir išsiropštė lauk, mėgindama skersomis pribėgti prie durų. Jis nutvėrė ją, kai ji suko aplink lovos koją, ir pritraukė prie nuogos savo krūtinės.

— Paleisk, tegu tave velniai!

— Ko aš noriu? — pradėjo jis, po laiko atsakydamas į jos pirmą klausimą. — To paties, ko nori tu kiekvieną sykį, kai mes pažvelgiame vienas į kitą!

Atmetusi galvą, Džulė nustojo grumtis, kaupdama jėgas kitam ėjimui.

— Tu nevidonas. Jeigu net sugalvosi mane išprievartauti, nužudysiu tave tavo paties ginklu.

— Išprievartauti tave? — nustebo jis su ledine panieka. — Net nesapnuočiau. Po trijų minučių pati maldausi manęs, kad mylėčiausi su tavimi.

Džulė trenkė kaip tik tuo metu, kai jo burna sugavo josios. Keldama aukštyn kelį, ji taikėsi į jo slėpsnas, o nepataikiusi sukliko ir krito aukštielninka po sunkiu jo kūnu.

Užuot atkeršijęs jai už netikslų smūgį į jo slėpsnas, įsiskverbė į ją, ko ji beveik tikėjosi jį darysiant; pajuto, kaip jo pirštai slysta per jos plaukus ten, kur susijungia jos šlaunys, labai atsargiai tirdami, ir pradeda masažuoti bei glostyti įprastu įgudusiu judesiu. Jis neketino jos skubinti, kaip suprato Džulė; norėjo visaverčio bendravimo ir, jeigu tai suteiktų jam, tai daug labiau pakenktų savo išdidumui nei būdama bejėgė auka. Jos kūnas jau atliepė prieš savo pačios valią, ir ji taip siuto ant savęs, kad iš tiesų bandė priversti jį užbaigti aktą prieš jai galutinai kapituliuojant.

— Baik greičiau, tegu tave galas!

Jis atsakė šnabždesiu, taip šaltai, kokia buvo jo širdis:

— Kodėl? Kad galėtum mane pavadinti prievartautoju lygiai kaip žudiku ir bailiu? — Jo pirštai judėdami brovėsi gilyn. — Nė negalvok.

Burna apžiojo jai spenelį, liežuvis sukiojosi, lūpos čiulpė, ir Džulė nurijo įnirtingo protesto riksmą. Ji išrietė klubus po jo delnu, o jis patyliukais susijuokė, kišdamas pirštą gilyn į ją taip, kad ji jojo, apžergusi jį. Ji staigiai sustojo, įtempusi kiekvieną kūno raumenį, kad pasipriešintų tam, ką darė jis, ir tyloje privertė klastingą savo kūną išduoti ją, o jo akys nepaliaujamai stebėjo ją.

— Tu visa šlapia, — pastebėjo jis, ir net apskaičiuotas beširdiškumas to, ką jis darė jai, negalėjo numalšinti greitų persmelkiančių geismo dūrių, kuriais jis jau pradėjo ją trankyti. — Ar tu, Džule, geidi manęs?

Ji norėjo jo savyje, taip norėjo patirti kulminaciją, kurią galėjo jai suteikti, kad manė numirsianti.

— Prasmek pragaran, — žiopčiojo ji.

— Aš ir esu pragare, — sušnibždėjo, kildamas visu kūnu aukštyn per jos kūną ir pirmąsyk ją pabučiavo, priversdamas jos lūpas prasiskirti. Staiga jo bučinys tapo švelnus, lūpos bučiavo ją taip godžiai, kad ji tirpte tirpo jusdama jo erekciją.

— Pasakyk, kad geidi manęs, — įkalbinėjo jis.

Sujaudintas minties, ką žada jai jo nuostabus kūnas, ir atkaklios veržlios burnos, jos pačios kūnas pradėjo drebėti iš nevaldomo geismo ir drauge su iškankinta rauda jai iš burnos išsiveržė žodžiai:

— Geidžiu tavęs.

Kai tik Džulė kapituliavo, Žakas tučtuojau įsiskverbė į ją, smarkiai sukiodamas savo klubus, per kelias akimirkas suteikdamas jai didžiausią malonumą.

Jis išėjo iš jos dar tada, kai jos kūną tebepurtė drebulys, ir pakilo, išsivaduodamas iš jos glėbio.

— Reikėjo tik trijų minučių, — tarstelėjo jis.

Durys jam už nugaros trinktelėjo it mirtinas šūvis.

Džulė, likusi gulėti, neužsiklojusi ir drebanti nuo šoko, nepajėgė suvokti, koks Žakas nedoras, šitaip įrodydamas savo teisumą. Emociškai išsekusi, lėtai nušliaužė ligi lovos galvūgalio, pakėlė nuo žemės šiltą antklodę ir užmerkė akis, tačiau nieko nedarė. Daugiau niekada dėl jo neišlies nė vienos ašaros. Niekada.

Sėdėdamas tamsoje ant šezlongo prie židinio savo miegamajame, Žakas pasilenkė ir padėjo galvą ant rankų, bandydamas nieko negalvoti ir nejausti. Buvo padaręs tai, ką nusprendė, ir dar daugiau, sau ir Džulei įrodė, kad jam ji nereikalinga, net dėl sekso. Ir įrodė jai, kad neverta jį mylėti ir rūpintis juo po to, kai ji rytą išvažiuos.

Puikiai, iškalbingai, neišdildomai pasiekė savo tikslą.

Niekada gyvenime nesijautė vienišesnis ir nepatyrė didesnės gėdos.

Po šios nakties ji nebegalvos, kad jį įsimylėjo, jis tai žinojo. Ims jo nekęsti. Tačiau ne taip, kaip nekentė pats savęs. Žakas niekino save už tai, ką buvo padaręs Džulei, ir už niekada ligi šiol nepatirtą silpnumą, vertusį eiti pas ją ir melsti atleidimo. Atsitiesęs krėsle, skersai kambarį dirstelėjo į lovą, kurioje miegodavo abu, bet žinojo negalėsiąs joje miegoti, tik ne tada, kai gretimame kambary guli ji ir nekenčia jo.

39

Bleizerio raktai gulėjo ant tualetinio stalelio, kai Džulė kitą rytą auštant išlipo iš lovos, o name buvo nykiai tylu. Pereitos nakties kančia virto buku sąstingiu, ir ji apsivilko drabužius, nelabai suvokdama, ką daro. Ji norėjo tik vieno — dingti iš čia ir niekada nebeatsigręžti, niekada nebeprisiminti. Viską užmiršti. Į tai buvo sutelktas visas jos dėmesys: užmiršti, kad kada nors buvo Žaką sutikusi ir buvo tokia kvaila, kad mylėjo. Ji nebenorėjo daugiau nieko mylėti, jei tai reiškė tapti tokiai pažeidžiamai Išsiėmė iš spintos savo tuščią nailoninį kelionmaišį, sugrūdo į jį tualeto reikmenis, užsegė užtrauktuką ir pakėlė nuo grindų.

Prie miegamojo durų stabtelėjo apsidairyti po kambarį, norėdama įsitikinti nieko nepalikusi, tada užgesino šviesas. Ramiai pasuko durų rankeną ir išėjo į pritemdytą svetainę, paskui trumpam sustojo, o širdis iš jaudulio ir baimės daužėsi. Praskydusioje pilkoje ankstyvos aušros šviesoje ji matė Žako siluetą languose kitoje kambario pusėje, nugara į ją, kairė ranka įkišta į kelnių kišenę. Staigiai nukreipusi žvilgsnį, Džulė pasisuko ir ėmė tyliai eiti per holą, bet nespėjus jai žengti antro žingsnio, neatsisukdamas jis tarė:

— Sąrašas visų, kurie buvo kompanijoje žmogžudystės dieną, ant mažojo stalelio.

Nepaisydama staigaus spazmo krūtinėje, supratusi, kad jis galų gale nusileido, ji prisivertė eiti holu pro spintą.

— Neišvažiuok, — kimiai šūktelėjo jis. — Prašau.

Širdis jai susigniaužė, išgirdus skaudžią neviltį, tačiau sutryptas merginos išdidumas klykte klykė, kad tik kvailė, neturinti savigarbos ir nuovokos, prisileistų jį artyn po vakarykštės nakties, ir ėjo toliau. Ji siekė laukinių durų rankenos, o Žako balsas atskriejo iš kažkur arčiau jai už nugaros, kupinas neslepiamo jausmo:

— Džule, prašau, neišvažiuok!

Jos ranka atsisakė spausti durų rankeną, pečiai ėmė drebėti nuo tylios raudos, ir Džulė atrėmė kaktą į duris, ašaros tekėjo jos skruostais, kelionės krepšys slydo iš rankos. Ji verkė iš gėdos, kad jai stinga valios, ir iš baimės, kad myli, o nemylėti ji negalėjo. Ir kai ji verkė dėl savęs, leido jam paimti ją į glėbį ir prisitraukti prie krūtinės.

— Atleisk, — susijaudinęs kuždėjo Žakas, bejėgiškai mėgindamas ją paguosti, rankomis glostydamas jai pečius, spausdamas arčiau savęs. — Prašau, atleisk man.

— Kaip tu galėjai taip su manimi pasielgti vakar naktį! — raudojo ji. — Kaip galėjai!

Jis atgręžė jos drėgną veidą į save, nes manė, kad neturi teisės slėptis, kai pripažino:

— Padariau tai dėl to, kad išvadinai mane žudiku ir bailiu, o aš negalėjau šito pakęsti, tik ne iš tavęs. Ir dar dėl to, kad esu beširdis nevidonas, kaip sakei.

— Taip, tu teisus, — springdama ašaromis kalbėjo Džulė, — ir visų blogiausia, kad aš vis tiek tave myliu.

Žakas vėl suspaudė ją savo glėbyje ir užgniaužė žodžius, kuriuos žinojo ją norint išgirsti, žodžius, kuriuos jautė. Jis tiktai stipriai ją apglėbė, bučiuodamas jai kaktą ir skruostą, paskui atsirėmė skruostu į kvapnius jos plaukus, leisdamas jos žodžiams panardinti jį į savo saldybę. Būdamas trisdešimt penkerių, jis galiausiai suprato, kaip jautiesi mylimas be jokios priežasties, tik toks, koks esi... mylimas, nors neturi nei turtų, nei garbės, net orumo, kuriais gali patraukti... mylimas be jokių išlygų nepaprastai drąsios ir ištikimos moters. Dabar jis žinojo taip pat tvirtai, kad jeigu pasakytų, ką jai jaučia, daugelį metų priverstų ją laukti, kol jis grįš. Netgi jei ir taip, jis negalėjo jos mielo prisipažinimo palikti be komentarų, todėl patrynė skruostą jai į plaukus ir švelniai tarė:

— Aš to nenusipelniau, brangioji.

— Žinau, kad nenusipelnei, — pro ašaras juokavo ji, nenusimindama, kad jis nepasakė taip pat ją mylįs. Džulė išgirdo skausmo ir kančios iškreiptą balsą nuo minties, kad ji išvažiuoja. Pajuto, kaip nevalingai įsitempė jo rankos ir kaip smarkiai ėmė plakti jo širdis šalia jos veido, ištarus šiuos žodžius. To jau buvo gana. Turėjo būti. Ji užsimerkė, kai jo delnas nuslydo po jos plaukais ant sprando, ilgi jo pirštai juslingai glostė, tačiau kai jis prašneko, jo balsas atrodė neįtikėtinai išvargęs:

— Gal galėtum grįžti atgal į lovą su manimi kelioms valandoms ir mūsų pokalbį apie nužudymą atidėti, kol kiek numigsiu? Visą naktį bluosto nesudėjau.

Džulė linktelėjo ir drauge su juo įėjo į kambarį, kurio jau niekada nesitikėjo išvysti.

Žakas užmigo, rankomis apsivijęs aplinkui ją ir savo skruostą priglaudęs jai prie krūtinės.

Neįstengdama miegoti, Džulė stebėjo jo veidą, o pirštai žaidė su švelniais plaukais jam prie smilkinio. Miegas nesušvelnino šiurkščių jo bruožų, pastebėjo ji, gal todėl, kad net ir tada jis nerado tikros ramybės. Jo antakiai buvo tamsūs ir tankūs, tokios buvo ir blakstienos, ji staiga pastebėjo — nusmailintos blakstienos, tokios tamsios, kad atrodė juodos. Ji truputėlį pasitraukė, kad jam būtų patogiau, tačiau tą pačią akimirką jo ranka įsitempė, be abejo, tam, kad sukliudytų jai išeiti. Nesąmoningas savininko judesys privertė ją nusišypsoti, nes buvo nereikalingas. Ji visai neketino pasprukti.

Prieš daugelį metų ji rado Šekspyro citatą, kad gyvenimas — scena, kurioje kiekvienas žmogus turi atlikti savo vaidmenį. Nuo tada, kai baigė koledžą, ji jautėsi taip, lyg stovėtų už scenos, kurioje turėtų vykti jos gyvenimas, laukdama užkulisiuose, laukdama, kol kas nors duos ženklą, kad jau metas žengti į sceną ir daryti tai, kas skirta. Džulė drebėdama įkvėpė ir kiek ašaringai nusišypsojo, nes galiausiai jai buvo duotas ženklas. Dabar ji žinojo, ko laukė visus šiuos metus, kodėl buvo sutverta ir kam buvo skirta. Nors ir uoliai stengėsi perdirbti save, būti tobula, kai atėjo meilė, ji atmetė visas taisykles ir pamilo vyrą, kuris buvo renegatas, juoda avelė, įžūlus, ciniškas, kietas, visuomenės atmata, kuris kai kuriais atžvilgiais priminė jai berniukus, kuriuos pažinojo Čikagos gatvėse. Ji mylėjo jį nuožmiai ir globėjiškai, tai leido jai jaustis stipriai, išmintingai ir moteriškai, mylėjo jį su neviltim, vertusia ją jaustis bejėge, gležna ir jo valdoma.

Ir ji mylėjo tuos jausmus, kiekvieną jų, draskančius jai nervus.

Ateitis buvo nenubrėžtas takas, pilnas pavojų ir pasmerkimo. Džulė jautė visišką ramybę ir harmoniją su visa visata.

Uždėjusi delną jam ant veido, ji kaip globėja priglaudė jį prie savo širdies ir palietė lūpomis tamsius jo plaukus.

— Myliu tave, — sukuždėjo.

40

Atsisėdusi ant grindų šalia mažojo stalelio, pasėdusi kojas, su pieštuku rankoje ir krūvele kortelių, kurias rado stale prie savo šono, Džulė nagrinėjo sąrašą, į kurį Žakas įtraukė visus tą dieną buvusius Lemties grupėje, kai buvo nužudyta jo žmona. Šalia kiekvienos pavardės jis buvo užrašęs jo pareigas filmo statytojų grupėje, o ji užrašinėjo kiekvieną pavardę ir žmogaus pareigas ant atskirų kortelių, kad galėtų pažymėti pastabas apie kiekvieną asmenį, kai Žakas pradės kalbėti.

Žakas sėdėjo ant sofos greta Džulės, stebėdamas ją ir atkakliai tramdydamas šypseną, šaipydamasis iš absurdiško sumanymo, kad Džulei pasisektų tai, kas nepavyko jo brangiai apmokamų kriminalinių advokatų ir profesionalių tardytojų komandai. Apsimovusi vyšninės spalvos vilnones kelnes ir priderintą storą nertinį, ilgus plaukus ant sprando surišusi prašmatnia raudona ir geltona skarute, ji atrodė veikiau kaip žavi vidurinės mokyklos moksleivė nei mokytoja ir buvo absoliučiai nepanaši į jokį detektyvą — realų ar tariamą. Jai už nugaros tiesiai į kambarį pro langus plūdo saulės šviesa, spindinčius jos plaukus nudažydama rausvai ruda ir auksine spalvomis, išryškindama jos skaisčią odą ir rausvus skruostus. Džulė nutraukė jam malonumą stebėti jos profilį, pakeldama į jį savo akis tarsi du safyrus ir sutrikusiu balsu pareikšdama:

— Aš mačiau Lemtį, tik jie iš naujo nufilmavo pabaigą su dubleriais. Kažkodėl maniau, kad, statant tokį filmą, dalyvauja daug daugiau žmonių.

— Dalyvavo žymiai daugiau, tačiau jų nebuvo Dalase, — paaiškino Žakas, nenorom atkreipdamas dėmesį į tai, ką ji darė. — Kai ruošiamasi filmuoti didelio biudžeto filmą įvairiose skirtingose vietovėse, daug efektyviau padalyti visą statytojų komandą į keletą grupių, kurios dirbtų konkrečiose vietose. Taip jie jau būna atlikę visus reikalingus paruošiamuosius darbus, prieš atvykstant aktoriams ir pagrindinei komandai. Žmonės, surašyti lape, sudarė dalį Dalaso grupės. Buvo ir kitų, kurie buvo Dalase filmuojant ankstesnę dalį. Jų nėra sąraše, nes jau buvau išsiuntęs juos namo.

— Kodėl?

— Filmas jau ir taip milijonais dolerių viršijo biudžetą, tad bandžiau jį apkarpyti Mes jau buvom beveik baigę filmavimą, o aš nebuvau numatęs, kad gali prireikti papildomų jėgų, todėl pasilikau tiktai pagrindinę komandą.

Ji klausėsi taip susižavėjusi, kad šypsena ėmė virpinti jam lūpas.

— Dar turi kokių bendrų klausimų, prieš man pasakojant, kas nutiko tą dieną?

— Keletą, — įsijautusi tarė Džulė, žiūrėdama į pareigas šalia pavardžių sąraše. — Beje, ką veikia asistentas? Aš visada spėliodavau, žiūrėdama filmo titrus.

— Asistentas yra pirmasis elektriko padėjėjas.

Ji išpūtusi akis pažiūrėjo į jį, mėgindama paerzinti ir įtraukti į diskusiją apie nužudymą, ko, kaip ji žinojo, Žakas bijojo. Ji taip pat pagalvojo, kad išmintinga būtų sužinoti visas smulkmenas, net jeigu šiuo metu jos atrodė nereikšmingos.

— Tai daug pasako, pone Benediktai. O ką veikia elektrikas?

Jos gudrybė suveikė, nes jis ėmė kikenti, matydamas jos veido išraišką.

— Vyriausiasis elektrikas yra operatoriaus dešinioji ranka. Jis atsako už visus elektrikus komandoje, už apšvietimą, už pačius bendriausius dalykus.

— O ką veikia pagalbininkai?

— Jie tvarko butaforiją ir viską, ką reikia perstatinėti iš vietos į vietą. Vyriausiasis pagalbininkas taip pat turi savo asistentą.

Žakui šypseną sukėlė tai, kaip romantiška jos burna ties lūpų kampučiais pakilo ir kaip sėkmingai ji sugebėjo išsaugoti diskusijos lengvumą.

— Vyriausiasis pagalbinis atsako už kitus pagalbinius.

— Kas yra pastatymo asistentas?

— Iš esmės elektrikas, atliekantis įvairius pavedimus ir raportuojantis apie tai režisieriaus padėjėjui.

Džulė linktelėjo.

— O prodiuseris?

— Rakštis subinėj.

Jos juokas Žakui nuskambėjo kaip varpeliai ir jis susigriebė šypsąs jai, kai Džulė klausė toliau:

— Ar fotografijos direktorius taip pat yra ir operatorius, o gal ir kontrolierius?

— Gali būti ir tuo, ir tuo. Geras fotografijos direktorius dalyvauja visuose etapuose projektuojant dekoracijas. Jis ir dailininkai įkūnija režisieriaus idėjas scenoje ir dažnai patobulina pradines idėjas.

Džulė pažvelgė į sąrašą ir radusi žmogų, Lemties fotografijos direktorių, nenorom leidosi į detales.

— Ar Semas Hadžinsas buvo geras?

— Vienas iš geriausių. Mes drauge statėm keletą filmų ir aš specialiai jį pasikviečiau į Lemtį. Iš teisybės nurodžiau visus pagrindinius komandos narius, nes visi sėkmingai dirbom anksčiau kaip viena komanda ir žinojau galįs jais pasitikėti.

Lygioje jos kaktoje įsirėžė raukšlės, o jis pasiteiravo:

— Kas nutiko?

— Aš tik svarsčiau, kodėl tas, su kuriuo drauge dirbai praeityje, staiga nuspręstų tave apkaltinti žmogžudyste?

— Nepanašu, — nepritarė Žakas, truputį nustebęs, kad ji priėjo prie tos pačios išvados, kaip ir jo advokatai ir profesionalūs tardytojai, ir taip lengvai ir greitai.

— Ar galėjai ką nors padaryti arba pasakyti prieš nužudymą, kad vienas iš jų taip imtų tavęs nekęsti, jog norėtų tau atkeršyti?

— Ką tiksliai reikia padaryti, kad užsitrauktum tokį kerštą? — sausai atšovė Žakas.

— Tavo teisybė, — sutiko ji, skubiai linkterėjusi galvą.

— Be to, nepamiršk, kad taikinys iš tikrųjų buvau ne aš, tai buvo arba Ostinas, arba Reičelė. Aš paprasčiausiai sėdau į kalėjimą už svetimą nusikaltimą.

Džulė giliai įkvėpė ir ramiai tarė:

— Papasakok man tiksliai, kas įvyko tą dieną. Ne, pradėk nuo tos dienos, kai radai... — Ji padvejojo ir kitaip suformulavo klausimą, norėdama būti subtili. — Jau sakiau tau, buvau Europoje, kai įvyko žmogžudystė, tačiau prisimenu mačiusi spaudos kioske žurnalą su straipsniu, kurio antraštė...

Kai ji sutrikusi nebaigė minties, Žakas jai padėjo:

— Antraštėje buvo parašyta, kad mano žmona dulkinosi su mūsų komandoje vaidinančiu aktoriumi, ir aš kaip tik tuo metu juos užklupau.

Džulė susigūžė vien nuo minties, bet akių nenusuko į šalį.

— Pasakok man viską, ką prisimeni, ir neskubėk, kad spėčiau pasižymėti.

Remdamasis ankstesne patirtimi, Žakas tikėjosi, kad kalba bus sunki, geriausiu atveju žeminanti, blogiausiu — siutinanti, bet anksčiau jį visada apklausdavo žmonės, kamantinėdavę dėl to, kad netikėjo juo arba iš smalsumo. Pasakoti Reičelės nužudymo detales Džulei, visiškai pasitikėjusiai juo ir jo žodžiais, buvo naujas, netgi katarsį sukeliantis potyris, ir, baigęs kalbėti, pajuto palengvėjimą.

— Ar tai negalėjo būti nelaimingas atsitikimas, klaida? — pasidomėjo Džulė, kai Žakas liovėsi pasakoti. — Noriu pasakyti, kas, jeigu žmogus, turėjęs į ginklą įdėti tuščius šovinius, Edis Stemplas, per klaidą įdėjo išcentrinio veikimo kulkas ir buvo per didelis bailys, kad prisipažintų?

Žakas atsirėmė alkūnėmis į kelius ir papurtė galvą.

— Stemplas klaidos nepadarė, jis buvo šaunamųjų ginklų specialistas. Po nelaimės įvykusios filmuojant Prieblandos zoną, režisierių gildija ėmė reikalauti, kad specialiai apmokyti pirotechnikos specialistai, kaip Stemplas, būtų atsakingi už bet kokius šaunamuosius ginklus, naudojamus filme. Stemplas buvo kvalifikuotas ir atsakingas už ginklus, bet kadangi buvo naudojamas tik tas vienintelis ginklas, o mums trūko žmonių, jis dar dirbo ir kaip scenos darbininkas. Jis buvo patikrinęs ginklą ir pats tą rytą į jį sudėjęs tuščius patronus. Be to, tos išcentrinės kulkos nepateko ten atsitiktinai. Ginklas buvo švariai nuvalytas nuo bet kokių pirštų pėdsakų, prieš dedant jį ant stalo, — priminė jis. — Ta maža detalė viena iš įkišusių mane į kalėjimą.

— Bet jeigu švariai nušluostei ginklą, nebūtum buvęs toks kvailas ir palikęs ant jo pirštų atspaudų.

— Tai nebuvo visas atspaudas, tai buvo dėmelė, kurią smiliumi padariau ant drūtgalio apačios. Prokuroras įtikino prisiekusiuosius, kad valydamas neatkreipiau dėmesio į tą ginklo dalį.

— Bet, — svarstė jinai, — piršto atspaudas ten atsirado, kai stumtelėjai ginklą kiek į priekį, kad nebūtų toks matomas kamerai.

Tai nebuvo klausimas, ji tik pakartojo tai, ką jis buvo sakęs, lyg kokį faktą iš Šventojo Rašto, ir Zakaris žavėjosi, kad taip juo pasitiki.

— Niekas nebūtų pasikeitę, jeigu ginklas nebūtų buvęs švariai nuvalytas ar ant jo būtų rasti mano atspaudai. Jie būtų sakę, kad mūvėjau pirštines. Jeigu nebūčiau pakeitęs tos paskutinės scenos ir vietoj Reičelės būtų nušautas Ostinas, jie vis tiek būtų sakę, kad tai mano darbas. Nes akivaizdu buvo tai, kad aš vienintelis turėjau neginčijamą motyvą nužudyti Ostiną arba Reičelę. — Žakas stebėjo, kaip ji kovoja su savimi, kad išraiškingi jos veido bruožai neparodytų jos užuojautos ar rūstybės, ir pabandė drąsinamai jai nusišypsoti, sakydamas:

— Ar negana tau nusivylimų per vieną dieną? Ar negalim dabar liautis ir pasimėgauti tuo, kas dar liko? Jau po penkių.

— Žinau, — atsakė Džulė labai užimto žmogaus balsu. Ji išskleidė visas nuorodų korteles ant mažojo stalelio, tačiau keturios kortelės iš apatinės eilės, arčiausiai jos, labiausiai ją domino. — Dar kelias minutes? — paprašė ji, o kai jis prasižiojo prieštarauti, ji desperatiškai pasakė: — Žakai, ant stalo guli viena kortelė, kurioje įrašytas vardas žmogaus, įvykdžiusio žmogžudystę, o paskui likusio stebėti, kaip sėdai į kalėjimą!

Žakas tai puikiai žinojo, tačiau jam neužteko ryžto jai tai paneigti, todėl užslopino savo nusiminimą ir kantriai laukė, kada ji liausis kalbėti.

— Man nepatinka Dajana Kouplend, — pradėjo Džulė, žiūrėdama kažkur pro jį tolyn, paskendusi mintyse. — Man atrodo, ji buvo tave įsimylėjusi.

— Dėl Dievo, iš kur tokios mintys? — nustebo Žakas, nebežinodamas, ar jam juoktis, ar pykti.

— Tai gana akivaizdu. — Pasidėjusi alkūnę ant stalo, o smakrą ja — rėmusi ranka, ji aiškino: — Tu sakei, kad ji turėjo išvykti į Los Andželą tą žmogžudystės rytą, kai buvo įvykdyta, tačiau liko Dalase ir atėjo į filmavimo aikštelę. Pati tau sakė likusi todėl, kad išgirdusi, kas įvyko viešbučio kambaryje pereitą naktį, norėjusi būti ten, jeigu tau prireiktų moralinės paramos. Manau, ji buvo tave įsimylėjusi, todėl ir nusprendė nužudyti Reičelę.

— Ir leisti, kad vyras, kurį tariamai mylėjo, už tai atsiimtų? — šaipėsi jis. — Be to, praktiškai nėra jokios galimybės, kad Dajana būtų žinojusi, kad ketinau leisti Toniui, o ne Reičelei, iššauti pirmam. Be to, — kalbėjo jis, — tavo požiūris į meilę ir tarpusavio santykius Holivude absurdiškai naivus. Iš tikrųjų aktorėms labai reikia nuolatinio užtikrinimo, kad jos visų mylimos. Jos neįsimyli ir dėl kokio nors vyro visko neatsižada, tuo labiau dėl jo nieko niekada nežudytų. Joms rūpi, ką kokie nors ryšiai gali joms duoti. Emociškai jos skurdžios, pašėlusiai ambicingos ir perdėm ekscentriškos.

— Turi būti išimčių.

— Nežinau tokių iš savo asmeninės patirties, — sausai pridūrė jis.

— Tu gyvenai dideliame pasaulyje, — paprieštaravo ji, — jeigu jis pavertė tave tokiu ciniku žmonių, o ypač moterų atžvilgiu.

— Aš nesu cinikas, — užsigavo Žakas, aiškiai jai nepritariant. — Aš realistas. O tu, beje, esi absurdiškai naivi dėl santykių tarp skirtingų lyčių.

Užuot įtūžusi ant jo, ji žvelgė į jį akimis, panašiomis į du tamsiai mėlynus kristalus.

— Ar tikrai, Žakai? — tyliai paklausė ji.

Kai tik ištardavo jo vardą, širdis jam tarsi atsimušdavo į šonkaulius ir dar labiau trikdė tai, kad toji „absurdiškai naivi mergaitė“, sėdinti jam prie kojų, galėjo jį priversti gailėtis ir atsižadėti savo žodžių vien žiūrėdama pro blakstienas, ką ji dabar ir darė.

— Vienas iš mūsų toks yra, — irzliai pasakė jis, o kai ji vis dar nenuleido nuo jo akių, jis toliau atgailavo. — Gal buvau cinikas, prieš statydamas savo pirmąjį filmą. — Beviltiškai šypsodamas dėl to, kad nesugebėjo atlaikyti to mielo ir tylaus Džulės spaudimo, pridūrė: — Dabar liaukis šitaip žiūrėjusi į mane, tarsi lauktum, kad prisipažinčiau anksčiau kalbėjęs kaip asilas, ir klausk toliau.

Ji atlygino jam, dovanodama užkrečiamą šypseną, o paskui pakluso jo raginimui tęsti toliau.

— Tomis Niutonas, — pasakė ji, pažiūrėjusi į vieną iš kortelių.

— Kurių galų Tomis užsimanytų žudyti Reičelę arba Ostiną?

— Gal jis norėjo visiems laikams tavimi atsikratyti, o čia tebuvo priemonė jo tikslui pasiekti. Pats sakei, kad kelis filmus jis statė drauge su tavimi kaip antrasis režisierius. Gal jam įkyrėjo griežti antruoju smuiku ir visada likti didžiojo Zakario Benedikto šešėlyje.

— Džule, — kantriai aiškino Žakas, — visų pirma Tomio laukė puiki režisieriaus karjera ir jis tai žinojo. Kaip ir aš. Jis labai norėjo dirbti kartu su manimi statant Lemtį.

— Bet...

— Antra, — sausai ją pertraukė Žakas, — jis taip pat buvo įsimylėjęs potencialią auką, todėl nebūtų keitęs šovinių pistolete.

— Bet čia didelis skirtumas! Tu man nesakei, kad jis buvo įsimylėjęs Reičelę...

— Nebuvo.

— Bet ką tik sakei...

— Jis buvo įsimylėjęs Ostiną.

— Atleisk?

— Tomis — gėjus.

Akimirką ji spoksojo į jį, tada demonstratyviai paėmė kitą kortelę, skirtą trečiam jos įtariamajam, nieko nekomentuodama.

— Emilė Makdenjels. Sako, ji jautėsi labai skolinga tau už tai, kad prikėlei ją karjerai, o vėliau davei vaidmenį Lemtyje. Ji pažįsta tave jau daugelį metų, ir tu sakei, kad judu praleisdavot daug laiko drauge, kai statėte filmą. Vaikai, ypač paauglės, gali aistringai prisiristi prie autoritetingo vyro. Gal ji manė, kad, atsikratęs Reičelės, atsakysi į jos jausmus.

Žakas niekinamai prunkštelėjo, bet kalbant apie mergaitę, jo balsas sušvelnėjo.

— Emilei šešiolika, ir ji labai miela. Greta tavęs maloniausia, pati sveikiausia savo lyties atstovė, kokią kada pažinojau. Neįmanoma, kad šitas vaikas būtų ką nors padaręs, dėl ko turėčiau bėdos. Bet, tarkim, tu teisi — ji buvo įsižiūrėjusi mane ir pavydėjo Reičelei. Jei taip, jai nereikėjo vargti žudant Reičelę, nes filmavimo aikštelėje visi žinojo, kad Reičelė užpildė dokumentus skyryboms ir ketino tekėti už Ostino.

— Bet, tarkim, ji nekentė Reičelės už tai, kad išvakarėse ji taip pažemino tave su Toniu Ostinu, ir nusprendė suvesti sąskaitas su Reičele dėl tavęs.

— Ši teorija griūna. Mat Emilė žinojo, kad Reičelė turi iššauti pirma, kaip buvo parašyta scenarijuje.

— Tada kodėl mes nedarom prielaidos, kad Tonis Ostinas buvo žudiko numatyta auka, ir savo tyrimo nepradedam nuo čia?

— Tokios prielaidos daryti negalima, nes, kaip jau minėjau anksčiau, savo scenarijuje buvau pasižymėjęs pakeitimus ir daugelis galėjo būti matę mano scenarijų, gulintį atverstą, ir perskaityti, ką buvau parašęs. Mano advokatai prieš teismą paėmė parodymus su priesaika iš visų aktorių ir visos komandos, ir visi neigė žinoję, kad ketinau keisti tą sceną.

— Bet, tarkim, Tonis Ostinas tikrai buvo numatytoji auka. Jeigu taip, tada įmanoma, kad žudikė — Emilė. Noriu pasakyti, kad ji buvo taip apsėsta savo jausmų tau, jog niekino Tonį Ostiną už romaną su tavo žmona ir tavo pažeminimą.

— Emilė Makdenjels, — pertraukė ją Žakas, nepalikdamas jai jokios galimybės prieštarauti, — nieko nenužudė. Taškas. Nebūtų galėjusi. Ne daugiau kaip tu. — Per vėlai suvokęs, kad kortelės apatinėje eilėje buvo pagrindiniai jos įtariamieji, Žakas galva mostelėjo į paskutinę kortelę ir nusišypsojo su palengvėjimu, kad diskusija jau beveik baigta. — Kieno pavardė paskutinėje kortelėje apatinėje eilėje?

— Tonio Ostino.

Visas linksmumas iš Žako veido dingo, jis patrynė skruostus delnais, tarsi galėtų nutrinti nuožmią neapykantą, sukilusią, kai tik jis sau leisdavo sau pagalvoti, kad žudikas — Ostinas.

— Manau, kad tai Ostinas, — paskendęs mintyse, jis pažvelgė aukštyn į Džulę. — Ne, aš žinau, kad tai to nevidono darbas, o paskui tyčia leido man už tai įkliūti. Kada nors, jeigu gyvensiu pakankamai ilgai...

Džulė staigiai atšoko, išgirdusi žiaurų jo balsą.

— Bet tu sakei, kad Ostinas neturi nė cento, — skubiai pertraukė jį. — Nužudęs Reičelę, kuri turėjo gauti daug pinigų iš tavęs per skyrybas, jis būtų praradęs galimybę savo nagus prikišti prie tavo pinigų.

— Jis buvo narkomanas. Ką gali žinoti, kokios mintys sukasi narkomano galvoje?

— Tu sakei, kad jis buvo įjunkęs į labai brangius narkotikus. Tada jam pirmiausia galėjo rūpėti prikišti nagus prie tavo pinigų, kad galėtų tenkinti savo įpročius?

— Aš jau turėjau viską, ką iš viso to galima išspausti, — kandžiai pasakė Žakas. — Aš kalbu rimtai!

Jis pamatė, kaip blykšta jos veidas, ir tučtuojau ėmė apgailestauti, kad pratrūko. Sušvelninęs toną, jis atsistojo ir ištiesė ranką, kad padėtų jai atsikelti.

— Atidėkim visa tai į šalį ir pagalvokim, ką veiksim likusią vakaro dalį.

Džulė susitvardė ir nepuolė atsakyti į jo pykčio proveržį ir prisivertė atsiminti, kad tai, kas nutiko vakar vakare, niekada nebepasikartos.

41

Po dešimties minučių ji sėdėjo ant taburetės prie virtuvės indaujos, visiškai rami, juokdamasi, nes jie niekaip negalėjo nuspręsti, ką veikti vakare.

— Sudarysiu sąrašą, — juokavo ji, arčiau prisitraukdama bloknotą užrašams ir pieštuką. — Ligi šiol tu siūlei mylėtis. — Kai Džulė rašė, Žakas, palinkęs viršum jos, uždėjęs ranką jai ant peties, su šypsena stebėjo. — Mylėtis. Ir mylėtis.

— Ar aš tai pasakiau tiktai tris kartus? — juokavo Žakas, jai baigus rašyti.

— Taip, ir aš visus tris kartus sutikau, bet mes turėjom sugalvoti, ką veiksim ankstyvą vakarą.

Dabar jam dingtelėjo tai, ką jau anksčiau buvo pastebėjęs, kai ji žymėjosi pastabas ant kortelių, ir pasakė jai komplimentą:

— Tavo rašysena tokia taisyklinga ir aiški; atrodo, lyg žodžiai būtų parašyti mašinėle.

— Nenuostabu, — atsakė ji, šypsodama jam per petį, — ne vienerius metus to mokiausi. Kai kitos trylikametės pradėjo seilėtis dėl tavęs, likdavau namie ir tobulindavau savo rašyseną.

Jis atrodė netekęs žado dėl tokio pastangų eikvojimo.

— Kodėl?

Palengva sukdamasi ant taburetės, Džulė pažvelgė į jį.

— Nes, — pasakė ji, — buvau visiška beraštė beveik ligi dvylikos metų. Nesugebėjau perskaityti daugiau nei kelis žodžius ir nieko nemokėjau parašyti, išskyrus savo vardą, ir tai nelabai įskaitomai.

— Tau buvo disleksija ar šiaip kas?

— Ne, tiesiog buvau beraštė, nes manęs niekas nemokė. Kai pasakojau tau apie savo vaikystę, šią dalį praleidau.

— Tyčia? — pasidomėjo Žakas, kai Džulė atsistojo ir apėjo lankstu bufetą atsinešti stiklinės vandens.

— Gal ir tyčia, nors sąmoningai nebuvau nusprendusi slėpti to nuo tavęs. Keista, ar ne, kad taip lengvai galiu prisipažinti buvusi smulki vagilė, bet protas neleido man sakyti, kad buvau beraštė.

— Nesuprantu, kaip tai galėjo nutikti tokiam protingam žmogui kaip tu.

Džulė sviedė į Žaką pranašumo kupiną žvilgsnį, kuris privertė jį geisti čiupti ją į glėbį ir bučiniais jį nuvyti nuo jos lūpų, ir išdidžiai pasakė:

— Jūsų žiniai, pone Benediktai, tai gali nutikti kiekvienam, o protingumas su tuo neturi nieko bendra. Kas penkta moteris šioje šalyje faktiškai yra beraštė. Dar būdamos mažos, jos praleidinėjo pamokas, nes buvo reikalingos namie padėti prižiūrėti jaunesnių, arba dėl to, kad jų šeimos nuolat kilnodavosi iš vienos vietos į kitą ir dar dėl dešimties kitokių priežasčių. Kai jos negali pasivyti, nusprendžia esančios kvailos ir paprasčiausiai daugiau nebebando. Kad ir kokia būtų priežastis, rezultatai visada tie patys. Jos pasmerktos dirbti sunkų fizinį darbą ir tikėtis pašalpų; jos nepalieka kasdien jas plūstančių savo vyrų, nes jaučiasi bejėgės ir nevertos ko nors geresnio. Negali įsivaizduoti, ką reiškia gyventi pasaulyje, kur tiek daug informacijos, o ji tau nesuprantama. Aš puikiai prisimenu, ką tai reiškia. Paprasčiausi dalykai, pavyzdžiui, kaip rasti kelią į tau reikalingą įstaigą pastate, tau visiškai neprieinami. Gyveni apimta baimės ir gėdos. Gėda nepakeliama, ir todėl moterys tai slepia.

— Tu jautei gėdą, nors buvai dar tokia mažutė? — paklausė Žakas, kitaip žvelgdamas į jos vaikystę.

Ji linktelėjo, nurijo kelis gurkšnius vandens, tada pastatė stiklinę į šalį.

— Kai lankiau mokyklą, stengdavausi atsisėsti pirmoje eilėje, kad nematyčiau kitų vaikų veidų, kai jie juoksis iš manęs. Mokytojus įtikinau, kad mano regėjimas prastas.

Žakas beveik nebežinojo, kaip susidoroti su emocijomis, siautėjančiomis jo viduje, pagalvojus apie Džulę kaip mažą vaikutį, mėginantį apgaule prasiskinti kelią per gyvenimą didžiuliame nešvariame mieste, kur visiems viskas nė motais. Atsikrenkšdamas jis tarė:

— Tu sakei, kad pradinė šios problemos priežastis buvo ta, kad nelankei mokyklos. Kodėl tavęs niekas nevertė eiti?

— Buvau ligotas vaikas, todėl daug pamokų praleidau pirmoje ir antroje klasėje, tačiau mokytojai mylėjo mane ir vis tiek keldavo į aukštesnę klasę. Tai darantis mokytojas elgiasi idiotiškai, nes tai neduoda rezultatų, bet taip jau būna, ypač su „geromis mergytėmis“. Trečioje klasėje supratau neišsilaikysianti, todėl ėmiau bėgti iš pamokų ir su vaikais šlaistytis po gatves. Mano globėjai, pas kuriuos gyvenau, turėjo ligi kaklo rūpesčių su kitais vaikais ir jie nesuuodė, kol mane pričiupo už bėgimą iš pamokų. Tuomet jau buvau ketvirtoje klasėje ir beviltiškai atsilikusi.

— Taigi nusprendei specializuotis, kaip užkurti variklį be raktelio ir kraustyti kišenes, kol Matisonai tave sutramdė?

Ji susidrovėjusi nusišypsojo jam ir linktelėjo, grįždama atgal prie taburetės.

— Prieš keletą mėnesių visai atsitiktinai sužinojau, kad kiemsargio žmona nemoka skaityti. Pradėjau ją mokyti ir neilgai trukus ji man atvedė kitą moteriškę, o toji — dar kitą, ir dabar jų yra septynios, mums teko persikelti į tikrą klasę. Kai jos ateina pirmąsyk į klasę, jos iš teisybės netiki, kad galiu joms padėti. Jos pažemintos, sugniuždytos ir galutinai įtikintos esančios beviltiškai kvailos. Iš tiesų man sunkiausia įtikinti jas, kad taip nėra. — Tyliai kikendama ji pridūrė: — Sukirtau lažybų su Pege Listrom, kad visą mėnesį prižiūrėsiu jos kūdikį, jeigu ji pavasarį nesugebės perskaityti visų užrašų gatvėje ir parduotuvių iškabų Kytone.

Žakas palaukė, kol ji atsistojo šalia, o tada juokais nuleido jį apėmusį švelnumą.

— Tai atrodo rizikinga.

— Ne taip rizikinga, kaip leisti jai eiti per gyvenimą tokiai, kokia yra. Beje, lažybas faktiškai jau laimėjau.

— Ji jau perskaito gatvių pavadinimus?

Džulė linktelėjo, ir Žakas pamatė, kaip iš džiugaus susijaudinimo jai nušvito akys.

— Ak, Žakai, tu tiesiog negali įsivaizduoti, kaip jautiesi, kai stebi jas pradedant mokytis! Jos tebegalvoja esančios kvailos, kol staiga ištaria visus žodžius trumpame sakinyje ir žiūri į mane su tokia... nuostaba akyse! — Ji ištiesė ranką delnu aukštyn. — Kai gali jas mokyti — jautiesi lyg delne laikytum stebuklą.

Žakui keistai užgniaužė gerklę, jis nurijo seiles ir prisivertė lengvabūdiškai pasakyti:

— Stebuklas esate jūs, panele Matison.

Ji nusijuokė:

— Ne, aš nesu, bet jaučiu, kad ir Debė Sju Kesidi vieną dieną bus stebuklas. — Kadangi jis atrodė susidomėjęs, Džulė pridūrė: — Jai trisdešimt, ji atrodo kaip tikra bibliotekininkė — lygūs rudi plaukai, rimtas veidas, tačiau nuo šešiolikos metų ji dirba tarnaite pas ponią Nelson. Ji vikri kaip botagas, labai jautri ir be galo kūrybinga. Ji nori kada nors parašyti knygą.

Klaidingai supratusi Žako šypsenos priežastį, Džulė pasakė:

— Nesijuok, ims ir parašys. Kaip beraštės, jos kalba nuostabiai turtinga. Bibliotekoje ji visą laiką magnetofonu klausosi knygų įrašų. Žinau, nes ponia Nelson tai sakė mano tėvui. Ji taip pat minėjo, kad kai Nelsonų vaikai buvo maži, Debė Sju sekdavo jiems visokiausias pasakas, ir jie ištisas valandas išbūdavo netriukšmaudami. Štai kodėl buvau Amarile tą dieną, kai mudu susitikom, — baigė Džulė. — Aš rinkau pinigus specialiai mokomajai medžiagai pirkti. Ji nebrangi, bet kai susideda...

— Gavai pinigų?

Ji linktelėjo, ir imdama pieštuką jam nusišypsojo.

Netverdamas jos nepalietęs, Žakas uždėjo ranką jai ant peties ir ėmė žaismingai gnybčioti jai ausį. Ji juokėsi, paskui pakreipė galvą ir savo švelnų veidelį patrynė į jo plaštakos viršų.

Tas paprastas meilus gestas staigiai prislėgė Žakui nuotaiką, nes jam tai priminė, kad po šio vakaro daugiau jokių gestų nebebus. Jam derėjo šįryt ją išleisti, bet jis neįstengė, nes tada ji būtų amžinai jo neapkentusi, ir kuo ilgiau jis ją laikė su savimi, tuo sunkiau bus leisti jai išvažiuoti. Išsiųsti ją rytoj, galvojant, kad Džulė neatlaikys tardytojų spaudimo, reiškė, kad jam teks išvykti iš Jungtinių Valstijų greičiau kaip už savaitės, bet rizikuoti vertėjo, nes norėjo būti tikras, kad merginai taip bus saugiau, juk negalėjai žinoti, kada kitą kartą straigtasparnio invazijos bus tikros.

Mėgindamas atsikratyti niūrios nuotaikos, apėmusios jį, Žakas tarė:

— Kad ir ką šiandien darytume, tegu tai būna kažkas ypatinga. Šventiška.

Prireikė sutelkti visas pastangas, kad nesiliautų šypsojęsis, kad ji nesuprastų, jog rytą jis išsiųs ją iš čia.

Džulė akimirką pagalvojo ir staiga nusišypsojo.

— O jeigu tai bus vakarienė prie žvakių su šokiais — pasimatymas, jeigu nepaisysim to, kad puotausime čia? Aš pasipuošiu, — pridūrė, norėdama paskatinti Žaką sutikti, bet jam jokio paskatinimo nereikėjo. Jis su tokiu palengvėjimu ir pasitenkinimu linksėjo galvą, kad Džulė negalėjo patikėti, kaip entuziastingai priėmė jos kuklų sumanymą.

— Nuostabu, — tučtuojau pritarė jis. Dirstelėjo į savo laikrodį. — Pasinaudosiu tavo kambario vonia ir „pasiimsiu“ tave už pusantros valandos. Ar užteks laiko?

Džulė nusijuokė.

— Man regis, valandos iki valiai bet kokiai transformacijai, kokios tik imčiausi.

42

Ir Džulė nusprendė jį priblokšti ir sužavėti, todėl besiruošdama sugaišo daugiau nei valandą. Didžiuotis ji galėjo vešliais plaukais, o kadangi Žakas aiškiai kreipė į juos ypatingą dėmesį, ji išsitrinko juos ir išdžiovino, tada sutvarkė juos taip, kad jie nerūpestingomis bangomis ir garbanomis kristų iš šonų apie veidą ir vilnytų jai per nugarą. Patenkinta padariusi su plaukais geriausia, kas įmanoma, nusivilko chalatą ir apsivilko minkštą megztą suknelę, besikeičiančio kobalto atspalvio, kuri ant pakabos atrodė veikiau kaip megztinis ligi žemės, palaidinės tipo liemeniu ir plačiomis rankovėmis, balto atlaso rankogaliais ir spindinčiomis mėlynomis krištolinėmis sagomis. Tik tada, kai Džulė siekė sau už nugaros užsagstyti suknelės, suprato, kad nėra užtrauktuko. Nors suknelė buvo su plačia į gobtuvą panašia apykakle iš priekio, ant pečių apykaklė buvo drapiruota, o nugaroje liko gili ovalinė iškirptė, pro kurią buvo matyti nuogas kūnas. Apgaulingas modelio paprastumas kartu su kukliu priekiu ir įspūdinga nugara buvo neapsakomai gražus ir leido jai pasijusti gražiai, bet Džulė pasitraukė nuo veidrodžio, dvejodama, ar ji gali vilkėti tokią gražią ir, be abejonės, brangią suknelę, priklausiusią kažkam kitam.

Kita vertus, ji žinojo neturinti didelio pasirinkimo. Jai reikėjo vilkėti kažką ilga, nes neturėjo kojinių, ir pagalvojo, ar jai nepasiskolinus šeimininkės baltinių. Išskyrus šitą poilsiui skirtą suknelę, visa kita spintoje, kas siekė kulkšnis, atrodė arba labai prašmatniai, arba buvo kelnės. Maža to, šių drabužių savininkė akivaizdžiai buvo aukštesnė, o tai mažino pasirinkimo galimybę. Kramtydama lūpą, Džulė nusprendė vilkėti šią nuostabią mėlyną suknelę ir tylomis atsiprašė nepažįstamos moters, prašmatnių drabužių spintos savininkės.

Pasiraususi antroje spintoje rado porą derėsiančių jai prie suknelės mėlynų baleto batelių, kurie buvo puse numerio per dideli, tačiau labai patogūs. Patenkinta padariusi absoliučiai visa, kas įmanoma, iš to, ką rado, ji pašiaušė plaukus ir paskutinį kartą žvilgtelėjo į veidrodį. Džulė užtruko kur kas ilgiau, ruošdamasi šiandieniniam „pasimatymui“, negu buvo praleidusi pamergės vaidmeniui Karlo ir Saros vestuvėse, bet ji visai dėl to nesigailėjo, pamanė ji. Kosmetika su užsienietiškais pavadinimais, kurią ji pavartojo šiandien, labai skyrėsi nuo tos pigios, kurią buvo pirkusi kosmetikos parduotuvėje Kytone, o paskui išmetusi — šita buvo daug švelnesnė ir subtilesnė. Prislopinti šešėliai akims ir blakstienų tušas pagražino jos akis, nors atrodė neįprastai, o nuo trupučio skaistalų ant skruostų jos skruostikauliai atrodė aukštesni ir ryškesni, bet jos akys spinduliavo ir oda kaito nuo minties pamatyti Žaką ir praleisti su juo nerūpestingą vakarą. Apskritai, nutarė Džulė, ji beveik niekada neatrodė gražiau negu dabar. Pasilenkusi į priekį, pasidažė savu lūpdažiu, tada žengė atbula, nusišypsojo savo atspindžiui ir pasuko miegamojo durų link. Ji sužinos šitos vietovės adresą, o tada atsiųs čekį, kad atsilygintų už čia suvartotą kosmetiką ir valyklos išlaidas už drabužius, kuriuos buvo pasiskolinusi.

Žvakės ant mažojo stalelio jau buvo uždegtos, kai ji įžengė į svetainę; židinyje skaisčiai liepsnojo ugnis, o Žakas stovėjo prie bufeto, atkimšdamas šampano butelį. Jai užgniaužė kvapą — kaip gražiai jis atrodė skolinta tamsiai mėlyna eilute, dailiai apgulančia jo plačius pečius ir puikiai kontrastuojančia su sniego baltumo marškiniais ir išmargintu kaklaraiščiu. Jau buvo kažką besakanti, kai staiga prisiminė jau sykį ir anksčiau mačiusi jį tokį išsipusčiusį — tik savais drabužiais, — ir pajuto, kaip skaudžiai jai sudiegė širdį dėl to, ką jis buvo praradęs. Tas kitas kartas buvo tada, kai matė jį televizijoje per Akademijos apdovanojimų ceremoniją, ir dar sykį, kai jis teikė Oskarą, ir paskui, kai jis žingsniavo į sceną atsiimti savo Oskaro už Geriausią aktorių. Tą vakarą jis vilkėjo juodą smokingą su baltais klostytais marškiniais ir juoda peteliške, ir ji prisiminė pagalvojusi, koks puikus, elegantiškas vyras, toks aukštas ir rafinuotas. Nebeprisiminė, ką jis pasakė dėkodamas, tik kad kalba buvo trumpa ir labai sąmojinga, nes visa salė plyšo juokais ir dar tebesijuokė, jam nuėjus nuo scenos.

Tai, kad jis dabar ištremtas ir turi slapstytis kaip medžiojamas žvėris ir vilki skolintais drabužiais, jos vos nepravirkdė.

Džulė pagalvojo, kad jis niekada nesiskųsdavo ir nepriimdavo nei jos užuojautos, nei pasigailėjimo. Kadangi tai turėjo būti šventinis nerūpestingas vakaras, Džulė nusprendė pasistengti, kad toks jis ir būtų. Jausdamasi truputį nedrąsi ir varžydamasi, ji sukišo rankas į kišenes, paslėptas suknelės šoninėse siūlėse, ir žengė į priekį:

— Labas, — pasisveikino linksmai šypsodama.

Žakas pakėlė akis ir negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo jos, o šampanas, kurį pylė, ėmė lietis per taurės kraštus.

— Dieve mano, — sušnibždėjo jis kimiai ir pagarbiai, žvilgsniu palengva apvesdamas jos veidą, plaukus ir kūną. — Kaip galėjai pavydėti Glenai Klouz?

Ir tik tada Džulė tikrai suprato, kad kaip tik dėl to ji norėjo išsipuošti, pasidažyti ir sutvarkyti plaukus. Ji mėgino varžytis su tomis garsiomis moterimis, kurias Žakas pažinojo, kiek lygesnėmis sąlygomis.

— Tu išliejai šampaną, — tyliai tarė ji, tokia patenkinta, kad beveik nežinojo, kaip elgtis.

Jis tyliai susikeikė, kilsterėjo butelį aukštyn ir siekė pašluostės.

— Žakai?

— Ką, — paklausė jis gailiai, neatsigręždamas ir pakeldamas taures.

— Kaip tu galėjai pavydėti Patrikui Sveizui?

Staigus baltas jo šypsenos žavesys išdavė, kad jis patenkintas jos komplimentu taip pat, kaip ir jinai jo.

— Garbės žodis, nežinau, — nusijuokė jis.

— Kokius dainininkus išrinkai? — nusijuokė Džulė po vakarienės žvakių šviesoje. — Jei išrinkai Peliuką Mikį, aš su tavimi nešoksiu.

— Šoksi.

— Kodėl esi toks tikras?

— Tau patinka šokti su manimi.

Nors jie ir žaismingai apsižodžiavo, Džulė suvokė, kad per vakarienę Žako nuotaika subjuro. Nors jis pabrėžtinai paprašė ją vakarienę laikyti šventiška proga, jo veide radosi kažkokia neaiški įtampa ir niūrumas, kuris vakarui bėgant vis labiau ryškėjo. Ji manė, kad tai pokalbis apie nužudymą bus sukėlęs šią keistą nuotaiką, nes vienintelis paaiškinimas, atėjęs jai į galvą, buvo tai, kad Žakas mąsto apie jos išsiuntimą namo, o ji to neištvers. Nors ir labai troško likti su juo, Džulė puikiausiai žinojo, kad spręs ne ji. Nors ir buvo jį įsimylėjusi, neįsivaizdavo, ką jis iš tiesų jaučia jai, išskyrus tai, kad jam labai patinka turėti ją prie savęs. Čia.

Jai už nugaros stereogrotuve Barbros Streisand balsas be jokių pastangų kilo į pirmuosius ryškiai romantiškos dainos taktus, ir Džulė vėl pabandė nusikratyti savo nuojauta. Kai Žakas atvėrė jai savo glėbį.

— Tai tikrai ne Peliuko Mikio balsas, — pabrėžė jis. — Ar tiks?

Džulė linktelėjo šypsodama iš pasitenkinimo.

— Streisand — mano pati mylimiausia dainininkė.

— Mano taip pat, — Žakas apglėbė ranka jai liemenį, prisitraukdamas artyn.

Jeigu turėčiau tokį balsą kaip jos, — pasakė Džulė, stengdamasi numaldyti susirūpinimą, — dainuočiau vien tam, kad girdėčiau save. Dainuočiau atidarydama duris ir skambindama telefonu.

— Ji fenomenali, — pritarė Žakas. — Operinių sopranų už dešimt centų gali dešimtį gauti, bet Barbra — unikali, neprilygstama.

Staiga Džulė suprato, kad jo ranka kyla palengva aukštyn per jos nuogą nugarą; ji pamatė įsiliepsnojant jo akyse skendinčias ugneles ir giliai viduje pajuto, kaip gimsta atliepiantis geismas — kankinančios jo prisilietimo saldybės, audringo bučinio atkaklumo ir sukrečiančio džiaugsmo geismas, kai jo kūnas paims josios. Kaip jaudino žinojimas, kad visa tai ji gaus prieš pasibaigiant nakčiai ir galės mėgautis, pratęsiant tą akimirką, jautė, kad ir Žakas nori to paties. Bet ar ji visa tai turės rytoj vakare ir dar kitą vakarą, spėliojo ji, stengdamasi sutramdyti savo paniką dėl to, ką jos intuicija sakė jai slypint po jo niūria nuotaika.

— Ar buvai pažįstamas su ja? — paklausė ji.

— Su Barbra?

Džulė linktelėjo.

— Taip, buvau.

— Kokia ji? Kažkur skaičiau, kad ji nėra maloni žmonėms, dirbantiems su ja.

Žakas pagalvojo valandėlę, mėgindamas paaiškinti.

— Ji turi talentą, kokio neturi niekas, — po valandėlės atsakė jis. — Ji žino, kaip nori jį panaudoti, ir nemėgsta, kai žmonės elgiasi su ja taip, lyg jie geriau už ją išmanytų, kaip tai daryti. Trumpai tariant, ji nepakenčia kvailių.

— Tau ji labai patiko, ar ne?

— Labai.

Džulė klausėsi jaudinamų dainos žodžių, svarstydama, ar jis į juos įsiklauso, o gal jis taip, kaip ir dauguma vyrų, vien tik girdi muziką ir ignoruoja tekstą.

— Graži daina, — pasakė ji, nes be galo troško, kad jis išgirstų žodžius taip, lyg jie būtų jos.

— Gražios eilės, — pritarė Žakas, stengdamasis susitvardyti, pasakyti sau, kad tai, ką jis jaučia, netrukus išblės, kai jie nebebus kartu. Jis žvelgė į ją, ir Streisand dainos žodžiai tarytum persmelkė jam širdį.

Tą rytdieną tavo akių gelmėj Pažadinsiu aš savo bučiniais Ir lauksiu, kol aušra ateis,

Visas dienas, kol būsiu aš gyva,

Ar saulė švies skaisti,

Ar šėls nuožmi audra,

Tave aš prisiminsiu, apie tave galvosiu.

Jam iš tiesų atlėgo, kai Streisand balsas nutilo ir pradėjo dainuoti Vitni Hiuston ir Žermenos Džekson duetas. Kaip tik tuo metu Džulė atitraukė savo skruostą nuo jo krūtinės ir pažvelgė aukštyn į jį, o kai jis pažvelgė jai į akis ir išgirdo dainos tekstą, pajuto, kaip jam gniaužia krūtinę.

Kaip skaisti žvakės liepsna Meilė spindi tavo akyse.

Tamsią naktį kelią ji apšvies,

Leis mums neprarast vilties.

Kai baigėsi daina, ji visa virpėdama įkvėpė, o jis suprato, kad ji bando išsivaduoti iš muzikos kerų, pradėdama pokalbį apie tai, kas abiem labiausiai patinka.

— Kokia tavo, Žakai, mėgstamiausia sporto šaka?

Žakas pirštais pakėlė aukštyn jos smakrą.

— Mano mėgstamiausia sporto šaka, — tarė jis geismo pilnu, kimiu balsu, kurį ir pats vargiai atpažino, — mylėtis su tavimi.

Jos akys patamsėjo iš meilės, kurios ji jau nebesistengė slėpti.

— O mėgstamiausias maistas? — netvirtai paklausė ji.

Atsakydamas Žakas palenkė galvą ir švelniai pabučiavo ją į lūpas.

— Tu.

Ir tą akimirką suvokė, kad ištremti Džulę iš savo gyvenimo bus sunkiau, nei prieš penkerius metus išgirsti, kaip už nugaros trinkteli kalėjimo vartai. Nesuvokdamas, ką daro, jis tvirtai ją apkabino, panardino veidą į jos plaukus ir stipriai užsimerkė.

Jos delnas palietė jam veidą, pirštai išsiskėtė ant sustingusio jo skruosto, o jos balsas drebėjo.

— Tu ketini rytoj išsiųsti mane namo, ar ne?

— Taip.

Tame žodyje Džulė išgirdo nepalaužiamą ryžtą, ir taip gerai pažįstamą, kad žinojo, ginčytis bergždžia, bet vis tiek pabandė.

— Nenoriu išvažiuoti!

Jis pakėlė galvą ir, nors jo balsas vis dar tebebuvo tylus, skambėjo tvirtai ir ryžtingai.

— Neapsunkink visko dar labiau.

Džulė, nevilties apimta, nustebo, kaip gali būti dar sunkiau, tačiau susivaldė tuščiai neprotestavusi ir padarė taip, kaip Žakas šiuo metu norėjo. Atsigulė į lovą drauge su juo, kai jis jos paprašė ir bandė šypsotis, kai to prašė. Po to, kai jis juos abu privedė prie palaimingos kulminacijos, ji pasisuko jo glėbyje ir sukuždėjo:

— Myliu tave. Myliu tave.

Jis pirštų galais uždengė jai lūpas, nutildydamas žodžius, kai ji vėl pabandė juos ištarti.

— Nereikia.

Džulė atitraukė savo žvilgsnį nuo jo ir palenkė galvą, įsistebeilydama jam į krūtinę. Jai norėjosi, kad ir jis tai pasakytų, net jeigu tai būtų netiesa. Norėjo išgirsti žodžius iš jo lūpų, bet neprašė, žinodama, kad jis atsisakys.

43

Bleizerio variklis tuščiai burzgė, išmetamosios dujos tirštai rangėsi iš duslintuvo į žvarbų orą, kai jie abu auštant stovėjo greta automobilio.

— Orų prognozė nežada sniego, — pasakė Žakas, žvelgdamas į rausvą saulėtekį, dryžiais išmarginusį dangų, kai, persisverdamas per vairą, greta jos ant keleivio sėdynės pastatė termosą kavos. Pažvelgė žemyn į ją, jo veidas buvo santūrus. — Kelias ligi pat Teksaso turėtų būti tuščias.

Džulė suprato išvykimo taisykles, nes šįryt buvo jai išaiškinęs, — jokių ašarų, jokio apgailestavimo, — ir žūtbūtinai stengėsi atrodyti susitvardžiusi.

— Būsiu atsargi.

— Neskubėk, — patarė jis. Kalbėdamas ištiesė ranką ir aukščiau užtraukė jos striukės užtrauktuką, paskui, palyginęs apykaklę, kilstelėjo ją arčiau smakro. Tas paprastas gestas vos nepravirkdė jos. — Tu važinėji per daug greitai.

— Aš neskubėsiu.

— Pasistenk kaip įmanoma toliau nukakti nuo čia neatpažinta, — vėl priminė, imdamas jai iš rankos tamsius akinius ir dėdamas juos ant nosies. — Kai būsi perkirtusi Oklahomos sieną, pasuk į pirmą poilsio aikštelę ir palik automobilį priešais ją. Penkiolika minučių būk nematoma nuo kelio, paskui eik tiesiai prie mokamo telefono automato ir paskambink savo šeimai. FTB agentai klausysis tavo pokalbio, tad pasistenk, kad atrodytum kiek galima labiau išsigandusi ir sutrikusi. Pasakyk jiems, kad nuvežiau tave į aikštelę ir palikau ant grindų mašinos gale užrištomis akimis ir kad aš dingau, o tu išsilaisvinai. Pasakyk jiems, kad grįžti namo. Kai pasieksi namus, sakyk tik teisybę.

Žakas iš namų buvo pasiėmęs kaklaskarę, sumezgęs taip, lyg ji būtų buvusi užrišta aplink galvą, o šįryt numetė ją į automobilį. Džulė patylėjo ir linktelėjo, nes nebebuvo ką sakyti — bent nieko, ką išgirsti jis būtų norėjęs.

— Klausimų yra?

Džulė papurtė galvą.

— Gerai. Dabar atsisveikindama pabučiuok mane.

Džulė pasistiebė ant pirštų galų jo pabučiuoti ir nustebo, kai jo rankos labai stipriai apglėbė ją, bet jo pabučiavimas buvo trumpas, o tada jis pastūmėjo ją šalin nuo savęs.

— Metas, — pasakė jis abejingu balsu.

Ji linktelėjo, bet neatrodė, kad pajudėtų iš vietos, ir jos ryžtas neiškelti jokios nesmagios scenos ėmė svyruoti.

— Tu man rašysi, ar ne?

— Ne.

— Bet galėtum man pranešti, kaip gyveni, — nevilties apimta paprašė ji, — net jeigu negali pasakyti, kur esi. Privalau žinoti, kad esi saugus! Pats sakei, kad jie ilgai neseks mano korespondencijos, jeigu iš viso seks.

— Jei mane sugaus, išgirsi apie tai per žinias po kelių valandų. Jei ne, žinosi, kad esu saugus.

— Bet kodėl negali man parašyti? — nebeištvėrė ji ir tučtuojau pasigailėjo, kai jo veidas sustingo ir tapo budrus.

— Jokių laiškų, Džule! Viskas bus baigta, kai tik išvažiuosi iš čia. Mes baigėm. — Žodžiai kapojo it botago kirčiai, nors jo balse nebuvo jokio šiurkštumo. — Jau rytoj vėl grįši į savo senąjį gyvenimą ten, kur jį palikai. Įsivaizduok, kad viso šito niekada nebuvo, ir užmirši per kelias savaites.

— Gal tu ir galėsi, aš ne, — atsakė ji, nekęsdama maldaujančio tono ir ašaringo balso. Ji papurtė galvą, tarsi tam, kad paneigtų savo žodžius, ir atsisuko į automobilį, piktai pečiu brūkštelėdama per šlapią akį. — Išvažiuoju, kol nepasirodžiau esanti dar didesnė kvailė, — smaugiamu balsu kalbėjo ji.

— Nereikia, — kimiai sukuždėjo jis, čiupdamas ją už alkūnės ir sustabdydamas. — Tik ne taip. — Ji pažvelgė aukštyn į bedugnes jo akis, ir pirmąsyk Džulė nebebuvo tokia tikra, kad jam šio ryto atsisveikinimas toks lengvas, kaip buvo maniusi. Pridėjęs delną jai prie skruosto, jis nubraukė jai plaukus ir iškilmingai pasakė: — Vienintelis kvailas dalykas, kurį padarei pereitą savaitę, — per daug pamilai mane. Visa kita, ką kalbėjai ar darei... buvo teisinga. Buvo tobula.

Užmerkusi akis ir tramdydama ašaras, Džulė įsikniaubė veidu jam į delną ir pabučiavo jį, kaip jis sykį buvo bučiavęs josios, ir sukuždėjo:

— Aš tave labai myliu.

Jis staigiai atitraukė ranką. Jo balsas tapo nuolaidžiai linksmas:

— Tu nemyli manęs, Džule. Esi naivi ir nepatyrusi, ir nežinai, kuo skiriasi geras seksas nuo tikros meilės. O dabar būk gera mergaitė, grįžk namo, kur tavo vieta, ir užmiršk mane. Šito aš ir noriu iš tavęs.

Ji pasijuto taip, tarsi jis būtų jai šėręs, tačiau įžeistas išdidumas privertė ją pakelti smakrą aukštyn.

— Tu teisus, — pasakė ramiai ir oriai, lipdama į mašiną. — Metas grįžti į tikrovę.

Žakas žiūrėjo, kaip jos automobilis dingo už pirmojo posūkio ir išnyko iš akių tarp aukštų pusnių. Žakas liko stovėti dar ilgai, jos jau nebebuvo, kol žvarbus vėjas priminė, kad jis stovi šaltyje tik su plonu švarku. Jis įskaudino ją, nes turėjo tai padaryti, tikino save, grįžęs į namą. Negalėjo sau leisti sugaišti nė vienos papildomos jos brangaus gyvenimo akimirkos mylint jį, ilgintis ar laukiant jo. Jis pasielgė teisingai, tauriai, išjuokdamas jos meilę.

Jis nuėjo į virtuvę, abejingai paėmė kavinuką ir siekė paimti puodelį iš spintelės, tada pamatė puodelį, iš kurio tą rytą gėrė Džulė, sėdėdama ant bufeto. Lėtai ištiesė ranką ir pakėlė jį, paskui jo kraštą prisiglaudė sau prie skruosto.

44

Dviem valandoms prabėgus po to, kai paliko namą kalnuose, Džulė privažiavo tuščią šlaitą paplentėje ir siekė termoso nuo sėdynės šalimais. Nuo ašarų, kurias lieti ji buvo griežtai atsisakiusi, jai perštėjo akis ir gerklę, o sąmonė buvo apdujusi nuo beviltiškų pastangų išstumti iš atminties skausmingus atsisveikinimo žodžius.

„Tu nemyli manęs, Džule. Esi naivi ir nepatyrusi, ir nežinai, kuo skiriasi geras seksas nuo tikros meilės. O dabar būk gera mergaitė, grįžk namo, kur tavo vieta, ir užmiršk mane. Šito aš ir noriu iš tavęs“.

Ranka jai drebėjo, — ji buvo tokia nelaiminga, — kai pylė kavą iš termoso į dangtelį. Kaip beprasmiškai žiauriai elgėsi jis šitaip ją išjuokdamas, tuo labiau kad žinojo, jog vos tik grįžusi turės susitikti su policija ir žurnalistais. Kodėl jis negalėjo arba ignoruoti jos žodžių, arba pameluoti ir pasakyti, kad taip pat myli ją, tik tam, kad ji turėtų už ko įsitverti per tą kankynę, kuri jos laukė. Būtų buvę daug lengviau tai ištverti, jei tik jis būtų pasakęs, kad taip pat myli ją.

„ Tu nemyli manęs, Džule... O dabar būk gera mergaitė, grįžk namo, kur tavo vieta, ir užmiršk mane...“

Džulė bandė nuryti kavos gurkšnį, bet jis užstrigo gerklėje, kai sutrikusi suvokė dar vieną skaudų dalyką, dar labiau ją prislėgusį ir pribloškusį negu atsisveikinimas. Nors jis ir išsityčiojo iš jos jausmų, Žakas puikiausiai žinojo, kad ji tikrai jį mylėjo. Iš tiesų jis buvo tuo toks tikras, kad manė galįs šitaip su ja elgtis ir kad ji grįš namo, neišdavusi jo valdžios atstovams. Ji žinojo, kad ir čia jis buvo teisus. Šitaip įžeista jo beširdiškumo, ji niekada nebandys smogti jam atgal. Per daug jį mylėjo, kad norėtų įskaudinti, kad ir kaip būtų keista, jos tikėjimas jo nekaltumu tebebuvo toks pat nepalaužiamas ir tvirtas kaip ir vakar.

Pro ją prašvilpė pikapas, pažliugusiu sniegu apdrėbdamas jos automobilio šoną, ir ji prisiminė Žako įspėjimą išvažiuoti kuo toliau, neatkreipiant į save dėmesio. Ji sunkiai atsisėdo ir įjungė pavarą, žiūrėdama per petį, ar saugu išvažiuoti į kelią, tačiau greitį pasirinko šešiasdešimt penkias mylias per valandą. Nes jis jai buvo liepęs neskubėti. Ir sustabdyta už greičio viršijimą ji patektų į kategoriją „patraukti dėmesį“.

Pasiekti Kolorado-Oklahomos sieną Džulei prireikė daug mažiau laiko, nei nuvažiuoti tą patį atstumą per pūgą. Laikydamasi Žako nurodymų, ji sustojo pirmoje poilsio aikštelėje Oklahomos pusėje ir paskambino telefonu.

Į pirmą skambutį atsakė jos tėvas.

— Tėti, — pasakė ji, — čia Džulė. Aš laisva. Esu pakeliui į namus.

— Ačiū Dievui, — išsprūdo jam, — ak, ačiū Dievui.

Per visus tuos metus ji niekada nebuvo girdėjusi tokio nusiminusio tėvo, ir jai net silpna pasidarė pagalvojus, ką privertė jį išgyventi. Tačiau nė vienam iš jų nespėjus dar ką pasakyti, įsiterpė nepažįstamas balsas:

— Čia agentas Ingremas iš FTB. Panele Matison, kur jūs?

— Aš Oklahomoje, poilsio aikštelėje. Aš laisva. Jis... jis paliko mane automobilyje su rakteliais, užrištom akim. Bet jo nėra. Aš tikra, jis išvyko. Nežinau kur.

— Atidžiai klausykit, — tarė balsas. — Grįžkit į automobilį, užsirakinkit dureles ir tučtuojau iš ten išvažiuokit. Nepasilikit ten, kur paskutinį kartą jį matėt. Važiuokit į artimiausią gyvenvietę ir iš ten paskambinkit mums. Mes pranešim vietos valdžiai, ir jie atvyks pas jus. Dabar, panele Matison, važiuokit iš ten.

— Aš noriu grįžti namo! — perspėjo Džulė, nuoširdžiai apimta nevilties. — Noriu susitikti su savo šeima. Nenoriu likti Oklahomoje ir laukti. Negaliu. Aš tik norėjau, kad kas nors žinotų, jog aš jau kelyje.

Ji padėjo telefono ragelį ir pasuko prie automobilio, o iš kitos gyvenvietės visai nebeskambino.

Po dviejų valandų sraigtasparnis, tikriausiai ieškojęs iš baimės pakvaišusios įkaitės, keliavusios namo, pastebėjo ją ant tamsaus Teksaso greitkelio ir pakibo jai virš galvos. Kelios minutės po to, kai Džulė pamatė jį, patrulių automobiliai su besisukančiais raudonais ir mėlynais švyturėliais ėmė lėkti į autostradą iš visų pusių, išsirikiuodami priešais ją ir už jos, sudarydami eskortą lydėti ją namo. Arba veikiau, kaip sunerimusi pagalvojo Džulė, sutrukdyti įtariamai Žako Benedikto bendrininkei persigalvojus bandyti pabėgti, kol ji dar neapklausta.

Baisu įsivaizduoti, kokio masto turėjo būti, jų abiejų medžioklė, ir Džulė nuoširdžiai piktinosi oficialia palyda, kol įvažiavo į Kytoną ir priartėjo prie savo tėvų namo. Nors buvo antra valanda nakties, reporterių spiečius apgulė kiemą ir gatvę, o fotoaparatų blykstės švysčiojo priešais, kai ji lipo iš automobilio. Prireikė trijų Teksaso policininkų ir abiejų jos brolių pagalbos, kad mergina galėtų prasibrauti pro minią reporterių, vienas per kitą rėkiančių jai klausimus, ir patekti į priebutį.

Namo viduje laukė dar du FTB agentai, bet jos tėvai atskubėjo pro juos ir apgaubė ją saugia savo šiluma ir meile.

— Džule, — kartojo motina, glėbesčiuodama ją verkdama ir kartu šypsodama. — Mano Džule, mažyte mano Džule.

Tėvas suspaudė ją savo lokio glėbyje ir vis kartojo ir kartojo:

— Ačiū Dievui, ačiū Dievui!

Ir Džulė pajuto, kaip ašaros užtvindė jai akis, nes ji niekada tikrai nebuvo suvokusi, kaip stipriai jie ją myli.

Tedas ir Karlas glėbesčiavo ją ir bandė juokauti apie jos „nuotykį“, tačiau abu atrodė smarkiai sulysę, o ašaros, kurias ji tramdė ilgiau nei dvidešimt keturias valandas, riedėjo jai skruostais. Per pastaruosius dešimt metų ji buvo išvarvinusi tik keletą ašarų, ir tos pačios buvo dėl liūdnų filmų, — bet per pastarąją savaitę ji jautė priverkusi ištisą vandenyną. Tai, ryžtingai nutarė ji, turi tučtuojau baigtis, ir visiems laikams. Netrukus įsibrovė šviesiaplaukis FTB agentas, jis išėjo į priekį ir ramiai, bet valdingai pareiškė:

— Atleiskit, kad trukdau, panele Matison, tačiau laikas dabar svarbiausia, ir mes turim klausimų, į kuriuos reikia atsakyti. Aš esu Deividas Ingremas, mes kalbėjomės telefonu. — Jis ranka parodė į aukštą tamsiaplaukį agentą šalia savęs ir pasakė: — Čia agentas Polas Ričardsonas, kurio žinioje yra Benedikto byla.

Prašneko ponia Matison:

— Verčiau eime į valgomąjį, ten, prie stalo, visiems užteks vietos. — Ji pasiūlė savo seną universalų vaistą, kuris pagydydavo visus Džulės vaikystės negalavimus. — Atnešiu pieno, sausainių ir kavos, — pridūrė ji.

— Ne, atleiskit, ponia Matison, — ryžtingai atsisakė Polas Ričardsonas. — Manau, šis pokalbis turėtų būti privatus. Jūsų duktė galės jus painformuoti iš ryto.

Džulė ėjo į valgomąjį tarp Tedo ir Karlo, tačiau, išgirdusi tai, sustojo ir atsisuko. Primindama sau, kad šie vyrai — tikrai ne priešai, o tik atlieka savo darbą, ji ramiai, bet tvirtai pasakė:

— Pone Ričardsonai, suprantu, kaip jums rūpi pateikti klausimus, bet mano šeima ne mažiau nekantrauja išklausyti mane, ir jie turi didesnę teisę negu jūs. Norėčiau, kad jie šiandien dalyvautų, jeigu jūs neprieštarausit.

— O jeigu prieštarausiu?

Ūgiu ir veido spalva jis skausmingai priminė jai Žaką, ir po varginančios kelionės ji visai nebuvo pasiruošusi gintis. Todėl iškankintas jos šypsnys, skirtas jam, buvo kartu ir labai, asmeniškas.

— Prašau, pasistenkit neprieštarauti. Aš išvargusi ir tikrai nenoriu su jumis ginčytis.

— Manau, kad jūsų šeima gali dalyvauti, — nusileido jis, — paskui sviedė į savo susiraukusį bendrą keistą, raminantį žvilgsnį.

Džulė visai nepastebėjo šito susižvalgymo, bet Tedas pamatė, Karlas taip pat.

— Gerai, panele Matison, — staiga pasakė Ingremas, pradėdamas vadovauti pokalbiui, vos tik jiems susėdus. — Pradėkim nuo pat pradžių.

Džulė pajuto nežymų baimės virpulį, kai Ričardsonas įkišo ranką į savo kišenę, išsitraukė magnetofoną ir padėjo jį ant stalo priešais ją, tačiau prisiminė, kad Žakas buvo sakęs, kad šito jai ir reikia laukti.

— Nuo ko turėčiau pradėti? — paklausė ji, dėkingai šypsodama motinai, kai toji padavė Džulei stiklinę pieno.

— Mes jau žinom, kad manoma, jog jūs važiavot į Amarilą susitikti su vienu jūsų mokinio seneliu, — pradėjo Ričardsonas.

Džulė staigiai atsisuko:

— Ką reiškia — manoma?

— Nereikia gintis, — skubiai įsiterpė Ingremas raminamai. — Papasakokit mums, kas nutiko. Pradėkim nuo to, kai jūs pirmąsyk sutikot Zakarį Benediktą.

Džulė sukryžiavo rankas ant stalo ir pamėgino visai nesijaudinti.

— Sustojau išgerti kavos restorane prie autostrados. Nebeprisimenu, kaip vadinosi ta vieta, bet pamačiusi atpažinčiau. Kai išėjau į lauką, snigo, ir aukštas tamsiaplaukis vyras pasilenkęs kiūtojo prie subliūškusios mano automobilio padangos. Ir pasisiūlė sutvarkyti.

— Gal pastebėjot, ar jis buvo ginkluotas?

— Jei būčiau pastebėjusi, kad turi ginklą, be jokios abejonės, nebūčiau siūliusi jį pavėžėti.

— Ką jis vilkėjo?

Klausimai sparčiai vijo vienas kitą, valanda po valandos.

— Panele Matison, privalot prisiminti kai ką daugiau apie tai, kur stovi tas namas, kuriame jis slapstosi!

Tai buvo Polas Ričardsonas, kuris stebėjo ją, tarsi Džulė būtų vabzdys po mikroskopu, ir kalbėjo valdingai, jai truputį primindamas Žako toną, kai tas supykdavo. Ji buvo tokia išvargusi, kad tai jos neerzino, ir veikiau pasirodė malonu.

— Sakiau jums, man buvo užrištos akys. Ir prašau mane vadinti Džule — tai trumpiau ir užima mažiau laiko negu panelė Matison.

— Ar, būdama kartu su Benediktu, galėjot sužinoti, kur jis vyksta?

Jau apie tai jie buvo kalbėję.

— Jis man pasakė, kuo mažiau žinosiu, tuo jis bus saugesnis.

— Ar bandėt sužinoti, kur jis vyksta?

Džulė papurtė galvą. Tai buvo kitas klausimas.

— Prašom atsakinėti garsiai į magnetofoną.

— Gerai! — atkirto ji, staiga nusprendusi, kad jis visai nepanašus į Žaką — buvo jaunesnis ir malonesnis, ir iš teisybės neturėjo Žako šilumos. — Aš jo neklausiau, kur jis važiuoja, nes jau buvo sakęs, kad kuo mažiau aš žinosianti, tuo saugesnis jis būsiąs.

— O jūs norit, kad jis būtų saugus, ar ne? — paklausė jis, savo rašiklio galu barškindamas į stalą. — Nenorit, kad jį sugautų, ar ne?

Atsiskaitymo valanda atėjo. Ričardsonas laukė, ir Džulė dirstelėjo pro valgomojo langą į reporterius, knibždėte knibždančius kieme ir išsirikiavusius palei gatvę, o nuovargis bangomis apėmė ją.

— Jau sakiau jums, jis mėgino išgelbėti man gyvybę.

— Nesuprantu, kodėl tai turėtų paneigti faktą, kad jis yra nuteistas žmogžudys ir kad paėmė jus įkaite.

Atsilošdama kėdėje, Džulė žiūrėjo į jį vienu metu niekinamai ir neviltingai.

— Aš nė vieną minutę netikėsiu, kad jis ką nors nužudė. O dabar, pone Ričardsonai, leiskit man kai ko jus paklausti.

Ignoruodama Tedo mėginimą ją perspėti, spūstelint jai kelį, dėl karingo jos tono, ji tarė:

— Įsivaizduokit esąs mano vietoje, kad aš jus paėmiau įkaitu, o jūs sugebėjot nuo manęs pabėgti. Jūs slepiatės nuo manęs, bet aš galvoju, kad jūs įkritot į gilų ledinį upelį. Iš savo slėptuvės jūs stebit, kaip aš bėgu prie upelio ir neriu į ledinį vandenį. Aš vis neriu ir neriu, šaukdama jus vardu, o kai negaliu jūsų rasti, jūs stebit, kaip aš sverdėdama išlipu iš upelio ir sukniumbu sniege. Tačiau aš negrįžtu į savo sniegovežį ir nevažiuoju namo. Aš kapituliuoju. Atsisagstau permirkusius marškinius, kad šaltis greičiau mane nužudytų, atkraginu galvą, užmerkiu akis ir lieku ten, leisdama krintančiam sniegui užkloti man galvą ir veidą.

Kai Džulė nutilo, Ričardsonas pakėlė antakius.

— Ką norit įrodyti?

— Noriu įrodyti, — atsakė ji, — ar jūs, tai matydamas, patikėtumėt, kad iš tiesų galėjau šaltakraujiškai ką nors nužudyti? Ar bandytumėt išgauti iš manęs informaciją, kuri tiktai leistų mane nušauti, man nespėjus įrodyti, kad nieko nenužudžiau?

— Ar tai ketina daryti Benediktas? — paklausė jis, pasilenkdamas į priekį.

— Aš padaryčiau, — išsisuko ji nuo atsakymo, — o jūs man neatsakėt. Ar po to, kai sužinojot, kad bandžiau išgelbėti jums gyvybę ir pati norėjau numirti, kai maniau, kad man nepavyko, — mėgintumėt išgauti iš manęs informaciją, kad galėtumėt mane sugauti ir galbūt per gaudynes nužudyti?

— Aš jausčiausi priverstas, — atšovė Ričardsonas, — atlikti savo pareigą ir padėti įvykdyti teisingumą nuteistam žudikui, kuris, be to, dabar dar yra ir grobikas.

Džulė ilgai žiūrėjo į jį, o paskui ramiai tarė:

— Tokiu atveju man belieka tikėtis, kad koks nors donoras atiduos jums savo širdį, nes pats jūs tikriausiai neturit.

— Manau, šiandien pakaks, — įsiterpė agentas Ingremas, jo balsas, kaip ir šypsena, buvo malonus. — Mes visi buvom ant kojų nuo vakar vakaro, kai jūs paskambinot.

Matisonų šeima atsistojo — po bemiegės nakties visi buvo pavargę, tik kiek skirtingai.

— Džule, — kreipėsi į ją ponia Matison, užgniauždama užklupusį žiovulį, — tu miegosi senajam savo kambary. Judu taip pat, Karlai ir Tedai, — pridūrė ji. — Nėra prasmės mėginti prasibrauti pro visus tuos reporterius, o be to, gal šiandien kiek vėliau Džulei jūsų prireiks.

Agentai Ingremas ir Ričardsonas gyveno tame pačiame daugiabučių namų Dalaso rajone, jie buvo draugai ir bendradarbiai. Paskendę mintyse, jie važiavo į motelį už miesto, kur buvo apsistoję jau visą savaitę. Tik tada, kai pastatė sedaną priešais savo butą, Deividas Ingremas galiausiai išdrįso pasakyti savo nuomonę. Pareiškė ją tuo pačiu maloniu, neagresyviu tonu, kuriuo pavyko apgauti Džulę, priversdamas galvoti, kad tiki viskuo, ką ji sakė.

— Polai, ji kažką slepia.

Ričardsonas susiraukęs pažiūrėjo į apsilaupiusius baltus numerius ant savo kambario durų ir paprieštaravo:

— Nesąmonė. Ji sąžininga. Nemanau, kad ji ką nors slėptų.

— Tada, — sarkastiškai pastebėjo Ingremas, — verčiau pradėk mąstyti smegenimis, o ne tuo organu, vos tik ji pažvelgia į tave tom didžiulėm mėlynom akim.

Jis staigiai atsigręžė.

— Po velnių, ką tai turi reikšti?

— Tai reiškia, — pasidygėjęs atsakė Ingremas, — kad tave apsėdo mintys apie tą moterį nuo tada, kai čia atvykome, ir tu pradėjai domėtis ja, kaip ir visi kiti vietiniai gyventojai. Kiekvieną kartą, kai sužinodavai apie kokį jos atliktą gerą darbą, susileisdavai; kiekvieną kartą pakalbėjęs vis su kitu iš tų invalidų vaikų, kuriuos ji moko ir kurių tėvai garbina ją, grimzdai vis gilyn. O kai sužinojai, kad ji dar moko beraštes moteris ir gieda bažnyčios chore, vos nepasiūlei paskelbti ją šventąja. Šįvakar kiekvieną sykį, kai ji atrodė nepatenkinta tavo balsu ar tavo klausimu, tu prarasdavai ryžtą. Buvai šališkas jos atžvilgiu, dar tada, kai turėjai tik jos nuotrauką, o kai pamatei ją gyvą, tavo objektyvumas nugarmėjo tiesiai pragaran.

— Nesąmonė.

— Tikrai? Tada pasakyk man, kodėl taip norėjai sužinoti, ar ji miegojo su Benediktu? Dusyk ji tau pasakė, kad jis jos neprievartavo ir jokiu būdu nevertė lytiškai santykiauti su juo, bet šito tau neužteko. Kokio velnio neišėjai ir paprasčiausiai jos nepaklausei, ar ji leidosi jo dulkinama? Jėzau, — pasidygėdamas kalbėjo jis, — negalėjau patikėti, kai tu ją paklausei, ar ji mums negalėtų nupasakoti, kokie jo lovos patalai, kad mes galėtume atsekti manufaktūrininką ir tokiu būdu nustatyti jo slėptuvės vietą!

Ričardsonas sviedė į jį nesmagų žvilgsnį.

— Ar buvo taip akivaizdu? — paklausė jis, atidarydamas savo automobilio dureles. — Manai, šeima pastebėjo?

Ingremas taip pat išlipo.

— Žinoma, pastebėjo! — suprunkštė jis. — Simpatingoji mažytė ponia Matison susigalvojo užkimšti tave sausainiais. Polai, judink savo smegeninę. Džulė Matison — ne angelas, ji įrašyta nepilnamečių nusikaltėlių įskaitoje...

— To mes nebūtume žinoję, jeigu vienas egzempliorius nebūtų likęs Ilinojaus globos valdybos bylose, užuot buvęs sunaikintas prieš daugelį metų, kas ir turėjo būti padaryta, — pertraukė jį Polas. — Dar daugiau, jei nori išgirsti teisybę, slypinčią už Džulės smulkių nusikaltimų sąrašo, tada paskambink daktarei Terezai Vilmer iš Čikagos. Tai užčiaups tavo srėbtuvę. Ji manė ir ligi šiol tebemano, kad Džulė dora ir puiki, ir visada tokia buvo. Būk sąžiningas, Deivai, — pasakė jis, kai juodu vienas šalia kito žingsniavo į savo gretimus kambarius. — Ar esi kada gyvenime matęs tokias akis kaip Džulės Matison?

— Taip, — atsakė tas, pašaipiai prunkštelėjęs. — Bembis turėjo tokias akis.

— Bembis buvo elniukas. Ir jo akys buvo rudos. Jos mėlynos, tarsi perregimi tamsiai mėlyni kristalai. Mano mažoji sesutė kadaise turėjo lėlę tokiomis akimis.

— Netikiu šitom kalbom! — tyliai pratrūko Ingremas. — Tik paklausyk savęs, dievaži!

— Nurimk, — atsiduso Polas, išskėstais pirštais braukdamas sau per plaukus. — Jeigu tu teisus — jeigu ji padėjo Benediktui pabėgti arba jeigu ji duos mums kokią dingstį tikėti, kad slepia nuo mūsų informaciją aš pirmas perskaitysiu jai Mirandą[7], juk tu žinai.

— Žinau, — atsakė Ingremas, kišdamas raktą į spyną ir atidarydamas savo duris tuo metu, kai Ričardsonas darė tą patį. — Bet, Polai?

— Taip?

— Ką tu darysi, jeigu vienintelis jos nusikaltimas tas, kad ji miegojo su Benediktu?

— Surasiu tą šunsnukį ir pats jį nušausiu už tai, kad ją suvedžiojo.

— O jeigu ji dėl to nekalta, kaip ir dėl bendrininkavimo su juo, kas tada?

Polas linksmai nusišypsojo.

— Tada verčiau susirasiu širdį, kuri jai bus priimtina, ir ją persisodinsiu. Ar matei, kaip ji šį vakarą žiūrėjo į mane, Deivai? Atrodė, tarsi ji mane pažinotų, tarytum būtume pažįstami. Ir vienas kitam patiktume.

— Visame Dalase yra moterų, kurios pažįsta tave bibline to žodžio prasme, ir joms patinka tavo didžiulis...

— Tu paprasčiausiai pavydi man dėl to, kad ta žavi blondinė, buvusi Džulės brolio žmona, įėjusi į namą, net nepažvelgė į tave, — šiepdamasis pertraukė jį Ričardsonas.

— Kaip tokiam dailiam miesteliui, čia labai daug neprastų moterų. Kaip gaila, kad jie neturi padoraus motelio.

45

— Netikiu, kad mums reikia visa tai iškęsti vien tam, kad turėtume kiek ramybės ir vienumos! — sušuko Džulė, apimta bejėgio pykčio tą pavakarę, kai Tedas, įjungęs besisukantį švyturėlį ir sireną ant savo patrulinio automobilio, įlipo į jį ir nulėkė tolyn nuo tėvų namų pro transparantą, ištemptą skersai Didžiosios gatvės, ant kurio buvo užrašyta SVEIKA PARVYKUSI NAMO, DŽULE, ant kulnų lipant besivejantiems reporteriams. — Kaip aš mokysiu savo vaikus, kai pirmadienį grįšiu į darbą? Kai šiandien parvažiavau namo, reporteriai apspito mane, dar nespėjus įeiti į vidų. Kol buvau ten, telefonas skambėjo be perstogės. Flosė ir Ada Eldridž jaučiasi devintame danguje, galėdamos iš gretimo namo stebėti visą sujudimą ir apšnekėti, — pridūrė ji išvargusi.

— Jau daugiau kaip dvylika valandų esi grįžusi ir dar nepadarei pareiškimo, — pasakė Tedas, savo užpakaliniame veidrodėlyje stebėdamas įkandin lekiančius automobilius.

Dvylika valandų, mąstė Džulė, ir nė vienos laisvos akimirkos pagalvoti apie Žaką, peržvelgti karčiai saldiems prisiminimams, atgauti jėgoms, pabandyti kaip nors sutvarkyti savo mintis. Ji prastai miegojo, o kai išlipo iš lovos, FTB agentai svetainėje jau laukė jos apklausti, ir baigė tik prieš dvi valandas. Ketrina skambino, siūlydama Džulei pas ją nuvažiuoti, ir dabar jie jau buvo pakeliui, bet ji įtarė, kad Tedas ir Karlas, abu, ketino pas Ketriną kai ko jos paklausti, ko nedrįso teirautis prie tėvų.

— Ar negali atsikratyti tais reporteriais? — paklausė ji piktai. — Jų tikriausiai šimtai ir jie tikriausiai nusižengia kokiam nors miesto municipaliteto nutarimui.

— Meras Adelsonas sakė, kad jie pulkais važiuoja į teismą dabar, kai pasklido žinia, kad grįžai, ir reikalauja tavo pareiškimo. Jie naudojasi savo teisėmis pagal pirmąją įstatymo pataisą, tačiau, kiek žinau, nenusižengia jokiam įsakymui.

Džulė apsisuko savo sėdynėje ir pamatė, kad dauguma automobilių, sekančių įkandin, susilygino su Tedu.

— Pavažiuok į kelkraštį ir duok visai tai gaujai talonų už greičio viršijimą. Mes važiuojam devyniasdešimties mylių per valandą greičiu, jie taip pat. Tedai, — pridūrė ji, staiga iš nuovargio visai suglebusi, — nežinau, ar neišsikraustysiu iš proto, jeigu žmonės nepaliks manęs ramybėje bent kurį laiką, kad galėčiau pamąstyti ir pailsėti.

— Jeigu žadi naktį praleisti pas Ketriną, — tarė jis, žiūrėdamas į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, — turėsi laiko į valias išsimiegoti po to, kai mes su Karlu išklausysim, ką turi pasakyti.

— Jeigu tai, ką judu su Karlu ketinat daryti, dar vienas tardymas, — netvirtai pasakė ji, pasibaisėjusi užuomina, kad abu broliai nori daugiau atsakymų negu tie, kuriuos jie vakar vakare girdėjo prie valgomojo stalo, — įspėju jus, aš nenusiteikusi atsakinėti.

— Tu, panele, atsakinėsi! — pasakė Tedas taip griežtai, kaip niekada su Džule nekalbėdavo. — Aš tai žinau ir Karlas žino. Greičiausiai žino ir Ingremas su Ričardsonu. Aš nutariau, kad mūsų pokalbis įvyks šiandien pas Ketriną, nes ji gyvena vieninteliame Kytono name su elektriniais vartais ir aukšta tvora, galinčiais sulaikyti mūsų bičiulius.

Jam bekalbant, jie įvažiavo į posūkį kelyje, jis nuspaudė stabdžius, staigiai pasuko vairą ir policijos automobilis pasišokėdamas, svyruodamas nudūmė aukštyn pro medžius Keihilų privačia alėja ligi vartų, kurie jau vėrėsi, valdomi iš namo, kur buvo įmontuota nuotolinio valdymo kamera. Užpakalyje automobiliai, pilni reporterių, pralėkė pro posūkį, tačiau Džulė buvo per daug sutrikdyta Tedo laikysenos, kad pajustų palengvėjimą. Karlo bleizeris jau buvo pastatytas apskritoje alėjoje priešais didžiulį mūrinį Keihilų namą, bet kai Džulė jau lipo iš automobilio, Tedas ją sulaikė, čiupdamas už alkūnės.

— Manau, bus geriau apie kai ką pasikalbėti dabar, be liudininkų. — Jis pasigręžė į ją ir uždėjo ranką ant sėdynės atlošo. — Kaip tavo advokato, manęs niekas neprivers pakartoti to, ką man pasakysi. Karlas neturi šito imuniteto, o tuo labiau Ketrina.

— Advokatas? Ar tu išlaikei savo advokatūros egzaminus?

— Dar nesužinojau, — trumpai atkirto jis. — Tarkim, kad išlaikiau, ir manykim, kad tai, jog man nepranešta, tėra tik laiko klausimas.

Džulė pajuto šaltį, kitokį, visiškai nesusijusį su tuo, kad buvo išjungtas automobilio variklis.

— Man nereikia advokato.

— Manau, kad reikės.

— Kodėl?

— Todėl, kad vakar vakare nepasakei visos teisybės. Tu bjauri melagė, Džule, be abejo, dėl savo nepatyrimo. Nedėbsok taip į mane. Aš mėginu padėti.

Džulė nuogas savo rankas sukišo į švarko švelniu pamušalu rankoves ir įsistebeilijo į pūkelį ant atlapo.

— Išklausykim, — paliepė jis, — tą dalį, kurios nepasakojai FTB.

Ji taip stipriai ir ilgai jį mylėjo, kad bijojo pamatyti nesupratimą jo veide pirmą sykį per šitiek metų, bet pakėlė aukštyn smakrą ir sutiko jo žvilgsnį.

— Ar prisieksi niekada niekam nepasakoti to, ką dabar tau pasakysiu?

Jos atkaklus reikalavimas privertė jį atlošti galvą ir tylutėliai nusikeikti:

— Tu giliau įklimpusi, nei galvojau.

— Nežinau, Tedai, ką tu galvojai. Duodi žodį, ar ne?

— Žinoma, duodu! — įnirtingai atsakė jis. — Dėl tavęs, Džule, pereičiau patį pragarą ir tu tai žinai. Karlas taip pat.

Mėgindama sutramdyti skausmingą širdies spazmą, sukeltą jo žodžių, Džulė priminė sau duotą priesaiką daugiau nebelieti ašarų ir trūkčiodama įkvėpė orą į plaučius.

— Ačiū.

— Nedėkok man, tik kalbėk. Ką vakar naktį melavai FTB agentams?

— Man nebuvo užrištos akys. Aš žinau, kaip rasti namą Kolorade.

Ji matė tas pastangas, kurių jam prireikė suvaldyti savo veidui ir neišduoti jokios reakcijos.

— Kas dar?

— Čia viskas.

— Kas?

— Tai vienintelis dalykas, kurį pamelavau.

— Tada ką pasakodama praleidai? Ką nutylėjai?

— Nieko, kas rūpi kam kitam, išskyrus mane pačią.

— Nežaisk su savo advokatu! Ką tu praleidai? Privalau žinoti, kad arba galėčiau tave apsaugoti, arba rasti patyrusį advokatą, jeigu man tai pasirodys neįkandama.

— Mėgini iškvosti, ar aš miegojau su juo? — piktai paklausė Džulė, kai jos nuovargis ir įtampa staiga prasiveržė pykčiu. — Jeigu taip, tada nežaisk to drovaus žaidimo, kurį su manimi žaidžia Ričardsonas.

— Neliesk Ričardsono, — atšovė Tedas. — Jis vienintelė priežastis, kodėl Ingremas dar tau neperskaitė Mirandos teisių. Ingremas žino, kad kažką slepi, — gal daug kažko, — bet taip apakinai Ričardsoną, kad jis leidžiasi vyniojamas aplinkui pirštą.

— Ričardsonas šiurkštus.

— O tu užsimiršti, kaip veiki vyrus. Ričardsonas apimtas nevilties, — pabrėžė Tedas, — ir beprotiškai tave įsimylėjęs. Vargšas žmogelis.

— Ačiū, — be jokio dėkingumo pasakė ji.

— Ar mes tęsim šias paauglių peštynes, ar tu man pasakysi, ką dar slepi nuo FTB?

— Tau kartais nešovė į galvą, kad galbūt aš turiu teisę ir į šiokį tokį neliečiamumą ir pagarbą?

— Jeigu nori pagarbos, nesišlaistyk su pabėgusiais kaliniais.

Džulė pasijuto taip, lyg jis būtų smogęs jai į paširdžius. Netarusi nė žodžio, išlipo iš automobilio ir užtrenkė dureles. Ji jau siekė durų skambučio, kai Tedas staigiai atitraukė jos ranką.

— Ką, po velnių, darai?

— Aš tau jau pasakiau tą vienintelį dalyką, kuris man galėtų užtraukti bėdą, jeigu išaiškėtų, — prašvokštė Džulė, įnirtingai spausdama durų skambutį. — Dabar pasakysiu Karlui ir tau, ką jūs mirtinai norit sužinoti. O paskui nebebus ko pasakoti.

Karlas atidarė duris, ir Džulė energingai žengė pro jį į plytelėmis išklotą fojė ir apsisuko. Nepastebėjusi Ketrinos, kuri jau buvo beveik nulipusi žemyn sraigtiniais laiptais, piktai dėbtelėjo į apstulbusį Karlą ir pilna kartėlio pasakė:

— Tedas man teigia, kad judu išsiaiškinot, kad aš viską meluojanti. Jis sako, kad norėdama būti gerbiama ir palikta ramybėje, neturėčiau bastytis su pabėgusiais kaliniais, ir aš neabejoju, kad jis teisus! Tai štai visa teisybė. Aš pasakiau FTB, kad Žakas fiziškai manęs nenuskriaudė, ir tikrai nenuskriaudė! Jis rizikavo savo gyvybe, mėgindamas išgelbėti manąją, ir netgi judu, kurie akivaizdžiai jį niekinat, kad ir ką sakyčiau, galit tai iškreipę pavadinti „fiziniu išnaudojimu“. Jis manęs nenuskriaudė. Neišprievartavo. Aš miegojau su juo. Miegojau ir būčiau toliau miegojusi ligi gyvenimo galo, jeigu jis būtų norėjęs! Ar dabar tu patenkintas? Ar šito gana? Tikiuosi, taip, nes tai visa, kas man liko papasakoti tau! Aš nežinau, kur Žakas! Ir nežinau, kur jis važiuoja. Bet Dievas mato, labai norėčiau žinoti.

Karlas čiupo ją į savo glėbį ir piktai dėbtelėjo į Tedą:

— Kas, po velnių, tave apsėdo, kad šitaip ją įskaudinai?

Tedas buvo taip priblokštas, kad net pažiūrėjo į savo buvusią žmoną, ieškodamas paramos, tačiau Ketrina tik papurtė galvą ir pasakė:

— Tedas puikiai sugeba pravirkdyti moteris, kurios jį myli. Jis to nenori daryti, tik negali mums atleisti, kai mes laužom jo taisykles. Štai kodėl jis policininkas, štai kodėl jis bus advokatas. Jam patinka taisyklės, — kalbėjo ji, imdama Džulę už parankės. — Eikš drauge su manimi į biblioteką. Tu išvargusi, o šito, kaip atrodo, nesupranta nė vienas iš tavo brolių.

Eidamas įkandin, Tedas piktai pažvelgė į Karlą ir pasiteisino:

— Aš neketinau nuliūdinti jos, paprasčiausiai paprašiau nieko neslėpti nuo manęs.

— Galėjai pasistengti būti kiek taktiškesnis, užuot reikalavęs atsakymų ir vertęs ją jaustis lyg kokią valkatą! — priekaištavo Karlas, kartu su Tedu įeidamas į biblioteką.

Džulė nugrimzdo į krėslą ir kaltai nustebusi spoksojo, kai visa jėga įsiliepsnojo dar negirdėtas šeimyninis vaidas, vadovaujant Ketrinai.

— Judu abu turit pakankamai įžūlumo brautis į asmeninį Džulės gyvenimą ir teisti ją, — piktai pareiškė ji ir, nuėjusi prie raudonmedžio baro, įpylė raudono vyno į kelias taures. — Kokia didinga veidmainystė! Ji galėtų pagalvoti, kad judu abu šventieji, nes jūs visada stengėtės, kad ji taip galvotų, bet aš geriau žinau. — Ji paėmė Džulės ir savo taures, o kitas paliko ant baro. — Tedai, tu šitam pačiam kambary nuvilkai man drabužius dar prieš pirmą oficialų mūsų susitikimą, o man buvo tiktai devyniolika.

Džulė automatiškai paėmė vyną, o Ketrina tuo metu ranka parodė sėstis ant tamsiai raudonos sofos ir piktai priminė jam:

— Nuvilkai man drabužius ir mylėjaisi su manimi štai ant tos pačios sofos! Kaip prisimenu, buvai labai patenkintas ir nustebęs, kai supratai, kad aš dar mergaitė. Po valandos vėl mylėjaisi su manimi plaukimo baseine ir vėl...

— Prisimenu! — piktai atkirto Tedas, žirgliodamas prie baro ir imdamas likusias dvi vyno taures. Vieną įbruko į ranką Karlui ir pasakė: — Nebent aš klystu, bet po dešimties sekundžių tau jos prireiks.

Kaip tik tuo metu, Ketrina patvirtino jo spėjimą ir užsipuolė nelaimėlį vyresnįjį brolį:

— Ir tu, Karlai, toli gražu nesi šventas! Prieš vesdamas tu miegojai su...

— Nepainiok mano žmonos! — griežtai įspėjo Karlas.

— Aš neketinau minėti Saros, — šaltai ir pašaipiai pasakė Ketrina. — Turėjau omeny Eleną Richter ir Lisą Bartlesman, kai buvai vidurinės mokyklos paskutinėje klasėje, o dar buvo Kaja Somerfyld, kai buvai devyniolikos, ir...

Pašiurpusi Džulė juokdamasi puolė maldauti, ir visi atsisuko į ją:

— Liaukitės! Prašau! — kalbėjo ji, atsidūrusi kažkur tarp linksmybės ir glebaus nuovargio. — Tik liaukitės. Šį vakarą mes jau sugriovėm pakankamai iliuzijų vienas apie kitą.

Tedas atsisuko į Ketriną ir pakėlė savo taurę, pašaipiai sveikindamas:

— Kaip ir visados, Ketrina, tu sugebėjai sukritikuoti ir pašėlusiai sugluminti kiekvieną iš mūsų, pati likdama be priekaištų.

Atrodė, kad priešiškumas dingsta.

— Iš teisybės man reiktų daugiausia gėdintis.

— Spėju dėl to, kad taip nupuolei miegodama su manimi, — pasakė jis nuolaidžiai ir abejingai.

— Ne, — ramiai atsakė ji.

— Tada kodėl? — neatlyžo jis.

— Tu žinai atsakymą.

— Žinoma, ne dėl to, kad mūsų santuoka nepavyko? — tyčiojosi jis.

— Ne, dėl to, kad aš ją sužlugdžiau.

Jis sukando dantis, kai piktai atmetė jos tyliai ištartą stulbinantį prisipažinimą:

— Beje, kurių velnių neišvažiuoji iš Kytono? — piktai paklausė jis.

Ketrina vėl grįžo prie padėklo su gėrimais ir įkišo kamščiatraukį į antrąjį butelį.

— Spenseris tvirtina, kad mano pasąmonėje glūdi noras grįžti čia prieš vestuves. Man reikia susidurti akis į akį su vietinių žmonių pasmerkimu už pabėgimą mūsų santuokai sudužus. Jis sako, kad tai vienintelis būdas man atgauti savigarbą.

— Spenseris, — ištarė Tedas, paniekinamai žvilgterėjęs, — skamba taip, lyg tai būtų skylė šiknoje.

Jo nuostabai, temperamentingoji jo buvusi žmona užkrečiamai nusikvatojo, kai atsigręžė ir pakėlė taurę į jo sveikatą.

— Kas čia juokinga? — pasiteiravo jis.

— Spenseris, — neryžtingai paaiškino Ketrina, — visada man primena tave...

Džulė pastatė savo vyno taurę ir atsistojo.

— Turėsite ginčytis man neteisėjaujant. Einu gulti. Privalau nors kiek numigti.

46

Apsivilkusi chalatą, kurį jai buvo paskolinusi Ketrina, Džulė neskubėdama nulipo laiptais žemyn ir rado Ketriną bibliotekoje, žiūrinčią 10 valandos vakaro žinias.

— Nesitikėjau pamatyti tavęs čia, apačioje, ligi ryto, — atsistodama su nustebusia šypsena tarė Ketrina. — Paruošiau tau padėklą su vakariene, jeigu kartais atsikeltum. Tuojau atnešiu.

— Ar per žinias buvo kas nors svarbaus? — paklausė Džulė, negalėdama paslėpti baimės savo balse.

— Nieko apie Zakarį Benediktą, — užtikrino ją Ketrina. — Tačiau tu buvai pagrindinė valstijos ir šalies naujienų tema — apie tai, kad grįžai iš nelaisvės ir, kaip atrodo, esi sveika ir nenukentėjusi.

Kai Džulė tik gūžtelėjo pečiais, neteikdama jos žodžiams didesnės reikšmės, Ketrina įsisprendė į šonus ir paerzino:

— Ar įsivaizduoji, kaip išgarsėjai?

— Nori pasakyti, kokia žinoma tapau? — juokavo Džulė, pereidama į įprastinį draugišką jų pasižodžiavimą ir jausdamasi nepalyginamai geriau nei per pastarąsias dvi dienas.

Mostelėjusi galva į šūsnį laikraščių ir žurnalų ant lempos stalelio greta Džulės kėdės, Ketrina pasakė:

— Išsaugojau juos tam atvejui, jeigu jų norėtum iškarpų albumui ar šiaip kam. Peržiūrėk juos, kol atnešiu vakarienę, o gal jau juos matei?

— Visą savaitę nemačiau jokio laikraščio ar žurnalo, — prisipažino Džulė, siekdama viršuje gulinčio žurnalo ir versdama jį nuo pirmo ligi paskutinio puslapio. — O Dieve šventas! — pratrūko ji, nežinodama ar pykti, ar juoktis, kai pamatė savo veidą ant žurnalo Newsweek viršelio ir sensacingą pavadinimą: „Džulė Matison — bendrininkė ar įkaitė?“ Bloškė žurnalą į šalį ir pervertė likusius šūsnyje, nustebinta pamačiusi savo nuotraukas daugybės šalies žurnalų ir laikraščių pirmuose puslapiuose.

Grįžo Ketrina, nešina padėklu, ir pastatė jį priešais Džulę.

— Visas miestas susibūrė aplink tave, — tarė Ketrina, dirstelėjusi į Newsweek viršelį. — Meras Adelsonas parašė vedamąjį Keaton Crier, visiems primindamas, kad nesvarbu, ką apie tave sako didmiesčių spauda, mes čia tave pažįstam ir žinom, kad niekada „nesusidėsi“ su nusikaltėliu, tokiu kaip Zakaris Benediktas. Man regis, tiksliai taip ir pasakė.

Džulės šypsena virptelėjo, ir ji padėjo į šalį laikraštį.

— Bet tu žinai geriau. Kaip girdėjai mane sakant Karlui ir Tedui, aš „susidėjau“ su juo.

— Tuomet Adelsonas norėjo atsikirsti to sunkvežimio vairuotojo kaltinimams, kad, rodos, noriai padėjai Benediktui pabėgti — dūkai sniege ir taip toliau. Džule, — dvejodama pasakė ji, — ar nori su manimi apie tai kalbėti, apie jį?

Žiūrėdama į draugę, Džulė prisiminė, kaip daugelį metų jos viena kitai patikėdavo savo paslaptis. Jos buvo vieno amžiaus ir beregint susidraugavo beveik iškart, kai Tedas jas supažindino. Kai iširo Tedo ir Ketrinos santuoka, Ketrina grįžo į koledžą, o paskui persikėlė į Dalasą. Ligi šiol ji atkakliai atsisakinėjo grįžti į Kytoną, tačiau Džulė, Ketrinos primygtinai prašoma, dažnai ją lankydavo Dalase. Tos ypatingos draugystės, užsimezgusios iš karto, nepaveikė nei laikas, nei išsiskyrimas, ir ji buvo tokia pat gyva ir natūrali kaip visada.

— Man regis, turiu kalbėti apie jį, — po valandėlės sutiko Džulė. — Gal tada išsivaduosiu iš jo ir vėl galėsiu pradėti galvoti apie ateitį. — Tiek pasakiusi, ji iškėlė rankas delnais į priekį ir bejėgiškai tarė: — Net nežinau, nuo ko pradėti.

Ketrina susirangė ant sofos, tarsi turėtų marias laiko, ir pasiūlė išeities tašką:

— Koks Zakaris Benediktas tikrame gyvenime?

— Koks jis? — susimąstė Džulė, ant skreito užsitraukdama megztą vilnonę skarą. Akimirką ji žvelgė tolyn pro Ketrinos petį, mėgindama galvoti, kaip apibūdinti Žaką, o paskui tarė: — Jis kietas, Ketrina. Labai kietas. Bet taip pat ir švelnus. Kartais man viską viduje skaudėdavo nuo saldybės visko, ką jis darė ir sakė. — Ji nutilo, o paskui vėl pabandė pailiustruoti. — Per pirmąsias dvi dienas aš tikrai maniau, kad jis gali mane nužudyti, jei su juo nesiskaitysiu. Trečią dieną sugebėjau pabėgti nuo jo sniegovežiu, kurį radau garaže...

Po trijų valandų Džulė baigė, papasakojusi Ketrinai beveik viską, išskyrus pačius intymiausius momentus, kurių slėpti Džulė nebandė, bet ir smulkmeniškai neaptarinėjo.

Ketrina susikaupusi klausėsi, pertraukdama tik tada, kai jai būdavo neaišku, juokdamasi iš to, kas buvo juokinga, pavyzdžiui, mūšis sniego gniūžtėmis, spoksojo išsižiojusi, negalėdama patikėti Žako pavydu Patrikui Sveizui, raukdamasi kitais atvejais, — kartais su užuojauta, kartais nepritardama.

— Kokia istorija! — pasakė ji, kai Džulė baigė. — Jei pasakotų kas nors kitas, ne tu, nepatikėčiau nė vienu žodžiu. Ar esu tau sakiusi, kad buvau smarkiai įsimylėjusi Zakarį Benediktą? Vėliau apie jį galvodavau paprasčiausiai kaip apie žudiką. Bet dabar... — Ji staiga nutilo, tarsi negalėdama savo minčių išreikšti žodžiais, o paskui baigė: — Nenuostabu, kad negali liautis galvojusi apie jį. Noriu pasakyti, ta istorija neturi pabaigos, ji lyg nebaigta. Jeigu jis nekaltas, tada tos istorijos pabaiga turėtų būti laiminga ir tikrasis žudikas sėsti į kalėjimą. Geras žmogus neturėtų likusio gyvenimo praleisti kaip medžiojamas žvėris.

— Deja, — niūriai pasakė Džulė, — čia tikrovė, ne filmas, ir todėl ši istorija taip ir baigsis.

— Vis tiek pabaiga sumauta, — nenusileido Ketrina. — Ir čia viskas? — Pakartodama paskutinius žodžius, kuriuos jai buvo sakiusi Džulė, Ketrina apibendrino: — Vakar auštant judu abu atsikėlėt, jis tave palydėjo į automobilį ir tu nuvažiavai? Tik šitaip?

— Norėčiau, kad būtų buvę „tik šitaip“! — liūdnai pripažino Džulė. — Šito norėjo Žakas, aš tai žinojau. Deja, — pridūrė ji, stengdamasi, kad balsas jai nesudrebėtų. — Atrodo, kad man nepavyko. Ne tiktai pravirkau, bet dar labiau viską sugadinau, prisipažindama jį mylinti. Žinojau, kad jis nenori to girdėti, nes išvakarėse jam tai išpyškinau, o jis apsimetė negirdįs. Vakar buvo dar blogiau. Aš ne tik pažeminau pati save, sakydama jam, kad myliu jį, bet jis... jis... — susigėdusi Džulė nutilo.

— Ką jis padarė? — atsargiai paklausė Ketrina.

Prisiversdama žiūrėti į draugę ir išlaikyti ramų balsą, ji atsakė:

— Jis nusišypsojo, kaip šypsosi suaugęs žmogus kvailam vaikui, ir pareiškė man, kad aš jo nemylinti, kad aš tik galvojanti, jog myliu, nes nežinau, kuo skiriasi meilė nuo sekso. Tada liepė man grįžti namo, kur esanti mano vieta, ir visiškai užmiršti jį. Būtent tai ir ketinu daryti.

Nustebusi ir priblokšta Ketrina suraukė kaktą.

— Kaip keistai ir bjauriai jis pasielgė, — griežtai pasakė ji, — jeigu ligi to laiko jis buvo toks, kokį tu jį pavaizdavai.

— Ir man taip pasirodė, — graudžiai prisipažino Džulė, — ypač kai buvau beveik tuo tikra, kad jis man neabejingas. Kartais jo akyse atsirasdavo žvilgsnis, tarytum jis... — Ji staigiai nutilo pasidygėjusi savo patiklumu ir piktai pridūrė: — Jeigu galėčiau sugrįžti į vakar dienos rytą ir iš naujo tai pakartoti, apsimesčiau, kad jaučiuosi visai laiminga išvažiuodama. Padėkočiau jam už puikų nuotykį ir palikčiau jį bestovintį. Štai ką būčiau turėjusi... — Ji nutilo, mintyse įsivaizduodama tą sceną, paskui labai iš lėto papurtė galvą, atmesdama tą mintį, staiga suvokusi kai ką, kas jai leido pasijusti nepalyginamai geriau. — Tai būtų buvęs neįtikėtinai kvailas, visai netinkamas elgesys, — pasakė ji balsu.

— Kodėl? Tu bent būtum išsaugojusi savo išdidumą, — paaiškino Ketrina.

— Taip, bet visą likusį gyvenimą būčiau galvojusi, kad gal ir jis būtų mane mylėjęs ir kad jeigu mes būtume prisipažinę, ką iš tiesų jautėm vienas antram, gal tada būčiau galėjusi jį prikalbinti pasiimti mane kartu, o vėliau ieškotume tikrojo žudiko. Galiausiai, — ramiai baigė Džulė, — aš būčiau neapkentusi savęs už tai, kad neprisipažinau jam mylinti jį, nepabandžiusi pakeisti mūsų istorijos galo. Žinoti, kad Žakas nė truputėlio manęs nemylėjo, sunku, skaudu, bet kitaip būtų buvę skaudžiau ir skaudėję būtų daug ilgiau.

Ketrina stebeilijo į ją netekusi žado.

— Džule, tu stulbini mane. Esi teisi dėl visko, ką tik sakei, bet jei aš būčiau tavo vietoj, man prireiktų daugelio metų, kad galėčiau būti tokia objektyvi kaip tu. Noriu pasakyti, pasvarstyk, ką tas vyras padarė — pagrobė tave, suvedžiojo po to, kai išgelbėjai jam gyvybę, nuplėšė tavo skaistybę, paskui, kai prisipažinai mylinti jį, išdidžiai, įžūliai tau atsakė ir pasiuntė tave namo pačią vieną susitikti su FTB ir pasaulio žiniasklaida. Iš visų beširdžių, šiurkščių...

— Prašau, nepradėk, — beveik juokdamasi paprašė Džulė, pakeldama ranką, — antraip aš vėl supyksiu ir užmiršiu, kokia esu „objektyvi“. Be to, — pridūrė ji, — manęs jis nesuvedžiojo.

— Iš to, ką tik pasakojai, akivaizdu, kad jis tave apžavėjo.

Džulė nukreipė savo žvilgsnį į tuščią židinį ir papurtė galvą.

— Aš norėjau būti suvedžiota. Aš labai jo geidžiau.

Po valandėlės Ketrina paklausė:

— Jeigu jis būtų tau pasakęs, kad myli tave, ar tikrai būtum nusigręžusi nuo šeimos ir darbo, nuo visko, kuo tiki, ir pradėjusi drauge su juo slapstytis, jeigu būtų prašęs?

Atsakydama Džulė pakėlė akis į Ketriną:

— Taip.

— Bet tada būtum tapusi bendrininke, ar kaip jie ten vadina tą, kuris susideda su nusikaltėliu.

— Nemanau, kad žmona gali būti teisiama už tai, kad stovi greta vyro.

— Dieve mano! — aiktelėjo Ketrina. — Tu kalbi iš rimtųjų! Būtum tekėjusi už jo!

— Tau iš visų žmonių būtų lengviausia tuo patikėti, — pabrėžtinai pasakė Džulė.

— Ką turi omeny?

Džulė žvelgė į ją liūdnai, bet ypatingai šypsodama.

— Tu žinai, Ketrina, ką turiu omeny. Dabar tavo eilė prisipažinti.

— Apie ką tu?

— Apie Tedą, — paaiškino Džulė. — Ištisus metus man kalbėjai, kad nori priversti Tedą išklausyti tave, nes yra dalykų, kuriuos tau reikia priversti jį suprasti. Tačiau šįvakar netardama nė žodžio nuolankiai priėmei kiekvieną bjaurią, neteisingą jo pastabą. Kodėl?

47

Ketrina suglumusi pasimuistė nuo įsmeigto į ją Džulės žvilgsnio, tada nervingai siekė arbatinuko, stovinčio ant padėklo priešais ją, ir į puodelį prisipylė drungnos arbatos. Kai pakėlė puodelį sau prie lūpų, ranka jai truputį virpėjo, ir Džulė tai matė.

— Aš susitaikiau su tuo, nes nieko kito nenusipelniau po visko, kaip elgiausi su juo būdama jo žmona.

— Tu ne šitaip jauteisi prieš trejus metus, kai padavei dokumentus skyryboms, — priminė jai Džulė. — Sakei man, kad skiriesi su juo, nes jis egoistas, beširdis, reiklus, valdingas ir taip toliau.

— Prieš trejus metus, — liūdnai konstatavo Ketrina, — buvau išlepinta mergiūkštė, ištekėjusi už vyro, kurio vienintelis nusikaltimas buvo tas, kad jis tikėjosi mane būsiant žmona, o ne nesupratingu vaiku. Visi Kytone, išskyrus tave, žinojo, kad buvau juokingas tikros žmonos pakaitalas. Tu buvai pernelyg lojali savo geriausiai draugei, kad matytum tai, kas buvo prieš akis, o man trūko drąsos ir brandumo pripažinti teisybę. Tedas buvo per daug galantiškas, kad sugriautų tavo draugystę ir tikėjimą manimi, sakydamas, kokia žmona iš tiesų buvau. Iš tikrųjų vienas iš nedaugelio dalykų, dėl kurių mes sutarėm, buvo tai, kad tau nederėtų žinoti, jog mes turim problemų.

— Ketrina, — tyliai pertraukė ją Džulė, — tu vis dar jį įsimylėjusi, ar ne?

Nuo šių žodžių visas Ketrinos kūnas įsitempė, paskui ji pažvelgė žemyn į didžiulį kriaušės formos deimantą, spindintį ant jos kairės rankos, pasukiojo jį pirštais, nukreipusi žvilgsnį į šalį.

Slopindama juoką, pasakė:

— Prieš savaitę, kai tu paskambinai man ir Tedas su manimi pakalbėjo, būčiau atsakiusi — ne.

— O kaip atsakytum dabar?

Ketrina giliai įkvėpė ir pažvelgė į ją.

— Kaip ir tu, kai iškalbingai pasakei apie Zakarį Benediktą šį vakarą, — atsakė ji, — aš miegočiau su tavo broliu visą likusį savo gyvenimą — jeigu tik jis vėl paprašytų mane.

— Jeigu taip manai, — ramiai paklausė Džulė, žvilgsniu ieškodama Ketrinos veido, — kaip gali pateisinti tai, kad vis dar nešioji kito vyro sužadėtuvių žiedą?

— Iš teisybės žiedas dabar man paskolintas.

— Ką?

— Vakar nutraukiau mūsų sužadėtuves, bet Spenseris paprašė mane kelias savaites to viešai neskelbti. Jis mano, kad aš persistengiu reaguodama į senus gražius prisiminimus, apnikusius mane, kai vėl pamačiau Tedą.

Tramdydama norą džiūgauti, išgirdus žinią apie nutrauktas sužadėtuves, Džulė nusišypsojo ir pasiteiravo:

— Kaip ketini susigrąžinti Tedą? — Jos šypsena mažumėlę nublanko, kai pridūrė: — Lengva nebus. Jis pasikeitė po skyrybų, jis vis dar prisirišęs prie savo šeimos, tačiau retai juokiasi ir tapo atsainus... tarytum būtų apsitveręs siena, ir nieko neprisileidžia artyn, net Karlo ir manęs. Viena, kas, atrodo, dar jam rūpi — išlaikyti advokatūros egzaminus ir pradėti praktiką. — Ji stabtelėjo, mėgindama sugalvoti, kaip kuo švelniau tai pasakyti, ir pasirinko paprastą teisybę. — Jis nemėgsta tavęs, Ketrina. Kartais beveik atrodo, kad nekenčia.

— Ar ir tu tai pastebėjai? — pabandė juokauti Ketrina, bet jos balsas mažumėlę drebėjo. Susivaldžiusi pasakė: — Jis turi rimtą pagrindą nekęsti manęs.

— Netikiu. Kartais dviem puikiems žmonėms paprasčiausiai nepasiseka susituokus, ir niekas dėl to nekaltas. Šitaip nuolatos atsitinka.

— Neteisink manęs, kol dar neišdrįsau atskleisti tau bjaurios tiesos, — tarė Ketrina neryžtingai. — Iš teisybės aš kalta dėl skyrybų. Mylėjau Tedą, tekėdama už jo, bet buvau tokia išlepinta ir tokia nesubrendusi, kad nesupratau, jog ką nors mylėti reiškia kai ką paaukoti. Skamba keistai, bet iš tiesų maniau turinti teisę santuoka pririšti prie savęs Tedą, o paskui kelerius metus praleisti nuo nieko nepriklausydama ir be rūpesčių, kol būsiu pasirengusi gyventi su juo. Pateiksiu tau pavyzdį, — toliau kalbėjo ji, o jos balse skambėjo pasidygėjimas savimi, — mėnesiui prabėgus po mūsų vestuvių, pamačiau, kad visi mano draugai grįžta į koledžą rudens semestrui, o aš ne. Staiga pasijutau kankine, nes man buvo tik dvidešimt, o jau supančiota ir nedalyvauju koledžo gyvenime. Tedas buvo sutaupęs pakankamai pinigų, dirbdamas šerifo padėjėju, kad galėtų pats mokytis ir apmokėti už mano mokslą, ir jis davė puikų pasiūlymą: mes galėtume suplanuoti savo pamokas tomis pačiomis dienomis ir kartu važinėti į Dalasą. Bet man to buvo negana. Matai, aš norėjau grįžti į Rytus ir gyventi savo moterų klubo namuose kaip studentė, o vasaras ir šventes leisti su savo vyru.

Džulė tvardėsi, kad jos veidas neišduotų nustebimo dėl tokio beviltiškai nesąžiningo vedybinio susitarimo, bet Ketrina taip uoliai smerkė save, kad vis tiek nieko nebūtų pastebėjusi.

— Tedas nurodė akivaizdų tokios santuokos nepraktiškumą ir pridūrė, kad net jeigu jis norėtų šitaip gyventi, neįstengtų pasiųsti manęs į Brukliną. Todėl ėmiau lakstyti į namus, prašinėdama tėčio pinigų, nors Tedas labai aiškiai buvo man pasakęs, kad jeigu ištekėsiu už jo, jis neims nė cento iš mano tėvo. Tėtis, aišku, pasakė Tedui, kad džiaugtųsi galėdamas apmokėti visas mano išlaidas Brukline, bet Tedas atsisakė, o tai įsiutino mane. Nuo tos dienos ėmiau keršyti, atsisakydama bent pirštą pajudinti namuose. Negaminau jam valgyti, neskalbiau baltinių. Todėl jis pats virė, pirko maistą ir nešė skalbinius į Kylingo skalbyklą, kas privertė visus mieste kalbėti, kokia netikusi žmona aš esanti. Nepaisydamas viso to, — pasakojo Ketrina, — jis niekada neprarado vilties, kad aš netrukus suaugsiu ir pradėsiu elgtis kaip moteris, o ne vaikiūkštis. Matai, jis jautėsi kaltas, — pridūrė ji, žiūrėdama tiesiai į Džulę, — kad vedė mane tokią jauną ir neturėjau progos tikrai pagyventi. Šiaip ar taip, vienintelė žmonos pareiga, kurią atlikdavau per likusią mūsų pirmųjų metų dalį, buvo mylėjimasis, kas, — pridūrė ji, švelniai šypsodama, — tavo broliui nebuvo baisi pareiga.

Ketrina nutilo ilgam, ir Džulė nebežinojo, ar ji dar ketina pasakoti, bet drebėdama įkvėpė oro ir kalbėjo toliau:

— Po kurio laiko tėčiui, kuris žinojo, kokia nelaiminga jaučiausi, nes amžinai skųsdavausi jam, dingtelėjo mintis, kad jei turėčiau nuostabų namą, kuriame galėčiau gyventi, būčiau laimingesnė žmona. Buvau pakankamai vaikiška, kad man patiktų mintis vaidinti šeimininkę nuosavame puikiame name su plaukimo baseinu ir teniso kortu, bet tėtis susirūpino, kad Tedas tikrai bus nepalenkiamas ir nenorės priimti iš jo jokios finansinės paramos. O aš, kita vertus, kvailai tikėjau, kad jeigu mes Tedui tai pranešim, kai visa bus baigta, jam nieko kita neliks, kaip susitaikyti. Taigi, tėtis nupirko žemės prie Vilsono gūbrio, mudu su juo slapčia susitikom su architektu ir užsakėm nubraižyti planus mano namui. Mylėjau kiekvieną to namo centimetrą, suplanavau kiekvieną detalę, kiekvieną sandėliuką, kiekvieną sieninę spintą, — kalbėjo Ketrina, žiūrėdama į Džulę. — Aš net pradėjau gaminti valgį Tedui ir skalbti baltinius, ir jis pamanė, kad aš galiausiai būsiu pasiryžusi būti žmona. Jis buvo toks patenkintas, kad esu laiminga, nors priežasties nesuprato. Manė, kad mano tėvai stato sau namą ant Vilsono gūbrio, mat jie norėjo mažesnio, o aš juos įtikinau. Iš teisybės visi Kytone taip manė.

Šįsyk Džulė nesugebėjo paslėpti savo apstulbimo, nes ant Vilsono gūbrio stovėjo milžiniškas namas ir jis buvo puikus — su plaukimo baseinu ir teniso kortu.

— Taip, — tarė Ketrina, stebėdama jos veidą. — Namas, kuriame gyvena daktaras Delorik ir ponia Delorik, turėjo būti mano namas.

— Kas nutiko? — paklausė Džulė, nes nežinojo, ką sakyti.

— Atsitiko tai, kad kai namas jau buvo beveik baigtas, mudu su tėčiu nusivežėm ten Tedą, ir tėtis įteikė jam raktus. — Nežymiai krūptelėjusi kalbėjo Ketrina. — Kaip gali įsivaizduoti, Tedas užsiuto. Užsiuto dėl slaptumo, dėl apgaulės, dėl to, kad sulaužiau žodį, duotą prieš mums tuokiantis, gyventi iš pajamų, kurias jis galės parūpinti. Jis mandagiai pasakė mano tėvui, kad susirastų ką nors, kas išgali čia gyventi ir išlaikyti šį namą, ir paliko mus bestovinčius name.

Kadangi tai atsitiko vos keli mėnesiai prieš įteikiant dokumentus skyryboms, Džulė, be abejonės, manė, kad Tedas, atsisakydamas priimti namą, sudavė mirtiną smūgį jų santuokai.

— Ir tai vedė prie naujų konfliktų, kurie galų gale nutraukė jūsų santuoką? — nusprendė Džulė.

— Ne. Tai vedė prie to, kad ištrėmiau Tedą iš mūsų lovos, bet buvo jau per vėlu.

— Ką turi omeny?

Ketrina prikando lūpą ir nudelbė akis. Balsas jai truputį drebėjo, kai pasakė:

— Po kelių dienų — prieš pat mudviejų su Tedu išsiskyrimą — aš smarkiai susitrenkiau, krisdama nuo vieno iš savo tėvo žirgų, prisimeni?

— Žinoma, prisimenu, — atsakė Džulė. — Tu susilaužei ranką.

— Tą dieną sulaužiau ir santuoką kartu su savo vyro širdimi. — Ji giliai įkvėpė, pažvelgė į Džulę, o akyse sublizgo ašaros... — Aš, Džule, buvau nėščia. Tai sužinojau vėliau, po to, kai Tedas atsisakė rakto nuo namo ant Vilsono gūbrio. Buvau antrą mėnesį nėščia ir supykau, kad Tedas atsisakė namo, kuriame buvo įrengtas žavus vaikų kambarys, bet dar labiau užsiutau dėl to, kad jis gaus tai, ko labai troško — kūdikį. Kitą dieną išjojau jodinėti, nors Tedas primygtinai prašė mane to nedaryti, bet aš žirgą paėmiau ne tam, kad jočiau atsargia ristele. Lėkiau išilgai upelio, verčiau šokinėti per gyvatvores, kol jis numetė mane.

Kai jau atrodė, kad ji toliau nebetęs, Džulė tyliai baigė už ją:

— Ir tu praradai savo kūdikį.

Ketrina linktelėjo.

— Tedas ne tik sielvartavo, jis buvo užsiutęs. Manė, kad tyčia stengiausi sukelti persileidimą, kas nenuostabu, turint omeny mano elgesį po to, kai sužinojau esanti nėščia. Ir juokingiausia, — kalbėjo ji, o jos balsas buvo sklidinas ašarų, kurias sulaikyti ji bandė mirksėdama, — kad tai vienintelis nelemtas daiktas mūsų santuokoje, dėl kurio nebuvau kalta, bent tyčia to nedariau. Visada jodinėdavau kaip pašėlusi, kai kas nors mane jaudindavo, ir kaskart pasijusdavau geriau. Tą dieną, kai išsivedžiau Perkūną, nė akimirkos nepagalvojau, kad rizikuoju persileisti. Daugelį metų šokinėjau su juo per tas pačias kliūtis ir niekada neturėjau nė menkiausios bėdos. Vienintelis skirtumas, kad, man nežinant, veterinaras gydė patemptą jo koją, ir ji dar nebuvo visai sveika. Matai, — pridūrė ji neryžtingai, — Perkūnas dėl manęs būtų šokęs nuo kalno, ir jis neparodė jokio ženklo, kad jam skauda priekinę koją, kol šoko per paskutinę gyvatvorę ir suklupo. Aš atsidūriau pusiau jo prislėgta. Mudu su tėvu bandėm Tedui tai paaiškinti, bet jis mumis netikėjo, ir, prisimenant mūsų apgaulę dėl namo, kas galėjo laukti, kad patikės? Be to, kokia protinga moteris, verta žmonos vardo, būtų šitaip rizikavusi savo vyro kūdikiu? — Jos balsas buvo pilnas gėdos ir ašarų, kai ji baigė: — Ne aš nusprendžiau išsiskirti su Tedu, Džule. Kai grįžau namo iš ligoninės, jis jau buvo susikrovęs savo krepšius. Bet, — pridūrė ji gailiai šypsodama, — išliko galantiškas ligi pat pabaigos, net prislėgtas sielvarto, įniršęs ir visiškai nusivylęs. Leido man išsiskirti su juo. Ir niekada niekam neprasitarė apie kūdikį, kurį, kaip jis ligi šiol tebegalvoja, aš tyčia praradau. Aš suaugau tą dieną, kai pamačiau hole lagaminus ir supratau, ko netenku, bet buvo jau vėlu. Likusią šios istorijos dalį tu žinai — aš grįžau į Rytus, į koledžą, gavau savo laipsnį, paskui išvykau į Dalasą dirbti muziejuje.

Džulė atsistojo, skubiai perėjo per holą ir grįžo su sauja popierinių servetėlių iš tualeto kambario.

— Aš pamaniau, — pasakė Ketrina uždususi, siekdama popierinės servetėlės ir šluostydamasi ašaromis pasruvusias akis, — tu užlipai į viršų supakuoti savo krepšio, kad galėtum palikti mane — juk aš tau atgrasi.

Pagriebusi ją karštai į savo glėbį, Džulė sušnibždėjo:

— Tu vis dar tebesi mano geriausia draugė.

Tada paleido ją, perėjo į kitą sofos galą, šniurkšdama nosį.

Po kelių minučių merginos jau sėdėjo viena priešais kitą, kvailokai šypsodamos ir šluostydamos paskutines ašaras, neištekėjusias joms iš akių.

— Kaip nemalonu! — pasakė Džulė.

Ketrina nusišnypštė nosį.

— Koks pažeminimas! — su drebančia šypsena pridūrė ji. — Manau, kad mudviem reikia dviejų savaičių mano tėvų namuose Santa Bartse. Ar gali pasakyti esanti išsekusi nuo savo kankynių ir pasistengti, kad Dankanas duotų tau trumpas atostogas? Mes pamiršim vyrus ir pasikaitinsim saulėje. Kaip manai?

Pritraukusi kelius prie krūtinės, Džulė apglėbė juos rankomis ir padėjo smakrą ant kelių.

— Sakau, — tarė ji, — verčiau lik čia, jeigu nori atgauti Tedą, kol dar nevėlu. Jis dažnai susitikinėja su Greise Halvers, ar žinai?

Ketrina linktelėjo, paminėjus gražiąją raudonplaukę.

— Sužinojau iš pono Kylingo, kai nunešiau ten skalbinius pereitą savaitę, nes mano tėvų skalbimo mašina sugedusi. Ar gali atspėti, ką jis pasakė, pamatęs mane? — Kai Džulė papurtė galvą, Ketrina gailiai tarė: — Pažiūrėjo į mane, tarsi būčiau niekam tikęs vaikas, ir paklausė: „Kiek vyrų žadi turėti prieš tai, kol pagaliau suprasi, kaip naudotis skalbimo mašina?“ O paskui pasakė: „Galiu kirsti lažybų, kad Greisė Halvers nevers Tedo Matisono skalbti, vaikščioti į parduotuves ir gaminti maistą, jeigu tik jai pasiseks jį suvystyti. Ir Sju Elen Džuri to nedarys, jeigu nukonkuruos Greisę“.

Džulė susimąsčiusi susiraukė, paskui papurtė galvą.

— Kad ir ką prieš minutę sakiau apie Tedą ir Greisę, nemanau, kad jis kada nors dar sykį vestų.

Užuot pasijutusi užtikrinta, Ketrina tarytum nugeibo, prislėgta kaltės.

— Tedas turėtų ką nors vesti, net jeigu tai būsiu ne aš, jis iš tų patrauklių, švelnių vyrų, apie kuriuos svajoja dauguma moterų. Būtų tikras nusikaltimas, jeigu jis daugiau niekada nevestų. Jo negalima valdyti ar stengtis juo manipuliuoti, tai siutino mane, kai buvau jauna, tačiau buvo neįtikėtinai švelnus ir tais atvejais, kai man užtekdavo proto paprasčiausiai paprašyti to, ko norėjau, Užuot mėginusi reikalauti ar gauti meilikavimu, jis stebinamai noriai leisdavosi palenkiamas ir pasiduodavo. — Nustebimo gaidelė atsirado jos balse, kai ji pakėlė akis į Džulę ir baigė kalbėti: — Gal mes baisiai netikom vienas kitam dėl daugelio dalykų, bet susitikę įsimylėjom vienas kitą per kelias valandas. Tai buvo tarytum... tarytum koks savaiminis užsidegimas.

— Judu dar tebeturit progą, — juokavo Džulė, bandydama pralinksminti savo draugę. — Po to, kai šį vakarą jus stebėjau, pamaniau, kad drąsiai galima sakyti, kad judu labai nepastovus derinys. Vargšas Karlas, — kikeno jinai, — atrodė, lyg norėtų kuo greičiau šokti ir pasislėpti, kai judu pradėjot ginčytis vienas su kitu. Ir žinai ką? — baigė ji jau visai rimtai. — Jeigu Tedas taip reaguoja į tave, tegu ir neigiamai, jis tikriausiai dar kažką tau jaučia.

— Jaučia. Panieką, — pasufleravo Ketrina. Ir liūdnai pridūrė: — Jeigu Tedas man nieko daugiau nepasakys, kol viską mesiu ir grįšiu į Dalasą, man teks rasti kokį būdą užsitarnauti jo atleidimą. Nežinau, kaip tai padarysiu. Visų pirma jis vengia manęs kaip maro.

Džulė nusišypsojo jai atsistodama ir ėmė krauti indus ant padėklų.

— Manau, galiu padėti. Gal norėtum pagelbėti man po pamokų mūsų neįgalių vaikų programoje? Man reikia savanorių, kurie sutiktų būti partrenkti invalidų vežimėlių ir parklupdyti švaistomų ramentų futbolo aikštėje ir ant sporto salės grindų.

— Tai ne visai atitinka mano mokslinį laipsnį iš menų srities, bet skamba nuostabiai, — juokavo Ketrina, imdama vieną iš padėklų ir drauge su Džule eidama į virtuvę. — Aš sutinku. Na, o ką sugalvojai, kad sukliudytum Tedui vengti manęs?

— Tedas dirba su vaikais dusyk per savaitę, kartais dažniau. O man tikrai praverstų tavo pagalba mokant mano moteris skaityti. Nepatikėsi, kokį malonumą patirsi.

Didžiulėje virtuvėje Džulė padėjo padėklą ant nerūdijančio plieno bufeto viršaus, tada pasisuko pažiūrėti į milžiniškas virimo plokštes ir orkaites, naudojamas garsiosioms vyresniųjų Keihilų puotoms. Užsižiūrėjusi ji nepastebėjo, kad Ketrina stovi čia pat jai už nugaros, kol ji tyliai nepašaukė:

— Džule? — Atsisukusi pasijuto tvirtai apglėbta. — Man taip trūko tavęs, — susijaudinusi kuždėjo Ketrina, dar tvirčiau spausdama ją glėbyje. — Ačiū, kad išsaugojai mūsų draugystę laiškais, pokalbiais telefonu ir aplankydavai mane Dalase. Aš taip norėjau pasakyti tau teisybę apie mano santuoką su Tedu, bet visada bijojau, kad sužinojusi imsi manęs nekęsti.

— Niekada negalėčiau tavęs nekęsti, — atsakė Džulė, glėbesčiuodama ją.

— Tu geriausias, mieliausias žmogus, kokį esu kada pažinojusi.

Džulė atsitraukė ir išpūtė akis.

— Tikra teisybė, — erzino ji.

— Iš tiesų, — neatlyžo Ketrina. — Aš norėdavau būti tokia kaip tu.

— Tu laiminga, kad tau nepavyko, — pasakė Džulė ir, pagalvojus apie Žaką, jos veidas pragiedrėjo. — Jeigu būtum tokia kaip aš, šį vakarą būtum užpylusi Tedą savo kalbom, kaip stipriai jį myli, o tada jis būtų sutrypęs tau širdį ir pasiuntęs tave namo. — Ketrina jau buvo besakanti kažkokius užuojautos žodžius, tačiau Džulė, pajutusi, kad tuoj tuoj pravirks, papurtė galvą, kad ją sulaikytų. — Po kelių dienų atsitokėsiu. Dabar esu pavargusi ir mano gynyba menka, bet aš užmiršiu jį ir puikiai jausiuosi, pamatysi. Na, tarkim, kad vakaras buvo neprastas.

48

Ketrina įkišo skardą su kildinama tešla sausainiams į orkaitę ir nustebusi pakėlė akis, kai ant virtuvės sienos įkyriai suzvimbė vidinis telefonas, prijungtas prie vartų. Šluostydamasi rankas į pašluostę, ji nuspaudė mygtuką.

— Taip?

— Ar čia panelė Keihil?

Pabrėžtinai ignoruodama klausimą, ji pasiteiravo:

— Kas čia?

— Polas Ričardsonas, — atsakė nekantrus balsas. — Ar Džulė Matison pas jus?

— Pone Ričardsonai, — rūsčiai tarė Ketrina. — Dabar rytas, tik septynios trisdešimt. Mes su Džule dar su chalatais. Eikit sau ir grįžkit padoresniu laiku, tarkim, vienuoliktą. Manyčiau, kad FTB turėtų savo agentus pamokyti geresnių manierų, — pridūrė ji, o paskui įsistebeilijo į kalbantįjį telefonu prie vartų, nes pamanė, kad iš tikrųjų jis šaiposi iš jos priekaišto.

— Padorus tai laikas, ar ne, bet aš primygtinai reikalauju pasimatyti su Džule — panele Matison.

— O jeigu aš neatidarysiu vartų? — atkakliai spyriojosi Ketrina.

— Tokiu atveju, — atsakė agentas linksmai, — bijau, kad man teks peršauti užraktą tarnybiniu revolveriu.

— Jeigu ketinat tai daryti, — pasakė Ketrina ir suirzusi paspaudė mygtuką vartams atidaryti, — verčiau taisykit tą savo revolverį, nes du tėvo šautuvai bus nutaikyti tiesiai į jus, kai čia atsidursit.

Nelaukdama atsakymo, ji atleido telefono mygtuką ir skubiai nužingsniavo holu ligi bibliotekos, kur rado Džulę, susirangiusią krėsle ir žiūrinčią ryto žinias. Ekrane buvo Žako Benedikto atvaizdas, ir neslepiamas švelnumas bei ilgesys Džulės veide, kai ji šypsojo jam, sugildė Ketrinai širdį.

— Ar jis sveikas? — paklausė ji.

— Jie net nenutuokia, kur jis galėtų būti, — paskelbė Džulė neslėpdama pasitenkinimo, o paskui, perkreipusi lūpą, pridūrė: — Be to, jie neturi jokio supratimo, ar aš vis dar esu įtariama bendrininkė. Jie elgiasi taip, lyg mano tylėjimas ir FTB tyla reikštų kaltės pripažinimą. Ar pagelbėsi man kepti omletą?

— Taip, — linksmai sutiko Ketrina, — tačiau mes turim vieną nekviestą svečią, kuris galbūt pusryčiaus drauge su mumis. Toks nemandagus elgesys kaip jo leidžia mums priimti jį nesišukavus ir nepersirengus padoresniais drabužiais, — pasakė ji, kai Džulė pažvairavo į jos ilgą geltoną chalatą.

— Kas tai?

— Polas Ričardsonas. Beje, jis apie tave kalba kaip apie Džulę. Kalbant vidaus telefonu, jam tai išsprūdo, ir jis mėgino paslėpti.

Po ilgo vakarykščio pokalbio Džulė gerai išsimiegojo ir atgavo didžiumą jėgų ir dvasios stiprybę.

— Vadinasi, jis neketina manęs suimti, — juokavo ji, kai ėmė skalambyti varpelis prie durų. — Aš atidarysiu, — pasakė ji, tvirčiau susijuosdama chalato diržą.

Nesivaržydama Džulė atplėšė paradines duris, o paskui priblokšta žingtelėjo atgal, kai Polas Ričardsonas iškėlė aukštyn rankas ir komišku balsu paprašė:

— Nešaukit. Meldžiu.

— Kokia puiki mintis, — atsakė Džulė, tačiau susitvardė ir nenusišypsojo iš jo sąmojo. — Ar galiu pasiskolinti jūsų ginklą?

Jis išsišiepė, jo žvilgsnis klaidžiojo ant jos spindinčių kaštoninių plaukų, paskui nukrypo prie šviesių akių ir švelnaus šypsnio.

— Nakties tyla ir ramybė, atrodo, jums nepaprastai daug davė, — pastebėjo jis, o paskui suraukė antakius ir griežtai tarė: — Daugiau taip nedinkit. Aš jau anksčiau jums sakiau, kad noriu visą laiką žinoti, kur esat!

Padrąsinta per televiziją gautos žinios, kad Žakas dar saugus, Džulė neprotestuodama priėmė jo priekaištą.

— Ar atėjot man skaityti paskaitos, ar suimti? — linksmai pasiteiravo ji, instinktyviai jausdama, kad jis čia bus dėl pirmosios priežasties, ir apsigręžusi drauge su juo nužingsniavo per holą.

— Ar nusižengėt kokiam nors įstatymui? — paklausė jis, kai jie įėjo į virtuvę.

— Ar žadat pasilikti pusryčių? — išsisuko nuo atsakymo Džulė, eidama prie trinkos mėsai kapoti virtuvės viduryje.

Polas Ričardsonas nuo Ketrinos, kuri įmušė kiaušinius į dubenį, nukreipė žvilgsnį į Džulę, kuri, paėmusi peilį, ruošėsi pjaustyti papriką. Abi moterys buvo nepasidažiusios, su chalatais ir pižamomis, po miego dar suveltais plaukais, jos atrodė mielos, nekaltos ir be galo žavios.

— Ar aš kviečiamas? — šiepdamasis paklausė jis Džulę.

Pakėlusi akis, ji pažvelgė į jį, tamsiai mėlynos jos akys tyrinėjo jo veidą, tarsi bandytų pamatyti, kas slypi anapus jo odos, ir galėtų įsiskverbti į jo sielą, ir staiga jis panoro, kad ten ji pamatytų daugiau gerumo ir švelnumo.

— O norit būti pakviestas?

— Taip.

Tada ji nusišypsojo, pirmąsyk jis sulaukė nuoširdaus, nesukaustyto šypsnio, o jis buvo toks spinduliuojantis, kad Polui širdis ėmė plakti greičiau.

— Tai sėskit už stalo, kol iškepsim jums vieną iš mūsų ypatingųjų omletų. Mes ištisus metus nesam jų kepusios kaip komanda, todėl kažin ko nesitikėkit.

Polas nusivilko švarką, nusirišo kaklaraištį, atsisegė viršutinę marškinių sagą ir įsitaisė prie stalo; Džulė atnešė jam puodelį kavos, o paskui grįžo prie kapojimo trinkos. Tylėdamas jis stebėjo jas, klausydamas linksmo jų juokavimo, jausdamasis taip, tarytum jam būtų leista įžengti į ramią karalystę, valdomą gražių fėjų, pasišiaušusiais plaukais ir ilgomis pastelinių spalvų suknelėmis, jos juokaudamos kalbėjo apie taip jį intriguojančius buvusius įvykius. Ketrina Keihil neapsakomai graži, pamanė jis, o Džulė Matison tiktai graži — jis negalėjo atitraukti nuo jos akių, it būtų prikaustytas magnetas. Jis stebėjo, kaip pro langą šviečianti saulė spindi ant jos plaukų, žiūrėjo į kerinčią jos šypseną, švelnią odą, stebinantį jos riestų blakstienų tankumą.

— Pone Ričardsonai? — tyliai kreipėsi ji, nepakeldama akių nuo mažo balto daikto, kurį kapojo į smulkius gabaliukus.

— Vadinkit mane Polu, — paprašė jis.

— Polai, — pasitaisė ji.

Jam tikrai patiko jo vardo skambesys jos lūpose.

— Taip?

— Kodėl jūs stebeilijat į mane?

Polas kaltai susvyravo ir pasakė tai, kas jam pirmiausia šovė į galvą.

— Bandžiau spėti, ką jūs ten smulkinat?

Jis stebėjo, kaip vienas ilgas smailėjantis pirštas rodo tai, kas pasirodė esanti paprasčiausia česnako skiltelė.

— Ar šitą? — paklausė ji, pakeldama galvą ir smagiai žvelgdama tiesiai į jį, ir jis pasijuto nevikriu mokinuku, kuris buvo nutvertas akivaizdžiai meluojant.

— Taip, — bandė išsisukti jis. — Tas. Kas tai?

Jis stebėjo, kaip jos lūpos šypsodamos taria žodžius, ir išgirdo ją taip maloniai sakant:

— Čia nuokana.

— Ačiū Dievui. Bijojau, kad česnakas.

Stulbinantis jos juokas nuskambėjo tarsi muzika, o kai nutilo, abu šypsojosi vienas antram.

— Jūsų graži šypsena, — ramiai pasakė jis, kai ji grįžo prie savo darbo.

Ji pažvelgė iš po blakstienų ir kandžiai tarė:

— Kad išsiskirčiau iš FTB nusikaltėlių sąrašo.

Polo šypsena beregint išblėso.

— Ar Benediktas susisiekė su jumis? Ar dėl to jūs išvykot vakar, man nepasakiusi nė žodžio, ir atvažiavot čia? Ar dėl to šįryt du kartus užsiminėt, kad jus suims?

Išpūtusi akis, Džulė pažvelgė į jį ir ėmė juoktis.

— Jūsų vaizduotė pernelyg laki.

— Po velnių! — nusikeikė jis, atsistodamas ir eidamas artyn prie jos, dar nesuvokdamas, ką daro. — Nežaiskit su manimi, Džule! Kai jūsų klausiu, noriu tiesaus atsakymo. — Per jos petį Polas pažiūrėjo į Ketriną. — Ar neprieštarautumėt, jeigu paprašyčiau palikti mus vienus, — piktokai paprašė jis.

— Žinoma. Nejau jūs iš tiesų manot, kad Džulė padėjo tam vyrui pabėgti iš kalėjimo? — pasipiktinusi paklausė ji.

— Ne, — atšovė jis, — ne, nemanau, nebent nurodytų man priežastį persigalvoti. Vis dėlto nesu tikras, kad ji negintų Benedikto nuo mūsų, jeigu tik galėtų.

— Negalit jos suimti dėl to, ko ji nepadarė, — logiškai nurodė Ketrina.

— Aš visai neketinu jos suimti! Iš teisybės pasistengiau, kad kas nors kitas neužsimanytų to padaryti.

Išgąstingas Džulės balsas privertė jį atsigręžti.

— Ar tikrai? — paklausė ji, nustebusiu ir dėkingumo kupinu balsu.

Polas dvejojo — jis jautė, kad šių akių išraiška nuginklavo ir numaldė jį, tada linkterėjo.

— Taip.

Akimirką jos šypsena buvo skirta jam, ir jis šildėsi jos šilumoje, tada Džulė nusišypsojo Ketrinai ir kandžiai pasakė:

— Išmesk tą nuokaną! — kas jį prajuokino.

Pusryčiai buvo labai smagūs, patenkintas pagalvojo Polas, kai pakilęs nuo stalo prisipylė puodelį kavos, o tuo tarpu Džulė ir Ketrina sudėjo indus į plovyklę. Nepaprastai maloniai praleistas laikas — ir jis puikiai žinojo kodėl. Kaip jis ką tik suprato, savo begaliniam susižavėjimui, kai Džulė galiausiai nuspręsdavo, kad jai kas nors patinka, ji tą žmogų pamėgdavo iš visos širdies ir be jokių išlygų. Nuo tos akimirkos, kai jis pasisakė bandęs užtikrinti, kad jos niekas nesuimtų, ji bendravo su juo nuoširdžiai ir šiltai, šypsojosi jam kalbant, erzino jį, kai jis sustingdavo ir imdavo elgtis kaip FTB agentas. Jis mąstė apie visa tai, supratęs, kad ji prašo jo patarimo, ir tai jam taip pat pasirodė labai malonu.

— Vakar, — aiškino ji, valydama omleto keptuvę, — kalbėjausi su ponu Dankanu, mūsų mokyklos direktoriumi, ir jis sutiko, kad rytoj grįžčiau į darbą, bet tik tuo atveju, jeigu spauda netrukdys pamokoms, mėgindama pasiekti mane. Ketrina mano, kad vienintelis būdas juos nuo to sulaikyti ir jais galutinai atsikratyti — surengti spaudos konferenciją ir perskaityti oficialų pareiškimą apie tai, kas įvyko, o paskui atsakyti į kitus klausimus, jeigu jų bus. Ką manot jūs?

— Manau, ji visiškai teisi. Iš tiesų kaip tik tai ir ketinau jums pasiūlyti, kai šįryt pas jus atvykau.

Nusiminusi, kad privalės gintis, Džulė atidarė spintelę ir padėjo ten omleto keptuvę.

— Negaliu jums apsakyti, kaip man atgrasu, kad visas pasaulis, pilnas svetimų žmonių, mano turįs teisę gauti paaiškinimą dėl to, kas jų visiškai neliečia.

— Suprantu, bet jūs turit rinktis vieną iš dviejų galimybių: susitikti su spauda dabar ir bendrauti su jais pagal savo sąlygas ar leisti jiems spausdinti bjaurias spėliones ir vaikytis jus visur, kur tik eitumėt.

Džulė padvejojo, o paskui atsiduso.

— Gerai, aš sutinku, bet man būtų daug lengviau stoti prieš šaudymui išsirikiavusį kareivių dalinį.

— Ar norėtumėt, kad ten dalyvaučiau ir palaikyčiau jus?

— Ar iš tiesų padarytumėt tai dėl manęs?

Ar jis padarytų tai dėl jos, kreivai šyptelėjęs pagalvojo Polas. Dėl jos jis padarytų ne tik tai, gal net nudėtų drakoną... pasipriešintų liūtui... pajudintų kalną. Dievaži... net iššluostytų keptuvę!

— Kadangi iš dalies FTB kaltas, kad spauda jus taip persekioja, — pripažino jis, eidamas prie kriauklės ir imdamas pašluostę, kurią buvo padėjusi Ketrina, skubėdama atsiliepti telefonu, — tai mažiausia, ką dėl jūsų galiu padaryti.

— Aš... aš nežinau, kaip jums atsidėkoti, — santūriai pasakė ji, stengdamasi nepastebėti, kaip jis jai priminė Žaką, kai tas būdavo malonus.

— O gal atsidėkotumėt trečiadienį drauge pavakarieniaudama?

— Trečiadienį? — sušuko ji išsigandusi. — Ar jūs dar būsit čia ir trečiadienį?

Drakonas, kurį jis ketino nugalabyti, atsistojo piestu ir suleido dantis Polui į subinę, liūtas riaumojo kvatodamas iš jo kvailumo, o kalnas iškilo priešais, milžiniškas ir nepajudinamas.

— Taip nedžiūgaukit, — perspėjo jis.

— Aš ne tai turėjau omeny, — pasitaisė ji, uždedama delną jam ant rankovės — atrodė nelaiminga ir bandė teisintis. — Iš tikrųjų. Aš tiktai... negaliu pakęsti, kai mane seka ir kamantinėja, net ir jūs.

— Ar jums nedingtelėjo mintis, kad Benediktas galėjo atvykti čia įkandin jūsų ar kad jūsų gyvybei gali grėsti pavojus, — pasakė jis, truputį nuramintas nuoširdaus jos atsiprašymo, o dar daugiau nesąmoningo jos gesto. — Benediktas — žudikas ir, pagal jus, jūs jam nepridarėt jokios bėdos po to, kai jis bandė gelbėti jūsų gyvybę. Tarkim, jis pasigenda malonumo būti su jumis? Ar malonaus saugumo, kurį jūs teikėt jam, būdama jo įkaitė? Tarkim, jis staiga nusprendžia, kad jūs nebesat jam lojali, ir nutaria atkeršyti tokiu pat būdu kaip savo žmonai?

— Tarkim, keptuvė, kurią jūs blizginat, nusprendžia tapti veidrodžiu ir pasikaria ant svetainės sienos, — atkirto ji, purtydama galvą dėl to, kas jai atrodė visiškas absurdas.

Tą akimirką Polas labai nuoširdžiai troško, kad Benediktas paskubėtų ir ką nors padarytų jai, kad jis, Polas, galėtų išgelbėti ją nuo to šunsnukio ir tuo pat metu įrodyti buvęs teisus. Dėl priežasčių, kurių Polas negalėjo nei paaiškinti, nei suprasti, visi jo instinktai šaukte šaukė, kad Žakas atvyks jos. Ar mėgins su ja susisiekti. Deja, Deivas Ingremas visai su tuo nesutiko ir turėjo pašaipų paaiškinimą Polo „instinktams“, kurie velnioniškai jį glumino. Deivas sakė, kad Polas taip beviltiškai įklimpęs, kad negali patikėti, jog Benediktas taip pat įsispitrėjo į ją.

— Tai kaip dėl vakarienės trečiadienį? — paklausė jis, imdamas menteles ir šluostydamas jas.

— Negaliu, — atsakė Džulė, — trečiadienio ir penktadienio vakarais mokau suaugusiuosius skaityti.

— Gerai, o kaip ketvirtadienis?

— Atrodo, tinka, — atsakė Džulė, užgniauždama nusiminimą, kad FTB agentas dar taip ilgai ją seks. — Ar norėtumėt, kad pakviesčiau Ketriną prisidėti prie mūsų?

— Kurių velnių turėčiau norėti?

— Pradedu jausti, — juokdamasi tarė Ketrina iš tarpdurio, — kad esu čia baisiai nepageidaujama.

Išgirdęs jos balsą, Polas atkragino galvą, užsimerkė ir žaibiškai pasiteisino dėl savo netakto:

— Aš ne visada būnu toks bjaurus ir netašytas. Žinau, kad Deivas Ingremas primygtinai reikalaus, kad mes būtume keturiese, jeigu jūs, Ketrina, eisit drauge, o man nelabai norisi praleisti dar vieną vakarą su juo, dėl to šitaip ir pasakiau.

Jis atmerkė akis ir pamatė tapęs abiejų moterų linksmo pasigailėjimo objektu — jos akivaizdžiai šaipėsi iš jo padėties.

— Man regis, mes turėtume jam atleisti, — pasiūlė Ketrina.

— Ir man taip pat, — pritarė Džulė.

Polas tylomis kalbėjo trumpą dėkingumo maldelę dėl jų abiejų patiklumo, kai Ketrina ironiškai pridūrė:

— Be abejonės, jis meluoja.

Džulė supratingai jam šyptelėjo.

— Žinoma, — pritarė ji.

— Dėl spaudos konferencijos, — pradėjo Ketrina surimtėjusi ir pažvelgė į Polą ieškodama pritarimo, — kur ji įvyks, kam turėtume apie tai pranešti?

— Koks artimiausias pastatas, sutalpinsiantis daugiausia žmonių? — paklausė Polas, jo mintys vėl nukrypo į svarbiausią reikalą.

— Vidurinės mokyklos salė, — įsiterpė Džulė.

Po trumpų diskusijų buvo nutarta surengti spaudos konferenciją trečią valandą. Ketrina pasisiūlė paskambinti vidurinės mokyklos direktoriui ir pranešti merui, kuris susitars su spauda ir sutvarkys visa kita.

— Paskambinkit Džulės broliui Tedui, — pridūrė Polas, vilkdamasis švarką. — Paprašykit, kad jis praneštų šerifo būstinei, kad jie galėtų ten būti ir sulaikyti spaudą nuo spūsties prie Džulės, jeigu vienas nepajėgčiau su jais susitvarkyti. — Džulei jis pasakė: — Kodėl tau neapsirengus, parvežčiau tave namo ir turėtum pakankamai laiko pasižymėti tai, ko tau prireiks susiduriant su žiniasklaida.

— Kaip šiurpiai kalbat, — šaipėsi Ketrina.

— Visai nešiurpiai, — Džulė nustebino visus ir pati save. — Tai siutina ir yra absurdiška, bet ne šiurpu. Neleisiu, kad jie mane šiurpintų ar baugintų.

Polas pritariamai šypsojo, bet pasakė tik tiek:

— Einu pašildyti automobilio, kol jūs apsirengsit. Ketrina, — pridūrė jis vangiai šypsodamas, — ačiū už žavų rytmetį ir puikius pusryčius. Susitiksim spaudos konferencijoje.

Kai jam už nugaros užsidarė laukujės durys, Ketrina atsigręžė į Džulę ir atvirai pasakė:

— Jeigu tu nepastebėjai, tai labai ypatingas vyras. Ir dėl tavęs, Džule, jis kraustosi iš proto. Tai aišku kiekvienam, kas tik atidžiau pažiūri. — Ji mirktelėjo, o tada pridūrė: — Beje, jis taip pat aukštas, tamsiaplaukis, gražus ir labai seksualus...

— Liaukis, — pertraukė ją Džulė. — Nenoriu viso to girdėti.

— Kodėl ne?

— Dėl to, kad jis man primena Žaką, — atvirai prisipažino ji. — Visada primena.

Ji nusirišo prijuostę ir pasuko į fojė.

— Tiedu vyrai labai skiriasi dviem atžvilgiais, — tarė Ketrina, lipdama laiptais įkandin jos. — Polas Ričardsonas nėra nusikaltėlis, nėra pabėgęs kalinys ir, užuot stengęsis užgauti tau širdį, viską daro, kad apsaugotų ir padėtų.

— Žinau, — atsiduso Džulė. — Tu teisi dėl visko, ką sakei, išskyrus viena: Žakas nėra nusikaltėlis. Ir nors rytoj visiems laikams išmesiu jį iš galvos, pasistengsiu kai ką nuveikti jo labui šiandien per spaudos konferenciją.

— Ką? — susirūpinusi paklausė Ketrina pusiaukelėje į svečių miegamąjį, kur pereitą naktį miegojo Džulė.

— Noriu visiškai įtikinti likusią pasaulio dalį, kad aš nemanau, jog jis ką nors nužudė. Jei man pavyks, gal visuomenės nuomonė privers valdžią atnaujinti jo bylą!

Ketrina stebėjo, kaip ji nusivelka chalatą.

— Tu vis dar dėl jo tai padarytum, nors jis ir blogai elgėsi su tavimi ir taip žiauriai įskaudino?

Džulė linksmai šyptelėjo ir pritariamai palingavo galvą.

Ketrina jau buvo beišeinanti, bet apsisuko ir atsidususi patarė:

— Jeigu esi pasiryžusi šiandien tapti Zakario Benedikto atstove, patarčiau tau atrodyti kuo gražiau. Tai neteisinga, bet daugumą žmonių labiau veikia moters išvaizda nei tai, ką ji sako.

— Ačiū, — padėkojo Džulė dabar tokia pilna ryžto, kad visai nustojo jaudintis, ir mintyse jau peržiūrinėjo savo drabužių spintą, galvodama, ką labiausiai tiktų apsivilkti. — Kas dar?

Ketrina papurtė galvą:

— Tu būsi nuostabi, nes esi nuoširdi ir neabejinga, o tai bus matyti iš visko, ką šiandien kalbėsi ir darysi. Visada taip būna.

Džulė beveik jos negirdėjo, ji galvojo, kaip geriausiai galėtų pasiekti savo tikslą. Jai dingtelėjo mintis šitą įvykį — ir žiniasklaidą — traktuoti nerūpestingai, ir ji stabtelėjo, valandėlę užmiršusi drabužius savo rankoje. Rimtas, formalus pasakojimas apie tai, kas atsitiko, ji pabandys sušvelninti jų požiūrį į Žaką, būtų geriausia, nusprendė ji, kad nesiliautų šypsojusi ir ramiai laikytųsi, kai pasipils klausimai.

Šypsena. Nerūpestingumas. Ramumas.

Aktorius buvo Žakas, ne ji, ir ji nežinojo, kaip jai pavyks, bet kaip nors įstengs.

49

Čikagoje, paskutinio aukšto bute langais į Paežerės alėją, buvęs Žako kaimynas ir pajaunys Metjus Farelas pakėlė akis, kai maža dukrytė įpuolė į kambarį, lydima motinos, ir užšoko jam ant kelių. Šilkiniais šviesiais plaukais ir mėlynomis akimis Marisa buvo tokia panaši į savo motiną Meredit, kad Metas išsišiepė, žiūrėdamas į abi mergaites.

— Maniau, dabar pogulio metas, — tarė jis dukrai.

Ji pažiūrėjo į blizgantį akcijų prospektą, kurį jis skaitė ir, matyt, palaikė jį viena iš savo pasakų knygų.

— Pasaką, tėti. Pirmiausia. Prašau.

Prieš atsakydamas jis klausiamai pažvelgė į Meredit, kuri buvo Bancroft & Company, daugybės puikių universalinių parduotuvių tinklo, įsteigto jos protėvių, prezidentė, ir bejėgiškai jam nusišypsojo:

— Sekmadienis, — priminė ji. — Sekmadienis — ypatinga diena. Manau, pogulis gali palaukti kelias minutes.

— Mamytė sutiko, — pasakė Metas ir, pasisodinęs dukrą ant kelių, sugalvojo pasaką.

Meredit pamatė linksmus žiburiukus įsižiebiant jo akyse, kai susirangė ant kėdės priešais tuodu, ir suprato jų priežastį iškart, kai tik Metas ėmė sekti pasaką.

— Seniai seniai, — pradėjo jis labai rimtai, — gyveno labai graži princesė, kuri sėdėjo soste Bancroft & Company.

— Mamytė? — sučirpsėjo Marisa.

— Mamytė, — patvirtino jis. — Ta princesė buvo ne tik graži ir nuostabi, bet ir labai protinga. Bet vieną dieną, — pasakė jis be galo rimtai, — ji leido piktam bankininkui prikalbinti ją investuoti šiek tiek pinigų į bendrovę, kuri...

— Dėdei Parkeriui? — šiepdamasi paklausė Marisa.

Meredit susivaldė nesusijuokusi, girdėdama, kaip Metas apibūdino jos buvusį sužadėtinį, ir skubiai įsiterpė:

— Tėtukas juokauja. Dėdė Parkeris visai nepiktas.

— Čia mano pasaka, — šypsodamas nenusileido Metas ir tęsė toliau: — Atsitiko taip, kad princesės vyras, kuris, beje, daug žinojo apie pinigų investavimą, perspėjo princesę neklausyti piktojo bankininko, bet ji jo nepaisė. Iš teisybės, — pridūrė jis žemu įspūdingu balsu, — princesė buvo tokia tikra, kad sukirto lažybų su savo vyru, jog akcijų kaina pakils, bet ji nepakilo. Penktadienį krito dviem punktais. Ar žinai, kas atsitiks dabar, kai princesė pralaimėjo lažybas savo vyrui?

Ji papurtė galvą šypsodama, nes ir jis šypsojo.

Iškalbingu žvilgsniu dirstelėjęs į žmoną, Metas reikšmingai baigė:

— Jai teks užmokėti. Tai reiškia, kad princesė turės šiandien ilgai ilgai miegoti su savo vyru.

— Mamytei reikės eiti pogulio! — suprunkštė Marisa, plodama delnais.

— Kaip tik šito aš ir noriu, — pasakė Metas.

Atsistodama Meredit siekė Marisos rankos, tačiau šilta jos šypsena buvo skirta Metui.

— Išmintinga mamytė kerta tik tokių lažybų, kurias pralaimėti malonu, — paaiškino dukrai.

Jaukią atmosferą sudrumstė tik įėjęs Džo O’Hara, šeimos apsauginis ir vairuotojas, kuris laikė save — ir buvo laikomas — šeimos nariu.

— Metai, — tarė jis susirūpinęs, — ką tik savo kambaryje per televiziją mačiau, kad Džulė Matison, toji moteris, kurią Žakas buvo paėmęs įkaite, surengė spaudos konferenciją. Tuojau pat prasideda.

Meredit niekada nebuvo susitikusi su Zakariu Benediktu, jis jau buvo uždarytas į kalėjimą, kai juodu su Metu pradėjo gyventi kartu, bet žinojo, kad abu vyrai buvo labai geri draugai. Dabar ji tik žvilgterėjo į Meto apniukusį veidą, kai jis įjungė televizorių, ir skubiai pasakė:

— Džo, gal nuvestum Marisą į jos kambarį pogulio?

— Žinoma. Eikš, širdele, — pakvietė jis, ir abu susitvėrę už rankų išėjo — milžinas vyras ir maža mergytė, kuri laikė jį savo asmeniniu meškučiu.

Per daug susijaudinęs, kad sėstų, Metas susikišo rankas į kelnių kišenes ir įtemptoj tyloj žiūrėjo, kaip graži jauna moteris priėjo prie mikrofonų, vilkėdama paprastą baltą vilnonę suknelę su aukso spalvos sagomis prie apykaklės ir rankogaliuose, ilgi vešlūs plaukai ant sprando buvo surišti klostytu kaspinu.

— Dieve, padėk jam, — pasakė Metas, turėdamas omeny Žaką. — Ji atrodo kaip snieguole, o tai privers visą pasaulį klykti reikalaujant Žako kraujo už jos pagrobimą.

Bet kai Kytono meras baigė skaityti įspėjimą, kad spaudos darbuotojai elgtųsi mandagiai, ypač su mergina, Džulė Matison ėmė pasakoti, kas jai nutiko pagrobėjo rankose, raukšlė Meto kaktoje ėmė nykti ir palengva veide pasirodė nustebęs šypsnys. Priešingai negu jis tikėjosi, Žako belaisvė sugebėjo pavaizduoti su juo praleistą savaitę tarsi tai būtų buvęs nuotykis, kurį ji patyrė, malonus poelgis žmogaus, kurį ji pasauliui charakterizavo kaip „be galo gerą“, užuot kalbėjusi apie baisias kančias, patirtas iš pabėgusio žudiko rankų.

Kai ji papasakojo teisybę apie mėginimą pabėgti poilsio aikštelėje ir užsiminė apie Žako išradingą būdą jai sulaikyti, ji tai padarė sukeldama kelių spaudos atstovų tramdomą, bet susižavėjimo juoką. O kai nupasakojo, kaip antrąsyk bandė pabėgti sniegovežiu, ir Žako pastangas „išgelbėti“ ją iš upelio, pavaizdavo jį užjaučiančiu herojumi, kuriuo jį esant ji tikrai tikėjo. Baigiantis jos pareiškimui, salė plyšo nuo spaudos atstovų klausimų, ir Metas įsitempė nuo jų aštrumo.

— Panele Matison, — sušuko vienas CBS reporteris, — ar Zakaris Benediktas grasino jums ginklu?

— Žinojau, kad jis turi ginklą, mačiau jį, — atsakė ji ramiai šypsodama, — ir to užteko, kad įsitikinčiau, — bent pradžioje, — jog gal man nederėtų su juo susigrumti arba kritikuoti senus jo filmus.

Salėje pasigirdo juokas, pertraukinėjamas naujų, garsiai šaukiamų klausimų.

— Panele Matison! Kai Benediktas bus vėl sugautas, ar pareikšit jam kaltinimus dėl pagrobimo?

Pašaipiai šypsodama ji papurtė galvą ir atsakė:

— Nemanau, kad sulaukčiau nuosprendžio. Noriu pasakyti, jeigu tarp prisiekusiųjų būtų moterų, jos beregint jį išteisintų, vos tik išgirdusios, kad jis atlikdavo pusę ruošos darbų gaminant valgį ir tvarkant namus.

— Ar jis jus prievartavo?

Negalėdama patikėti, ji linksmai išsprogino akis.

— Klausykit, aš jums ką tik smulkiai papasakojau, kas įvyko tą savaitę, ir specialiai pabrėžiau, kad fiziškai jis nė karto manimi nepiktnaudžiavo. Tikrai negaliu pasakyti, kad jis bent būtų bandęs įvykdyti tokį niekšingą veiksmą.

— Ar jis žodžiais užgauliojo jus?

Džulė rimtai linkterėjo galvą, tačiau jos akys spindėjo juoku, kai atsakė:

— Taip, iš tiesų tai darė.

— Gal pasakysit kaip?

— Žinoma, — atsakė ji. — Jis rimtai įsižeidė vieną vakarą, kai tyčia praleidau jo pavardę vardindama savo mėgstamiausias kino žvaigždes.

Auditorijoje pasigirdo kvatojimas, tačiau reporteris, pateikęs šį klausimą, matyt, nesuvokė, kad ji juokauja.

— Ar jis tuo metu jums grasino? — paklausė jis. — Ką tiksliai jis sakė ir kaip sakė?

— Na, jis kalbėjo balsu, pilnu pasidygėjimo, ir apkaltino mane jaučiant keistą potraukį žemo ūgio vyrams.

— Ar jūs, panele Matison, bijojot jo?

— Pačią pirmą dieną bijojau jo ginklo, — atsargiai tarė ji, — bet kai nenušovė manęs po to, kai bandžiau perduoti raštelį darbuotojai greito maisto restorane, nei po kitų dviejų mėginimų pabėgti, supratau, kad nieko bloga man nedarys, kad ir kaip jį provokuočiau.

Metas stebėjo, kaip ji tolydžio atmušinėja jų klausimus ir įstengia palenkti juos nuo priešiškumo ligi simpatijos pagrobėjui.

Maždaug po trisdešimties minučių negailestingų klausimų, tempas ėmė lėtėti. Vienas CNN reporteris sušuko:

— Panele Matison, ar norit matyti Zakarį Benediktą sugautą?

Ji pasisuko į reporterio pusę ir paklausė:

— Kaip galima norėti, kad žmogus, kuris buvo neteisėtai įkištas į kalėjimą, būtų vėl ten grąžintas? Nežinau, kaip prisiekusieji nuteisė jį už žmogžudystę, bet tikrai žinau, kad jis ne daugiau už mane sugebėtų nužudyti žmogų. Jeigu tai sugebėtų, nestovėčiau dabar čia, nes, kaip prieš kelias minutes aiškinau, aš ne vieną kartą bandžiau sužlugdyti jo pabėgimą. Taip pat norėčiau, kad jūs prisimintumėt, jog tuo metu, kai jis manė, kad mus aptiko sraigtasparnis, jis visų pirma susirūpino mano saugumu, o ne savo. Ką norėčiau pamatyti atsitinkant — tai, kad šito žmogaus medžioklė būtų nutraukta ir kas nors peržiūrėtų jo bylą. — Tvirtu, mandagiu tonu ji užbaigė: — Jei jūs, ponios ir ponai, nebeturit daugiau klausimų, galim baigti šį pokalbį, ir jūs visi galit eiti namo. Kaip paaiškino meras Adelsonas, Kytono miestas nori grįžti į normalų gyvenimą, to paties noriu ir aš, todėl daugiau interviu nebeduosiu ir į jokius klausimus neatsakinėsiu. Mūsų miestas džiaugiasi, kad jūsų „turistiniai“ pinigai plaukia į mūsų kasas, bet jeigu užsimanysit čia pasilikti, įspėju, veltui gaišit laiką.

— Aš turiu dar vieną klausimą! — įsakmiai sušuko reporteris iš Los Angeles Times. — Ar jūs įsimylėjusi Zakarį Benediktą?

Ji pažvelgė į jį, pakėlė savo dailius antakius ir su panieka atsakė:

— Tokio klausimo tikėjausi iš National Enquirer, bet ne iš Los Angeles Times.

Jos bandymas išsisukti prajuokino, bet šį kartą buvo nesėkmingas, nes reporteris iš Enquirer užriko:

— Gerai, panele Matison, dabar mes klausiam: ar jūs įsimylėjusi Zakarį Benediktą?

Tai buvo vienintelė akimirka, kai Metas pamatė ją susvyruojant, ir širdį užliejo užuojauta, žiūrint, kaip ji stengiasi šypsotis abejingu veidu, tačiau ją išdavė akys — tos didžiulės ilgom blakstienom safyro spalvos akys patamsėjo ir surimtėjo iš susijaudinimo, kuris buvo aiškiai panašus į meilę. Ir kaip tik tada, kai Meto nerimas pasiekė viršūnę, ir jis suprato, kad reporteriai galiausiai ją sugavo, mergina pakeitė taktiką ir savo noru įėjo į jų spąstus taip, kad jis turėjo staigiai įkvėpti oro, nustebintas jos drąsos.

— Vienu ar kitu metu, — tarė Džulė, — dauguma šios šalies moterų galbūt įsivaizdavo esančios įsimylėjusios Zakarį Benediktą. Dabar, kai aš jį pažįstu, — pridūrė ji nežymiai virptelėjusiu balsu, — manau, kad jos pasirodė labai protingos. Jis... — Ji sudvejojo, akivaizdžiai ieškodama tinkamų žodžių, o tada visai paprastai pasakė: — Vyras, kurį moteriai labai lengva pamilti.

Netarusi daugiau nė žodžio, ji nusisuko nuo mikrofonų ir tuojau pat buvo apsupta dviejų vyrų, kurie, kaip spėjo Metas, buvo FTB agentai, ir kelių uniformuotų šerifų, kurie ją saugiai išvedė iš scenos.

Metas nuspaudė nuotolinio valdymo mygtuką, kai CNN reporteris pradėjo kartoti interviu, o tada pažvelgė į savo žmoną.

— Ką apie tai manai?

— Manau, — ramiai pasakė Meredit, — ji buvo fantastiška.

— Bet ar ji visai pakeitė tavo nuomonę apie Žaką? Aš nusiteikęs palankiai, bet tu niekada jo nepažinojai, todėl greičiausiai reaguotum į jos interviu kaip ir visi kiti.

— Abejoju, ar esu tokia nešališka, kaip manai. Tu, brangusis, labai griežtai sprendi apie žmones ir aiškiai pasakei, kad tiki, jog jis nekaltas. Jeigu tu tiki, tada aš taip pat linkusi tikėti.

— Ačiū už tavo palankumą mano nuomonei, — švelniai padėkojo jis, bučiuodamas jai kaktą.

— Dabar turiu klausimą tau, — pridūrė ji, ir Metas instinktyviai pajuto, ko ji ketina klausti.

— Džulė Matison sakė buvusi nuvežta į vienišą namą kažkur Kolorado kalnuose. Ar tai buvo mūsų namas?

— Nežinau, — atsakė jis atvirai, šiepdamasis, kai ji skeptiškai pažvelgė į jį. — Bet spėju, kad taip, — pridūrė jis, norėdamas išlikti sąžiningas. — Žakas yra ten buvęs anksčiau, nors visada atskrisdavo trumpam ir per šitiek metų ne sykį siūliau jam pasinaudoti tuo namu. Be abejo, visai natūralu, kad jis jautėsi galįs nevaržomas juo pasinaudoti, kol manęs tiesiogiai neįpainiojo...

— Bet tu esi įpainiotas! — kiek desperatiškai pratrūko Meredit. — Tu jam padėjai...

— Aš nesu įsipainiojęs su Žaku taip, kad rizikuočiau savo šeima. — Kai ji vis dar atrodė neįtikinta, jis ramiai pakartojo: — Eidamas į kalėjimą, jis man davė įgaliojimą tvarkyti jo investicijas ir finansus, ką aš ligi šiol tebedarau. Tai nėra neteisėta ir neslepiama nuo teisėtvarkos organų. Ligi pabėgimo iš kalėjimo jis nuolat bendravo su manimi.

— Bet kaip dabar, kai jis pabėgo, Metai? — paklausė ji, akimis ieškodama jo veido. — Kas bus, jeigu jis mėgins susisiekti su tavimi?

— Tuo atveju, — atsakė jis nerūpestingai gūžtelėjęs, kas ją dar labiau sujaudino, — darysiu viską, ką privalo daryti įstatymų paisantis pilietis ir ko iš manęs tikėtųsi Žakas: aš pranešiu valdžios organams.

— Kaip greitai?

Jis nusijuokė iš jos supratingumo ir apglėbė ranka jai pečius, vesdamasis ją į miegamąjį.

— Pakankamai greitai, kad neleisčiau valdžios atstovams apkaltinti mane bendrininkavimu, — pažadėjo jis. — Ir nė kiek ne greičiau, — tyliai pridūrė.

— O kaip dėl to, kad jis naudojosi mūsų namu? Ar pasakysi valdžios atstovams, ką įtari?

— Manau, — nusprendė jis, valandėlę pamąstęs, — tai puiki mintis! Tai jie palaikys dar vienu mano nekaltumo įrodymu ir didelio pasitikėjimo vertu gestu iš mano pusės.

— Gestu, — kreivai šyptelėjusi pridūrė jo žmona, — kuris negali pakenkti tavo draugui, nes, pasak Džulės Matison, jis išvyko iš Kolorado prieš kelias dienas.

— Labai protingai galvoji, brangioji, — pritarė jis šypsodamas. — O dabar kodėl nesiguli į lovą trumpo pogulio ir nepalauki manęs, kol paskambinsiu vietiniam FTB padaliniui?

Ji palingavo galvą ir uždėjo delną jam ant alkūnės.

— Jeigu tave paprašyčiau daugiau nesikišti niekur, kas susiję su Zakariu Benediktu, — pradėjo ji, bet Metas papurtė galvą, kad ją nutildytų.

— Aš bet ką pasaulyje padaryčiau dėl tavęs, tu tai žinai, — atsakė jis balsu, kuris nuo užliejusių emocijų skambėjo kimiai. — Bet prašau, Meredit, nereikalauk iš manęs šito. Turiu sutarti su savimi, ir man bus labai sunku, jeigu pakenksiu Žakui.

Meredit dvejojo, vėl nustebinta Meto lojalumo šiam vyrui. Paprastai laikomas puikiu, bet kietu verslininku, Metas turėjo šimtus pažįstamų, bet jis nei pasitikėjo jais, nei laikė juos savo draugais. Iš teisybės, kiek ji žinojo, Zakaris Benediktas buvo vienintelis, kurį jis laikė artimu, patikimu draugu.

— Jis tikriausiai nepaprastas žmogus, jeigu tu jam toks ištikimas.

— Tau jis patiktų, — patikino jis, glostydamas jai pasmakrę.

— Kodėl toks tikras? — erzino ji, prisiderindama prie nerūpestingo jo tono.

— Esu tikras, — tyčia manieringai atsakė jis, — kad dėl manęs tu kraustaisi iš proto.

— Negi nori pasakyti, kad judu panašūs?

— Daugumai žmonių šitaip atrodė ir ne tik dėl to, kad bandė įsiteikti mums. Tačiau, — pridūrė jis surimtėdamas, — aš esu viskas, ką turi Žakas. Aš vienintelis, ką jis turi. Kai jį suėmė, pataikūnai ir konkurentai, daugelį metų šokinėję aplinkui, paliko jį, lyg jis būtų apsikrėtęs buboniniu maru, ir džiūgavo dėl jo žlugimo. Buvo ir tokių, kurie liko lojalūs jam net po to, kai pakliuvo į kalėjimą, tačiau jis atstūmė juos ir net nenorėjo atsakyti į jų laiškus.

— Gal jam buvo gėda.

— Esu tuo tikras.

— Tu klysti dėl vieno dalyko, — tyliai tarė ji. — Jis, be tavęs, turi dar vieną sąjungininką.

— Ką?

— Džulę Matison. Ji įsimylėjusi jį. Kaip manai, ar jis matė ją arba girdėjo, ką ji kalbėjo šį vakarą?

Metas papurtė galvą.

— Abejoju. Kad ir kur jis būtų, tai kažkur labai toli ir ne šioje šalyje. Būtų kvailas, jei liktų Valstijose, o Žakas nėra kvailys.

— Norėčiau, kad būtų galėjęs ją girdėti, — pasakė Meredit, visa širdimi linkėdama jam gero, nors ir buvo labai susirūpinusi vyro saugumu. — Gal jam pavyko, ir jis žino, ką ji bando daryti.

— Žakui niekada nesiklostė asmeninis gyvenimas.

— Ar manai, kad jis įsimylėjo Džulę Matison, kai jie buvo drauge?

— Ne, — nepalikdamas jokių abejonių, griežtai nukirto jis. — Tuo metu jis turėjo daug skubesnių dalykų, Žakas... turi beveik visišką imunitetą moterims. Jis naudojasi jomis seksualiai, bet per daug jų negerbia, kas nestebina, turint omeny, kokias moteris jis pažinojo. Kai jo aktoriaus karjera buvo sėkminga, jos kibo prie jo kaip musės prie musgaudžio, bet kai tapo režisieriumi — su solidžiais kino vaidmenimis, kuriuos galėjo dalinti laimingoms aktorėms, — jos spietėsi aplinkui jį kaip gražios glotnios piranijos. Jis buvo pripratęs prie jų. Iš teisybės vienintelis tikras švelnumas, kokį mačiau jį rodant, buvo skirtas vaikams, dėl to jis ir vedė Reičelę. Ji jam pažadėjo pagimdyti vaikų ir, aišku, išsigynė savo pažado taip pat kaip ir savo priesaikų.

Purtydamas galvą, kad dar labiau pabrėžtų savo žodžius, jis baigė:

— Žakas neįsimylės dailutės jaunos mokytojos iš mažo miestelio — tik ne per kelias dienas, net ir ne per kelis mėnesius.

50

Apšviestas besileidžiančios saulės, aukštas vyras ėjo dulkėtu keliu, kuris iš kaimo vedė į judrius dokus, rankoje laikydamas laikraštį ir keletą žurnalų. Pasukęs į prieplauką, jis neužkalbino nė vieno žvejo, kurie iškrovinėjo dienos laimikį arba taisė savo tinklus, ir nė vienas jų neužkalbino jo, tačiau kelios poros smalsių akių nulydėjo nepažįstamąjį jo laivo link, keturiasdešimt dviejų pėdų ilgio heteraso, vardu Džulė, šviežiai mėlynais dažais užrašytu laivagalyje. Be laivo pavadinimo, kurį užrašyti laivagalyje reikalavo įstatymai, laivas niekuo neišsiskyrė. Iš tolo atrodė kaip ir tūkstančiai laivų, kurie slydo per vandenis Pietų Amerikos pakrantėje, kai kurie jų frachtuoti sportininkams žūklautojams, tačiau didžiuma naudojami tik žvejybai, ir visi kiekvieną vakarą grįždavo iškrauti laimikio, o kitą rytą, kai žvaigždės dar tebemirkčiodavo priešaušrio danguje, vėl išplaukdavo.

Kaip ir laivas, jo savininkas beveik niekuo neišsiskyrė, kai žingsniavo doku. Vietoj trumpų kelnių ir megztų marškinių, kuriuos mėgdavo frachtuotų laivų kapitonai, jis vilkėjo paprastus žvejo drabužius — baltus plačiarankovius marškinius iš šiurkščios medvilnės, chaki kelnes, minkštapadžius batus ir tamsią kepurę, užsmauktą ant kaktos. Jo veidas, apžėlęs keturias dienas neskusta tamsia barzda, buvo įdegęs saulėje, tačiau įdėmiau pažiūrėjęs pastebėtum, kad jo oda nebuvo tokia nugairinta, kaip kitų žvejų, ir jo laivas buvo greičiau pritaikytas plaukiojimui nei žvejybai. Bet tai buvo judrus prekybos salos uostas ir Džulė buvo tiktai vienas iš tūkstančio laivų, apsistojančių čia — laivų, dažnai gabenančių krovinį, kuris nėra nei valgomas, nei legalus. Kitapus prieplaukos du žvejai Diablo laive pakėlė akis, kai Džulės savininkas įlipo į savo laivą. Po valandėlės atgijęs ėmė burgzti laivo generatorius ir apačioje užsidegė kajutės šviesos.

— Jis veltui eikvoja kurą, leisdamas generatorių pusę nakties, — pastebėjo vienas žvejas. — Ką jis veikia, kad jam reikia motoro?

— Kartais pro užuolaidas matau jo šešėlį prie stalo. Manau, kad sėdi ir skaito.

Kitas žvejas reikšmingai pažiūrėjo į penkias antenas, kyšojusias aukštai virš Džulės viršutinio vairo.

— Jis šitame laive turi visus įrenginius, kartu ir radarą, — reikšmingai pastebėjo jis, — tačiau niekada nežvejoja ir neieško frachtavimui klientų. Mačiau, kaip vakar netoli Kalvario salos buvo išmetęs inkarą ir net lynų nebuvo nuleidęs į vandenį.

Pirmasis žvejas prunkštelėjo pasipiktinęs:

— Todėl, kad jis nėra nei žvejas, nei frachtuojamo laivo kapitonas.

— Manai, jis dar vienas narkotikų kontrabandininkas?

— O kas gi daugiau? — pritarė jo bičiulis, abejingai gūžtelėjęs.

Nenujausdamas, kad jo buvimas sukėlė tiek komentarų judriuose dokuose, Žakas studijavo žemėlapius, išskleistus ant stalo, ir stropiai braižė įvairius maršrutus, kuriais galėtų plaukti kitą savaitę. Buvo trečia valanda nakties, kai jis galiausiai susuko žemėlapius, tačiau žinojo negalėsiąs miegoti, nors ir buvo išvargęs. Per pastarąją savaitę jis beveik visai nemiegojo, nors pabėgo iš Jungtinių Valstijų visai sklandžiai tik dėl Eriko Sandinio ryšių ir Žako pusės milijono dolerių. Kolorade mažas išnuomotas sraigtasparnis pasirodė, kaip buvo laukta, paimti jo už 200 jardų nuo namo, aikštelėje, specialiai skirtoje tam tikslui, išskyrus tai, kad ji buvo numatyta naudotis namo savininkams ir jų kviestiniams svečiams. Nešinas slidėmis ir apsirengęs kaip slidininkas su dideliais spalvotais apsauginiais akiniais, slėpusiais beveik visą veidą, Žakas įlipo į sraigtasparnį ir buvo nuskraidintas į mažą slidininkų trobelę valanda kelio nuo ten. Pilotas nieko neklausinėjo, neparodė jokio nustebimo dėl to, kas, kaip Žakas žinojo, buvo gana įprasta transporto priemonė, naudojama slidininkų, kuriems patiko turėti savo kalnus, o slidinėti nuo svetimų.

Išnuomotas automobilis laukė Žako slidininkų trobelės automobilių stovėjimo aikštelėje, ir iš ten jis važiavo į pietus, į mažą nutupimo aikštelę, kur laukė privatus lėktuvas, kaip buvo suplanuota, ant nuvalyto nusileidimo tako. Priešingai negu sraigtasparnio pilotas, kuris buvo absoliučiai niekuo dėtas ir legalus, keturių motorų su propeleriu lėktuvo pilotas toks nebuvo. Skrydžio planas, kurį jis pateikdavo kiekvieną sykį, kai jie nusileisdavo papildyti degalų, buvo ne tas, kurio jie laikėsi, kai lėktuvėlis pasuko į pietus ir pietryčius.

Netrukus po to, kai jie paliko JAV oro erdvę, Žakas užmigo ir nubudo tik tada, kai jie pakeliui nusileido įsipilti kuro, bet nuo tada, kai išlipo, ligi šiol jis sugebėjo nusnūsti tik po keletą valandų.

Atsistojęs nuėjo į laivo virtuvę ir įsipylė į stiklinę brendžio, vildamasis, kad tai padės jam užmigti, nors jau žinojo, kad negelbės, tada nusinešė brendį į mažą saloną, naudojamą kaip svetainę ir valgomąjį jo jūriniuose „namuose“. Žakas išjungė didžiąsias kajutės šviesas ir paliko tik mažą varinę lempą ant stalelio greta sofos, apšvietusią Džulės nuotrauką, kurią buvo išplėšęs iš savaitės senumo laikraščio ir įdėjęs į mažus rėmelius, kuriuos nuėmė nuo sienos, esančios priešais lovą. Iš pradžių jis manė, kad tai jos koledžo baigimo nuotrauka, bet šį vakarą, kai gurkšnodamas brendį gerai įsižiūrėjo, nusprendė, kad nuotrauka greičiausiai bus padaryta, kai Džulė buvo išsipuošusi kokiam pobūviui, o gal vestuvėms. Ant kaklo ji turėjo puikų vėrinį ir vilkėjo persikų spalvos suknelę kuklia iškirpte, bet labiausiai toje nuotraukoje jam patiko jos plaukai, sušukuoti kaip ir tada, kai jie buvo išsipustę savo „pasimatymui“.

Žinodamas, kad kankina pats save, ir vis dėlto negalėdamas liautis, jis ištiesė ranką ir nukabino rėmelius, tada atrėmė kulkšnį į priešingos kojos kelį ir padėjo nuotrauką prie kojos. Palengva braukė nykščiu per šypsančias jos lūpas, spėliodamas, ar ji šypsosi dabar, grįžusi namo. Vylėsi, kad šypsosi, bet tai, ką jis matė nuotraukoje, buvo paskutinis jos vaizdas — iškamuota išraiška veide, kai jis išjuokė ją už tai, kad ji pasakė jį mylinti. Šitas prisiminimas persekiojo Žaką. Jis draskė jį kartu su kitais rūpesčiais dėl jos, spėliojimais, ar ji nėščia. Jis be paliovos kankino save, svarstydamas, ar jai teks iškęsti abortą, ar nesantuokinės motinystės gėdą mažame miestelyje.

Buvo tokia daugybė dalykų, kuriuos jis norėjo jai pasakyti, tokia daugybė, kuriuos būtinai reikėjo jai papasakoti. Jis nurijo brendžio likutį, grumdamasis su noru parašyti jai dar vieną laišką. Jis kiekvieną dieną rašė jai laiškus, nors velnioniškai gerai žinojo negalįs jų išsiųsti. Jam reikia liautis rašius tuos laiškus, tikino save Žakas.

Reikia išmesti ją iš galvos, kol neišėjo iš proto...

Reikia nors kiek numigti.

Ir net šitaip galvodamas siekė plunksnos ir bloknoto.

Kartais jis pasakodavo jai, kur esąs ir ką veikiąs, kartais smulkiai aprašydavo daugybę dalykų, kurie, kaip manė, būtų jai įdomūs, kokia sala ir vietos žvejų papročiai, tačiau šiandien buvo kitaip nusiteikęs. Šį vakarą nuovargis ir brendis kiek apmalšino šėlstantį jo sielvartą ir rūpesčius. Pasenusiame Amerikos laikraštyje, kurį jis šįryt nusipirko kaime, buvo rašoma, kad Džulė įtariama padėjusi jam ir sukursčiusi jo pabėgimą. Staiga jam dingtelėjo, kad jai teks pasamdyti advokatą, kad policija ir FTB liautųsi ją persekioti ar, dar blogiau, kaltinti bendrininkavimu vien tam, kad įbauginę ją, priverstų prisipažinti tai, kas buvo netiesa. Jeigu tai įvyktų, jai reikėtų labai gero advokato, o ne kokio kaimo Jurgio. Jai reikės pinigų tokiam advokatui pasamdyti. Naujas rūpestis nuslopino neviltį, kuri buvo apniaukusi jo mąstymą nuo to laiko, kai jinai jį paliko, ir jo protas ėmė įnirtingai dirbti, rasdamas naujas problemas ir netikėtus jų sprendimus.

Jau aušo, kai Žakas atsilošė kėdėje, neįtikėtinai iškamuotas ir visiškai sutriuškintas. Sutriuškintas, nes žinojo išsiusiąs jai šitą laišką. Turėjo išsiųsti iš dalies dėl to, ką buvo nusprendęs, bet ir dėl to, kad be galo troško, jog ji sužinotų, kaip jis jautėsi. Jis dabar tikrai žinojo, kad teisybė negalėjo įskaudinti jos tiek, kiek jis buvo ją įskaudinęs melu. Tai bus paskutinis jo bendravimas, bet jis bent pataisys tą bjaurią pačių gražiausių jo gyvenime dienų ir naktų pabaigą.

Saulė skverbėsi pro užuolaidas salone, ir jis dirstelėjo į laikrodį. Šioje saloje paštas būdavo išvežamas tik kartą per savaitę ankstų rytą pirmadieniais, tai reiškė, kad jis nebeturi laiko perrašyti savo kliedesių pilnam, padrikam laiškui, be to, jam dar reikėjo parašyti laišką Metui ir paaiškinti, ko jis iš jo nori.

51

— Ten Kytonas, apačioje, už dešiniojo sparno, pone Farelai, — paaiškino pilotas, kai blizgantis reaktyvinis lėktuvas grakščiai išlindo iš už debesų uždangos ir pradėjo leistis. — Žadu praskristi virš to ruožo, kad įsitikinčiau, jog lėktuvas toks pat geras, kaip ir būdavo.

Metas ištiesė ranką ir paspaudė vidaus telefono mygtuką.

— Puiku, Styvai, — atsainiai pasakė jis, įdėmiai žiūrėdamas į susirūpinusią žmoną. — Kas negerai? — ramiau pasiteiravo jis Meredit. — Tariausi visiškai įtikinęs tave, kad nėra nieko neteisėto nuvežti laišką, adresuotą Džulei Matison, kurį turėjau perduoti. Valdžia puikiai žino, kad turiu Žako advokato įgaliojimus tvarkyti jo finansinius reikalus. Aš jau perdaviau voką su jo nurodymais, todėl jie gali mėginti jį atsekti. Bet tai jiems nepadės, — kikendamas pridūrė jis. — Laiškas su Dalaso antspaudu, ir tikriausiai kam nors mokama, kad korespondencija, skirta man, būtų išimta iš voko, o paskui peradresuota mano vardu.

Žinodama, kaip jam rūpi tai, ką jis daro, Meredit pasistengė paslėpti savo susirūpinimą ir paklausė:

— Kodėl jis taip elgiasi, jeigu taip besąlygiškai pasitiki tavimi?

— Kad laisvai galėčiau perduoti valdžios organams vokus, gaunamus iš jo, neišduodamas, kur jis yra. Jis saugo mus abu. Taigi matai — ligi šiol kuo griežčiausiai laikiausi įstatymų.

Meredit atrėmė galvą į išlenktą baltą odinę sofą, užėmusią beveik visą lėktuvo kabiną, ir juokdamasi atsiduso:

— Ne, tu nesilaikei. Nepasakei FTB, kad jis drauge su laišku tau įdėjo ir laišką Džulei Matison, ir nepranešei jiems, kad gabeni jį.

— Laiškas jai yra neužrašytame antspauduotame voke, — nerūpestingai atšovė jis. — Neturiu jokios galimybės sužinoti, ką Žakas jame parašė. Kiek žinau, ten kulinariniai receptai. Tikiuosi, — pridūrė jis pasibaisėjęs, — nesiūlai atplėšti laiško, kad sužinočiau, kas jame. Šitaip daryti, beje, federalinis nusižengimas. Dar daugiau, mieloji, nėra įstatymo, kuris konkrečiai reikalautų, kad pranešinėčiau valdžiai kiekvieną sykį, kai Žakas susisiekia su manimi.

Išsigandusi ir nenorom pralinksminta jo drąsaus nerūpestingumo, Meredit pakreipė galvą ir pažiūrėjo į išvaizdų vyrą, kurį ji įsimylėjo ir prarado, kai buvo nekalta aštuoniolikmetė debiutante, o jis — dvidešimt penkerių metų plieno pramonės darbininkas. Per vieną trumpą dekadą jis paliko gamyklą ir įkūrė savą finansinę imperiją, paremtą drąsa, talentu ir ryžtu. O tada jis susigrąžino ją. Nors jis ir buvo subtiliai rafinuotas — dėvėjo drabužius, siūtus pagal užsakymą, turėjo jachtų ir privačių lėktuvų, širdyje Metas buvo ir visada liks gatvės mušeika. Ir už tai Meredit mylėjo jį. Mylėjo tą beprotišką jo drąsą, jėgą, nors ir žinojo, kad dėl to jis dabar ignoravo visus galimus teisinius savo veiksmų padarinius. Jis tikėjo Zakario Benedikto nekaltumu, ir tai buvo vienintelis pateisinimas, kodėl jis buvo toks nepalenkiamas. Taškas. Nors ji ir žinojo, kad tai beprasmiška, gal ir nereikalinga, užsispyrė šiandien po pietų važiuoti drauge vien tam, kad įsitikintų, jog Metas per toli nenueis.

— Ko šitaip šypsaisi? — paklausė jis.

— Nes myliu tave, — kreivai šyptelėjusi prisipažino ji. — Na, o tu ko šypsaisi?

— Nes tu mane myli, — meiliai sušnibždėjo jis, apglėbdamas ją ir nosimi trindamas jai kaklą. — Ir, — pridūrė jis, iš priekinės švarko kišenės traukdamas laišką, kurį jam buvo parašęs Žakas, — dėl šito.

— Sakei, kad čia sąrašas nurodymų dėl Džulės Matison. Kuo gi jis juokingas?

— Tai ir yra juokinga — nurodymų sąrašas. Kai Žakas sėdo į kalėjimą, jis turėjo didžiulį turtą investicijomis, išblaškytomis po visą pasaulį. Ar žinai, kiek nurodymų tada davė man, kai įgaliojo jas visas tvarkyti?

— Ne.

— Tik vieną, — pasakė jis šiepdamasis, iškėlęs smilių. — Jis pasakė: „Pasistenk nepriversti manęs bankrutuoti“.

Meredit nusijuokė, o Metas pažvelgė pro langą, kai lėktuvas saulėlydyje staigiai krito žemyn, lėkdamas į nutūpimo taką.

— Čia Džo su automobiliu, — pasakė jis, turėdamas omeny jų vairuotoją, kuris atskrido į Dalasą komerciniu reisu tą rytą, išsinuomojo neaiškų automobilį ir atvažiavo čia jų pasitikti. Metas norėjo atvykti ir išvykti taip, kad niekas nesužinotų juos čia buvus, o tai reiškė, kad jie negalėjo išsikviesti taksi iš oro uosto, net jeigu Kytone ir buvo taksi tarnyba.

— Ar yra kokių problemų, Džo? — paklausė Metas, kai jie šmurkštelėjo į galinę automobilio sėdynę.

— Ne, — linksmai atsakė Džo ir, nuspaudęs akceleratorių, nušvilpė automobiliu pakilimo taku jam būdinga lenktynininko maniera. — Atvažiavau čia prieš valandą ir susiradau Džulės Matison namą. Priešais jį kieme buvo krūva vaikiškų dviračių.

Meredit įsikibo Metui į ranką, kad nenugriūtų ir išpūtė akis, linksmai susitaikiusi su nutrūktgalvišku Džo vairavimu. Kad nežiūrėtų į žvyrą, skriejantį iš po pašėlusiai besisukančių automobilio ratų, kai jie išlėkė į plentą, ji grįžo prie ankstesnio jų pokalbio lėktuve.

— Kokius nurodymus tau davė Žakas dėl Džulės Matison?

Ištraukęs sulankstytą laišką iš savo švarko kišenės, Metas dirstelėjo į pirmąsias eilutes ir abejingai pasakė:

— Tarp kitų dalykų, turiu atidžiai pasižiūrėti, kaip ji atrodo, ir įsitikinti, ar ji ne sublogusį, ar išsimieganti.

Neįprastą Žako Benedikto susirūpinimą savo buvusia įkaite tučtuojau pastebėjo Meredit, ir tai sušvelnino jos požiūrį į jį.

— Iš kur gali žinoti, tik pasižiūrėjęs į ją. Tu nežinai, kaip ji atrodė, prieš praleisdama savaitę su juo.

— Galiu tik spėti, kad patirtas stresas Žaką galutinai nualino. — Prisiversdamas neparodyti, kaip jam tai rūpi, Metas nerūpestingai tęsė: — Tau patiks kitas punktas tame sąraše. Aš taip pat turėčiau išsiaiškinti, ar ji nėščia.

— Žiūrėdamas į ją? — sušuko Meredit, kai Džo sulėtino greitį ir įsuko į medžiais apsodintą gyvenamųjų namų gatvę.

— Ne, man regis, turėčiau paklausti ją. Štai kodėl taip apsidžiaugiau, kai pasisiūlei važiuoti drauge. Jeigu ji paneigs esanti nėščia, turiu Žakui pranešti, ar aš tuo tikiu.

— Jeigu ji nepanaudojo kokio testo ankstyvajam nėštumui nustatyti, ji pati gali to nežinoti. Dar tik trys savaitės, kai jie išsiskyrė Kolorade. — Meredit užsimovė pirštines, kai Džo O’Hara staigiai sustabdė automobilį priešais dailų vienaaukštį rančos stiliaus namą, kur maži berniukai lipo ant savo dviračių ir mynė tolyn. — Jeigu jis šitaip rūpinasi, Metai, jo jausmai jai turi būti labai gilūs.

— Jis jaučia kaltę ir atsakomybę, — abejingai spėjo Metas, lipdamas iš automobilio. — Žakas visada buvo labai atsakingas.

Kai jie ėmė eiti šaligatviu, du maži berniukai invalidų vežimėliuose balsu kvatodami išriedėjo pro šonines duris ir nusileido pandusu į alėją, o juos nusivijo visa sukaitusi jauna daili moteris.

— Džoni! — šaukė ji taip pat kvatodama, besivydama vaiką. — Grąžink!

Berniukas, pašauktas Džoniu, ant keliuko taip įspūdingai pasisuko, ore mojuodamas užrašų knygele, kurios puslapiai sujungti spirale, kad ji negalėtų pasiekti, o tuo metu jo draugas vikriai įterpė savo vežimėlį, kad jam padėtų. Metas ir Meredit sustojo, stebėdami šį džiugų žaidimą, o tuo metu kvatojanti Džulė Matison nesėkmingai bandė pergudrauti jungtinę berniukų gynybą.

— Gerai, — sušuko mergina, įsispręsdama į šonus, nepastebėjusi suaugusių svečių, — laimėjot, pabaisos! Rytoj nebus kontrolinio. O dabar grąžinkit pažymių sąsiuvinį.

Su pergalės šauksmu Džonis padavė jai sąsiuvinį.

— Ačiū, — padėkojo Džulė ir meiliai užsmaukė jam ant ausų ir akių megztą kepuraitę, o jis juokdamasis atstūmė ją atgal į viršų. Ji pasilenkė priešais antrąjį išsišiepusį berniuką ir užsegė jam švarko užtrauktuką ligi pat pasmakrės, o tada pakedeno raudonus plaukus. — Tu, Timai, labai įsigudrinai blokuoti. Neužmiršk to per žaidimą kitą šeštadienį, gerai?

— Gerai, panele Matison.

Džulė pasisuko stebėdama, kaip jie nuvažiuoja keliuku, ir tada pamatė gražiai apsirengusią porą stovint netoli šaligatvio krašto priešais jos namus. Jie žengė pirmyn, ir Džulė apglėbė save rankomis žvarbiame vėjyje, mandagiai šypsodama, kol laukė jų, galvodama, kad tirštėjančiose rūkuose jie abu atrodė kažkur matyti.

— Panele Matison, — prašneko vyras, šypsena atsakydamas į josios. — Aš esu Metjus Farelas, o čia mano žmona Meredit.

Iš arti Meredit Farel buvo tokia pat graži kaip ir jos vyras, ir tokia pat šviesi kaip jis tamsus, o jos šypsena tokia pat šilta kaip ir jo.

— Ar jūs viena? — paklausė jis, žvelgdamas į namą.

Džulė sustingo nuo išgąstingo įtarimo.

— Ar jūs reporteriai? Jeigu jūs reporteriai, aš...

— Aš Žako draugas, — ramiai pertraukė ją Metas.

Džulės širdis atsitrenkė jai į šonkaulius.

— Prašom užeiti, — skubiai pakvietė ji, priblokšta ir džiugiai susijaudinusi ji žodžius berte išbėrė.

Ji įvedė juos per kiemo duris, pro virtuvę, kur ant kablių sienoje kabojo variniai puodai ir keptuvės, į svetainę.

— Čia labai gražu, — pastebėjo Meredit Farel, nusivilkusi paltą, ir dairydamasi po erdvų kambarį su baltais pintais baldais, ryškiai žaliomis ir mėlynomis languotomis pagalvėmis ir kampuose sustatytais puoduose vešinčiais medeliais ir gėlėmis.

Džulė bandė šypsotis, tačiau, imdama Meto paltą, ji neviltingai išpyškino:

— Ar Žakas sveikas?

— Kiek man žinoma, jis jaučiasi puikiai.

Jai truputį atlėgo, tačiau sunkiai sekėsi būti mandagia šeimininke, kai ji troško tik vieno — sužinoti, ko jie atvyko, ir tuo pat metu žūtbūt pratęsti jų viešnagę, nes Metas Farelas buvo jo draugas, ir tam tikra prasme tai atvedė Žaką tiesiai čia, į jos namus.

— Gal norėtumėt taurės vyno ar kavos? — paklausė ji, grįžtelėjusi, kai kabino svečių paltus į spintą, o jie susėdo ant sofos.

— Mielai išgerčiau kavos, — pasakė moteris, o jos vyras linkterėjo.

Džulė per rekordinį laiką paruošė kavą, išdėliojo puodukus ir lėkštutes ant padėklo ir grįžo į svetainę taip greitai, kad abu jos svečiai nusišypsojo jai, tarytum supratę ir įvertinę jos dilemą.

— Kažkodėl baisiai jaudinuosi, — prisipažino ji, slopindama juoką, dėdama padėklą priešais juos ir trindama delnais sau šlaunis. — Bet aš... labai džiaugiuosi, kad jūs atvykot. Atnešiu kavą, kai bus gatava.

— Jūs nė trupučio nesijaudinot, — susižavėjęs pastebėjo Metas Farelas, — kai televizijoje susitikot su visu pasauliu ir bandėt, man regis, labai sėkmingai palenkti juos į Žako pusę.

Šiluma jo akyse ir balse leido jai pasijausti taip, tarsi ji būtų padariusi kažką nuostabaus ir drąsaus.

— Tikiuosi, visi Žako draugai taip galvoja.

— Žakas nebeturi daug draugų, — atsakė jis kategoriškai. — Kita vertus, — pridūrė, nežymiai šyptelėjęs, — turint tokią šalininkę kaip jūs, jam daug draugų ir nereikia.

— Kiek laiko jį pažįstat? — paklausė Džulė, sėsdama ant kėdės tiesiu kampu su sofa.

— Meredit niekada nebuvo su juo susitikusi, bet aš jį pažįstu jau aštuonerius metus. Mes buvom kaimynai Kalifornijoje, Karmelyje. — Metas stebėjo, kaip ji truputį lenkiasi į priekį, visą dėmesį sutelkusi į jį, ir, jausdamas jos norą sužinoti viską, ką galima, pridūrė: — Mes taip pat buvom partneriai keliuose verslo projektuose. Kai Žakas sėdo į kalėjimą, jis man davė įgaliojimus, tai man davė teisę ir atsakomybę tvarkyti visus jo finansinius reikalus.

— Nuostabu, kad jūs viso to imatės, — maloniai pasakė Džulė, ir Metas pirmą kartą pamatė retą, nuoširdžią šilumą, kuria ji tikriausiai buvo apgaubusi Žaką, kai jam labiausiai jos reikėjo Kolorade. — Tikriausiai jis labai jus vertina ir gerbia, kad taip besąlygiškai jumis pasitiki.

— Mes pasitikim vienas kitu, — atsakė jis, kiek suglumęs, norėdamas rasti kokį nors būdą, kuris palengvintų priėjimą prie jo apsilankymo tikslo.

— Ir dėl to jūs čia atvykot iš Kalifornijos, — viltingai tarė ji, — nes kaip Žako draugas norėjot, kad aš žinočiau, jog jūs pritariat tam, ką aš kalbėjau per spaudos konferenciją?

Metas papurtė galvą, nenorėdamas nuklysti į smulkmenas.

— Mes dabar tik atostogaujame Karmelyje, — paaiškino jis. — Nuolatinė mūsų gyvenamoji vieta — Čikaga.

— Man atrodo, aš labiau norėčiau gyventi Karmelyje, nors niekada nesu ten buvusi, — pasakė ji, sekdama jo pavyzdžiu ir pereidama prie mandagaus pasišnekėjimo.

— Mes gyvename Čikagoje, nes Meredit yra firmos Bancroft and Company; kurios centras ten, prezidentė.

— Bancroft! — sušuko Džulė, jai padarė didelį įspūdį Meto paminėtos elitinės universalinės parduotuvės, ir, šypsodama Meredit, ji pasakė: — Esu buvusi jūsų parduotuvėje Dalase, nuostabu, — pagyrė ji, tačiau nutylėjo, kad jai ten viskas atrodė pernelyg brangu. Atsistodama pasiūlė: — Atnešiu kavą, jau turėtų būti išvirusi.

Jai išėjus, Meredit palietė savo vyro rankovę ir tyliai tarė:

— Ji jau pajuto, kad atvykai čia su tikslu, ir kuo ilgiau delsi, tuo labiau ji jaudinsis.

— Aš ne per labiausiai noriu eiti prie reikalo, — prisipažino Metas. — Žako prašymu, atvažiavau tūkstantį mylių, kad tiesiai ją paklausčiau, ar ji nėščia, ir atsiskaityčiau su ja čekiu nuo jo. Pasakyk man, kaip galima subtiliau pasakyti: „Panele Matison, aš atvežiau jums ketvirčio milijono dolerių čekį, nes Žakas baiminasi, kad jūs nėščia, ir jaučiasi dėl to kaltas, ir nori, kad jūs užmokėtumėt advokatui, kad sulaikytų spaudą ir teisminę valdžią“.

Ji jau buvo besiūlanti aiškesnį ir taktiškesnį būdą, bet jai dar nepradėjus kalbėti, grįžo Džulė su porcelianiniu kavinuku ir ėmė pilstyti kavą į puodelius. Metas nusikrenkštė ir pradėjo šiurkščiu sutrikusiu balsu:

— Panele Matison...

— Prašom vadinti mane Džule, — pertraukė ji, atsitiesdama ir automatiškai įsitempdama nuo jo tono.

— Džule, — pasitaisė jis, niūriai šyptelėdamas, — iš teisybės čia atvažiavau ne dėl jūsų spaudos konferencijos. Čia esu dėl to, kad Žakas prašė mane pasimatyti su jumis.

Jos veidas nušvito, kaip saulei prasiveržus pro debesis.

— Jis... jis prašė? Ar sakė jums kodėl?

— Jis nori, kad sužinočiau, ar jūs nėščia.

Džulė žinojo, kad ji ne nėščia, ir taip išsigando ir sutriko nuo klausimo, kad ėmė purtyti galvą, neigdama, kol Meredit puolė jos gelbėti.

— Metas turi jums perduoti laišką, kuris gal geriau paaiškins visa negu susijaudinęs vyras, — maloniai pasakė Meredit.

Džulė žiūrėjo, kaip Metas kiša ranką į sportinio švarko vidinę kišenę ir traukia iš ten voką. Jausdamasi taip, tarsi pasaulis aplinkui ją imtų suktis ir svirti į šoną, ji paėmė laišką iš ištiestos jo rankos ir virpančiu balsu pasakė:

— Ar neprieštarausit, jei laišką perskaitysiu dabar — viena pati?

— Anaiptol. Kol jūs skaitysit, mes gersim kavą.

Džulė linkterėjo ir apsisuko. Skubiai nykščiu atplėšusi voką, ji išėjo iš svetainės, ketindama eiti į savo kambarį, tačiau valgomasis buvo arčiau, todėl nuėjo ten, visai nekreipdama dėmesio, kad iš dalies buvo matoma savo svečiams. Ji pasiruošė dar vienam maloningam Žako pamokslui apie tai, koks infantiliškas absurdas teikti kokią nors reikšmę jų santykiams Kolorade, bet kai ji išskleidė lapus ir ėmė skaityti, švelnumas ir džiaugsmas, užtvindęs jai širdį, užgydė visas žaizdas. Pasaulis nutolo, egzistavo tik žodžiai, kuriuos ji skaitė, ir negalėjo patikėti, kad tas fantastiškas žmogus, kuris buvo juos parašęs, net nemanė, kad ji juos kada nors perskaitys.

Brangioji mano Džule, žinau, niekada nepamatysi šito laiško, bet man lengviau, kai kiekvieną dieną tau rašau. Tai tave priartina. Dieve, kaip aš tavęs pasigendu. Vaideniesi man kiekvieną gyvenimo valandą. Būtų daug geriau, jei niekada nebūčiau tavęs sutikęs. Ne, ne tai. Ko vertas būtų mano gyvenimas be prisiminimų apie tave, kurie leidžia man šypsotis.

Visą laiką spėlioju, ar tu laiminga. Noriu, kad tokia būtum. Noriu, kad tavo gyvenimas būtų nuostabus. Štai kodėl negalėjau pasakyti to, ką norėjai išgirsti, kai buvom drauge. Bijojau, kad jei pasakyčiau, tu lauktum manęs metų metus. Žinau, norėjai, kad pasakyčiau, jog myliu tave. Nesakydamas tau šito, žengiau vienintelį nesavanaudišką žingsnį Kolorade. Dabar apgailestauju net ir dėl to.

Myliu tave, Džule. Jėzau, kaip myliu.

Atsisakyčiau viso savo gyvenimo už vienerius metus su tavimi. Už šešis mėnesius. Už tris. Už bet ką.

Tu pagrobei mano širdį per kelias dienas, bet ir man atidavei savąją. Žinau tai — mačiau iš tavo akių kiekvieną sykį, kai žvelgdavai į mane.

Jau nebesigailiu praradęs savo laisvę, nebesiuntu dėl neteisybės, kad šitiek metų praleidau kalėjime. Dabar apgailestauju tik dėl vieno, kad negaliu turėti tavęs. Tu jauna, ir žinau, greitai užmirši mane ir toliau gyvensi savo gyvenimą. Šitaip ir turėtum daryti. Privalai. Noriu, Džule, kad darytum.

Tai toks sumautas melas. Ko aš iš tiesų noriu, tai vėl matyti tave, laikyti savo glėbyje, vis mylėtis ir mylėtis su tavimi, kol užpildysiu tave taip, kad tavyje nebeliks vietos niekam kitam, tiktai man. Ligi tavęs apie lytinius santykius negalvojau kaip apie mylėjimąsi. Tu šito nežinojai.

Kartais mane išpila šaltas prakaitas, nes bijau, kad dėl mano kaltės tu pastojai. Žinau, turėjau pasakyti, kad pasidarytum abortą, jei būtum pastojusi. Žinojau tai Kolorade, bet, Dieve, aš to nenorėjau, Džule.

Palauk — man ką tik dingtelėjo išeitis, apie kurią niekada nebuvau pagalvojęs. Žinau, neturiu teisės prašyti, kad pagimdytum mano kūdikį, bet yra būdas tai išspręsti, jeigu tik sutiksi. Galėtum paimti atostogų ir išvažiuoti — aš pasirūpinsiu, kad turėtum daug pinigų kompensuoti tam, ką prarasi savo tarnyboję, ir apmokėti visoms savo išlaidoms. Kai gims kūdikis, norėčiau, kad nuvežtum jį mano senelei. Jeigu esi nėščia ir nori tai padaryti, iš anksto jai parašysiu ir viską paaiškinsiu. Nors ji ir turi daug trūkumų, ši moteris niekada nevengė atsakomybės ir ji pasirūpins, kad mūsų kūdikis būtų tinkamai auginamas. Ji valdo tai, kas būtų buvę labai didelis man tekęs palikimas; mažos dalelytės šito palikimo užtektų apmokėti visoms to kūdikio išlaidoms ir mokslui.

Buvai teisi, kai sakei, kad man nederėjo užtrenkti durų savo šeimai ir sudeginti tiltus. Buvo dalykų, kuriuos būčiau galėjęs papasakoti savo senelei net ir po to, kai išėjau iš namų, tai būtų apmaldę jos neapykantą. Buvai teisi, kai sakei, kad mylėjau ją ir žavėjausi, kai augau. Tu dėl visko buvai teisi, ir jei dabar galėčiau ką nors pakeisti, padaryčiau tai.

Galų gale nutariau išsiųsti tau šitą laišką. Tai klaida. Žinau, bet negaliu susilaikyti. Privalau tau pasakyti, ką turėtum daryti, jeigu esi nėščia. Negaliu pakęsti minties, kad tu nesuvoksi, jog gali būti alternatyva abortui.

Jie įdėmiai seka mano korespondenciją, todėl šį laišką perduosiu per rankas, užuot naudojęsis paštu. Žmogus, kuris tau jį perduos, yra draugas. Jis rizikuoja dėl manęs, kaip rizikavai tu. Pasitikėk Metu taip pat besąlygiškai, kaip pasitikėjai manimi. Pasakyk jam, kad esi nėščia ir ką nori daryti, jis perduos man. Dar kai kas prieš tai, kai išskubėsiu nunešti laiško į kaimą, kad būtų išsiųstas dar šią savaitę, — noriu, kad turėtum pinigų tam, ko norėsi ar ko tau prireiks. Pinigai, kuriuos Metas tau duos, yra mano, todėl nėra prasmės su juo ginčytis ir jų neimti. Jis elgsis pagal mano nurodymus ir jų smulkmeniškai laikysis, todėl nekomplikuok reikalų tam žmogui, brangute. Savo reikalams aš turiu daugybę pinigų.

Norėčiau, kad turėčiau daugiau laiko parašyti geresniam laiškui ar kad būčiau išsaugojęs vieną iš tų, kuriuos parašiau anksčiau, kad galėčiau pasiųsti vietoj šito. Jie visi buvo daug nuoseklesni už šitą. Kito laiško aš nebeatsiųsiu. Todėl nelauk. Laiškai mus abu vers viltis ir svajoti, o jeigu nesiliausiu to daręs, mirsiu, geisdamas tavęs.

Prieš išeidamas — laikraščiuose skaičiau, kad Kostneris Valstijose išleido naują filmą. Jeigu išdrįsi fantazuoti apie Keviną po to, kai pamatysi filmą, aš vaidensiuos tau ligi gyvenimo galo.

Myliu tave, Džule. Mylėjau Kolorade. Myliu čia, kur esu. Visada mylėsiu. Visur. Visada.

Džulė būtų dar sykį skaičiusi laišką, bet negalėjo sukoncentruoti žvilgsnio pro srautą ašarų, tekančių jai iš akių, ir lapai išslydo jai iš pirštų. Delnais užsidengusi veidą, ji nusisuko į sieną ir verkė. Verkė iš džiaugsmo, iš karčiai saldaus ilgesio ir kankinančios tuštumos, verkė dėl neteisybės, kuri pavertė jį bėgliu, kad buvo tokia kvaila ir paliko jį Kolorade.

Svetainėje Meredit tylomis kai ko Meto paklausė, siekdama porcelianinio kavinuko, bet jos žvilgsnis nuklydo į valgomojo tarpdurį, o išgąstis prikaustė akis prie verkiančios moters nugaros.

— Metai, žiūrėk! — skubiai tarė ji, jau stodamasi ir puldama į priekį pirma jo. — Džule, — tyliai tarė ji, atsidūrusi valgomajame. Gūždamasi nuo širdį draskančios kitos moters raudos, uždėjo rankas ant krūpčiojančių Džulės pečių ir sušnibždėjo: — Ar galiu kuo nors jums padėti?

— Taip, — trūkčiojančiu balsu atsakė Džulė. — Perskaitykit laišką ir man pasakykit, kaip kas nors galėjo patikėti, kad šis žmogus kažką nužudė!

Meredit abejodama siekė lapų, gulėjusių ant grindų, ir pažiūrėjo į savo vyrą, sustojusį tarpduryje.

— Metai, kodėl neįpili mums visiems vyno, kurio anksčiau siūlė Džulė?

Metas sugaišo kelias minutes, kol surado vyną, kamščiatraukį ir atkimšo butelį. Jis ėmė taures iš bufeto, kai išgirdo Meredit įeinant į virtuvę. Žvilgterėjo per petį, ketindamas jai vėl padėkoti už tai, kad čia atvažiavo, bet priblokštas jos veidas privertė jį apsigręžti, užmiršus taures.

— Kas nutiko? — susirūpinęs paklausė, tyrinėdamas jos išblyškusį dailų veidą.

Nepagrįstai supykęs ant Žako, kad tas nuliūdino jo žmoną, Metas apkabino ją per liemenį, prisitraukdamas artyn prie savęs, o tuo pat metu paėmė iš jos rankų laišką ir prisimerkęs ėmė skaityti.

Iš pradžių jis suirzo, paskui pasijuto sukrėstas, paskui negalėjo patikėti ir galiausiai sielvartas suspaudė jam širdį. Buvo ką tik baigęs skaityti paskutinę eilutę, kai tarpduryje pasirodė Džulė. Meredit išgirdo ir skubiai atsigręžė veidu, imdama nosinę iš Meto, o Džulė tuo metu bandė šypsotis ir pirštų galais šluostytis ašaras.

— Čia tikra velniava, — pasakė Metas apgailestaudamas užuojautos kupinu balsu. — Atleiskit, Džule, — nevykusiai baigė jis, stebėdamas keistą jos drėgnų akių žvilgsnį. — Žinau, kad Žakas nenorėjo, jog būtumėt nelaiminga.

Paskutinį kartą Džulė greitai pasvėrė viską, ką jai tektų palikti, jeigu imtųsi vykdyti paskubomis sukurptą planą, tačiau sprendimą jau buvo priėmusi valgomajame. Stengdamasi, kad nedrebėtų balsas, pasakė:

— Kai Žakas susisieks su jumis, gal primintumėt jam, kad mane paliko motina, ir informuotumėt, kad neišleisiu į pasaulį kūdikio, žinodama, kad tą patį padariau jam. — Pro ašaras šypsodama ji pridūrė: — Prašom jam dar pasakyti, kad jeigu jis iš tiesų nori, jog aš jam pagimdyčiau kūdikį, ką mielai padaryčiau, jam tereikia tik leisti man prisijungti prie jo tremtyje.

Paskutinis sakinys krito į kambarį tarsi bomba ir paskui stojusioje apstulbintoje tyloje Džulė stebėjo, kaip Meto Farelo veide nustebimą pakeitė susižavėjimas, tačiau jo žodžiai buvo kruopščiai apgalvoti jos entuziazmui prislopinti.

— Neįsivaizduoju, kada Žakas vėl susisieks su manimi ir ar išvis kada nors susisieks.

Džulė nusijuokė truputį isteriškai.

— O taip, jis susisieks — ir labai greitai! — patikino ji, būdama absoliučiai tikra ir žinodama, kad dėl Žako jos instinktai niekada neapgaudavo, ir jeigu tik būtų jų klausiusi, būtų galėjusi prikalbinti leisti jai vykti drauge. — Jis tuojau pat susisieks su jumis, nes netvers kailyje norėdamas sužinoti ką pasakiau.

Metas suprato, kad ji greičiausiai teisi, ir sutramdė šypseną.

— Ar dar yra kas nors, ką norėtumėt, kad pasakyčiau, kai jis susisieks su manimi?

Džulė pabrėžtinai palingavo galvą.

— Taip. Pasakykit jam, kad jis turi daugiausia... keturias savaites man atsivežti, prieš man imantis kitokių veiksmų. Ir pasakykit jam, kad... — Ji dvejojo, suglumusi nuo minties, kad sako tokį dalyką Žakui per trečią asmenį, o paskui nusprendė, kad tai nesvarbu, svarbiausia, kad Žakas tai išgirstų. Skausmai tęsė: — Dar pasakykit, kad mirštu be jo. Ir pasakykit, kad jeigu jis man neleis atvažiuoti pas jį, iššvaistysiu visus jo pinigus dvidešimt penkiems tūkstančiams Kevino Kostnerio naujojo filmo vaizdajuosčių, o tada ligi gyvenimo galo seilėsiuos dėl to vyriškio!

— Manau, — pasakė Meredit, slopindama juoką, — tai jį privers nedelsiant sutikti. — O Metui pridūrė: — Ar prisiminsi pažodžiui, o gal derėtų užsirašyti?

Metas išgąstingai dirstelėjo į žmoną, kuri dabar atrodė tiek pat pasiryžusi įpainioti jį į Žako susinarpliojusį gyvenimą, kaip prieš dvi valandas — apsaugoti nuo jo; tada jis pasisuko ir įpylė į taures vyno.

— Manau, čia reikia kokio nors tosto, — paskelbė jis, paduodamas vyno taures. — Deja, jaučiuosi netekęs žado.

— O aš ne, — pasakė Meredit. Pakėlusi savo taurę, ji pažvelgė į Džulę ir pasakė švelniai šypsodama: — Už kiekvieną moterį, kuri myli taip stipriai kaip mes! — O tada pakėlė veidą į savo vyrą ir ramiai pridūrė: — Ir už tuos du vyrus, kuriuos mes mylim.

Džulė stebėjo, kaip jis šypsosi jai, pilnas švelnumo ir atviro pasididžiavimo, ir tą akimirką įsimylėjo juos abu. Jie buvo tokie kaip Žakas ir ji pati, pamanė Džulė, meilė, įsipareigojimas ir vienybė spinduliavo iš jų.

— Prašom pasakyti, kad liksit vakarienės. Nesu kažin kokia virėja, bet mes galim niekada nebesusitikti, o aš mirštu, kaip noriu sužinoti daugiau apie... apie viską.

Jie lyg susitarę linktelėjo, o Metas atvirai paklausė:

— Apie viską? Na, tai turėčiau pradėti nuo detalios pasaulio finansinės rinkos analizės. Turiu įdomų požiūrį į galimas smunkančios pasaulio rinkos priežastis. — Jis nusijuokė iš išgąstingos merginos veido išraiškos ir pridūrė: — Arba, manau, galėtume pakalbėti apie Žaką.

— Kokia puiki mintis, — šaipėsi jo žmona. — Galėtum mudviem papasakoti apie tuos laikus, kai judu buvot kaimynai.

— Leiskit man pradėti ruošti vakarienę, — paprašė Džulė, sukdama galvą, ką paruošti, kad ji būtų kuo mažiau atitraukta nuo pokalbio.

— Ne, — tarė Meredit, — verčiau pasiųskim Džo atvežti picos.

— Kas tas Džo? — paklausė Džulė, jau siekdama telefono picai užsakyti.

— Oficialiai jis mūsų vairuotojas. Neoficialiai — šeimos narys.

Po pusvalandžio visi trys buvo jaukiai įsitaisę svetainėje, ir kai Metas kaip įmanydamas stengėsi patenkinti abiejų moterų smalsumą su stropiai cenzūruotu savo viengungiškų dienų, praleistų Žako kaimynystėje, variantu, pasigirdo durų skambutis.

Tikėdamasi pamatyti gražų, išdidų uniformuotą vairuotoją, Džulė, atidariusi duris, pamatė baugiai negražų milžiną, maloniai šypsantį ir abiejose ištiestose rankose laikantį po picą.

— Įeikit ir prisijunkit prie mūsų, — linksmai pakvietė ji, imdama vieną picą ir įtraukdama jį vidun. — Visų pirma jums nereikėjo likti automobilyje.

— Ir aš taip maniau, — juokavo Džo, tačiau žvilgterėjo į Metą, norėdamas įsitikinti, ar jis neprieštarauja. Kai Metas linkterėjo, Džo įžengė vidun ir nusivilko paltą.

— Valgykim čia, kur daugiau vietos, — pašaukė juos Džulė, dėliodama lėkštes ant valgomojo kambario stalo.

— Aš atnešiu vyno, — pasisiūlė Meredit stodamasi.

Džo neskubėdamas įėjo į valgomąjį ir, susikišęs rankas į kišenes, ėmė įdėmiai apžiūrinėti drąsią jauną moterį, kalbėjusią televizijoje ir palaikiusią Žaką. Ji atrodė greičiau kaip daili koledžo studentė nei mokytoja, pamanė jis, spindinčiais tamsiais plaukais, perrištais kaspinu ant sprando, ir išraudusia švelnia oda. Ji visai nebuvo panaši į tas pretenzingas seksualias moteris, kibusias prie Žako, ir Džo tai patiko. Jis klausiamai pažvelgė į Metą, kuris stovėjo šalia ir draugiškai šypsodamas stebėjo ją. Atsakydamas į jo neištartą klausimą, jo šeimininkas iš lėto linktelėjo, ir Džo padarė aiškiai jį patenkinusią išvadą.

— Vadinasi, — balsu tarė Džo, — jūs Žako mergina?

Ji stabtelėjo dėliodama servetėles greta lėkščių ir pakėlė į jį melsvų žibučių spalvos ir švelnumo akis.

— Čia, — pasakė ji jam, — pats gražiausias komplimentas, kokio esu kada nors sulaukusi. — Džulė nustebo, kad didžiulio vyro sprandas ties apykakle paraudo.

— Ar jūs taip pat pažįstat Žaką? — pasiteiravo ji, kad jis pasijustų smagiau, nes ir jai rūpėjo sužinoti viską.

— Tikrai pažįstu, — atsakė jis šiepdamasis, kai Farelai susėdo. — Galėčiau papasakoti jums istorijų apie jį, kurių niekas, net Metas nežino.

— Papasakokit nors vieną, — su įkarščiu paprašė Džulė.

O’Hara įsidėjo gabalą picos, valandėlę pagalvojo, o paskui pradėjo pasakoti:

— Gerai, štai viena. Vieną vakarą Metą aplankė netikėtas svečias, ir jis pasiuntė mane į gretimą namą, pas Žaką, nes mes pritrūkom Stoli... vodkos, — paaiškino jis. Džulė linktelėjo supratusi, o jis atsikando dar picos ir entuziastingai tęsė toliau: — Buvo beveik vidurnaktis, Žako namuose degė šviesos, bet niekas neatidarė durų. Tačiau aš girdėjau jo ir moterų balsus, sklindančius iš už namo, todėl apėjau aplinkui ir pamačiau Žaką, stovintį prie baseino vis dar su smokingu, kurį vilkėjo kažkokiame vakarėlyje.

Džulė suintriguota parėmė ranka smakrą.

— Ką jis veikė? — paklausė ji, kai O’Hara vėl atsikando picos.

— Keikėsi, — trumpai atsakė.

— Ant ko?

— Ant trijų nuogų moterų savo baseine. Jos buvo jo gerbėjos, kažkaip sužinojusios jo adresą ir įsivaizdavusios, kad jis prisijungs prie jų nedidelės orgijos, kai pamatys jas nuogas savo baseine.

— O’Hara! — perspėjo Metas.

— Ne, šita istorija visai nieko, Metai, garbės žodis. Džulė neims pavydėti. Ar ne? — abejodamas paklausė jis.

Juokdamasi Džulė papurtė galvą. Žakas ją mylėjo, dabar tai ji žinojo. Nebuvo ko pavydėti.

— Aš nepavydėsiu.

— Žinojau, — pasakė O’Hara, su pasitenkinimu žvilgterėjęs į šeimininkus. — Šiaip ar taip, Džule, — toliau pasakojo jai, — Žakas buvo mirtinai įsiutęs, ir pasakysiu jums kai ką, ko gal ir nežinot, — po šalta ramia Žako išore slypi toks temperamentas, kad jūs nepatikėsit! Kai moterys norėjo išlįsti iš jo baseino, kaip buvo joms įsakęs, jis liepė man jas gaudyti, kai jis svies jas lauk, ir jis tikrai tą padarė. Su visais drabužiais įbrido į baseiną ir tada kažkokia mergiotė, gal kokių dvidešimties metų, išriedėjusi iš baseino, nuogut nuogutėlė, atsidūrė prie mano kojų. Tada Žakas išbrido iš baseino, po abiem pažastim pasikišęs po merginą.

Džulė stengėsi atrodyti to pasakojimo nė kiek nešokiruota.

— Ką jūs darėt su jomis?

— Ką Žakas liepė. Jis buvo taip velnioniškai įširdęs, kad neleido joms net apsirengti. Mes nuboginom jas, meldžiančias savo drabužių, alėja ligi ten, kur jos buvo palikusios automobilį, tada Žakas saviškes dvi sugrūdo į užpakalinę sėdynę, o aš numečiau savąją ant priekinės. Paskui jis atplėšė priekines dureles, pasuko uždegimo spynelę ir įjungė pavarą.

— Važiuokit arba sudužkit, — įsakė joms, — bet nešdinkitės iš čia ir niekada nebesugrįžkit.

Moterys patenkintos susižvalgė, matyt, visiškai pritardamos Žako garbingam moralumui.

— Niekada man šito nepasakojai, — nusistebėjo Metas, suglumęs raukdamas kaktą.

— Po galais, bandžiau papasakoti, bet moteris, kurią jūs tą vakarą linksminot, mėgino nuvilkti jums drabužius, todėl aš Stoli... palikau ant baro ir nuėjau miegoti.

Džulė delikačiai nukreipė savo besijuokiančias akis į picą, Meredit parėmė smakrą ant sudėtų rankų ir linksmai stebeilijo į vyrą, o Metas šaltai pervėrė vairuotoją, kuris iškėlė aukštyn rankas ir gindamasis tarė:

— Meredit šypsosi, Metai. Ji supranta, kad jūs neįsivaizdavot, jog tuo metu buvot ją vedęs.

Džulė užspringo vynu.

— Gali paaiškinti, — irzliai tarė Metas, susižvelgęs su žmona, — kol Džulė nenusprendė, kad Žakas patikėjo savo ateitį visiškam silpnapročiui.

— Maniau, visi jau žino tą istoriją, ji buvo visuose laikraščiuose, — pasakė Džo, bet kai Džulė atrodė nesusigaudanti, paaiškino: — Matot, Metas ir Meredit susituokė ir išsiskyrė, kai Meredit buvo tik aštuoniolikos, tik niekas apie tai nežinojo, net aš. Prabėgus dvylikai metų, Meredit išsiaiškina, kad jų skyrybas įformino apsimetėlis advokatas, ir jie iš tikrųjų neišsiskyrę, todėl ji pasikviečia jį pietų, ir jie pirmąsyk per šitiek metų pasikalba, ir ji praneša jam žinią. Jėzau, kaip Metas uždūko! Meredit jau buvo susižadėjusi su kažkuo kitu ir visiems trims teko surengti spaudos konferenciją ir stengtis atrodyti draugiškais, o Metas bandė tai paversti pokštu.

— Žinau tą istoriją, — prisiminė Džulė, kai staiga viskas stojo į vietas. — Štai kodėl judu man pasirodėt pažįstami, kai pamačiau jus pirmąsyk šį vakarą. Mačiau tą spaudos konferenciją.

Savo išgąstingą žvilgsnį ji nukreipė į Metą Farelą ir pridūrė:

— Prisimenu, kad jūs ir Meredit sužadėtinis juokavo dėl visos tos sumaišties ir atrodė veikiau kaip draugas. O tada... vos po kelių dienų — jūs smogėt jam! Ar ne? Laikraščiuose buvo jūsų muštynių nuotrauka.

— Dabar mes visi geri draugai, — pareiškė Metas, truputį šaipydamasis iš susimąsčiusio jos veido.

Jau buvo po vienuoliktos, kai draugija pakilo. Džulė atsiprašė — turinti kažką atsinešti iš miegamojo. Kai ji grįžo su žaliu megztiniu ir kelnėmis, kuriais vilkėjo važiuodama namo iš Kolorado, Džo O’Hara jau buvo išėjęs į lauką pašildyti variklio, o Metas su Meredit laukė prie durų.

Patenkindamas žmonos pašnibždomis pareikštą prašymą pasikalbėti su Džule atskirai, Metas nusišypsojo Džulei, atsisveikino ir pridūrė:

— Mudu su Džo palauksim automobilyje, kol judvi su Meredit atsisveikinsit.

Ji pasistiebė jo pabučiuoti, o Metas tvirtai ją apkabino, nustebintas savo kankinančios baimės, kurią dėl jos pajuto ir Žakas.

— Jeigu jums dėl to bus geriau, — pasakė jis, nepaisydamas sveiko proto, — mano korporacijai priklauso tarptautinė tyrimų agentūra ir per pastarąsias tris savaites pasistengiau, kad jų žmonės patikrintų kiekvieną, kuris buvo Dalase ir dirbo prie Žako filmo.

Užuot apsidžiaugusi, Džulė paklausė:

— Bet kodėl jūs anksčiau to nepadarėt? — Per vėlai supratusi, ką pasakė, ji atsiprašė: — Atleiskit, tai buvo neįtikėtinai šiurkštu ir nedėkinga.

Metas jai nusišypsojo ir papurtė galvą, gėrėdamasis, kaip ji atsidavusi Žakui.

— Atrodė, kad jūs apimta nevilties ir labai susirūpinusi, bet tai nebuvo šiurkštu. O atsakymas tas, kad Žakas užmokėjo agentūrai, turinčiai reputaciją tokią pat, kaip ir mūsų, atlikti tą patį prieš prasidedant teismo procesui, ir jie negalėjo pateikti nieko svarbaus. Jis taip pat tada man pasakė, kad nenori mano pagalbos, didesnės už tai, ką jau padariau. Kadangi jo išdidumas jau buvo visai suniokotas dėl viešumo, dar neprasidėjus procesui, aš sutikau su jo prašymu ir leidau jam pačiam tvarkyti savo bylą.

— Jūsų tardytojai, — susirūpinusi tarė Džulė, nusitverdama kažkokio neapibrėžto padrąsinimo gaidelės, kurią jau tarėsi girdinti jo balse, — ar jie rado ką nors nauja?

Nenorom padvejojęs Metas pamanė, kad nieko bloga neatsitiks, jeigu jai pasakys, tuo labiau kad ji jau buvo nutarusi dalintis tremtimi su Žaku.

— Iš dalies tai susiję su Toniu Ostinu, — pradėjo jis, tačiau Džulė jį pertraukė.

— Tonis Ostinas ją nužudė?

— Aš to nepasakiau, — ryžtingai perspėjo ją Metas. — Jeigu būtų kokių nors įrodymų, trimituočiau per visas žiniasklaidos priemones, ir teisminė valdžia turėtų griebtis veiksmų.

— Tai ką jūs sužinojot?

— Ostinas, matyt, melavo duodamas parodymus. Per teismą jis teigė, kad jo romanas su Reičele Evans tęsėsi daugelį mėnesių ir kad jie „pašėlusiai įsimylėję vienas kitą“. O iš teisybės jis buvo susipainiojęs dar ir su kita moterimi.

— Kas ji? — neatgaudama kvapo paklausė Džulė. — Gal ji įdėjo tikrus šovinius į ginklą, nes pavydėjo Toniui ir Reičelei?

— Mes nežinom, kas ji buvo. Žinom tik tiek, kad dvi savaites prieš žmogžudystę viešbučio pasiuntinys, atnešęs šampaną į Ostino numerį vėlai vakare, girdėjo moters balsą. Tas pats pasiuntinys buvo ką tik atnešęs vėlyvą vakarienę į Žako numerį, ir duris atidarė Reičelė, taigi, kas buvo Ostino miegamajame, buvo ne jinai. Kiekvienu atveju, nemanau, kad tuos šovinius būtų pakeitusi moteris, manau, kad tai buvo Ostinas.

— Bet kodėl taip manot?

— Gal dėl to, kad Žakas visada tvirtino, jog Ostinas įsivėlęs į tą reikalą, o dabar negaliu atsikratyti šios minties, — kimiai atsidusęs pripažino Metas. — Mat Reičelė nebūtų galėjusi išlaikyti savęs ir Ostino, nebent ji ir toliau būtų dirbusi ir gavusi solidžią skyrybų kompensaciją iš Žako per Kalifornijos teismus. Tačiau ji niekada nebuvo publikos numylėtinė, kai tik spauda suuodė, kad ji nučiupta apgaudinėjant Žaką, jos populiarumas ir galimybė užsidirbti krito.

Dabar, kai žinom, kad Ostinas, turėdamas romaną su Reičele, susitikinėjo dar su kažkuo, tai gerokai paneigia jo parodymus, kad jis dėl jos kraustėsi iš proto. Galime spėti, kad labiausiai jį domino jos pinigai ir tada, kai ji sužlugdė savo finansinę ateitį, užklupta su Ostinu Žako numeryje, jis nutarė ja atsikratyti. Gali būti, kad jis niekada neketino Reičelės vesti ir nužudė ją dėl to, kad ji to reikalavo.

Kas žino. Toliau — Ostinas buvo vienintelis, savo rankose laikęs ginklą scenoje, kurią jie filmavo. Net jeigu Žakas nebūtų pakeitęs scenarijaus taip, kad Ostinas, o ne Reičelė iššautų pirmas, Ostinas buvo pakankamai pajėgus užtikrinti, kad ginklas, kai iššaus, būtų nutaikytas į ją, o ne į jį.

Džulė virpėjo nuo to makabriško pokalbio ir jo išvadų.

— Ar Žakas tai žino?

— Taip.

— Ką jis sakė? Turiu omeny, ar jis dėl to jaudinosi, ar džiaugėsi?

— Džiaugėsi? — pakartojo Metas, karčiai nusijuokdamas. — Jeigu būtumėt nuteista už nusikaltimą, kurį įvykdė kažkas kitas, ir būtumėt visiškai bejėgė pakeisti situaciją, ar džiaugtumėtės galų gale išsiaiškinusi, kad asmuo, kurio labiausiai pasaulyje nekenčiate, gal yra tas, kuris užtraukė visa tai ant jūsų galvos? Yra dar vienas komplikuotas dalykas, — pridūrė jis. — Mes taip pat gavom šiek tiek smulkesnės informacijos apie kitus žmones, dalyvavusius filmuojant Dalase, kuriuos vietoj Ostino taip pat galima įtarti.

— Kokia tai informacija?

— Visų pirma Dajana Kouplend prieš daugelį mėtų išdykavo su Ostinu, bet manoma, kad tai jau baigta. Tačiau ji dar pakankamai pavydėjo Reičel, kad pasakotų žmonėms, teismo furorui aprimus, jog džiaugiasi, kad Reičelė nebegyva. Gal ji taip labai pavydėjo, kad ir įvykdė tai. Yra Emilė Makdenjels, kurią po žmogžudystės ištisus metus teko gydyti nuo visokiausių ligų, kas atrodė kaip perdėta reakcija žmogaus, kuris, manoma, tebuvo nekaltas pašalietis. Tomis Niutonas, filmo režisieriaus padėjėjas, po žmogžudystės nepajėgė surašyti savo veiksmų, nors niekam ne paslaptis, kokie jo santykiai su Ostinu. Taigi, — niūriai baigė jis, — nauji faktai, kurie vienu metu rodo į visus ir dėl to yra visiškai nenaudingi.

— O, bet nebūtinai turi šitaip būti. Aš noriu pasakyti, kad policija arba apygardos prokuroras, ar tas, kas už tai atsako, galėtų būti įpareigotas patikrinti naujus faktus.

— Teisinė valdžia, — piktai užprotestavo jis, — nusprendė, kad Žakas kaltas, jie jį suėmė ir teisė. Nenoriu sugriauti jūsų iliuzijų, bet jie paskutiniai žmonės, kurie norėtų atnaujinti bylą ir pasirodyti kvailiais, atskleidę savo klaidą. Jeigu mes rastume nepaneigiamą įrodymą, kad kaltas Ostinas ar kas nors kitas, atiduočiau jį Žako advokatams ir žiniasklaidai prieš perduodamas valdžiai, kad jie nebandytų jo palaidoti. Visa bėda, kad neturim galimybių surasti daugiau, negu jau turim. Mes jau išsėmėm visus variantus, bandydami sužinoti, kas buvo toji moteris su Ostinu. Ostinas neigia iš viso ją buvus. Jis sako, kad pasiuntinys suklydęs ir balsas, kurį jis girdėjęs, buvo televizijos programa. — Metas sušvelnino savo toną, tarsi nuo to sušvelnėtų smūgis, kurį ketino smogti jai. — Žakas visa tai supranta. Jis žino, kad dabar devyniasdešimt devyni procentai tikimybės, jog Ostinas yra žudikas, ir jis taip pat žino, kad teisinė sistema nepajudins nė piršto, nebent jis ir aš duotume jiems šimtaprocentinį įrodymą, tik bijau, kad tai bus neįmanoma. Svarbu, kad ir jūs, Džule, tai suprastumėt. Pasakiau jums, ką mes sužinojom, nes jūs pasiryžusi važiuoti pas jį, ir aš pamaniau, gal tai padėtų jums tuo atveju, jeigu pradėtumėt abejoti jo nekaltumu.

Džulė iš visos širdies atmetė jo fatalistinę logiką.

— Aš niekada neprarasiu vilties. Aš melsiuos, vilsiuos, kaulysiu Dievą, kad jūsų tyrimas duotų laukiamus rezultatus.

Ji atrodė pasirengusi dėl Žako susiremti su visu pasauliu, ir Metas, impulsyviai prisitraukęs ją artyn, trumpam apkabino.

— Žakui galiausiai pasisekė, kad jis sutiko jus, — maloniai tarė jis. — Nesustokit ir melskitės, — pridūrė, paleisdamas ją. Įkišęs ranką į kišenę, ištraukė vizitinę kortelę ir antroje pusėje užrašė du telefono numerius ir adresą. — Čia mūsų privatūs telefonai Čikagoje ir Karmelyje. Jeigu nepavyks susisiekti su mumis nei vienoj, nei kitoj vietoj, paskambinkit mano sekretorei kortelės pradžioje užrašytu numeriu, ir aš jai paliksiu instrukcijas, kur mes būsim ir kaip mus rasti, nesvarbu, kur tai būtų. Adresas antroje kortelės pusėje — tai mūsų namai Čikagoje. Aš taip pat turėjau jums perduoti šitą čekį nuo Žako.

Džulė papurtė galvą.

— Laiške jis parašė, kam skirtas čekis. Man jo neprireiks.

— Apgailestauju, — maloniai pasakė Metas, — kad daugiau nieko negaliu dėl jūsų padaryti. Man nuoširdžiai gaila jūsų ir Žako.

Džulė papurtė galvą.

— Jūs buvot nuostabūs. Ačiū, kad papasakojot man, ką padarėt.

Kai jis išėjo, kad kartu su O’Hara palauktų automobilyje, Džulė padavė Meredit drabužius, kuriuos buvo vilkėjusi grįždama iš Kolorado.

— Pastebėjau, kad Metas tokio pat ūgio ir sudėjimo kaip Žakas, o aš maždaug dviem coliais žemesnė už jus. Dėl to ir dėl kai kurių kitų dalykų, kuriuos sužinojau šį vakarą, nujaučiu, kad jūs atpažinsit štai šituos. — Kai Meredit linkterėjo, Džulė juos dar labiau atkišo į priekį. — Turėjau vilkėti juos, važiuodama namo, bet buvau atidavusi į valyklą. Ketinau paštu pasiųsti į namą, tačiau niekaip nepavyko sužinoti adreso.

— Pasilaikykit juos, — tyliai tarė Meredit, — dėl prisiminimų, kurie slypi juose.

Džulė instinktyviai, tarsi saugodama, priglaudė drabužius prie krūtinės.

— Ačiū.

Nurydama gumulą gerklėje, kurį pajuto dėl šito iškalbingo mosto, Meredit pasakė:

— Sutinku, kad Žakas netrukus susisieks su Metu, bet ar jūs visai tikra, kad privalot visa tai išgyventi? Jūs tikriausiai nusižengsit kokiam nors įstatymui, ir jie medžios jus abu. Jeigu jums pasiseks, visą likusį gyvenimą turėsite slapstytis.

— Pasakykit man, — tarė Džulė, žiūrėdama jai tiesiai į akis, — jeigu čia kur nors būtų Metas, vienui vienas, mylintis jus, jeigu Metas būtų parašęs tą laišką, kurį šį vakarą skaitėt, ką darytumėt jūs? Sąžiningai atsakykit, — pridūrė ji, jausdama, kad naujoji jos draugė gali bandyti apsimetinėti.

Meredit drebėdama atsiduso.

— Sėsčiau į pirmą lėktuvą, laivą, automobilį ar sunkvežimį, kurie mane nuvežtų pas jį. — Tvirtai apglėbdama Džulę, ji sušnibždėjo: — Aš net meluočiau, sakyčiau esanti nėščia, kad jis man leistų atvykti.

Išsigandusi Džulė sustingo.

— Kodėl jūs manot, kad nesu nėščia?

— Jus išduoda jūsų veido išraiška, kai Metas to paklausė, ir tai, kad jūs pradėjot purtyti galvą prieš susilaikydama.

— Tik nesakykit Metui, gerai?

— Negaliu jam nepasakyti, — atsidusdama paaiškino ji. — Per visą mūsų vedybinį gyvenimą nieko nesu nuo jo nuslėpusi, bet jeigu aš jam išduosiu šitą paslaptį, jis pasakys Žakui. Padarys tai, kad apsaugotų jus abu, nes nors jis tai ir slepia, be galo bijo to, ką jūs norit padaryti ir ką tai gali sukelti. Ir aš taip pat.

— Tai kodėl padedat man?

— Nes, — atvirai pasakė Meredit, — nemanau, kad katras nors iš judviejų galės gyventi be antrojo. Ir, — pridūrė ji, įstengdama nuoširdžiai nusišypsoti, — manau, jūs tą patį padarytumėt, jeigu mes pasikeistume vietomis.

Džulė atsisveikindama iš priebučio jiems pamojavo, paskui grįžo į namą ir paėmė Žako laišką. Atsisėdusi ant kėdės, dar sykį jį perskaitė, leisdama žodžiams šildyti ir jaudinti, ir teikti jai drąsos.

Myliu tave, Džule. Jėzau, taip myliu. Atsisakyčiau viso savo gyvenimo už vienerius metus su tavimi. Už šešis mėnesius.

Už tris. Už bet ką... Ligi tavęs aš apie lytinius santykius negalvojau kaip apie mylėjimąsi. Kito laiško aš tau nebeatsiųsiu, todėl nelauk. Laiškai mus abu vers viltis ir svajoti, o jeigu nesiliausiu to daręs, mirsiu, geisdamas tavęs.

Ji vėl prisiminė paskutinius Žako žodžius Kolorade, jo nuolaidžią pašaipą, kai ji pasakė jį mylinti. Tu, Džule, manęs nemyli. Nežinai, kuo geras seksas skiriasi nuo tikros meilės. Dabar būk gerutė ir grįžk namo, ten, kur tavo vieta. O tada palygino tai su tikra teisybe jo laiške. Myliu tave, Džule. Mylėjau tave Kolorade. Myliu čia, kur esu. Visada mylėsiu. Visur. Visada.

Akivaizdus kontrastas privertė ją papurtyti galvą iš baugaus apstulbimo.

— Nenuostabu, — meiliai sušnibždėjo ji jam, — kad laimėjai Akademijos apdovanojimą!

Džulė atsistojo ir uždegė svetainėje šviesas, bet laišką nusinešė į miegamąjį, kad galėtų jį vėl perskaityti. „Pakviesk mane, Žakai, — paliepė jam širdyje, — ir išvaduok mus abu iš tos kančios. Pakviesk mane kuo greičiau, mielasis“.

Kaimynystėje dvynės Eldridž taip pat neįprastai ilgai vakarojo.

— Jis liepė jam paskambinti, — aiškino Ada Eldridž užsispyrusiai seseriai. — Ponas Ričardsonas liepė jam paskambinti į Dalasą, nesvarbu, kiek būtų valandų, jei pastebėsim kokius svetimus žmones ar ką nors neįprasta prie Džulės Matison namų. Pasakyk man numerius automobilio, prastovėjusio ten pusę nakties, kad galėčiau jam padiktuoti.

— Ak, Ada, — nesutiko Flosė, slėpdama už nugaros popieriaus skiautę su automobilio numeriais. — Nemanau, kad turėtume šnipinėti Džulę, net jei to ir prašė FTB.

— Mes nešnipinėjam! — atšovė Ada ir, apėjusi aplinkui Flosę, ištraukė popieriaus skiautę jai iš rankos. — Mes tik padedam jam saugoti Džulę nuo to pabaisos nevidono, pagrobusio ją. Nuo jo ir nuo šlykščių jo filmų! — pridūrė, nukeldama telefono ragelį.

— Jie nėra šlykštūs. Tai geri filmai, ir manau, kad Zakaris Benediktas nekaltas. Ir Džulė taip mano. Sakė man tai pereitą savaitę ir per televiziją tą patį pakartojo. Taip pat patikino, kad jis jos neįskaudino, todėl nematau, kodėl turėtų skaudinti dabar. Manau, — prisipažino Flosė, — Džulė jį įsimylėjusi.

Ada stabtelėjo, rinkdama skaičius pokalbiui su Dalasu, už kurį turės užmokėti tas, kuriam skambinama.

— Ką gi, jeigu jau taip, — su pasidygėjimu pareiškė Ada, — ji tokia pat kvaila romantikė kaip ir tu, ir galiausiai sunyks dėl niekam tikusios kino žvaigždės, kaip ir tu sunykai dėl to nenaudėlio Hermano Henkelmeno. Dėl kurio neverta sugaišti nė vienos valandos tavo laiko ir niekada nebuvo verta.

52

Telefono skambutis, kurio Džulė laukė ir meldė, pasigirdo po keturių dienų tokioje vietoje, kur ji mažiausiai tikėjosi.

— Ei, Džule, — šūktelėjo direktoriaus sekretorė, kai Džulė baigiantis dienai užėjo į raštinę atiduoti mokinių lankomumo raporto. — Kažkoks ponas Stenhoupas skambino tau šiandien po pietų. — Džulė akimirką pakėlė akis, negalėdama patikėti girdinti šią pavardę, o kai susivokė, sustingo.

— Ką jis sakė? — paklausė ji, išgąsdinta nevilties savo balse.

— Kalbėjo kažką, kad nori įrašyti savo sūnų į jūsų fizinio lavinimo neįgaliems vaikams klasę. Pasakiau, kad visos vietos užimtos.

— Kodėl, dėl Dievo, jam tai pasakėt?

— Girdėjau, kaip ponas Dankanas kažką kalbėjo, kad pas mus jau perpildyta.

Tačiau ponas Stenhoupas sakė, kad tai labai skubu ir kad jis dar sykį paskambinsiąs šiandien vakare septintą valandą. Pasakiau, kad neverta, nes mūsų mokytojai čia taip vėlai nedirba.

Akimirksniu Džulė suprato, kad Žakas atsargumo dėlei nenori jai skambinti į namus, jeigu jos telefono būtų pasiklausoma, ir kad jam nepavyko susisiekti su ja, kai jis bandė čia, ir kad gali daugiau nebebandyti, o tai buvo visa, ką ji galėjo padaryti, kad sutramdytų savo neviltį ir pyktį, neišliejusi jo ant tingios, smalsios sekretorės.

— Jeigu sakė, kad skubu, — atšovė Džulė su nematytu įniršiu, — kodėl neiškvietėt manęs iš klasės?

— Mokytojams negalima kalbėtis asmeniniais reikalais per pamokas. Toks pono Dankano nurodymas. Labai specifinis.

— Tai, be jokios abejonės, nebuvo asmeninis reikalas, — atrėžė Džulė, suleisdama nagus sau į delnus. — Ar jis sakė, kur ketina man paskambinti — ar čia, ar į namus?

— Nesakė.

Šeštą keturiasdešimt penkios Džulė viena sėdėjo mokyklos administracijos kambaryje, įsispoksojusi į telefoną ant stalo, kur įsižiebtų pagrindinė linija, jei kas paskambintų. Jeigu jos spėjimas buvo klaidingas, jeigu Žakas, užuot skambinęs čia šį vakarą, paskambins jai į namus, ji būgštavo, kad jis pamanys, jog ji persigalvojo ir nebeketina prisijungti prie jo, o tada jis daugiau nebeskambins. Už stiklinių sienų, supusių administracijos patalpą, koridoriai buvo tušti ir nejaukūs, ir kai sargas įkišo galvą pro duris, ji užklupta pašoko.

— Jūs baisiai ilgai dirbat šiandien, — pasakė Henris Ruhartas, iššiepdamas burną, kurioje trūko vieno priekinio danties.

— Taip, — atsakė Džulė, skubiai prieš save pasidėdama tuščią bloknotą ir imdama plunksnakotį. — Turiu... parašyti keletą specialių pranešimų. Kartais čia lengviau galvoti negu namie.

— Jūs nedaug parašysit, žiūrėdama į tolį, kaip ligi šiol, — pasakė jis. — Pamaniau, gal kartais laukiat telefono skambučio ar šiaip ko.

— Ne, visiškai ne...

Jai prie alkūnės skardžiai suskambo telefonas, ji čiupo jį, spaudydama mygtuką, kuris nušvito.

— Alio?

— Sveika, sese, — pasisveikino Karlas. — Skambinau ne kartą tau į namus ir nusprendžiau patikrinti, gal dar kartais tebesi mokykloje, kai niekur kitur negalėjau tavęs pasiekti. Ar jau vakarieniavai?

Džulė praskėstais pirštais braukė sau per plaukus, nerimaudama, ar Žakas išgirs užimtumo signalą, o gal linijos automatiškai persijungs.

— Turiu daug skubaus darbo, — pasakė ji, sviesdama iškankintą žvilgsnį į Henrį, kuris nusprendė įlepsėti į raštinę ir ištuštinti šiukšliadėžes, užuot šlavęs koridorius. — Bandau parašyti keletą pranešimų, bet man nelabai sekasi.

— Ar viskas gerai? — neatlyžo jis. — Prieš kelias minutes mačiau mieste Ketriną, ji sakė, kad visą šią savaitę kiekvieną vakarą nori praleisti namie viena.

— Viskas nuostabu. Fantastiška. Stačia galva neriu į darbą, kaip man ir patarei. Ar prisimeni?

— Ne, neprisimenu.

— O, matyt, tai buvo kažkas kitas. Maniau, kad tu. Dabar turiu padėti ragelį. Ačiū, kad paskambinai. Myliu tave, — pasakė ji, dėdama ragelį. — Henri, — pratrūko ji išsiblaškiusi, — ar negalit liautis valęs raštinę. Negalėsiu galvoti, kai trankysit šiukšliadėžes, — pridūrė ji kiek nesąžiningai apie patį mažiausią jo keliamą triukšmą.

Jam ištįso veidas.

— Atleiskit, panele Džule, aš tiktai baigsiu šluoti koridorių. Gerai?

— Taip. Atsiprašau, Henri. Aš truputį... pavargusi, — baigė ji pernelyg linksmai šypsodama, kad atrodytų mieguista.

Ji stebėjo, kaip jis nušlepsi koridoriumi tolyn ir pamatė kitame gale užsidegant šviesas. Ji turinti išlikti rami, perspėjo pati save, ir nedaryti to, kas jai nebūdinga ir kas gali sukelti įtarimus.

Lygiai septintą valandą telefonas vėl suskambo, ji čiupo ragelį ir atsiliepė. Telefonu Žako balsas atrodė net žemesnis, bet buvo šaltas, atžarus, kalbėjo jis skubėdamas.

— Ar tu, Džule, viena?

— Taip.

— Ar yra kas nors pasaulyje, ką galėčiau pasakyti, kad atkalbėčiau nuo beprotiškos minties prisijungti prie manęs?

Tai buvo ne tai, ką ji norėjo išgirsti, ir ne taip jį kalbantį norėjo girdėti, bet ji susikaupė ties žodžiais, kuriuos jis buvo parašęs savo laiške, neleisdama jam savo balsu apgauti ar išgąsdinti ją.

— Taip, yra, — tyliai atsakė ji. — Gali pasakyti, kad tai, ką rašei laiške, melas.

— Puiku, — atsakė jis. — Visa tai buvo melas.

Džulė suspaudė telefono ragelį delne ir užsimerkė.

— Dabar, mielasis, pasakyk, kad manęs nemyli.

Ji išgirdo, kaip jis drebėdamas įkvėpė orą, o pritilęs jo balsas virto iškankintu maldavimu.

— Neversk manęs to sakyti. Prašau.

— Aš taip tave myliu, — karštai sušnibždėjo Džulė.

— Nedaryk šito, Džule...

Ragelį laikantys jos pirštai atsileido, ir ji nusišypsojo, nes staiga pajuto laimėsianti.

— Negaliu liautis, — meiliai pasakė ji. — Negaliu liautis tave mylėjusi. Tėra tik vienas sprendimas, kurį priimsiu, ir aš tau jį pasakiau.

— Jėzau Kristau, tai nėra...

— Savo maldas pataupyk vėlesniam laikui, mielasis, — erzindama sušnibždėjo ji. — Tau keliai nudils, kai ten pateksiu, maldaujant, kad išmokčiau geriau virti, maldaujant, kad kartais leisčiau tau nakčia nors kiek pamiegoti, maldaujant, kad liaučiausi gimdžiusi tau vaikelius.

— Ak, Džule... nereikia. Dieve, nereikia.

— Ko nereikia?

Jis giliai ir sunkiai įkvėpė ir taip ilgai tylėjo, kad ji pamanė, jog jis neketina atsakyti, o kai galiausiai atsakė, žodžiai skambėjo taip, lyg būtų plėšte išplėšti iš jo.

— Nereikia... liautis mane mylėjus.

— Pažadėsiu nemylėti kunigo, pamokslininko ar budistų vienuolio akivaizdoje.

Tai privertė jį nenorom nusijuokti ir, prisiminus akinančią jo šypseną, širdis jai ėmė daužytis, kai jis paklausė:

— Ar mes čia kalbam apie santuoką?

— Aš kalbu.

— Galėjau tikėtis, kad tu ir šito reikalausi.

Jo bandymas pasirodyti supykusiam visai sužlugo, tačiau Džulė tęsė žaidimą, norėdama praskaidrinti jam nuotaiką.

— Ar nenori vesti manęs?

Žaidimą užbaigė vienu žodžiu:

— Be galo.

— Tai, pasakyk man, kaip tave pasiekti ir kokio dydžio žiedą tu nešioji.

Stojo dar viena kankinanti pauzė, iki neįmanomybės įtempusi jos nervus, o tada jis pradėjo kalbėti, ir ji užmiršo viską, išskyrus jo žodžius ir tą neįtikėtiną pakilimą, pagavusį ją jam kalbant.

— Gerai. Sutiksiu tave Meksiko oro uoste po aštuonių dienų, antradienio vakarą. Ankstų antradienio rytą sėsk į savo automobilį ir važiuok į Dalasą. Dalase išsinuomok automobilį savo vardu ir važiuok juo ligi San Antonijo, bet nesuk į miestą. Palik jį automobilių nuomos aikštelėje oro uoste, galiausiai jie jį atras. Jeigu mums seksis, valdžios atstovai pamanys, kad tu, užuot skridusi, kažkur važiuoji susitikti su manimi, ir jie neskubės įspėti oro uostų. Kelionei plentu tau prireiks tiktai kelių valandų. Lėktuvo bilietas ketvirtos valandos reisui į Meksiką lauks tavęs prie „Aero-Mexico“ bilietų langelio, Sjuzen Arland vardu. Ar yra klausimų?

Džulė nusišypsojo, supratusi, kad šitaip jis planavo užbaigti pokalbį, kai paskambino, nes jau buvo išnagrinėjęs visas keliavimo galimybes.

— Vienas klausimas. Kodėl negaliu su tavimi susitikti anksčiau?

— Todėl, kad iš pradžių man reikia išsiaiškinti keletą smulkmenų. — Džulė priėmė tokį paaiškinimą, ir jis tęsė toliau: — Kai antradienio rytą paliksi namus, nieko neimk su savimi. Nesusikrauk lagamino, nedaryk nieko, kas leistų spėti, jog tu išvažiuoji. Stebėk užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir įsitikink, kad nesi sekama. Jeigu tave seka, atlik kokį nors reikalą, paskui grįžk namo ir lauk, kol vėl išgirsi ką nors iš manęs. Nuo dabar įdėmiai stebėk laiškų dėžutę. Atplėšk viską, net reklamas. Jeigu bus kokių pakeitimų, kas nors susisieks su tavimi arba paštu, arba asmeniškai. Mes negalim naudotis tavo namų telefonu, nes, galiu galvą guldyti, jis pasiklausomas.

— Kas susisieks su manimi?

— Neturiu nė menkiausio supratimo, bet kai susisieks, neprašyk paliudyti tapatybės.

— Gerai, — atsakė Džulė, baigusi rašytis nurodymus. — Nemanau, kad esu stebima. Polas Ričardsonas ir Deividas Ingremas, tie du FTB agentai, kurie čia buvo, liovėsi ir pereitą savaitę jie grįžo į Dalasą.

— Kaip jautiesi?

— Nuostabiai.

— Nepykina rytais ar šiaip kas nors?

Sąžinę jai sudiegė, bet ji pabandė ją numaldyti, nepameluodama prisipažino.

— Aš labai sveika moteris. Manau, mano kūnas sutvertas motinystei. Ir, be jokios abejonės, sutvertas tau.

Ji išgirdo, kaip jis nurijo seiles nuo seksualios užuominos.

— Tyčiokis dabar iš manęs, vėliau teks užmokėti.

— Pažadi?

Tada jis nusijuokė gerkliniu juoku, sušildžiusiu ją, tačiau ne taip, kaip kimūs jo žodžiai:

— Ilgiuosi tavęs. Dieve, kaip ilgiuosi. — Tarytum bijodamas, kad katras nors iš jųdviejų per daug neatsipalaiduotų, pasakė: — Supranti, kad negalėsi atsisveikinti su savo šeima? Gali jiems kur nors palikti laišką, kurį jie rastų, kelioms dienoms prabėgus po tavo išvykimo. Paskui niekada nebegalėsi su jais susisiekti.

Džulė stipriai užsimerkė.

— Žinau.

— Ar esi tam pasirengusi?

— Taip.

— Tai beprotiškas būdas pradėti bendrą gyvenimą, — pasakė jis įsitempęs, — sudraskant tavo šeimą ir nukertant visus ryšius su jais. Lyg šauktumeis prakeikimo.

— Nekalbėk šitaip, — sudraudė Džulė, tramdydama drebulį. — Laiške, atsisveikindama su jais, viską paaiškinsiu. Be to, palikdama juos ir išeidama su tavimi, elgiuosi lyg iš Biblijos. — Kad atitrauktų save ir jį nuo niūrios nuotaikos, besibraunančios į jų pokalbį, ji paklausė: — Ką veiki dabar? Stovi ar sėdi?

— Aš viešbučio kambarėlyje, sėdžiu ant lovos ir kalbuosi su tavimi.

— Ar tu apsistojęs viešbutyje?

— Ne. Paėmiau kambarį, kad galėčiau pasinaudoti telefonu vienumoje ir gauti padorų ryšį su Valstijomis.

— Noriu šiandien atsigulti miegoti, matydama, ką tu matysi, kai gulėsi lovoje. Nupasakok man savo miegamąjį, ir aš tau pasakysiu, kaip atrodo manasis.

— Džule, — šiurkščiai tarė jis, — ar mėgini mane sugundyti?

Tokių ketinimų ji neturėjo, bet užuomina buvo maloni.

— Ar galiu?

— Žinai, kad gali.

— Vien kalbomis apie miegamuosius?

— Vien kalbomis apie bet ką.

Tada ji nusijuokė, taip lengvai ir natūraliai, kaip nuo pat pradžių galėjo juoktis kartu su juo.

— Kokio jis dydžio? — paklausė jis ir iš balso galėjai justi, kad jis šypso.

— Mano miegamasis?

— Tavo bevardis pirštas.

Ji virpėdama įkvėpė orą.

— Penki su puse metro, manau. O tavo?

— Nežinau. Turbūt didelis.

— Kokios spalvos?

— Mano pirštas?

— Ne, — kikeno ji, — tavo miegamasis?

— Gudruolė! — erzino jis, tačiau atsakė žemu balsu. — Šiuo metu jis laive — tiko sienos, varinė lempa, mažas tualetinis stalelis, o tavo nuotrauka, kurią išsikirpau iš laikraščio, kabo ant sienos.

— Ar tu ją matai prieš užmigdamas?

— Aš nemiegu, Džule. Aš tik galvoju apie tave. Ar tau patinka laivai?

Džulė dar sykį visa virpėdama įkvėpė oro, stengdamasi prisiminti visus malonius dalykus, kuriuos jis kalbėjo.

— Taip.

— Koks tavo miegamasis?

— Pilnas raukinių. Balti raukiniai ant lovos užkloto ir ant užuolaidų, ir ant tualetinio stalelio kitoje kambario pusėje. Ir tavo nuotrauka ant naktinio stalelio.

— Kur ją gavai?

— Iš seno žurnalo bibliotekoje.

— Tu nušvilpei žurnalą iš bibliotekos ir iš jo iškirpai mano nuotrauką? — paklausė jis, stengdamasis dėtis pasipiktinęs.

— Žinoma, ne. Aš turiu skrupulų, tu žinai. Paaiškinau, kad sugadinau jį nebepataisomai ir užmokėjau baudą. Žakai, — pasakė ji, stengdamasi, kad balsas neišduotų panikos, — sargas trainiojasi aplinkui už stiklinės sienos. Nemanau, kad jis galėtų girdėti mane, bet paprastai jis šitaip neslampinėja.

— Tuojau padėsiu ragelį. Kalbėk į telefoną, kai baigsiu. Pamėgink jį suklaidinti nerūpestingu pokalbiu, jei gali.

— Gerai. Palauk, jis eina šalin. Tikriausiai jam kažko prireikė iš vežimėlio.

— Šiaip ar taip, verčiau baikim. Jei dar yra kas nors, kuo tau reikia pasirūpinti prieš išvažiuojant, padaryk tai kitą savaitę.

Ji linktelėjo, negalėdama ištarti nė žodžio — taip nenorėjo jo paleisti.

— Turiu tau pasakyti dar kai ką, — ramiai pridūrė jis.

— Ką?

— Kiekvienas žodis, parašytas laiške, yra teisybė.

— Žinau. — Ji jautė, kad jis nori padėti ragelį, ir skubiai pridūrė: — Kaip manai, ką Metas sužinojo apie Tonį Ostiną? Nors Metas nemano, kad mes galim ką nors padaryti teisėtai, turi būti kažkoks...

— Nesikišk, — perspėjo ją Žakas lediniu balsu. — Ir Ostiną palik man. Yra kitų būdų su juo susitvarkyti, neįveliant Meto.

— Kokių būdų?

— Neklausinėk. Jeigu tau kils kokių sunkumų dėl to atvykstant pas mane, jokiu būdu nesikreipk į Metą pagalbos. Ką mes darom, yra neteisėta, aš negaliu leisti, kad jis įsiveltų dar daugiau, ir taip jau yra daug padaręs.

Džulė susitvardė ir nesudrebėjo nuo jo grėsmingo tono.

— Pasakyk ką nors malonaus, prieš padėdamas ragelį.

— Ką nors malonaus, — pakartojo jis, o jo balsas sušvelnėjo. — Ką turi omeny?

Ji pasijuto truputį įžeista, kai jis atrodė nesugebąs nieko sugalvoti.

— Lygiai po trijų valandų aš eisiu gulti. Būk su manimi. O kai užmerksiu akis, mano rankos bus apglėbusios tave.

Jos balsas pritilęs virto drebančiu kuždesiu:

— Man tai patinka.

— Jos laikė tave apglėbusios kiekvieną naktį nuo mūsų išsiskyrimo. Labanakt, mieloji.

— Labanakt.

Jis padėjo ragelį ir paskutinę minutę Džulė prisiminė jo nurodymus tęsti gyvą pokalbį.

Vietoj tariamo pokalbio, kuris, kaip ji manė, nieko neįtikintų, ji paskambino Ketrinai ir sugebėjo prakalbėti pusvalandį apie bet ką ir apie viską. Ji padėjo ragelį ir nuplėšė popieriaus lapą, ant kurio buvo surašiusi Žako nurodymus, tada prisiminė mačiusi per televiziją detektyvą, kur bylą išsprendė rašysenos atspaudas bloknote, todėl paėmė ir bloknotą.

— Labanakt, Henri, — linksmai šūktelėjo ji.

— Labanakt, panele Džule, — atsakė jis, šlepsėdamas per koridorių.

Džulė išėjo pro šonines duris. Henris išėjo pro tas pačias, bet tik po to, kai paskambino Dalaso abonentui, kuris pats apmoka už pokalbį.

53

Džulė užmetė nedidelį kelioninį krepšį ant automobilio užpakalinės sėdynės, dirstelėjo į laikrodį, norėdama įsitikinti turinti daugiau negu pakankamai laiko iki vidurdienio reiso ir grįžo namo. Kai krovė nuo pusryčių likusius indus į vandenį, ant sienos suskambo telefonas ir ji pakėlė ragelį.

— Sveika, gražuole. — Polo Ričardsono balsas buvo šiltas ir ryžtingas, keistas derinys, pagalvojo Džulė. — Žinau, laiko nedaug, bet norėčiau susitikti su tavimi šį savaitgalį. Galėčiau atskristi ir nusivesti tave pavakarieniauti rytoj, Šv. Valentino dieną. Bet būtų dar geriau, jei atskristum čia, į Dalasą, aš pagaminčiau tau vakarienę?

Džulė jau buvo nusprendusi, kad jeigu ji iš tiesų sekama, tokia „nekalta“ savaitgalio išvyka kaip ši galėtų tik suklaidinti jos šnipus ir nuslopinti jų budrumą.

— Negaliu, Polai, po pusvalandžio išvažiuoju į oro uostą.

— Kur išvyksti?

— Ar čia oficialus klausimas? — pasiteiravo Džulė, sprausdama telefono ragelį tarp savo peties ir smakro, skalaudama stiklinę.

— Jei būtų oficialus, ar klausčiau asmeniškai?

Jos simpatija ir pasitikėjimas juo prigeso nuo atsargumo, kurį Žakas privertė ją jausti, bet kol ji iš tikrųjų įsės į automobilį, kad paskutinį kartą išvyktų iš Kytono, išmintingiausia ir lengviausia buvo tiksliai prisilaikyti teisybės.

— Nežinau, ar klaustum, ar ne, — prisipažino ji.

— Džule, ką man daryti, kad pasitikėtum manimi?

— Gal mesti savo tarnybą?

— Turi būti ir lengvesnis būdas.

— Man dar reikia kai ką padaryti prieš išvažiuojant. Pasišnekėsim apie tai, kai sugrįšiu.

— Iš kur ir kada?

— Ketinu aplankyti vieno draugo senelę, gyvenančią mažame Pensilvanijos miestelyje, tiksliau — Ridžmonte. Grįšiu namo rytoj vėlai vakare.

Jis atsiduso.

— Aišku. Tai paskambinsiu kitą savaitę ir tada susitarsime susitikti, gerai?

— Mmm. Puiku, — atsainiai sutiko ji, pildama indų ploviklį į vandenį ir uždarydama duris.

Polas Ričardsonas padėjo telefono ragelį savo įstaigoje, surinko numerį antram pokalbiui ir laukė atsakymo, pirštais barbendamas į stalą. Jis čiupo telefoną, vos tik jam suskambus, ir moteriškas balsas pranešė:

— Pone Ričardsonai, Džulė Matison užsisakė bilietą iš Dalaso per Filadelfiją į Ridžmontą, Pensilvaniją, vietiniu reisu. Ar reikia dar daugiau informacijos?

— Ne, — atsakė jis su palengvėjimu atsidusdamas. Jis atsistojo, priėjo prie lango ir susiraukė, žiūrėdamas į menką judėjimą Dalaso bulvaru savaitgalį.

— Na? — paklausė Deivas Ingremas, išeidamas iš gretimo kabineto. — Ką ji pasakė apie lagaminą, kurį įsidėjo į automobilį?

— Teisybę, po velnių. Pasakė man teisybę, nes neturi ką slėpti.

— Nesąmonė. Tau būtų geriau pamiršti tą skambutį iš Pietų Amerikos, kurio ji laukė mokykloje aną vakarą.

Polas staiga atsigręžė.

— Iš Pietų Amerikos? Vadinasi, tu atsekei?

— Taip, prieš penkias minutes. Skambinta buvo per viešbučio perjungiklį iš San Lučijos Del Maro.

— Benediktas! — sušuko Polas, sukąsdamas dantis. — Kokia pavarde jis užsiregistravo?

— Chosė Feliciano, — atsakė Ingremas. — Tas arogantiškas šunsnukis užsiregistravo kaip Chosė Feliciano.

Polas, negalėdamas patikėti, spoksojo į jį.

— Jis turi pasą tokia pavarde?

— Tarnautoja prie pulto nepaprašė paso. Manė, kad jis vietinis. Kodėl ne, juk jis tamsaus gymio, jo ispaniška pavardė ir kalba ispaniškai, — be abejo, gyvenant Kalifornijoje, tai praverčia. Beje, dabar jis su barzda.

— Manau, jis jau bus išsiregistravęs.

— Žinoma. Iš anksto sumokėjo už vieną naktį, o kitą rytą išvyko. Lova jo kambaryje liko nepaliesta.

— Jis vėl gali grįžti, kad pasinaudotų telefonu. Tegu policija stebi viešbutį.

— Tuo jau pasirūpinta.

Polas grįžo prie savo stalo ir susmigo į krėslą.

— Džulė kalbėjo su juo dešimt minučių, — pridūrė Ingremas. — Užtenka laiko planams sukurpti.

— Taip pat užtenka kam nors pasakyti, kad ji jo gailisi, ir įsitikinti, kad jam nieko nenutiko. Ji minkštos širdies ir tiki, kad tas nevidonas — žiaurių aplinkybių auka. Neužmiršk to. Jeigu ji būtų norėjusi likti su juo, būtų drauge išvažiavusi iš Kolorado.

— Gal jis atsisakė ją išsivežti?

— Tikriausiai, — sarkastiškai pastebėjo Polas. — Bet dabar, ištisas savaites jos nematęs, jis staiga pradėjo kraustytis dėl jos iš proto, ketina išlįsti iš savo slėptuvės ir atvažiuoti jos pasiimti.

— Mėšlas, — nusikeikė Ingremas. — Ir tu tą patį darytum. Rizikuoji būti išspirtas iš tarnybos vien dėl to, kad nuolatos gini tą moterį, o tu vis dar kovoji dėl jos. Ji neužsimerkdama melavo, kas vyko Kolorade. Mums reikėjo paaiškinti jai jos teises ir uždaryti į...

Polas priminė sau, kad Ingremas — jo draugas ir kad visas šio žmogaus apmaudas radosi tik dėl to, kad buvo dėl jo susirūpinęs.

— Maža motyvų pagrįstiems įtarimams, — griežtai atkirto Deivui. — Mes jų neturim, o juo labiau įrodymų.

— Turim, gavom prieš penkias minutes, kai pranešė apie tą telefono skambutį!

— Jeigu esi teisus dėl visko, ji nuves mus tiesiai pas Benediktą. Jeigu klysti, mes nieko nepraradom.

— Įsakiau nuolatos ją stebėti, prieš čia įeidamas.

Stipriai sukandęs dantis, Polas susitvardė nuo beprasmio ir klaidingo protesto dėl Deivo poelgio, tačiau iškošė pro dantis:

— Gal galiu tau priminti, kad, kol manęs nenušalino, aš atsakingas už šią bylą. Prieš darydamas dar kokią nesąmonę, pasitark su manimi. Supratai? — sviedė jis piktai.

— Supratau! — taip pat piktai atšovė Deivas. — Ar sužinojai ką nors daugiau apie automobilį, kuris pereitą savaitę buvo pastatytas priešais namus?

Stumtelėjęs jam raportą per stalą, Polas atsakė:

— Jį išsinuomojo Džozefas O’Hara iš Herco, Dalase. Adresas Čikagoje. Jokios neigiamos reputacijos. Nekaltas kaip kūdikis. Dirba vairuotoju-asmens sargybiniu Koljero treste.

— Ar tai bankas?

— Hiustone yra Koljero bankas ir trestas, o jo filialai išbarstyti po visą šalį.

— Kai dabar jai skambinai, ar nepasiteiravai tos panelytės apie jos svečius iš Čikagos?

— Ir neįspėjau jos, kad ji sekama, kad ir vėl galėtum mane apkaltinti nuolaidžiavimu.

Ingremas sunkiai atsiduso ir sviedė raportą apie O’Harą atgal ant Polo stalo.

— Klausyk, Polai, atleisk man. Aš tik nenoriu matyti, kaip žlugdai savo karjerą dėl kažkokios mergos didelėm mėlynom akim ir ilgom kojom.

Atsilošęs krėsle, Polas žiūrėjo į jį niūriai šypsodamas.

— Vieną dieną tau teks ant kelių atsiklaupus melsti jos atleidimo, antraip mes tau neleisim būti mūsų pirmagimio krikštatėviais.

Kimiai atsidusęs Ingremas atsakė:

— Tikiuosi, ateis diena, kai man teks tai padaryti, Polai. Dievaži, tikiuosi.

— Gerai, tada nespoksok taip į jos kojas.

Džulė baigė tvarkyti virtuvę, paėmė iš spintos paltą ir jau buvo pasirengusi kelionei į Pensilvaniją, kai išgirdo beldimą į laukujės duris. Persimetusi paltą per ranką, ji atidarė duris ir nustebo pamačiusi Tedą ir Ketriną, stovinčius greta.

— Jau seniai nemačiau judviejų, — pasakė ji linksmai šypsodama, — stovinčių drauge kieno nors priebutyje.

— Ketrina sako man, kad vyksti į Pensilvaniją vaidinti geros valios ambasadorės ar šiaip ko dėl Žako Benedikto... Ką tu, Džule, sugalvojai? — paklausė jis, eidamas įkandin jos į namą, iš paskos tipenant Ketrinai prasikaltusiu veidu.

Džulė pastūmė į šalį savo paltą, kad galėtų dirstelėti į rankinį laikrodį, kiek valandų.

— Turiu mažiau nei penkias minutes pasiaiškinti, nors, man regis, vakar vakare Ketrinai viską išaiškinau.

Normaliai Džulė būtų rimtai pasipriešinusi, kad kišamasi į jos gyvenimą, tačiau žinojimas, kad po kelių dienų juos abu paliks visiems laikams, nustelbė bet kokį jos pasipiktinimą. Be jokio apmaudo ji tarė:

— Nors man labai patinka matyti judu vėl drauge, norėčiau, kad rastumėt kokią paprastą dingstį, o ne norą mane užsipulti.

— Aš kalta, — įsiterpė Ketrina. — Šįryt sutikau mieste Tedą ir jis paklausė apie tave. Nesakei man, kad tavo kelionė — paslaptis, — nebaigė ji sakinio.

— Tai nėra paslaptis.

— Tad paaiškink man, kodėl važiuoji, — neatlyžo Tedas, iš susirūpinimo ir nevilties įsitempusiu veidu.

Uždariusi duris, Džulė atsainiai nusibraukė nuo kaktos vešlius plaukus, mėgindama sugalvoti, ką jiems pasakyti. Ji negalėjo paaiškinti, kad ją sutrikdė Žako pastaba, jog jų santuoka iš pat pradžių bus prakeikta dėl tos širdgėlos, kurią ji sukels artimiesiems. Kita vertus, ji norėjo viską paaiškinti, kad jie prisimintų, padėti jiems viską suprasti, o vėliau greičiau jai atleisti. Nuo susirūpinusio Ketrinos veido ji nukreipė savo žvilgsnį į rūstų Tedo veidą ir užsikirsdama pasakė:

— Ar tikit posakiu, kad viskas vyksta toliau taip, kaip prasidėjo?

Ketrina ir Tedas persimetė nieko nesuprantančiais žvilgsniais, ir Džulė paaiškino:

— Ar tikit, kad jei kas nors blogai prasideda, blogai ir baigiasi?

— Taip, — pritarė Ketrina. — Man regis, tikiu.

— Aš netikiu, — atšovė Tedas, ir tai, ką jis pasakė, privertė Džulę įtarti, kad jis galvoja apie savo santuoką su Ketrina. — Kai kurie dalykai, gražiai prasidedantys, turi sumautą pabaigą.

— Kadangi jūs pasiryžę kištis į mano gyvenimą, — linksmai pasakė Džulė, — manau turinti teisę taip pat pasakyti, jeigu turit omeny savo santuoką, visa problema, kad ji nepasibaigė. Ketrina žino, net jeigu tu, Tedai, ir atsisakai tai pripažinti. Dabar, atsakymas į jūsų klausimą apie kelionę į Pensilvaniją, turi tik minutę: Žaką augino jo senelė, su kuria jis išsiskyrė labai bjauriomis aplinkybėmis. Nuo tol jo asmeninis gyvenimas labai nesėkmingas. Jam dabar gresia pavojus, ir yra absoliučiai vienas, tačiau jis pradeda visai naują gyvenimą. Norėčiau, kad jam sektųsi, ir jis rastų ramybę tame naujame gyvenime, ir jaučiu, — jei norit, vadinkite tai prietarais, — kad galbūt jeigu sutaisysiu tiltus, kuriuos jis seniai sudegino, tai ir įvyktų. — Stojusioje tuščioje tyloje, kai Džulė baigė kalbėti, ji matė, kaip jie abu stengiasi rasti kokį argumentą, tačiau nepajėgia, todėl pasuko prie durų. — Prisiminkit tai abu, — pridūrė, stengdamasi, kad balsas neišduotų jos susijaudinimo ir kiek prislopinti kito prašymo svarbą. — Kad būtum tikrai laimingas, labai padeda žinojimas, kad tavo šeima linki tau gera... net jeigu ir nedarai to, ko jie tikisi iš tavęs. Kai tavęs nekenčia tavo paties šeima, tai beveik lygu prakeikimui.

Kai jai už nugaros užsidarė durys, Tedas suirzęs pažvelgė į Ketriną.

— Ką ji, po galais, norėjo tuo pasakyti?

— Man regis, logika atrodė pakankamai aiški, — atsakė Ketrina, tačiau ji raukė kaktą dėl keistos įtampos, kurią išgirdo Džulės balse.

— Mano tėtis truputį prietaringas, ir aš taip pat. Nors žodis „prakeikimas“ atrodė kiek per stiprus.

— Aš kalbu ne apie tai. Ką ji turėjo omeny, kai sakė, kad mūsų santuoka nepasibaigė ir tu tai žinanti?

Per pastarąsias savaites Ketrina stebėjo, kaip drąsiai Džulė elgėsi susidūrusi su FTB ir likusiu pasauliu, atvirai reikšdama tikėjimą Žako nekaltumu, net jeigu jis buvo atstūmęs jos meilę ir baisiai įskaudinęs Kolorade. Per visą laiką Ketrina atsidūrė šalia Tedo gal kokį dešimt kartų, kai abu mokė Džulės auklėtinius sportinių žaidimų, tačiau, bendraudama su juo, stropiai slėpė gilesnius jausmus, ji tiktai bandė įveikti jo priešiškumą. Iš pradžių įtikino save, kad geriausias būdas prieiti prie Tedo ir pasiekti savo tikslą — lėta, atsargi, apgalvota strategija, o ne atviras jausmų demonstravimas. Dabar, žiūrėdama į vyrą, kurį mylėjo, pajuto, kad baimė būti įskaudintai, pasijausti kvaile ir galutinai prarasti visas viltis diktavo visus jos veiksmus. Ji žinojo, kad jis nuolat susitikinėja su kita moterimi, ir, Ketrinai grįžus į Kytoną, susitikinėjimai dar padažnėjo, o dabar pavėluotai jai paaiškėjo, kad visa, ką ji pasiekė su juo, buvo savotiškos ginkluotos paliaubos; jo jausmai jai nebuvo pasikeitę, paprasčiausiai, nuolatos jai būnant šalia, jis buvo priverstas slėpti savo panieką, išlikti mandagiai šaltas.

Ji bijojo, kad jai pritūks laiko, bijojo, kad neužteks drąsos, jeigu dabar nepasakys, ir bijojo, kad padarys lemtingą klaidą, nes buvo apimta tokios nevilties ir tokia susijaudinusi, kad ketino išsilieti.

— Ar tu galvoji, ką atsakyti, ar studijuoji mano nosies formą? — irzliai paklausė jis.

Savo siaubui, Ketrina pajuto, kaip jai ima drebėti keliai ir prakaituoti delnai, tačiau pažvelgė į jo mėlynas ir šaltas akis ir drąsiai pasakė:

— Džulė mano, kad mūsų santuoka dar nesibaigė, nes aš vis dar įsimylėjusi tave.

— Iš kur ji ištraukė tokią idiotišką mintį?

— Iš manęs, — netvirtai atsakė Ketrina. — Aš jai pasakiau.

Tedo antakiai žaibiškai greitai susiglaudė, ir jis nužvelgė savo buvusią žmoną paniekos pilnu žvilgsniu, privertusiu ją krūptelėti.

— Tu jai pasakei, kad vis dar esi mane įsimylėjusi?

— Taip, pasakiau jai viską, net ir tai, kokia netikusi žmona buvau, ir tai, kaip... kaip praradau mūsų kūdikį.

Net dabar, kai prabėgo šitiek metų, užuomina apie prarastą kūdikį, taip įsiutino Tedą, kad jam teko grumtis su noru trenkti jai, jis net susverdėjo nuo savo užgniaužto įniršio.

— Niekada neminėk kūdikio nei man, nei kam nors kitam, arba, tepadeda man Dievas, aš...

— Tu ką? — priblokšta sušuko Ketrina. — Nekęsi manęs? Negali nekęsti manęs labiau, negu pati savęs nekenčiu už tai, kas jau įvyko. Išsiskirsi su manimi? Jau tai padarei. Atsisakysi tikėti, kad tai buvo nelaimingas atsitikimas? — isteriškai tęsė ji. — Taip, tai buvo nelaimingas atsitikimas. Žirgas, kuriuo jojau, apšlubo...

— Po velnių, užsičiaupk! — sušuko Tedas, skaudžiai griebdamas jai už pečių ir stumdamas į šalį, kad galėtų išeiti, bet Ketrina nepaisė jo sukelto skausmo ir prisiplojo prie durų, neišleisdama jo.

— Negaliu! — šaukė ji. — Turiu tave priversti suprasti. Trejus metus stengiausi užmiršti, ką mums esu padariusi, trejus metus ieškojau kokio nors būdo išpirkti kaltę už visa, kuo buvau ir kuo daugiau nenoriu būti.

— Nenoriu daugiau nieko girdėti! — Jis pabandė ją pastumti į priekį, kad patrauktų iš kelio, bet ji prisispaudė prie durų, nepaisydama skaudžiai jai į kūną suleistų jo pirštų.

— Ko, po velnių, nori iš manęs? — šiurkščiai paklausė jis, negalėdamas jos pajudinti nepanaudojęs brutalios jėgos.

— Noriu, kad patikėtum, kai sakau tau, jog tai buvo nelaimingas atsitikimas, — raudojo ji.

Tedas kovojo su savimi, mėgindamas ignoruoti jos žodžių poveikį ir nekreipti dėmesio į jos gražų ašarų išvagotą veidą, bet per visą laiką, kai ją pažinojo, niekada nebuvo matęs privestos ligi ašarų. Ketrina buvo išlepinta, išdidi, įnoringa, tačiau niekada neišliejo nė vienos ašaros. Net tokiu atveju, gal jis ir būtų galėjęs jai pasipriešinti, jeigu ji tuo metu nebūtų pakėlusi į jį savo drėgnų akių ir skausmingai sukuždėjusi:

— Mes abu visus šiuos metus viduje verkėm dėl to, kaip nutrūko mūsų santuoka, todėl bent palaikyk mane ir dabar viską užbaikim.

Prieš jo paties valią delnai nuslydo nuo jos pečių, ji prispaudė veidą jam prie krūtinės ir staiga jo rankos apglėbė ją ir priglaudė prie savęs, verkiančią, ir saldus skausmas, kurį jis pajuto, vėl spausdamas prie savęs jos kūną, buvo jam beveik pražūtingas. Stengdamasis, kad balsas išliktų abejingas ir bejausmis, perspėjo ją:

— Baigta, Ketrina. Mes baigėm.

— Tada leisk man pasakyti tai, ko pasakyti grįžau į Kytoną, kad mes galiausiai liktume draugai, o ne priešai. — Jo ranka liovėsi braukusi žemyn jai per nugarą, ir Ketrina sulaikė kvapą, pusiau tikėdamasi, kad jis atsisakys, bet kai jis tylėjo, ji pažvelgė į jį ir pradėjo: — Ar gali pasistengti ir patikėti, kad yra bent penkiasdešimt procentų tikimybės, jog tyčia nepraradau mūsų kūdikio? — Dar nespėjus jam atsakyti, ji skausmingai nuoširdžiai pareiškė: — Jeigu prisiminsi, kas buvo, suprasi, kad man niekada nebūtų užtekę drąsos dėl ko nors rizikuoti savo gyvybe. Aš buvau tokia bailė, bijojau kraujo, gyvačių, vorų...

Tedas taip pat dabar buvo vyresnis ir išmintingesnis, suvokė, kad tai logiška, išvydo teisybę jos akyse, ir įniršis, pasidygėjimas, kuriuos jis puoselėjo šitiek laiko, pradėjo blėsti, ir jis pajuto neįtikėtiną palengvėjimą.

— Tu bijojai net kandžių...

Ketrina linktelėjo, stebėdama, kaip pirmąsyk po daugelio metų iš jo veido nyksta priešiškumas.

— Aš apgailestauju labiau, negu galiu apsakyti, dėl to beprotiško, egoistiško kvailumo, kuris pražudė mūsų kūdikį. Apgailestauju dėl to, kad mūsų santuoką paverčiau chaosu, dėl to košmaro, kuriuo paverčiau tavo gyvenimą, kol buvom drauge...

— Taip jau blogai nebuvo, — nenorom pasakė jis, — bent ne visą laiką.

— Neapsimetinėk dėl manęs. Dabar aš jau visai suaugusi, išmokau žvelgti teisybei į akis ir su ja susitaikyti. O teisybė tokia — buvau niekinga žmonos karikatūra. Aš ne tik elgiausi kaip kvaila išlepinta iracionali, reikli žmona-kūdikis, buvau niekam tikusi. Negaminau valgio, netvarkiau namų, o kai man neleisdavai daryti to, ką noriu, nemiegodavau su tavimi. Reikėjo ne vienerių metų tam pripažinti ir pasakyti teisybei — ne mūsų santuoka žlugo, tu jos nesužlugdei — aš ją sužlugdžiau.

Jos nustebimui, jis papurtė galvą ir atsiduso:

— Tu visada buvai tokia žiauri pati sau. Tu nepasikeitei.

— Žiauri sau? — pakartojo Ketrina, slopindama juoką. — Tikriausiai juokauji, arba turėjai dvi nuotakas. Jeigu jau nebesusigaudai, aš toji, kuri vos nenunuodijo tavęs tais retais atvejais, kai teikdavosi gaminti maistą. Aš toji, kuri išdegino lygintuvu žymę tavo trejuose uniforminiuose marškiniuose pirmą savaitę po vestuvių. Aš toji, kuri išlygino klostes visų tavo kelnių šonuose, o ne priekyje, taigi kelnių klešnės styrojo iš kraštų.

— Tu manęs nenuodijai.

— Tedai, neužtarinėk manęs. Visi vyrukai iš šerifo nuovados erzindavo tave, kad tapai Rolaido karaliumi po vestuvių. Girdėjau juos kalbant.

— Po velnių, tabletes nuo skrandžio rijau kaip saldainius, nes buvau vedęs moterį, kurios negalėjau padaryti laimingos, ir tai draskė mane iš vidaus.

Ketrina visą laiką laukė, kad galėtų pripažinti savo nesėkmes ir paprašyti atleidimo, tačiau nenorėjo, kad Tadas, būdamas galantiškas, be reikalo ją sulaikytų.

— Tai netiesa, ir tu tai žinai! Dieve mano, tavo motina man net davė tavo mėgstamiausio patiekalo receptą, o tu beveik negalėjai valgyti to guliašo, kai jį pagaminau. Neneik šito, — pasakė ji įniršusi, kai jis pradėjo purtyti galvą. — Mačiau, kaip tą guliašą išmetei į kibirą, kai išėjau iš virtuvės. Tikriausiai panašiai atsikratydavai viskuo, ką išvirdavau, ir aš tavęs nesmerkiu.

— Po galais, aš valgydavau viską, ką man išvirdavai, — piktinosi Tedas. — Išskyrus guliašą. Atleisk, kad pamatei, kaip jį išmečiau, bet tai vienintelis patiekalas, kurio nevirškinu.

Ketrinos veido išraiška tapo grėsminga nuo jo užsitęsusio išsisukinėjimo.

— Tedai, bet tavo motina man pati pasakė, kad čia buvo mėgstamiausias tavo patiekalas.

— Ne, tai buvo Karlo mėgstamiausias. Ji visada painiodavo.

Abu vienu metu suvokė tų karštų debatų absurdą; Ketrina pradėjo juoktis ir vėl atsirėmė į duris.

— Tai kodėl man nieko nepasakei?

— Tu nebūtum patikėjusi, — atsakė Tedas, kimiai atsidusdamas, kai pasirėmęs viena ranka greta jos peties, dar sykį bandė paaiškinti jai tai, ko padaryti nesugebėjo, kai ji buvo dvidešimt vienerių. — Kažkada ankstyvoje jaunystėje kaip graži ir protinga Dilono Keihilo duktė įsikalei sau į galvą kvailą mintį, kad privalai viską daryti pagal knygą ir daryti geriau negu kas nors kitas. — Kai tau nepavykdavo kuo nors pranokti kitus, taip supykdavai ir susigėsdavai, kad su tavimi būdavo neįmanoma susikalbėti. Tau gyvenimas buvo kaip viena iš tų drobių, kurios spalvinamos pagal numerius: ten viskas turi būti atlikta nurodyta tvarka, neperžengiant linijos, antraip niekas neišeina, Keite, — ramiai paaiškino jis, ir šis malonybinis vardas, kuriuo tik jis vienas drįsdavo kreiptis, taip ją pribloškė, kaip ir tai, kaip atsainiai jis savo riešu nubraukė jai plaukus nuo peties. — Tu norėjai lankyti koledžą tuojau po mūsų vedybų ne dėl to, kad būtum paviršutiniška ar išlepusi, bet dėl to, kad įsikalei į galvą kažkokią beprotišką mintį, jog sujaukei tvarką pirmiausia ištekėdama už manęs, užuot palaukusi, kol baigsi mokslus toje prašmatnioje mokykloje Rytuose. O kai užsinorėjai to prakeikto namo, kurį mums pastatė tavo tėvas, tai nebuvo dėl to, kad norėtum, jog jis nustelbtų visus kitus mieste, o dėl to, kad kažkur širdies gilumoje nuoširdžiai tikėjai, jog mes būsim laimingi, nes... nes jis atitiko tavo įsivaizdavimą, kas turi būti visai natūralu Ketrinai Keihil.

Užsimerkdama Ketrina atrėmė galvą į duris ir atsiduso, iš nevilties ir iš laimės.

— Kai grįžau į koledžą mums išsiskyrus, ištisus metus kartą per savaitę lankydavausi pas terapeutą, bandydama suprasti, kodėl taip viską sujaukiau.

— Ką sužinojai?

— Mažiau negu man dabar pasakei per dvi minutes. Ir žinai, ką tada padariau?

Jo lūpas iškreipė šypsena, ir jis papurtė galvą:

— Net sunku įsivaizduoti.

— Nuvažiavau į Paryžių ir užsirašiau į aukščiausio lygio kulinarijos kursus.

— Kaip sekėsi?

— Iš teisybės nelabai gerai, — atsakė ji gailiai šypsodama. — Tai buvo vienintelis kartas gyvenime, kai nepasižymėjau kursuose, kuriuose norėjau mokytis.

Jis pakėlė antakius, kad pabrėžtų jos atviros pastabos svarbumą, ir ji priėmė nebylų jo komentarą, supratingai linktelėdama.

— Ar išlaikei egzaminus?

— Išlaikiau jautieną, — šaipėsi ji, o nuo jo juoko širdis jai ėmė dainuoti, — bet susikirtau su veršiena.

Ilgą valandėlę jie šypsojosi vienas antram, po daugelio metų pirmą sykį darniai, b tada Ketrina tyliai paprašė:

— Ar nepabučiuotum manęs?

Jis staigiai atsitiesė, traukdamasis nuo durų.

— Negali būti nė kalbos.

— Ar bijai?

— Atstok, po velnių! Tu jau prieš daugelį metų man demonstravai šį gundymo numerį, o dabar jis pasenęs. Neišdegs.

Ignoruodama smūgį, trenktą jos išdidumui, ji sukryžiavo rankas ant krūtinės ir nusišypsojo.

— Kaip dvasininko sūnus, tu baisiai daug keikiesi.

— Taip man sakei prieš daugelį metų. Kaip jau tau sakiau, aš nesu dvasininkas, mano tėvas — dvasininkas. Maža to, — pridūrė jis sąmoningai mėgindamas atstumti ją, — tu tikrai traukei mane, kai buvau jaunesnis, o dabar aš pats linkęs gundyti.

Ketrinos įžeistas išdidumas prasiveržė tyliu, bet grėsmingu kuždesiu, kai ji, pasitraukusi nuo durų, siekė savo palto, kurį buvo užmetusi ant kėdės.

— Ar ir dabar?

— Tu velnioniškai teisi, ir dabar. O «dabar paklausyk gero patarimo ir paskubėk atgal į Dalasą, pas Heivordą Spenserį ar Spenserį Heivordą, ar koks ten jo vardas, ir leisk jam numaldyti tavo pažeistą orumą penkiasdešimties karatų deimantų vėriniu, priderintu prie to neįtikėtinai vulgaraus žiedo, kurį mūvi.

Užuot puolusi jį, kaip būtų dariusi prieš daugelį metų, ji sviedė į jį keistą žvilgsnį ir pasakė:

— Man jau nebereikia tavo patarimų. Gal nustebsi išgirdęs, tačiau žmonės, tarp jų ir Spenseris, iš teisybės šiuo metu prašo mano patarimų.

— Kokiais klausimais? — tyčiojosi jis. — Pareikšti savo nuomonę apie madą aukštuomenės gyvenime?

— Užteks! — pratrūko Ketrina, sviesdama savo paltą atgal ant kėdės. — Galiu leisti tau skaudinti mane, kai to verta, tačiau, tegu būsiu prakeikta, jeigu leisiu tau paslėpti savo seksualinį neryžtingumą, užsipuolant mane.

— Mano ką? — nusistebėjo Tedas.

— Buvai be galo malonus, visiškai nesivaržei, kol nepaprašiau mane pabučiuoti, o tada taip absurdiškai mane užsipuolei. Dabar arba atsiprašyk, arba pabučiuok, arba pripažink, kad bijai.

— Atsiprašau, — burbtelėjo jis taip skubiai ir visiškai neapgailestaudamas, kad Ketrina ėmė juoktis.

— Ačiū, — meiliai pasakė ji, imdama paltą, — priimu tavo atsiprašymą.

Praeityje toks apsižodžiavimas būtų pasibaigęs karališku mūšiu, ir Tedas buvo visiškai suglumęs, kad ji tokia rami, ir jis suprato, kaip iš tiesų ji buvo pasikeitusi.

— Ketrina, — be jokių įžangų kreipėsi jis. — Atsiprašau, kad užsipuoliau tave. Aš tikrai gailiuosi. Atleisk.

Ji linkterėjo, bet uoliai slėpė nuo jo savo akis, kad neišsiduotų.

— Žinau. Tu tikriausiai nesupratai, kokio bučinio prašiau. Aš tik maniau, kad tai galėtų patvirtinti mūsų paliaubas ir padarytų jas ilgalaikėmis.

Ji pažvelgė jam į akis ir būtų galėjusi prisiekti, kad jo akys spindėjo iš smagumo, ir žinojimo, bet ji pasijuto priblokšta, kai jis nusileido.

Pirštais pakeldamas jos smakrą, jis sumurmėjo:

— Gerai. Pabučiuok mane, bet paskubėk.

Štai kodėl Ketrina juokėsi, o jo burna šypsojo, kai pirmąsyk po trejų metų susilietė jų lūpos.

— Nesijuok, — perspėjo jis, slopindamas juoką.

— Nesišypsok, — atšovė ji, bet jų alsavimas susiliejo į viena ir šito užteko, kad vėl įsiliepsnotų seniau juos rišusi aistra. Tedo delnai nuslydo ligi jos juosmens ir pritraukė ją artyn, ir iškart įsitempė, kai Ketrina prisiglaudė prie jo kūno, išsilenkdama ir stipriai priglusdama.

54

Laikydamasi nurodymų, kuriuos jai buvo davęs vyras automobilių nuomos punkte mažame Ridžmonto oro uoste, Džulė be vargo rado Žako vaikystės namus. Užtupdyti aukštai ant kalvos, nuo kurio atsivėrė vaizdingas mažas slėnis, Tiudorų stiliaus rūmai, kur tebegyveno Margareta Stenhoup, pasak vyriškio automobilių nuomos punkte, faktiškai buvo šių vietovių orientyras. Žvalgydamasi įmantrių mūrinių kolonų, kurios, kaip buvo sakyta Džulei, žymėjo alėją, Džulė pamatė jas kairėje ir pasuko iš plento. Važiuodama aukštyn ilga plačia alėja, vingiavusia aukštyn pro medžius ligi kalvos viršūnės, prisiminė, ką jai buvo sakęs Žakas apie tą dieną, kai išvyko iš šios vietovės.“ Tada aš visam laikui praradau namus. Atidaviau savo automobilio raktelius ir nužingsniavau alėja nuo kalvos ligi plento“ Jam teko eiti labai ilgai, pamanė ji, pajutusi nostalgišką liūdesį sudiegiant jai širdį, dairydamasi aplink ir mėgindama įsivaizduoti, ką jis jautė ir matė tą dieną.

Kalvos viršūnėje, ties paskutiniu posūkiu, alėja praplatėjo ir virto plačia arka, vedančia pro kruopščiai išpuoselėtas vejas ir didžiulius nuogus medžius. Kažkoks nuožmus griežtumas dvelkė iš to plačiai išsidėsčiusio akmeninio rūmo, kuris ją keistai trikdė, kai ji sustojo prie plytomis grįsto įėjimo priešais laiptus. Ji nebuvo skambinusi iš anksto, nes telefonu nenorėjo aiškinti savo atvykimo tikslo, o taip pat nenorėjo duoti Žako senelei patogios dingsties jos nepriimti. Iš patyrimo Džulė žinojo, kad subtilius reikalus visada geriau tvarkyti asmeniškai. Paėmusi rankinę ir pirštines, ji išlipo iš automobilio ir stabtelėjo dairydamasi į namą, jo aplinką ir atidėliodama momentą, kai teks prisistatyti. Žakas buvo čia užaugęs, ir jai atrodė, kad šitoji vietovė įspaudė jam savo žymę. Tam tikra prasme ji buvo tokia kaip ir jis — grėsminga, išdidi, solidi, įspūdinga.

Dėl to, lipdama laiptais prie plačių arkinių durų, pasijuto geriau, drąsiau. Ryžtingai slopindama nepaaiškinamą likimo įspėjimą, kuris bandė įsibrauti į ją, priminė sau, kad yra atvykusi su gerokai pavėluota „taikos misija“, ir pakėlė sunkų varinį žiedą pabelsti į duris.

Senutėlis susikūprinęs tarnas su tamsia eilute ir peteliške atidarė duris.

— Aš Džulė Matison, — prisistatė ji. — Norėčiau susitikti su ponia Stenhoup, jeigu ji namie.

Gauruoti balti antakiai virš išsprogintų rudų akių staigiai kilstelėjo aukštyn, kai Džulė pasakė savo pavardę. Ji susitvardė ir žengė į gilią ir tamsią tarsi ola fojė su žaliomis skalūno grindimis.

— Paklausiu, ar ponia Stenhoup norės su jumis susitikti. Galit čia palaukti, — pridūrė jis, mostelėdamas ranka į senovinę kėdę stačia atkalte, matyt, labai nepatogią, kuri stovėjo kairiajame fojė gale, greta į būgną panašaus stalelio. Džulė atsisėdo, pasidėjusi ant kelių rankinę, jausdamasi lyg kokia prašytoja slegiančioje nedraugiškoje fojė atmosferoje; ji įtarė, jog buvo norima, kad šitaip pasijustų nekviesti svečiai. Apmąstydama, ką atvažiavo pasakyti, stebeilijo į vokišką peizažą puošniais rėmais, kabantį priešais ant sienos, o kai tarnas įšlepsėjo į fojė, išgąstingai atsigręžė:

— Ponia skirs jums lygiai penkias minutes, — pranešė jis.

Nesileisdama, kad ją įbaugintų tokia nieko gera nežadanti pradžia, Džulė nuėjo įkandin jo per platų holą, paskui praėjo pro jį, kai jis atidarė duris ir rankos mostu davė ženklą jai įeiti į didelį kambarį, kur didžiuliame akmeniniame židinyje liepsnojo ugnis, o ant išblizgintų tamsaus medžio grindų buvo užtiestas rytietiškas kilimas. Priešais židinį buvo pastatytos kelios kėdės aukštomis atkaltėmis, apmuštos išblukusiu gobelenu, o kadangi nei ant sofos, nei ant jokio kito baldo kambaryje niekas nesėdėjo, Džulė pamanė esanti viena. Ji priėjo prie stalo, apkrauto nuotraukomis sidabriniais rėmeliais, ketindama apžiūrėti veidus, kuriuos spėjo esant Žako giminaičių ir protėvių, paskui pamatė, kad visa siena kairėje iškabinta didžiuliais portretais. Šypsodama, suintriguota, pasuko prie jų, supratusi, kad Žakas nieko neperdėjo — tarp jo ir daugumos Stenhoupų šeimos vyrų buvo stulbinantis panašumas. Staiga jai už nugaros šaižus balsas piktai tarė:

— Jūs, panele Matison, ką tik sugaišot vieną iš jums skirtų penkių minučių.

Nustebusi Džulė staigiai apsisuko, ieškodama, iš kur sklinda balsas, ir nuėjo prie kėdžių. Čia ji antrąsyk krūptelėjo, nes moteris, kuri stojosi, pasiremdama juodmedžio lazda sidabrine rankena, nebuvo miniatiūrinė senutė, o Džulė tikėjosi išvysti kažką panašaus į tarną tiek stotu, tiek ir elgesiu. Priešingai, ji keliais coliais buvo aukštesnė už Džulę, o kai atsistojo, jos laikysena buvo tokia pat šalta ir tiesi, kaip ir jos beraukšlis veidas — akmeninis ir grėsmingas.

— Panele Matison! — rūsčiai prašneko moteris. — Arba sėskitės, arba likit stovėti, tačiau pradėkit kalbėti. Ko čia atvykote?

— Labai atsiprašau, — paskubomis tarė Džulė, traukdamasi atbula į kėdę aukšta atkalte priešais Žako senelę. Ji atsisėdo, kad toji moteriškė nesijaustų priversta stovėti. — Ponia Stenhoup, aš esu draugė...

— Žinau, kas jūs, mačiau per televiziją, — šaltai nutraukė ją moteris sėsdamasi. — Jis paėmė jus įkaite, o tada pavertė savo spaudos atstove.

— Ne visai taip, — atsakė Džulė, pastebėjusi, kad Žako senelė vengia net ištarti jo vardą.

Kaip ir visada, kai Džulė iš anksto būdavo pasirengusi susidurti su sunkia situacija, ji sugebėdavo likti išoriškai rami, nors ne visada taip jausdavosi, bet šita situacija buvo net labiau įtempta ir nesmagi, negu tikėjosi.

— Klausiau, ko čia atvykote?

Užuot leidusi senajai moteriškei savo tonu ją suerzinti ar įbauginti, Džulė nusišypsojo ir ramiai pasakė:

— Esu čia, ponia Stenhoup, nes kai su jūsų vaikaičiu buvau Kolorade...

— Aš turiu tik vieną vaikaitį, — atšovė senolė, — ir jis gyvena čia, Ridžmonte.

— Ponia Stenhoup, — ramiai kreipėsi Džulė, — jūs skyrėt man penkias minutes. Prašau neversti manęs gaišti, tad nesikabinėkit prie smulkmenų, nes bijau, kad man teks išvykti iš čia, nepaaiškinus, ko atvažiavau, o aš manau, jums būtų įdomu tai išgirsti. — Balti moters antakiai nuo Džulės tono staiga susiglaudė, lūpos suplonėjo, bet Džulė drąsiai veržėsi į priekį.

— Žinau, kad jūs Žako nepripažįstat savo vaikaičiu, bet taip pat žinau, kad turėjot kitą vaikaitį, kuris tragiškai žuvo. Žinau taip pat, kad atotrūkis tarp jūsų ir Žako šitiek metų išliko tik dėl to, kad jis užsispyrė.

Pašaipa iškreipė senolės veidą.

— Jis jums taip pasakė?

Džulė linktelėjo, mėgindama ignoruoti moters sarkazmą.

— Jis, ponia Stenhoup, daug ką man pasakojo Kolorade, dalykus, kurių prieš tai niekam nebuvo sakęs. — Ji lukterėjo, tikėdamasi kokio nors smalsumo požymio, bet kai ponia Stenhoup ir toliau akmeniniu žvilgsniu stebeilijo į ją, Džulei, nesulaukus padrąsinimo, teko pasakoti toliau: — Žakas man taip pat minėjo, kad jeigu jam tektų iš naujo gyventi, būtų seniai su jumis susitaikęs. Jis labai jumis žavėjosi ir mylėjo...

— Išeikit!

Džulė automatiškai atsistojo, tačiau jos pyktis staigiai užsiplieskė ir ji iš visų jėgų jį slopino.

— Žakas pripažino, kad jis ir jūs labai panašūs. O dėl atkaklumo jis buvo teisus. Mėginu jums pasakyti, kad jūsų vaikaitis apgailestauja dėl to, kad tarp jūsų nutrūko ryšys ir kad jis jus myli.

— Sakiau, išeikit! Jums niekada nederėjo čia atvykti!

— Matyt, ne, — įsitempusi sutiko Džulė. — Neįsivaizdavau, kad suaugusi moteris, kuriai nebeilgai liko gyventi, gali vis dar puoselėti kažkokią absurdišką pagiežą savo kūnui ir kraujui už kažką, ką jis padarė dar būdamas berniukas. Kaip baisu tai turėjo būti, jeigu negalit jam dovanoti?

Ponios Stenhoup juokas buvo pilnas kartėlio.

— Vargše kvailele! Jis ir jus apmulkino, ar ne?

— Ką?

— Ar jis iš tiesų prašė, kad čia atvažiuotumėt? — griežtai paklausė ji. — Juk neprašė, ar ne? Niekada nebūtų išdrįsęs.

Jausdama, kad neigiamas atsakymas kažkaip pasitarnautų senajai moteriai ir dar labiau nuteiktų ją prieš Žaką, Džulė pamynė savo išdidumą ir rizikavo viskuo, griebdamasi šios paskutinės progos pasiekti senolės širdį.

— Jis neprašė manęs čia atvykti ir pasakyti, ką jaučia jums, ponia Stenhoup. Jis padarė kai ką, kas dar labiau rodo jo pagarbą ir meilę, kurią jums tebejaučia. — Įkvėpdama, kad pasijustų tvirtesnė, Džulė ignoravo šalčiu dvelkiančią senosios moters išraišką ir pasakė: — Nieko nebuvau girdėjusi apie jį, kol prieš pusantros savaitės gavau jo laišką. Jis man parašė, nes bijojo, kad aš galinti būti nėščia, ir laiške meldė mane, jeigu taip būtų, nepasidaryti aborto. Prašė jo kūdikį atvežti jums, kad jūs jį augintumėt, nes, kaip jis sakė, jūs niekada gyvenime nesikratėt atsakomybės, nesikratysit ir šios. Sakė parašysiąs jums pirmiausia laišką, kad paaiškintų...

— Jeigu jūs nėščia nuo jo ir nors kiek išmanot genetiką, — įniršusi pertraukė ją senelė, — pasidarykit abortą. Kad ir kaip jūs pasielgsiu nepriimsiu į savo namus to niekam tikusio vaikiščio.

Džulė net žingtelėjo atbula nuo pykčio, suskambusio šiuose žodžiuose.

— Kokia jūs vis dėlto pabaisa!

— Pabaisa yra jis, panele Matison, o jūs esat jo apmulkinta auka. Du žmonės, kurie jį mylėjo, jau mirė smurtine mirtimi nuo jo rankos. Jums pasisekė, kad nesat trečia!

— Jis nenužudė savo žmonos, ir aš žinau apie ką jūs kalbat, kai sakot, jog du žmonės...

— Kalbu apie jo brolį! Taip, kaip Kainas nužudė Abelį, taip šis pamišęs pabaisa nužudė Džastiną. Susivaidijęs peršovė jam galvą!

Susidūrusi su tokiu apmaudžiu melu, Džulė prarado savitvardą. Drebėdama iš įniršio, sukrėsta, Džulė užprotestavo:

— Meluojat! Aš tiksliai žinau, kaip mirė Džastinas ir kodėl! Jūs šitaip kalbat apie Žaką tik todėl, kad norit pasiteisinti, atstumdama jo kūdikį, jūs veltui eikvojat savo kvapą! Nesu nėščia, o jeigu ir būčiau, nepalikčiau savo kūdikio tame pačiame name, kur esate jūs! Nenuostabu, kad jūsų vyras negalėjo jūsų mylėti ir tąsėsi su kitomis moterimis. O, taip, viską žinau! — pratrūko ji, kai šokas akies mirksniu sudaužė niekinantį ponios Stenhoup įkarštį. — Žakas man viską papasakojo. Sakė, kad, pasak jo senelio, jūs buvusi vienintelė moteris pasaulyje, kurią jis kada nors mylėjęs, nors visi ir manė, kad jis jus vedė dėl pinigų. Jūsų vyras sakė Žakui, negalėjęs atitikti jūsų didelių reikalavimų, ir netrukus po vedybų jis liovėsi stengtis. Bet aš negaliu suprasti, — su panieka baigė kalbėti Džulė, — kodėl jūsų vyras jus mylėjo ir kodėl Žakas žavėjosi jumis! Jūs neturit jokių reikalavimų jūs tik turit ledinę širdį! Nenuostabu, kad vargšas Džastinas negalėjo jums pasakyti esąs gėjus! Ne Žakas yra pabaisa, o jūs!

— O jūs, — atkirto ponia Stenhoup, — tos pabaisos įkaitas.

Tarytum Džulės savitvardos praradimas būtų užkrečiamas, sustingimas dingo iš pagyvenusios moters veido ir valdingame jos balse staiga atsirado nuovargis:

— Sėskitės, panele Matison.

— Ne, aš išeinu.

— Jeigu išeinat, — provokavo ji, — vadinasi, bijot teisybės. Sutikau pasimatyti su jumis, nes mačiau per televiziją, kaip gynėt jį, ir norėjau išgirsti, kas galėjo jus čia atvesti. Maniau, esat kokia nors oportuniste, norinti trūks plyš išlikti dėmesio centre, ir atvykot, kad ką nors išpeštumėt, kas galėtų jums praversti. Dabar man aišku, kad esat jauna moteris, turinti nemaža drąsos ir tvirtus įsitikinimus, ir kad jus čia atvedė suklaidintas teisingumo jausmas. Aš gerbiu drąsą, panele Matison, ypač moterų. Pakankamai gerbiu ir jūsų drąsą, kad svarstyčiau su jumis dalykus, kurie man tebėra labai skaudūs. Jūsų pačios labui siūlau išklausyti mane.

Priblokšta akivaizdžios permainos pokalbio tone, Džulė dvejojo, tačiau atkakliai liko stovėti.

— Iš jūsų išraiškos spėju, kad jūs nusprendėt netikėt tuo, ką sakau, — tarė ponia Stenhoup, stebėdama ją. — Gerai. Jeigu aš būčiau taip suklaidinta ir lojali kaip jūs, aš taip pat neklausyčiau. — Ji paėmė varpelį nuo stalo greta savo kėdės ir paskambino, o po akimirkos tarpduryje pasirodė tarnas. — Įeik, Fosteri, — įsakė ji, o kai jis pakluso, ji atsigręžė į Džulę ir paklausė: — Kaip, tavo nuomone, mirė Džastinas?

— Aš žinau, kaip jis mirė, — įniršusi pataisė ją Džulė.

— Ką manot žinanti? — atšovė ponia Stenhoup, kilstelėjusi antakius.

Džulė išsižiojo sakyti, o paskui sudvejojo, prisiminusi, kad čia sena moteris, ir Džulė iš teisybės neturi jokios teisės griauti jos prisiminimų apie Džastiną vien todėl, kad ji liautųsi nekentusi Žako. Kita vertus, Džastinas jau buvo miręs, o Žakas dar gyvas.

— Klausykit, ponia Stenhoup, nenoriu jūsų skaudinti dar labiau, negu tikriausiai jau įskaudinau, o teisybė tai padarys.

— Teisybė negali manęs įskaudinti, — nusišaipė ji.

Pašaipus ponios Stenhoup tonas skaudžiai draskė jautrius Džulės nervus ir nutraukė plonytį jos savitvardos siūlelį.

— Džastinas nusižudė, — kategoriškai pareiškė ji. — Šovė sau į galvą dėl to, kad buvo homoseksualus ir negalėjo su tuo susitaikyti. Prisipažino Žakui valandą prieš nusižudydamas.

Šaltos pilkos vyresniosios moters akys net nemirktelėjo; ji paprasčiausiai stebeilijo į Džulę vienu metu ir užjausdama, ir niekindama, tada paėmė nuo gretimo stalelio įrėmintą fotografiją ir ištiesė:

— Pažiūrėkit, — pasakė ji. Džulei nieko nebeliko, kaip paimti fotografiją ir pažiūrėti į šypsantį šviesiaplaukį vaikiną, stovintį burlaivio priekyje. — Tai Džastinas, — pasakė ponia Stenhoup, sąmoningai abejingu balsu. — Ar jis jums panašus į homoseksualistą?

— Juokinga šito klausti. Kaip vyras atrodo, tai dar nieko nesako apie jo seksualinę orientaciją...

Džulė staigiai nutilo, kai ponia Stenhoup apsisuko ant vieno kulno ir nuėjo prie didelės senovinės spintos prie tolimiausios kambario sienos. Viena ranka pasiremdama lazdele, ji pasilenkė ir pravėrė dureles, už kurių pasirodė lentynos, pilnos krištolo taurių, paskui smarkiai truktelėjo viršutinę lentyną ir visas panelis išlindo kaip arka. Už jo Džulė pamatė slapto seifo dureles ir apimta nesmagaus jausmo stebėjo, kaip ponia Stenhoup pasuko diską, atidarė seifą ir išėmė didelį rudą aplanką, perrištą elastine virvele. Be jokios išraiškos veide ponia Stenhoup atrišo elastinę virvelę ir numetė aplanką ant sofos priešais Džulę.

— Kadangi nenorit tikėti mano žodžiais, kas atsitiko, štai tardytojo tyrimo protokolas dėl Džastino mirties ir laikraščių pranešimai!

Nenoromis Džulės akys nukrypo į laikraščius, slystančius iš aplanko, ir jos žvilgsnį prikaustė iškarpa iš laikraščio pirmojo puslapio, kurioje buvo aštuoniolikmečio Žako, o antroje — Džastino nuotraukos ir pavadinimas: ŽAKAS STENHOUPAS PRISIPAŽĮSTA NUŠOVĘS SAVO BROLĮ DŽASTINĄ. Rankai pradėjus nesuvaldomai drebėti, Džulė pasilenkė ir pakėlė tas iškarpas, kurios buvo išslydusios iš aplanko. Laikraštyje buvo rašoma, kad Žakas, matyt, buvęs Džastino miegamajame, kalbėjęsis su broliu, o tuo pat metu apžiūrinėjęs ginklą iš Džastino kolekcijos, Remingtono automatinį pistoletą, kuris, kaip manė Žakas, buvęs neužtaisytas. Per pokalbį ginklas atsitiktinai iššovęs ir kulka pataikiusi Džastinui į galvą, ir jis vietoje mirė. Džulė suvokė skaitomus žodžius, tačiau širdis juos atmetė. Atplėšusi žvilgsnį nuo iškarpų, ji dėbtelėjo į ponią Stenhoup ir pasakė:

— Netikiu visu tuo. Laikraščiai nuolat spausdina melagingus pranešimus.

Ponia Stenhoup stebeilijo į ją, jos veidas buvo šaltas ir abejingas, kai ji pasilenkė ir, ištraukusi įrištą nuorašą iš aplanko ant sofos, pakišo jį Džulei.

— Tada perskaityk tiesą jo paties žodžiais...

Džulė atplėšė žvilgsnį nuo bereikšmio moters veido ir pažvelgė į rankraščio viršelį, tačiau jo nelietė. Bijojo.

— Kas čia?

— Tardytojo kvotos byla.

Džulė nenoromis ištiesė ranką ir atvertė viršelį. Viskas buvo ten: Žako stenografinė įvykio ataskaita, užrašyta ir transkribuota stenografistės per tardymą. Žakas buvo tiksliai sakęs tai, kas buvo nurodyta laikraščio iškarpoje. Kai keliai ėmė linkti, Džulė susmuko ant sofos ir skaitė toliau; skaitė, kol baigė pranešimą, paskui ėmėsi laikraščių iškarpų, ieškodama ko nors, bet ko, kas paaiškintų nesutapimus tarp to, ką Žakas buvo sakęs jai, ir to, ką buvo sakęs kitiems.

Kai ji galiausiai nukreipė akis nuo bylos, į ponios Stenhoup veidą, suprato, kad Žakas arba jai melavo apie šį įvykį... arba prisiekdamas melavo visiems kitiems.

Jeigu ir taip, ji iš visų jėgų stengėsi rasti būdą, kaip jo už tai nepasmerkti. Mėgindama įveikti jausmų gniužulą, sukilusį krūtinėje, pasakė sutelkusi visas jėgas:

— Nežinau, kodėl Žakas pasakė man, kad Džastinas nusišovė, bet tai tikrai ne Žako kaltė. Pagal šią bylą, tai buvęs atsitiktinumas. Jis taip sakė...

— Tai nebuvo atsitiktinumas! — atšovė ponia Stenhoup, jos krumpliai pabalo, kai visu svoriu parimo ant lazdos.

— Negalit ignoruoti teisybės, kai ji spokso tiesiai į akis. Jis melavo jums kaip ir visiems kitiems.

— Gana! — Džulė pašoko ant kojų ir sviedė bylą ant sofos, tarytum ji būtų užnuodyta. — Visa tai galima paaiškinti. Žinau tai. Žakas nemelavo man Kolorade. Būčiau supratusi, jei būtų sakęs netiesą. Džastinas tikrai pats nusišovė. Jis buvo gėjus... Prisipažino Žakui prieš pat nusišaudamas, tada Žakas prisiėmė kaltę sau dėl kažkokios priežasties — gal dėl to, kad niekas nepultų ieškoti motyvų...

— Kvailė! — pareiškė ponia Stenhoup, bet jos balse buvo tiek pat gailesčio, kiek ir pykčio. — Džastinas ir Žakas susiginčijo prieš pat iššaunant ginklui. Jo brolis Aleksas girdėjo ginčą, taip pat girdėjo ir Fosteris. — Pasukusi galvą į tarną, ji paliepė: — Pasakyk tai vargšei suklaidintai jaunai merginai, dėl ko jie ginčijosi.

— Jie ginčijosi dėl merginos, panele Matison! — nesvyruodamas atsakė Fosteris. — Džastinas buvo pakvietęs panelę Eimę Prais į Kalėdų vakarėlį kaimo klube, o Žakas norėjo su ja praleisti vakarą. Džastinas jau ketino atsisakyti kvietimo dėl Žako, bet Žakas nesutiko. Jis įsiuto.

Tulžis sukilo Džulės skrandyje, ir ji jau siekė savo rankinės, tačiau vis dar bandė ginti Žaką:

— Netikiu nė vienu iš jūsų.

— Verčiau patikėsit vyriškiu, kuris, tikrai žinot, arba melavo jums, arba tardytojui ir spaudai. Ar ne?

— Taip! — atšovė Džulė, beviltiškai trokšdama ištrūkti iš čia. — Sudie, ponia Stenhoup.

Ji ėjo taip greitai, kad Fosteriui teko ristele bėgti priešais ją, kad spėtų pirmas atsidurti prie laukujų durų ir jas atidaryti.

Jos kulnai garsiai kaukšėjo per fojė plytelių grindis; Džulė buvo jau beveik pasiekusi duris, kai ponios Stenhoup balsas pašaukė ją vardu. Išsigandusi ji sustojo ir atsisuko, stengdamasi išlaikyti abejingą veidą, kai pažvelgė į Žako senelę, kuri atrodė taip, lyg per tą minutę, kol sekė paskui Džulę fojė, būtų pasenusi bent dviem dešimtmečiais.

— Jeigu žinot, kur yra Žakas, — tarė ponia Stenhoup, — ir jeigu turite nors kiek sąžinės, tučtuojau praneškit policijai. Kad ir ką galvojat, lojalumas Zakariui paskatino mane slėpti nuo valdžios atstovų faktus apie jo vaidą su Džastinu, užuot papasakojus, ką man ir derėjo padaryti.

Džulė kilstelėjo galvą, tačiau balsas drebėjo.

— Kodėl taip pasielgėt?

— Jie būtų jį suėmę, o tada jam būtų suteikta psichiatro pagalba! Žakas nužudė savo brolį, jis nužudė ir savo žmoną. Jeigu jam būtų suteikta psichiatro pagalba, tada galbūt Reičelė Evans negulėtų kape. Kaltė dėl jos mirties slegia mano pečius, ir negaliu apsakyti, kokia ji sunki. Jeigu iš pat pradžių nebūtų buvę aišku, kad Zakaris bus nuteistas už jos nužudymą, man nieko kita nebūtų likę, kaip atskleisti tiesą apie Džastino mirtį. — Ji nutilo, veidas trūkčiojo, kai akivaizdžiai stengėsi susivaldyti. — Savo pačios labui išduokit jį. Antraip vieną dieną bus dar viena auka, ir jūs visą likusį gyvenimą nugyvensit slegiama tokios pačios kaltės kaip ir aš.

— Jis nėra žmogžudys! — sušuko Džulė.

— Ne žmogžudys?

— Ne!

— Bet negalit sakyt, kad jis nėra melagis, — tvirtai pareiškė ponia Stenhoup. — Apie Džastino mirtį melavo arba jums, arba valdžios atstovams, ar ne?

Džulė nieko neatsakė. Neatsakė dėl to, kad negalėjo balsu to pripažinti.

— Jis melagis, — pabrėžtinai konstatavo ponia Stenhoup. — Jis toks puikus melagis, kad rado sau idealią karjerą — vaidybą. — Ji jau gręžėsi šalin, paskui stabtelėjo ir žvilgterėjo per petį. — Galbūt, — pridūrė ji nuvargusi sužlugdyto žmogaus balsu, kuris atrodė kažkodėl labiau bauginantis nei jos ankstesnė rūstybė, — Zakaris iš tiesų tiki savo melagystėmis ir dėl to jis toks įtikinamas. Gal jis tariasi esąs vienas iš tų vyrų, kuriuos jis vaidino savo filmuose, ir dėl to jis toks „talentingas“ aktorius. Savo filmuose jis vaidino vyrus, kurie žudė be reikalo, o paskui išvengdavo padarinių, nes jie buvo „herojai“. Gal jis manė galįs nužudyti savo žmoną ir paskui išvengti atsakomybės, nes yra filmo „herojus“. Galbūt, — pabrėžtinai baigė ji, — jis nesugeba atskirti tikrovės nuo fantazijos.

Mėgindama sutramdyti apkvaitusius pojūčius, Džulė taip tvirtai prispaudė savo rankinę prie krūtinės, kad toji subliūško.

— Ar norit pasakyti, kad jis beprotis?

Ponios Stenhoup pečiai nusviro, o balsas virto kuždesiu, tarsi kalbėjimas staiga iš jos reikalautų didžiausių pastangų.

— Taip, panele Matison. Būtent tai aš ir noriu pasakyti. Zakaris — beprotis.

Džulė nežinojo, ar senolė liko fojė, ar išėjo. Nė žodžio netarusi, ji apsisuko ir sparčiai nužingsniavo prie automobilio, tramdydama norą bėgti nuo šiame name tvyrančio blogio, nuo jo paslapčių ir nuo pavojingų abejonių sėklos, kurias ponia Stenhoup pasėjo jos širdyje. Ji buvo ketinusi apsistoti motelyje ir apžiūrėti Žako gimtinę, — užuot tai dariusi, ji važiavo tiesiai į oro uostą, grąžino išsinuomotą automobilį ir pirmuoju vietiniu reisu paliko mažytį Ridžmonto oro uostą.

55

Tomis Niutonas pakėlė akis nuo scenarijaus, kurį skaitydamas žymėjosi pastabas, kai sesuo, atvykusi pas jį savaitgaliui paviešėti Los Andžele, įėjo į svetainę.

— Kas nutiko? — paklausė jis.

— Tau ką tik skambino kažkoks pakvaišėlis, — pasakė ji, nervingai juokdamasi. — Bent man atrodo, kad tai pakvaišėlis.

— Los Andžele pilna keistuolių, kurie skambinėja siūlydami nešvankybes, — užtikrino ją Tomis. Juokdamasis dar pridūrė: — Pietų Kalifornijoje tai įprastas bendravimo būdas. Visi čia jaučiasi susvetimėję, ar negirdėjai? Štai kodėl šis miestas — prieglobstis kuoktelėjusiems.

— Čia, Tomi, nebuvo nešvankus skambutis.

— O kas?

Ji kalbėjo lėtai, purtydama galvą, o nuo abejonių jai susiraukšlėjo kakta.

— Vyras sakėsi esąs Žakas Benediktas.

— Žakas? — pakartojo Tomis, pašaipiai susijuokęs. — Juokinga. Ką jis dar sakė?

— Liepė... pranešti tau, kad ketina tave nudėti. Sakė, tu žinojęs, kas nužudė Reičelę, ir nužudysiąs tave už tai, kad nedavei parodymų.

— Beprotybė!

— Jis neatrodė esąs beprotis, Tomi. Kalbėjo labai rimtai, — ji sudrebėjo. — Manau, turėtum paskambinti policijai.

Tomis dvejojo, paskui papurtė galvą.

— Kad ir kas jis būtų, jis tikrai pakvaišęs.

— Kaip pakvaišėlis galėjo gauti tavo telefono numerį, kurio nėra abonentų knygoje?

— Matyt, — bandė juokauti Tomis, — pakvaišėlis asmeniškai pažįsta mane.

Jo sesuo paėmė telefoną nuo stalelio šalia sofos ir padavė jam ragelį.

— Skambink policijai. Jei nenori to daryti dėl savo saugumo, daryk dėl to, kad tai tavo pilietinė pareiga.

— Gerai, — atsidusęs sutiko jis, — bet jie atvirai išjuoks mane.

Savo namuose Beverli Hilse Dajana Kouplend išsivadavo iš mylimojo glėbio ir siekė telefono šalia sofos.

— Dajana! — suvaitojo vyriškis. — Tegu tarnaitė atsiliepia.

— Čia privati linija, — paaiškino ji mylimajam, kurio veidas, kaip ir jos pačios, buvo pažįstamas kino lankytojams. — Gal yra pakeitimų rytojaus filmavimo tvarkaraštyje. Alio? — atsiliepė.

— Čia Žakas, Dy Dy, — prisistatė žemu balsu. — Tu žinai, kas nužudė Reičelę. Leidai man dėl to sėsti į kalėjimą. Dabar tau galas.

— Žakai, palauk! — suriko ji, bet jai niekas neatsiliepė.

— Kas ten buvo?

Dajana atsistojo, aklai įsistebeilijusi į jį, nuo šoko kūnas jai sustingo.

— Tai buvo Žakas Benediktas.

— Ką? Ar tu tikra?

— Jis... jis pavadino mane Dy Dy. Žakas vienintelis taip mane vadindavo.

Apsisukusi ant vieno kulno, ji paliko mylimąjį ir nuėjo į miegamąjį, paėmė telefoną ir surinko kažkokį numerį.

— Toni? — tarė ji drebančiu balsu. — Man ką tik skambino Žakas Benediktas.

— Ir man taip pat. Ten kažkoks pakvaišėlis. Tikrai ne Žakas.

— Jis pavadino mane Dy Dy! Tik Žakas taip mane vadindavo. Pasakė, kad aš žinanti, kas nužudė Reičelę, ir leidau jam sėsti į kalėjimą. Sakė dabar mane nužudysiąs.

— Nusiramink. Nesąmonė! Kažkoks pakvaišėlis, gal koks iliustruotų leidinių reporteris bando naujai pažvelgti į seną istoriją.

— Aš skambinu policijai.

— Liksi kvailio vietoje šitaip darydama, bet manęs nepainiok. Ten buvo ne Žakas.

— Sakau tau, Žakas.

Emilė Makdenjels nugrimzdo į šezlongą greta plaukimo baseino prie didžiulio Benedikt Kanjono namo, priklausiusio jos vyrui, daktarui Ričardui Grouveriui. Gyvenimas, prieš pusmetį jiems susituokus, virto ilgu medaus mėnesiu, ir ji stebėjo jį plaukiojant baseine, žavėdamasi, kaip jo kūnas lengvai skrodžia vandenį. Netrukus jis iškilo į paviršių baseino pakraštyje, prie pat jos.

— Kas skambino? — paklausė jis, nubraukdamas nuo akių plaukus ilgapirštėmis rankomis, kurios atlikdavo sudėtingas neurochirurgines operacijas Kedruose — Sinajaus medicinos centre. — Pasakyk, kad tai ne mano atsakiklis, — pusiau rimtai paprašė jis, sukryžiavęs rankas baseino pakrašty, žiūrėdamas į jos nusiminusį veidą.

— Ne, ne tavo.

— Gerai, — atsakė jis. Ištiesęs rankas, jis čiupo jos lieknas kulkšnis ir komiškai sužvairiakiavo į ją. — Kadangi nė vienas mano pacientų nesielgia nemandagiai ir netrukdo mums šeštadienio vakaro savo priepuoliais, lįsk pas mane į baseiną ir parodyk, kad vis dar myli mane.

— Dikai, — pasakė ji įtampos pilnu balsu, — čia skambino mano tėvas.

— Kas nutiko? — paklausė jis išsyk prablaivėjęs ir išlipo iš baseino.

— Sako, jam ką tik skambinęs Žakas Benediktas.

— Benediktas? — piktai pakartojo Dikas, čiupdamas rankšluostį ir šluostydamasis pečius. — Jeigu tas šliužas tikrai trainiojasi po Los Andželą, jis ne tik žudikas, bet dar ir pamišėlis. Policininkai beregint jį nutvers. Ko jis norėjo?

— Manęs. Žakas pasakė mano tėvui, — aiškino ji drebančiu balsu, — kad jis mano, jog aš žinanti, kas iš tiesų nužudė Reičelę. Sakė norįs, kad praneščiau laikraščiams, kas tai padarė, kad jam netektų nudėti kiekvieno, tą dieną ten buvusio. — Ji papurtė galvą, tarsi norėdama ją pravalyti, ir kai vėl prašneko, išgąstis buvo dingęs. — Tikriausiai ten buvo koks pakvaišėlis. Žakas niekada negąsdintų manęs, tuo labiau nenuskriaustų. Kad ir ką galvotum, Žakas nebuvo kuoktelėjęs. Jis pats nuostabiausias vyras, kokį kada nors esu sutikusi, žinoma, išskyrus tave.

— Tu tikrai priklausai mažumai, jeigu tuo tiki.

— Aš tai žinau. Nesvarbu, ką girdėjai ir matei per teismą, teisybė ta, kad Reičelė Evans buvo pikta, klastinga bjaurybė, nusipelniusi mirties. Vienintelė blogybė, kad Žakas dėl to pateko į kalėjimą. — Niūriai juokdamasi pridūrė: — Niekas Reičelės nelaikė gera aktore, bet iš teisybės ji gerai vaidino — ji taip velnioniškai gerai vaidino, kad beveik niekas neatspėjo, ką ji iš tiesų slėpė po ta šypsena. Ji buvo laikoma elegantiška, gana santūria ir labai malonia moterimi. O tokia ji nieku būdu nebuvo. Nieku būdu. Ji buvo skersgatvių katė.

— Ką turi omeny? Kekšė?

— Tai taip pat, bet ne tai norėjau pasakyti, — kalbėjo Emilė, imdama ir lankstydama šlapią rankšluostį, kurį jos vyras buvo palikęs netoli stalo po skėčiu. — Noriu pasakyti, buvo kaip katė, kuri slankioja skersgatviais, tikrindama žmonių šiukšliadėžes, ir maitinasi iš jų jiems to nesuvokiant.

— Labai spalvinga, — nusišaipė Dikas, — tik nelabai aišku.

Emilė išsitiesė šezlonge ir pabandė kalbėti konkrečiau:

— Jeigu Reičelė žinodavo, kad kas nors ko nors nori — vaidmens filme, vyriškio, konkrečios kėdės, — ji išsukdavo iš kelio, kad tik jis negautų, net jeigu ir jai pačiai to nereikėjo. Štai vargšė Dajana Kouplend buvo įsimylėjusi Žaką, — iš tiesų įsimylėjusi, — bet slėpė tai ir niekada nerodė iniciatyvos suartėti su juo. Aš vienintelė tai žinojau ir išsiaiškinau visai atsitiktinai.

Kai ji nutilo, įsistebeilijusi į šviesų atspindžius baseino vandens paviršiuje, Dikas tarė:

— Niekada nenorėdavai kalbėti apie Benediktą ir teismą, bet kadangi dabar prabilai, prisipažinsiu, man be galo įdomu visa, kas niekada nepateko į laikraščius. Į viešumą taip ir neiškilo, kad Dajana įsimylėjusi Benediktą.

Emilė linktelėjo, sutikdama patenkinti jo smalsumą.

— Buvau nutarusi niekada apie tai nekalbėti, nes niekuo negalėjau pasitikėti, net vyrais, su kurias susitikinėdavau, kad nuėję neišplepės kokiam reporteriui, o tas viską iškraipys ir vėl užvirs košę. — Ji nusišypsojo jam ir suraukė savo mažą nosytę. — Spėju, kad dabar galiu padaryti išimtį, nes prisiekei mane gerbti ir mylėti.

— Manau, kad gali, — atsakė jis šypsodamas.

— Sužinojau, ką jautė Dajana, tik keliems mėnesiams prabėgus po teismo, kai Žakas jau buvo kalėjime, parašiau jam laišką ir pasiunčiau, bet laiškas grįžo neatplėštas su užrašu: „Grąžinti siuntėjui“, užkeverzota ant voko Žako ranka. Po kelių dienų Dajana aplankė mane. Ji norėjo, kad nusiųsčiau Žakui laišką, kurį buvo jam parašiusi, tačiau voke nuo manęs. Jis grąžino jos laišką lygiai taip pat, kaip buvo grąžinęs manąjį. Žinojau, kad buvo grąžinęs ir Harisono Fordo, ir Pato Sveizo laiškus, ir jai tai pasakiau. Paskui sužinojau, kad Dajana taip raudojo, lyg jai plyštų širdis.

— Kodėl?

— Ji ką tik buvo grįžusi iš Teksaso, kur bandė savo apsilankymu padaryti Žakui staigmeną. Kai jis pamatė ją kitoje pertvaros pusėje, nė žodžio netaręs, atsuko nugarą ir liepė sargybiniams ją iš ten išvesti. Pasakiau jai, buvau tuo tikra, nes jam gėda ir jis nenori, kad kas nors iš senų jo draugų jį pamatytų, o tada ji pravirko. Pasakojo, kad kalėjimas, kuriame jis sėdėjęs, atrodė tarsi neapsakomas košmaras, kad buvo nešvarus ir apleistas ir kad jie privertę Žaką vilkėti kalinio uniformą.

— O ką, ji manė jį vilkėsiant Brooks Brothers firmos kostiumą?

Emilė liūdnai nusijuokė ir paaiškino:

— Matyti jį šitaip apsirengusį ją labiausiai žeidė. Kad ir kaip ten būtų, ji pravirko ir prisipažino man mylėjusi jį, dėl to keitusi savo planus ir pasiėmusi mažesnį vaidmenį Lemtyje, kad būtų arčiau Žako. Reičelė kažkaip nujautė Dajanos jausmus, nes vieną dieną pradėjo erzinti Dajaną, kad toji įsispitrėjusi į Žaką, ir kai Dajana to nepaneigė, Reičelė ėmė apšnekinėti Žaką, kai netoliese būdavo Dajana. Nepamiršk, kad Reičelė jau buvo užmezgusi romaną su Toniu Ostinu ir netrukus ketino paduoti pareiškimą skyryboms. Paskui, kitą savaitę, — tą pačią, kai žuvo Reičelė, — keli žmonės girdėjo ją perspėjant Žaką kitame filme neimti Dajanos.

— Taip, bet jis daugiau niekada nebepastatė kito filmo, todėl Dajana nieko neprarado.

— Ne tai svarbu, — pasakė Emilė. — Svarbu tai, kad Reičelė buvo it kokia graži ragana. Ji nepakentė matyti kitus laimingus. Jeigu tik galėjo įsivaizduoti, ko nori, kas tave padarytų laimingą, kad ir koks menkas būtų tas daiktas, vis tiek rasdavo būdą sukliudyti jį gauti ar tiesiog pavogdavo iš tavęs.

Jos vyras ilgai stebėjo ją tylėdamas, paskui ramiai paklausė:

— Ką ji pavogė iš tavęs, Emile?

Emilė staigiai kilstelėjo galvą, o paskui atsakė:

— Tonį Ostiną.

— Juokauji!

— Gerai būtų, jeigu juokaučiau, — niūriai pridūrė ji. — Neįmanoma paaiškinti aklo jaunystės kvailumo. Aš dėl jo krausčiausi iš proto.

— Jis narkomanas ir girtuoklis! Jo karjera jau buvo bežlunganti...

— Žinau visa tai, — atsakė Emilė stodamasi. Bet, matai, aš tikėjausi, kad galėsiu išgelbėti jį nuo viso to ir nuo paties savęs. Tik praėjus daugeliui metų supratau, kad kaip tik tuo Tonis taip stipriai traukė moteris: jis buvo toks patrauklus ir toks išoriškai šaltas, kad manei galėsianti jį apsaugoti nuo pasaulio, paskui pamatydavai, kad iš dalies jis buvo pažeidžiamas mažas berniukas, ir staiga pagaudavo noras jį globoti. Gal dėl to vargšas Tomis Niutonas įsimylėjo jį. O Žakas buvo Tonio priešingybė — jam nieko nereikėjo ir tą jautei.

Jos vyras ignoravo paskutinį sakinį.

— Tomis Niutonas, — šlykštėdamasis pakartojo jis, — tas vyrukas, kuris režisavo paskutinį tavo filmą, buvo įsimylėjęs Tonį Ostiną?

Kai Emilė linktelėjo, jis papurtė galvą ir pasakė:

— Visas tas verslas, kuriame murdeisi nuo pat vaikystės, man panašus į atmatų duobę.

— Kartais taip atrodo, — juokdamasi pritarė Emilė, — bet dažniausiai ne, tai tiesiog veikla — būrys sunkiai dirbančių žmonių, kurie gyvena ir dirba drauge keturis ar penkis mėnesius, o paskui išsiskirsto kas sau ir vėl kada nors susitinka kitame filme.

— Tai negali būti bloga, — atlyžo jis, — nes daugelį metų šitaip gyvenai ir esi teisingesnė ir meilesnė už bet kokią kitą moterį, kurią man teko pažinti. — Grįždamas prie jų ankstesnės temos, jis susimąstęs pasakė: — Stebina, kad visa ta istorija su tavimi, Toniu, Dajana ir Reičele neiškilo aikštėn per teismą.

Emilė gūžtelėjo:

— Policija toli neieškojo kitų įtariamųjų ar kitų motyvų. Matai, jie žinojo, kad Žakas įdėjo į revolverį tuos šovinius, kurie užmušė Reičelę. Visi tai žinojom. Negana to, jis iš vakaro grasino užmušiąs ją ir turėjo puikų motyvą, susijusį su jo užgautais jausmais bei finansais, nužudyti, buvo vienintelis iš mūsų, kuriam užteko drąsos tai padaryti.

— Drąsos jis gal ir turėjo, bet tikriausiai buvo velnioniškai arogantiškas, jeigu manė neįkliūsiąs.

— Būtent toks jis ir buvo, — patvirtino Emilė, tačiau jos šypsena buvo sentimentali, o balse skambėjo susižavėjimo tonai.

— Žakas buvo kaip... kaip jėga, kuriai negali atsispirti, kaip vėjas, pučiantis iš tokios daugybės pusių, jog niekada nežinojai, koks pasirodys. Galėdavo būti neįtikėtinai šiltas ir sąmojingas, galantiškas ir mielas arba labai mandagus ir rafinuotas.

— Atrodo, lyg kokia tobulybė.

— Taip pat galėdavo būti brutalus, šaltas ir beširdis.

— Geriau pagalvojus, — pusiau rimtai pastebėjo Dikas, — atrodo, kad jis daugialypė asmenybė.

— Jis buvo sudėtingas žmogus, — pripažino Emilė. — Ir uždaras. Darydavo taip, kaip norėdavo, — jeigu norėdavo, — ir jam absoliučiai nusišvilpti, kas ką galvojo. Dėl to įgijo daug priešų, bet net tie žmonės, kurie jo nemėgo, gerbė jį. Jam nerūpėjo, kad jo nekenčia, kaip ir nerūpėjo, ar juo kas žavisi. Atrodė, jam rūpėjo tiktai jo darbas. Atrodė, kad žmonės jam nereikalingi... Noriu pasakyti, jam nepatikdavo, jei kas nors per daug priartėdavo prie jo, išimtis buvau aš. Aš gal buvau artimesnė jam už bet ką kitą.

— Tik nesakyk, kad jis buvo tave įsimylėjęs. Nepakęsčiau dar vieno trikampio.

Emilė garsiai susijuokė.

— Jam aš buvau tik vaikas, todėl jis taip arti prisileido mane. Kalbėdavo man dalykus, kokius vargu ar sakė kada Reičelei.

— Kokius dalykus?

— Nežinau... smulkmenas, pavyzdžiui, jis domėjosi astronomija. Vieną vakarą, kai vyko filmavimas rančoje netoli Dalaso, jis sėdėjo lauke ir rodė man žvaigždes, sakė jų pavadinimus ir pasakojo istorijas, kaip žvaigždynai gavo savo vardus. Išėjo Reičelė ir paklausė, ką mes veikiam, ir kai aš pasakiau, ji apstulbo, kad Žakas domisi astronomija ir dar ką nors išmano.

— Turint tai omenyje, kaip paaiškinsi, kad jis šįvakar skambino tavo tėvui ir grasino.

Ji staiga nuleido kojas nuo šezlongo.

— Manau, ten buvo koks pakvaišėlis, tėvas apsiriko, — atsakė ji. — Mano tėvas taip pat sakė vakar matęs kažką labai panašų į Žaką, slampinėjant kitapus gatvės priešais jo butą.

Susirūpinimo raukšlė jos vyro veide virto suirzimu, kai ką supratus.

— Beje, ar tavo tėvas nebuvo girtas, kai skambino tau?

— Aš... nežinau. Galbūt. Nebūk jam toks griežtas, — paprašė ji, uždedama delną jam ant alkūnės. — Jis jaučiasi vienišas, kai manęs nebėra. Aš buvau visas jo gyvenimas, o paskui palikau, kad ištekėčiau už tavęs.

— Tu jo nepalikai! Tu jo duktė, o ne žmona.

Ji apkabino jį per liemenį ir padėjo galvą jam ant peties.

— Žinau, ir jis tą žino. — Kai jie pasuko į vidų, ji pridūrė: — Prieš kelias minutes tu sveikinai mane, kad likau tokia miela po daugybės kino versle praleistų metų. Pasistenk prisiminti, kad vienintelė priežastis, kodėl įstengiau likti tokia, kokia esu, — tėvo budrumas. Jis paaukojo man savo gyvenimą.

Jos vyras pabučiavo ją į kaktą.

— Žinau.

56

Buvo jau vidurnaktis, kai Džulė įsuko į keliuką prie namų, prabėgo ištisos septynios valandos nuo to laiko, kai paliko Žako senelę. Ji nesiliovė grūmusis su slaptomis abejonėmis ir sutrikimu, apnikusiais ją tuose namuose. Savo mūšį ji buvo laimėjusi ir dabar, atsidūrusi namie, pasijuto daug geriau. Atidariusi paradines duris, uždegė šviesas svetainėje ir linksmai apžvelgė jaukų kambarį. Čia mintis, kad Žakas — beprotis, jai pasirodė tokia juokinga, kad ji supyko pati ant savęs, iš karto neatmetusi jos. Šitame kambaryje, prisiminė ji, kabindama paltą holo spintoje, Metas ir Meredit Farelai praleido su ja nuostabų vakarą ir atsisveikino, linkėdami sėkmės. Metjus Farelas būtų juokęsis tiesiai poniai Stenhoup į akis dėl to, kad ji spėjo Žaką esant beprotį, tą patį būtų padariusi ir Džulė!

Purtydama galvą iš pasidygėjimo savimi, ji įėjo į miegamąjį, atsisėdo ant lovos ir iš naktinio stalelio stalčiaus ištraukė Žako laišką. Ji dar kartą perskaitė kiekvieną gražų, meilės kupiną žodį, ir jos gėda dėl to, kad buvo juo suabejojusi, buvo tokia pat didžiulė, kaip ir staiga kilusi būtinybė nusivalyti kelionės į jo namus pėdsakus. Atidėjusi į šalį laišką, nusivilko megztinį, nusisegė sijoną, tada nuėjo į vonią ir palindo po dušu.

Ji mazgojo savo kūną ir plaukus, tarytum būtų apnuodyta kenksmingos atmosferos toje niūrioje akmenų krūvoje, kurią Žakas kadaise vadino namais. Ten nebuvo jokios šilumos, nei pačiame name, nei žmonėse, kurie ten gyveno, — galvojo ji, kai, išsidžiovinusi plaukus, šukavo juos šepečiu. Jeigu kas nors ir kentėjo nuo piktų iliuzijų, tai buvo jo senelė! Ir jos tarnas! Ir Žako brolis Aleksas! Tiktai jo senelė atrodė daugiau nusiminusi negu pikta, bent vizitui baigiantis. O tarnas — kiek sutrikęs, bet absoliučiai tikras tuo, ką kalbėjo. Kodėl jie abu turėtų meluoti dėl Žako konflikto su Džastinu, spėliojo Džulė. Palikusi šį klausimą, Džulė ištraukė džiovintuvo kištuką iš lizdo, tvirčiau susijuosė chalatą ir įėjo į svetainę. Gal jie tik manė, kad Džastinas ir Žakas susivaidijo, nusprendė ji, įjungdama televizorių ir susirasdama CNN kanalą, kad galėtų pasižiūrėti paskutiniąsias žinias.

Tačiau buvo vienas dalykas, kurio ignoruoti, pateisinti ar užginčyti ji negalėjo. Žakas melavo, kaip mirė Džastinas.

Arba jis melavo jai, arba policijai, laikraščiams ir tardytojui.

Jos mintys bėgo tolyn nuo tos neišsprendžiamos dilemos, ir ji dairėsi po svetainę ko nors, kas būtų ne vietoje, ko nors, ką reikėtų išlyginti, sutvarkyti, tik nieko nerado. Jos visada tvarkingi namai dabar buvo antiseptiškai švarūs, nes per pastarąsias penkias dienas ji visą laisvalaikį praleido ruošdamasi, kad, jai dingus, policija ir reporteriai galėtų apžiūrėti namus. Augalo jai iš kairės vienas lapas buvo geltonas, ji ištiesė ranką ir nuskynė jį, tada stabtelėjo, staiga šiltai prisiminusi Žaką Kolorade, kai jis stebėjo ją darant kažką panašaus. Ar čia toks tavo nervinis įprotis — tvarkytis, kai jautiesi nesmagiai? Vien pagalvojus apie tingų jo šypsnį ir tai, kaip smagiai sublizgo jam akys, ji pasijuto geriau. Suprato turinti pasinerti į tuos prisiminimus, nes jie buvo tikri. Jis buvo tikras. Ir laukė jos Meksike.

Visiems kitiems jis melavo apie Džastino mirtį, nusprendė Džulė tą akimirką, o jai sakė tiesą. Negalėjo. Nebūtų to padaręs. Jautė širdimi. Ir kai pasimatys su juo Meksike, jis paaiškins, kodėl melavo visiems kitiems. Televizorius rodė specialią laidą apie Kiniją, o kadangi Džulė buvo per daug įsiaudrinusi, kad miegotų, nutarė parašyti laišką, kurį ketino palikti savo šeimai, laukdama naujausių vakaro žinių, norėdama įsitikinti, kad nėra nieko nauja apie Žaką. Jis buvo liepęs viską sutvarkyti per savaitę ir būti pasiruošusiai išvykti aštuntą dieną. Penkios dienos jau buvo prabėgusios.

Atsistojusi Džulė nuėjo į savo kambarį pasiimti pradėto rašyti laiško, tada vėl atsisėdo į supamą kėdę ir, ištiesusi ranką, uždegė šalimais ant grindų stovinčią lempą. Fone dudenant televizoriui apie Kinijos ekonominę ateitį, ji perskaitė, ką buvo parašiusi:

Brangioji Mama ir Tėti, brangieji Karlai ir Tedai,

Kai skaitysit šį laišką, jau žinosit, kad išvykau pas Žaką. Nesitikiu, kad man atleisit už tai, ką darau, bet noriu paaiškinti, gal jūs kada nors galėsite mane suprasti.

Myliu jį.

Labai norėčiau nurodyti jums daugiau ir svaresnių priežasčių, negu šią vieną, ir mėginau sugalvoti, bet, atrodo, daugiau jų nėra. Gal dėl to, kad iš tikrųjų svarbi tik ši.

Tėti, Mama, Karlai, Tedai, — visi keturi jūs žinot, kas yra meilė, jautėt ją, žinau tai. Tėti, prisimenu, kaip daugelį kartų ilgai neidavai miegoti ir sėdėdavai ant sofos ranka apkabinęs Mamą. Prisimenu tavo juoką ir glėbį. Prisimenu ir tą dieną, kai mama grįžo iš daktaro ir pasakė mums, kad aptiko auglį jos krūtyje. Tą vakarą išėjai į kiemą ir verkei. Žinau, Tėti, kad verkei, nes sekiau tau iš paskos. Yra dalykų, kuriais noriu dalintis su Žaku, viskuo — kas gera, ramu, džiugu ir liūdna. Prašau tave, pagalvok apie tai ir žinok, taip kaip Mamai ir Tau buvo skirta būti drauge, taip ir man skirta būti su Žaku. Aš tuo tikiu. Žinau, kiekvieną kartą įkvėpdama orą. Nežinau, kodėl tai turėjo būti jis. Niekada pati nebūčiau pasirinkusi. Bet taip yra. Ir aš nesigailiu.

Karlai, tu turi nuostabią, linksmą, mielą Sarą. Ji dievina tave dar nuo tada, kai judu lankėt pradžios mokyklą, ir, manau, nesuvoki, kaip stipriai. Ji daugelį metų laukė, kol tu ją pastebėsi. Kai mokėmės vidurinėje, ji darydavo pačius neįtikėčiausius dalykus, mėgindama atkreipti tavo dėmesį, pavyzdžiui, iškrisdavo iš medžio, tau važiuojant pro šalį, numesdavo knygas tau po kojom. Mudvi su Sara mokėmės drauge tą vakarą, kai ji sužinojo, kad pakvietei Dženę Stoun į abiturientų vakarėlį. Tą vakarą ji verkė. Tu baisiai ją įskaudinai, o dabar aš įskaudinsiu jus visus, išvažiuodama su Žaku. Sara vis tiek tave mylės. Prašau, mylėkit mane po to, kai nuoskauda atlėgs. Bent pabandykit.

Tedai, manau, kad iš visų tu labiausiai ant manęs užsirūstinai dėl to, ką padariau, ir paskutinis man atleisi. Tu dar neatleidai pats sau už tai, kad nusigręžei nuo savo santuokos ir, atrodo, negali atleisti Ketrinai už tai, ką ji padarė. Negali atleisti ir negali užmiršti, taigi esi įkliuvęs į savo paties paspęstus spąstus. Ir juokingiausia tai, kad iš mūsų visų tu ir aš mylime taip aklai ir besąlygiškai, kad meilė valdo mūsų protus. Tu mane taip myli. Žinau. Sakei, kad dėl manęs pereitum pragarą, ir aš negaliu pakęsti tos minties. Bet kita išeitis man — padaryti tai, ką tu padarei Ketrinai — galėčiau nusigręžti nuo Žako, kuris myli mane, kuriam aš reikalinga, o paskui likusį gyvenimą praleisti nekęsdama savęs ir smerkdama jį dėl to, kad bijojau pasinaudoti dar viena proga.

Man išvykus, visi išgirsite apie Žaką dar daugiau baisių gandų ir piktų spėliojimų iš reporterių, policijos ir žmonių, niekada jo nepažinojusių. Aš taip norėčiau, kad jūs būtumėt galėję jį pažinti. Kadangi tai neįmanoma, palieku jums kažką, kažką jo, kas nors probėgšmiais parodys, koks jis iš tiesų žmogus. Tai nuorašas laiško, labai asmeniško, kurį Žakas parašė man. Maža dalis laiško bus išimta, ne dėl to, kad ten būtų kas nors, galįs pakeisti jūsų nuomonę, bet dėl to, kad tai liečia kitą žmogų ir ypatingą paslaugą, kurią tas žmogus padarė mums abiem. Kai skaitysit Žako laišką, manau, suprasit, kad vyras, jį parašęs, mylės ir globos mane, kaip galėdamas. Mes susituoksime, kai tik būsime kartu.

Tai buvo viskas, ką Džulė buvo parašiusi ligi šiol, bet dar nepakankama. Ji paėmė rašiklį ir, klausydama paskutiniųjų žinių, vėl pradėjo rašyti:

Karlai, norėčiau kad judu su Sara paimtumėt visus mano namų ūkio daiktus, kurie praverstų jums naujajame bute. Pagalvokit kartais apie mane, kai laistysit gėles.

Tedai, mano naktinio stalelio viršutiniame stalčiuje yra žiedas, kuris priklauso tau. Tu jį atpažinsi. Tai sutuoktuvių žiedas, kurį išmetei, kai judu su Ketrina išsiskyrėte. Jo vieta ant tavo piršto, mano numylėtas, kvailas broli. Pasimatuok jį vien dėl senų laikų. Gerai? Joks žiedas tau taip tobulai netiks, kaip šis. Judu abu skaudinsite vienas kitą, jeigu vėl sueisite, bet taip baisiai nesikankinsit, kaip kankinatės būdami atskirai. Ir...

Džulė staigiai pakėlė galvą, kai televizijos diktorius pasakė:

— Mes pertraukiame specialią laidą apie situaciją Kinijoje, kad praneštume naujausias žinias apie Zakario Benedikto gaudynes. Kalifornijos Orendžo apygardos policijos žiniomis, Benediktas, pabėgęs iš Amarilo valstijos kalėjimo, kur sėdėjo nuteistas keturiasdešimt penkeriems metams už žmonos nužudymą, buvo pastebėtas buvusio pažįstamo Los Andžele. Pažįstamas, kurio asmenybė žinoma, bet šiuo metu neskelbiama, teigia, kad, be jokios abejonės, tas žmogus yra Benediktas. Po šios žinios ir informacijos, kad jis šiandien skambinęs keliems kino juostoje „Lemtis“ besifilmavusiems aktoriams ir komandos, buvusios netoli jo žmonos mirties vietos, nariams, grasindamas juos nužudyti, suintensyvintos jo paieškos. Orendžo apygardos policija įspėja visus, dalyvavusius statant „Lemtį“, imtis kraštutinio atsargumo priemonių, nes žinoma, jog Benediktas ginkluotas ir pavojingas.

Rašiklis, kurį Džulė laikė, nukrito žemėn kartu su laišku, kai pašoko ant kojų, įsistebeilydama į televizorių. Stengdamasi susivaldyti, ji praskėstais pirštais nubraukė plaukus sau nuo kaktos ir pakėlė laišką su rašikliu. Tai buvo nemalonus pokštas, patikino save. Tikriausiai kažkoks maniakas apsimetė esąs Žakas, kad pagąsdintų žmones ir sukeltų sensaciją.

Žinoma, pokštas, nusprendė ji, kai išjungusi televizorių nuėjo gulti. Tačiau, kai galiausiai užmigo, sapnai buvo pilni beveidžių šmėklų, kurios slapstėsi šešėliuose, šūkavo, ją įspėdamos, ir klykdamos grasino.

Saulė jau tekėjo, kai ji galiausiai išsivadavo iš košmaro. Bijodama vėl užmerkti akis, Džulė atsikėlė ir nuėjo į virtuvę įsipilti stiklinės apelsinų sulčių. Išgėrė, nejausdama skonio, paskui atsirėmė delnais į plastikinį bufeto viršų, ir galva jai nusviro. „Ak, Žakai, — sušnibždėjo ji. — Ką tu darai? Paskambink man ir pasakyk, kad visi meluoja. Prašau... neleisk jiems šitaip mane kankinti“.

Ji nutarė nueiti į bažnyčią, o paskui dieną praleisti mokykloje, taisydama mokinių rašinius, jeigu Žakas, išgirdęs, kas nutiko Los Andžele, norėtų jai paskambinti ir paaiškinti. Negalėjo skambinti jai į namus. Mėgins rasti ją mokykloje. Aišku, supras, kad ji nueis į mokyklą ir tenai lauks, net ir sekmadienį, jeigu įvyko kažkas svarbaus.

57

— Džule, mieloji, ar tu sveika? — Flosė pabarbeno į automobilio priekinį stiklą. — Tu jau beveik pusę valandos sėdi tamsoje, neišjungusi variklio.

Džulės žvilgsnis staigiai nukrypo į Flosės putlų susirūpinusį veidą, ir, sugraibiusi raktelį, pasuko jį, užgesindama variklį, ir skubiai išlipo.

— Aš gerai jaučiuosi, panele Flose, tikrai... užsigalvojau apie kažką... apie vieną bėdą mokykloje ir užmiršau, kur esanti.

Virpėdama žvarbiame vakaro ore, Flosė įsisupo į paltą.

— Mirtinai persišaldysi čia sėdėdama.

Jausdamasi pažeminta dėl to, kad prarado nuovoką, kur yra, Džulė nuo užpakalinės sėdynės paėmė portfelį ir mėgino nusišypsoti senyvai kaimynei.

— Buvau automobilyje įjungusi radiatorių, — pasakė ji, nors ir dabar dar nebuvo visai tikra, kad buvo tai padariusi.

— Ne, nebuvai, — paprieštaravo Flosė. — Tavo priekinis stiklas apšalęs — pažiūrėk. Šį vakarą labai ilgai dirbai, ir dar sekmadienį! — pridūrė ji, pastebėjusi Džulės portfelį.

— Visada daugybė darbų, — atsakė Džulė. — Na štai, leiskit jus palydėti ligi namų, — tarė, kišdama delną panelei Flosei po alkūne ir palengva vesdama ją per veją, skiriančią jų namus. — Beveik nieko nematyti, kai nėra mėnulio, o aš nenoriu, kad jūs sukluptumėt žolėje.

— Džule, — nedrąsiai pradėjo panelė Flosė, kai jos įžengė į geltonos šviesos, sklindančios iš priebučio, ratą, — ar tu sveika? Atrodai sunykusi. Gali man pasakyti teisybę, aš Adai neišplepėsiu. Ar kankiniesi dėl Zakario Benedikto?

Letargiško apkvaitimo būsena, varginusi Džulę visą dieną, kaipmat virto išgąstingu budrumu, kai Flosė ištarė Žako vardą.

— Kas jums šovė į galvą? — paklausė juokdamasi, bet net jos pačios ausims juokas atrodė užgniaužtas ir priverstinis.

— Tu, — atsakė Flosė, tarytum atsakymas būtų savaime suprantamas, — sėdėjai automobilyje ir spoksojai į tolį. Kai buvau mergaitė ir kankinausi dėl... prisimenu, darydavau tą patį.

— Norit pasakyti, — bandė juokauti Džulė, — įvažiuodavot į alėją prie namų ir sėdėdavot pusę valandos?

— Ne, žinoma, ne, — papurtė galvą Flosė, kikendama kaip jauna mergaitė — nuo juoko apie akis jai įsirėžė raukšlelės. Aš taip ir neišmokau vairuoti automobilio. Bet žvelgdavau į tolį lygiai kaip tu šį vakarą.

Mėgindama išvengti melo arba atsakymo, Džulė išsisuko nuo klausimo, žvaliai pasakiusi:

— Panele Flose, netikiu, kad galima kankintis dėl ko nors. Jeigu žinau, kad negaliu ko nors gauti, tada susitaikau su tuo, stengiuosi išmesti iš galvos visiems laikams ir toliau sau gyventi.

Užuot priėmusi tai ar grįžusi prie pirmo klausimo, kaip Džulė tikėjosi ją pasielgsiant, panelė Flosė uždėjo ranką Džulei ant alkūnės ir prabilo:

— Ką darytum, jeigu būtų kas nors, ko visą laiką troškai ir ką galėtum turėti — gal ir dabar galėtum, — bet bijai, kad visi tave išjuoks. Ir bijai, kad gavusi gali apgailestauti. — Dabar Džulės juokas buvo nuoširdesnis negu pirma, ir ji papurtė galvą.

— Sunkus atvejis, — pripažino ji. — Jeigu nebūčiau laiminga be to, manau, rizikuočiau būti laiminga tai turėdama.

— Tai jis, o ne tai, — prisipažino Flosė.

Džulė tą buvo supratusi jau pokalbio pradžioje.

— Kas tai? — pasiteiravo, jeigu panelė Flosė norėtų patikėti savo paslaptį. — Norėjau pasakyti, kas jis?

— O, tai paslaptis.

Ne, ne paslaptis, liūdnai pagalvojo Džulė, nes ji neturėjo ko prarasti, o Flosė turėjo viską gauti, ir tarė:

— Manau, kad Hermanui Henklemenui reikia geros moters, kuri juo tikėtų, stovėtų šalia ir leistų jam didžiuotis. Žinoma, — pridūrė ji nusivylusiai Flosei, — Hermanas niekada nerizikuos ir pats neprašys moters, kurią mylėjo, pabandyti dar kartą, tik ne po tos maišaties, kokia jis pavertė savo gyvenimą. Moteris privalo žengti pirmą žingsnį, o tam reikia daug drąsos.

Džulė, impulso pagauta, pasilenkė ir pabučiavo suvytusį jos skruostą.

— Labanakt, — atsisveikino ji.

Sudie, pagalvojo. Šešios iš aštuonių Žako paskirtų dienų jau buvo prabėgusios.

Nuosavo namo priebutyje ji rankinėje susirado raktus, paskui vieną įkišo į spyną, įėjo vidun ir uždarė duris. Jau siekė elektros jungiklio, kai vyriškas balsas tarė:

— Nedekit šviesos. — Siaubo riksmas įstrigo jai gerklėje, kai vyras pridūrė: — Viskas gerai. Aš Žako draugas.

— Kodėl turėčiau jumis tikėti? — nustebo ji, o balsas jai drebėjo taip pat kaip ir ranka.

— Nes, — atsakė Dominikas Sandinis — iš balso galėjai suprasti, kad šypsosi, — atėjau čia apsižvalgyti ir įsitikinti, kad jūs aiškiai pasirengusi nedidelei kelionei, jeigu staiga nuspręstumėt važiuoti.

— Po galais, mirtinai mane išgąsdinot! — pratrūko Džulė pusiau piktai, pusiau juokais, kai loštelėjo į duris.

— Atleiskit.

— Kaip patekot į vidų? — paklausė ji. — Jautėsi kiek absurdiškai, kalbėdama su nematomu žmogumi aklinoje tamsoje.

— Įėjau pro užpakalines duris, apsižvalgęs aplinkui. Jūs, ponia, turit uodegą.

— Ką?

Džulė taip sutriko, kad iš tiesų ėmė ranka graibyti sijono užpakalį, ieškodama uodegos, nespėjus jam paaiškinti:

— Esat stebima. Mėlynas furgonas gatvėje stebi namą, o juodas pikapas lydi jus visur, kur tik važiuojate. Tai tikriausiai FTB — jie naudojasi automobiliais, kurių neverta vogti, bet geriau tinka stebėti, negu vietinės kaimo vežėčios. Automobiliai, — išdidžiai pridūrė jis, — mano specialybė. Pavyzdžiui, jūsiškis: jūs turit 1,5 litro variklį, galbūt gamyklinį radiją, telefono nėra, taigi, išardžius dalimis, už jį gautum gal 250 dolerių.

— Jūs prekiaujat naudotais automobiliais? — nustebo Džulė, laikinai pamiršusi FTB, nes taip absurdiškai nudžiugo atsiradusi šalia žmogaus, pasivadinusio Žako draugu...

— Galima būtų sakyti ir taip, — atsakė Dominikas juokdamasis. — Bet kai juos pardavinėdavau, jie vardų neturėdavo, jūs suprantat, ką noriu pasakyti?

— Jūs... jūs vogdavot automobilius? — paklausė nejaukiai pasijutusi Džulė.

— Taip, bet dabar jau nebe, — paaiškino jis, o jo balse vėl buvo girdėti šypsnys. — Dabar aš pasitaisęs.

— Gerai, — staiga atsakė ji. Nelabai guodė mintis, kad Žako draugas — automobilių vagis. Suprasdama, kad beveidis jos svečias gali išsklaidyti kitus jos būgštavimus, Džulė skubiai paklausė: — Žako nėra Los Andžele, ar ne? Jis negrasina tiems žmonėms?

— Aš nežinau, kur jis yra ir ką jis veikia. Ir tai teisybė.

— Bet jūs privalot žinoti! Noriu pasakyti, kad tikriausiai kalbėjotės su juo...

— Ne, tik ne aš. Žakas apsiši... apstulbtų, — skubiai pasitaisė, — jeigu žinotų, kad atvykau čia ir įsivėliau į tą reikalą. Buvo numatyta, kad viską tvarkys visiški pašaliečiai, bet aš sumečiau, kad tai man vienintelė proga susitikti su jo Džule... Jūs tikrai velnioniškai jį mylite.

Jis nutilo, o Džulė ramiai patikino:

— Taip. Jis tikriausiai ir jums labai svarbus, kad rizikuojat čia ateidamas.

— Velnias, jokios rizikos čia nėra, — atkirto jis įžūliai. — Nedarau nieko neteisėto. Aš tik pro šalį keliaudamas sustojau aplankyti draugo draugės, nes nėra jokio įstatymo, kuris tai draustų arba neleistų įeiti pro kiemo duris ir laukti tamsoje. Iš teisybės laukdamas jūsų sutaisiau kiemo durų užraktą. Tas daikčiukas net nuo vaikų nebūtų galėjęs apsaugoti, jeigu tie užsimanytų patekti vidun. Ar aš ne įstatymus gerbiantis pilietis? — juokavo jis.

Jis buvo sakęs, kad atvyko įsitikinti, ar ji pasiruošusi kelionei, ir Džulė jau buvo beklausianti, ką jis turėjo galvoje, kai nerūpestingai paaiškino:

— Šiaip ar taip, priežastis, kodėl aš čia, tokia: Žakas norėjo, kad jūs turėtumėt naują automobilį, — suprantat, jeigu staiga po kelių dienų nuspręstumėt leistis į ilgą kelionę, — taigi aš pasisiūliau jį atgabenti. Ir štai aš čia.

Džulė tučtuojau sumetė, kad gal ji turėsianti važiuoti tuo automobiliu, o ne savuoju, kad atsikratytų savo palydovais, kai po dviejų dienų bėgs iš Kytono.

— Pasakykit man, kad jis nevogtas, — pasakė rūsčiu tonu, kuris prajuokino jį.

— Ne, nevogtas. Kaip jau sakiau, aš išėjau į atsargą. Žakas užmokėjo už jį, o aš ryžausi įteikti jo dovaną, štai ir viskas. Nėra jokio specialaus įstatymo, draudžiančio pabėgusiam kaliniui įteikti automobilį savo panelei už dorai ir sunkiai uždirbtus pinigus. Ar ji norės juo naudotis, ne mano reikalas.

— Šį vakarą nemačiau jokio automobilio priešais namą.

— Žinoma, ne! — su perdėtu siaubu sušuko jis. — Nemanau, kad turėčiau nusižengti municipaliteto nurodymams ar dar kam nors, dardėdamas gražia jūsų gatve. Taigi pastačiau jį miesto aikštelėje už pastato, vadinamo „Keltono pramoninės prekės“.

— Kodėl? — suglumusi pasiteiravo Džulė.

— Įdomus klausimas. Nesu tikras, kodėl šovė tokia beprotiška mintis, — juokavo jis, staiga Džulei primindamas nepataisomus, nesuvaldomus aštuonmečius berniukus, kuriuos ji mokė. — Matyt, jeigu jūs vieną rytą pastatysit savo automobilį priešais tą parduotuvę, gal įsigeisit patekti į vidų, apsižvalgyti, vėl išeiti pro užpakalines duris ir pasiimti savo naująjį automobilį nedideliam bandomajam pasivažinėjimui. Žinoma, tai gali supykdyti vyrukus, kurie jus sekioja. Noriu pasakyti, kad jiems būtų baisiai sunku suvokti, kur jūs važiuojat, kuo važiuojat ir ką esat apsivilkusi, turint omeny, kad jūs galit staiga užsimanyti pasikeisti megztinį ar apsivilkti dar ką nors, kas bus jūsų portfelyje. Jei suprantat, ką noriu pasakyti?

Džulė linktelėjo tamsoje, virpėdama nuo tų prislopintų obertonų, glūdinčių visuose jo pasakytuose žodžiuose.

— Suprantu, — pasakė ji įsitempusi, nervingai juokdamasi.

Supamoji kėdė sugirgždėjo, kai jis atsistojo.

— Malonu buvo su jumis pasišnekėti, — tarė jis delnu probėgšmiais paliesdamas jai alkūnę. — Sudie, Žako Džule. Tikiuosi, suvoki, ką, po velnių, darai?

Džulė irgi tikėjosi to paties.

— Nedekit šviesos namo gale, kol dar neišėjau.

Ji klausėsi lėtų jo žingsnių ir jai pasirodė, kad jis truputį šlubčioja.

58

Tonis Ostinas išgirdo triukšmą už savęs ir siekė lempos ant stalo greta, tuo pat metu pamatė judant užuolaidas prie stumdomų stiklinių durų:

— Neįžiebk šviesos! — įsakė balsas, kai šešėlis atsitraukė nuo užuolaidų. — Puikiai matau tave iš čia.

— Man nereikia šviesos, kad atpažinčiau tavo balsą! Kodėl, po velnių, neįėjai pro priekines duris? — paklausė Ostinas, staigiai atitraukdamas ranką ir po panieka slėpdamas savo nustebimą. — Palikau jas atviras kaip tik tau.

— Ar įsivaizduoji, kaip troškau tave nužudyti?

— Tu prieš penkerius metus pražiopsojai puikią progą. Kur pinigai?

— Esi lyg koks vampyras — žmogui išsiurbi visą kraują.

— Užsičiaupk ir duokš pinigus.

Šešėlis prie užuolaidų iškėlė ranką, ir Tonis pamatė ginklą.

— Nebūk kvailas. Jei dabar nužudysi mane, jie per dvidešimt keturias valandas supras, kad tai tavo darbas.

— Ne! Nesupras! Žakas Benediktas laisvėje, jis siautėja, ar negirdėjai? — Nuo šaižaus juoko stingo kraujas. — Jis skambinėja grasindamas. Žmonės mano, kad ir man skambins. Užtikrinau, kad jie taip manytų. Jie galvos, kad jis tave nužudė... Taip ilgai laukiau šios akimirkos.

Ginklas pakyla, nutaikomas, nustatomas.

— Nebūk beprotis! Jeigu nušausi mane, jie...

Sprogimas iš revolverio vamzdžio išmušė nedidelę skylę Tonio Ostino krūtinėje netoli raktikaulio, tačiau tai, kad išcentrinė kulka nepataikė į širdį, nebuvo svarbu. Nuo smūgio jos skeveldros pasklido po visą krūtinės ląstą, akies mirksniu užgesindamos jo gyvybę.

59

— Nuostabu, kad mes visi susirinkome vakarienės, — tarė ponia Matison Džulei, kai ši atsistojo pagelbėti nukraustyti stalo. — Neturėtum laukti ypatingų progų, kaip dažniausiai darom, — pridūrė ji.

Džulė paėmė keturias taures ir nusišypsojo motinai. Proga buvo labai ypatinga — paskutinis vakaras, kurį ji kada nors praleis su jais, nes rytą ji jau išvažiuoja pas Žaką.

— Ar tikrai nenori, kad mudu su Karlu liktume ir pagelbėtume sutvarkyti valgomąjį? — paklausė Sara, kai Karlas padėjo jai apsivilkti paltą. — Karlui reikia parengti projektą poilsio centrui, bet tai gali valandą kitą palaukti.

— Ne, negali, — nukirto Džulė ir, skubiai įžengusi į svetainę, apkabino Sarą, o paskui — Karlą. Savo glėbyje palaikė juos kiek ilgėliau negu paprastai, o paskui dar pakštelėjo po bučinį į skruostus. Nes tai buvo atsisveikinimas.

— Rūpinkitės vienas kitu, — pakuždėjo abiem.

— Mes gyvename vos už pusantros mylios nuo čia, — abejingai priminė Karlas.

Džulė žiūrėjo, kaip jie nueina šaligatviu, įsimindama tą akimirką, paskui uždarė duris. Tedas ir Džulės tėvas įsikūrė svetainėje žiūrėti žinių, o Ketrina padėjo nukraustyti stalą.

— Sara tokia miela mergaitė, — kalbėjo ponia Matison, kai liko viena su Džule virtuvėje. — Jiedviem su Karlu taip gera drauge, jie tokie laimingi. — Dirstelėjusi per petį į valgomąjį, kur Ketrina nurinkinėjo lėkštes, sušnibždėjo: — Man regis, Tedas ir Ketrina vėl rado vienas kitą, ar ne? Dabar Ketrina sustiprėjusi, subrendusi, Tedas taip ją mylėjo. Niekada negalėjo jos pamiršti.

Džulė liūdnai nusišypsojo, kraudama vakarienės lėkštes, kurias Ketrina nešė iš valgomojo, į vandenį indams plauti.

— Nepuoselėk didelių vilčių. Aš pakviečiau Ketriną, ne Tedas. Jis vis dar susitikinėja su Greise Halvers ir gal kovoja su tuo, ką dar jaučia Ketrinai.

— Džule, ar kas nutiko? Tu šiandien tokia keista. Susirūpinusi.

Imdama pašluostę, Džulė žvaliai, dėmesingai ėmė šveisti kriauklę.

— Kodėl taip sakai?

— Visų pirma vanduo dar teka, indai nesuplauti, o tu jau pradedi šluostyti spinteles. Tu, Džule, visada buvai tvarkinga mergaitė, — nusišaipė ji, kai Džulė skubiai nusviedė į šalį mazgotę ir grįžo plauti indų, — bet tai jau siekia per toli. Tu vis dar galvoji apie Zakarį Benediktą, ar ne?

Tai buvo puiki proga paruošti motiną tam, ką perskaitys laiške, ir Džulė nusprendė ja pasinaudoti.

— Ką pamanytum, jei pasakyčiau, kad Kolorade aš jį įsimylėjau.

— Sakyčiau, kad kvailas dalykas tau tuo patikėti, betikslis, skausmingas.

— O ką daryti, jeigu kitaip negaliu?

— Rekomenduosiu laiko tinktūrą, brangute. Ji viską išgydo. Galų gale tu tik savaitę buvai pažįstama su juo. Kodėl tau neįsimylėjus Polo Ričardsono? — pusiau rimtai pasiūlė motina. — Jis turi gerą tarnybą ir dėl tavęs pametęs galvą — net tėvas tai pastebėjo.

Suprasdama, kad pokalbis apie Polą ir žemiškos pareigos plauti indus buvo tuščias brangaus laiko eikvojimas, kuris jai buvo dar likęs praleisti su šeima, Džulė nusviedė į šalį mazgotę.

— Eime į svetainę, — pakvietė ji, išsivesdama motiną iš virtuvės. — Vėliau suplausiu indus. — Pakeldama balsą, sušuko:

— Ar dar kam reikia ko iš virtuvės?

— Taip, — atsakydamas šūktelėjo Tedas. — Kavos.

Ketrina, kuri buvo ką tik įėjusi pagelbėti prie kriauklės, siekė puodukų ir lėkštučių, tačiau Džulė papurtė galvą.

— Eik ir būk su Tedu. Aš grįšiu kavos, kai bus išvirusi.

Džulė jau buvo nuėjusi pusę kelio į svetainę, nešdama padėklą su puodukais, kai išgirdo tėvą šnypščiant:

— Tedai, užsuk televizorių, Džulei nereikia šito girdėti.

— Ko man nereikia girdėti? — paklausė Džulė ir šalto siaubo sukaustyta stabtelėjo, kai Tedas puolė prie televizoriaus. — Palik, Tedai, — sudraudė, instinktyviai jausdama, kad tai kažkas apie Žaką. — Jie sugavo Žaką, ar ne? — paklausė ji taip smarkiai drebėdama, kad puodukai ant jos padėklo ėmė tarškėti. — Atsakykit! — sušuko ji, žiūrėdama į keturis išgąstingus veidus.

— Jie jo nesugavo, — sarkastiškai atšovė Tedas, — jis susirado kitą auką! — Jam kalbant, baigėsi televizijos reklaminė laidelė, ir Džulė pamatė iš vieno namo nešamus neštuvus — kūnas uždengtas balta paklode, o pranešėjo balsas tarytum gaudė kambaryje:

— Kartojamos šios valandos žinios. Tonis Ostinas, vaidinęs „Lemtyje“ kartu su Žaku Benediktu ir Reičele Evans, šiandien buvo rastas savo namuose Los Andžele, miręs nuo šautinės žaizdos krūtinėje. Preliminarūs pranešimai nurodo, kad kulka buvo išcentrinė, panaši į tą, kuri nužudė Zakario Benedikto žmoną Reičelę Evans. Prokuroras apytikriai nustatė mirties laiką — vakar vakare maždaug dešimtą valandą. Orendžo apygardos policijos pareigūnai patvirtino, kad Ostinui, kiek žinoma, vakar vakare grasindamas skambino Žakas Benediktas, ir spėjama, jog Benediktas buvo pastebėtas tame regione kiek anksčiau vakar vakare. Kiti „Lemtyje“ vaidinę aktoriai ir komanda, kurie taip pat sulaukė grasinimų telefonu iš Benedikto, įspėti būti be galo atsargūs.

Likusius žodžius užgožė dūžtančių indų sukeltas triukšmas, kai Džulė išmetė padėklą ir užsidengė delnais veidą, mėgindama ištrinti balto apkloto kūno, nešamo į greitosios pagalbos automobilį, vaizdą, ir Žako šaltą balsą: Ostiną palik man. Yra kitų būdų jį sutvarkyti.

— Džule! — balsai skriejo prie jos, rankos tiesėsi į ją, bet ji žengė atbula, nieko nematančiomis akimis žiūrėdama tai į motiną, tai į Ketriną, kurios pasilenkusios rinko porceliano šukes, į tėvą ir Tedą, kurie dabar stovėjo šalia jos, sustingę iš išgąsčio, ir stebėjo ją.

— Prašau! — pralemeno ji. — Turiu dabar pabūti viena, tėti, — ji taip stipriai buvo pažabojusi savo isteriją, kad balsas atrodė prismaugtas, — prašau, parvežk mamą namo. Jai nereikėtų sielotis dėl manęs. Tai kenkia jos kraujospūdžiui.

Ji apsisuko, nuėjo į savo miegamąjį ir, uždariusi duris, atsisėdo tamsoje. Kažkur name išgirdo skambant telefoną, tačiau galvoje girdėjo klykiant ponios Stenhoup balsą: „Žakas nužudė savo brolį ir žmoną. Savo filmuose jis vaidino vyrus, kurie žudė be jokio reikalo, o paskui išvengdavo padarinių, nes jie buvo herojai... Jis nebesugeba atskirti tikrovės nuo fantazijos... Žakas — beprotis. Jeigu jam būtų suteikta psichiatro pagalba, Reičelė Evans negulėtų kape... Savo pačios labui išduokit jį, antraip bus dar viena auka, ir jūs likusį gyvenimą nugyvensit, slegiama tos pačios kaltės, kokią aš nešu.

Įžymus, malonus Tonio Ostino veidas praplaukė Džulei pro akis, kerinti ir patraukli jo šypsena. Kaip ir Reičelė Evans, ir Džastinas Stenhoupas, jis buvo nebegyvas, nužudytas.

Ji girdėjo Meto Farelo perspėjimą: Mes taip pat turime įrodymų, kurie leidžia įtarti Dajaną Kouplend... Emilę Makdenjels... Tomį Niutoną.

Iš naktinio stalelio stalčiaus Džulė išsitraukė laišką ir prispaudė jį prie krūtinės, bet skaityti jai nereikėjo. Ji buvo įsiminusi kiekvieną žodį. Susiėmusi rankomis už liemens, ji pasilenkė į priekį ir lingavo be ašarų, apimta kančios, spausdama prie širdies Žako laišką.

Prislopinti balsai sklido iš svetainės, palengva traukdami ją iš prarajos, kur jai niekas neegzistavo, išskyrus šios akimirkos kankynę, balsai, palengva privertę ją atsistoti. Balsai žmonių, kuriems reikia žinoti... padėti... jai pasakyti.

60

Jos tėvas pertraukė pokalbį su Tedu ir Ketrina, kai Džulė įėjo į svetainę, sustingusi, tarsi būtų medinė, suspaudusi delne laišką, kurį ketino jiems palikti.

— Parsiunčiau mamą namo, — pasakė tėvas.

Džulė šaltai linktelėjo ir atsikrenkštė:

— Gerai padarei.

Akimirką ji sukiojo rankose laišką, kurį buvo jiems parašiusi, paskui kyštelėjo jam. Kai tėvas jį paėmė ir išlankstė, laikydamas taip, kad ir Tedas galėtų skaityti, ji pridūrė:

— Aš išvažiuoju... išvažiuoju, kad rytoj būčiau su juo.

Tedas staigiai pažvelgė jai į akis, įniršęs, prisimerkęs, nepritariamai.

— Tai teisybė, — patvirtino ji, dar jam nesuskubus prašnekti.

Džulė stebėjo, kaip jis artinasi prie jos, tačiau atšoko, kai jis siekė jos alkūnės.

— Neliesk manęs! — perspėjo ji isteriškai, įsikibusi rankomis į kėdės atkaltę. — Neliesk manęs! — Nukreipė žvilgsnį į rūškaną, įskaudintą tėvo veidą, stebėjo, kaip jis baigia skaityti laišką, sviedžia jį ant stalo ir atsistoja.

— Padėk man, — kreipėsi į jį drebančiu balsu. — Prašau, padėk man. Tu visada žinai, kas teisinga. Privalau daryti tai, kas teisinga. Kas nors padėkit man! — sušuko ji Ketrinai, kuri mirksėdama bandė sulaikyti ašaras, paskui Tedui.

Staiga ji atsidūrė tėvo glėbyje, tvirtai prispausta, o jo ranka ramindama glostė jai nugarą, kaip glostydavo, kai ji, būdama maža mergaitė, verkdavo dėl kokios menkos nuoskaudos.

— Tu jau žinai, ką turi daryti, — kimiai tarė jis. — Tą vyrą reikia sugauti ir sulaikyti. Tedai, — kreipėsi į sūnų, o iš balso atrodė sukrėstas, nors ir tvardėsi, — tu teisininkas. Kaip geriausia elgtis, toliau neinkriminuojant Džulės?

Akimirką patylėjęs, Tedas atsakė:

— Polas Ričardsonas — mūsų geriausia išeitis. Galėčiau jam paskambinti ir pabandyti su juo susitarti. Džulė įduoda Benediktą, o jis išsaugo ją nepakaltinamą. Jokių klausimų nekils.

Žodis „klausimai“ išjudino Džulę iš nepakeliamo stingulio. Balsu, drebančiu nuo pašėlusio išgąsčio, ji perspėjo:

— Pasakyk Polui, kad neatsakinėsiu į jokius klausimus, kaip sužinojau, kur bus Žakas! — Ji pagalvojo apie Metą ir Meredit Farelus, ir tą besijuokiantį jauną vyrą, atvežusį jai automobilį — visi jie buvo ištikimi vyrui, išdavusiam jų pasitikėjimą, nes buvo nesveikas. Nes pats sau padėti negalėjo. Jeigu skambinsi Polui, — pakartojo ji, stengdamasi, kad balsas išliktų ramus, — jis turi sutikti, kad iš manęs nieko daugiau neišgirs, tik kur rytoj vakare bus Žakas. Aš nieko daugiau neįtrauksiu į tą reikalą, užtikrinu jus!

— Tu ligi kaklo įklimpusi ir dar rūpiniesi, kaip apsaugoti kitus! — piktai atšovė Tedas. — Ar suvoki, ką tau galėtų padaryti Ričardsonas? Galėtų šį vakarą išboginti iš čia surakintom kojom.

Džulė buvo beatsakanti, tačiau jos savitvarda jau ėmė svyruoti, ir ji apsisuko ant vieno kulno. Įėjusi į virtuvę, klestelėjo į kėdę prie stalo, nes tik tiek galėjo atsitraukti nuo telefono, kuris išduos jos mylimąjį. Pečiai jai drebėjo nuo tylios raudos, delnais ji užsidengė veidą, o ašaros, kurias tramdė, karštais srautais pasipylė jai per skruostus.

— Atleisk, mielasis, — verkė ji palaužta. — Man taip gaila...

Po kelių minučių Ketrina įbruko jai nosinę į delną, tada atsisėdo priešais, be žodžių ją palaikydama.

Tuo metu, kai Tedas įėjo į virtuvę, Džulė jau sugebėjo atrodyti susivaldžiusi.

— Ričardsonas imsis šio reikalo, — pranešė jis. — Bus čia po trijų valandų. — Jis pasisuko, kai virtuvėje ant sienos suskambo telefonas, ir pagriebė ragelį.

— Taip, — patvirtino jis, — ji čia, bet telefonu neatsiliepinėja. — Jis susiraukė ir trumpam nutilo, paskui, delnu pridengęs mikrofoną, tarė Džulei: — Čia kažkokia Margaretė Stenhoup. Sako, skubu.

Džulė linktelėjo, nurijo seiles ir siekė ragelio:

— Ar jūs, ponia Stenhoup, paskambinot, kad piktai pasidžiaugtumėt? — karčiai paklausė ji.

— Ne, — atsakė Žako senelė. — Paskambinau prašyti, maldauti, kad išduotumėt jį, jeigu žinot, kur jis yra, kol nenužudytas dar vienas nekaltas žmogus.

— Jo vardas Žakas, — įniršusi prašvokštė Džulė. — Liaukitės savo vaikaitį vadinusi „jis“.

Senolė sunkiai įkvėpė, o kai vėl prašneko, atrodė ne mažiau iškankinta nei Džulė.

— Jeigu žinot, kur Žakas, — meldė ji, — jeigu žinot, kur mano vaikaitis, — pridūrė ji, — prašau, dėl Dievo meilės, sulaikyti jį.

Džulės priešiškumas ištirpo, kai išgirdo skausmą išdidžiame balse.

— Sulaikysiu, — sušnibždėjo.

61

— Reiso 614 įgulos vardu dėkoju jums, kad skrendate „Aero-Mexico“ lėktuvu, — pasakė stiuardesė. — Prisiminkit, — linksmai pridūrė ji, — naudodamiesi mūsų oro linijos paslaugomis, kelionės tikslą pasieksite dvidešimt minučių greičiau. — Jos balsas tapo dalykiškas, kai ji tęsė toliau: — Prašom likti savo vietose, gerai prisisegę saugos diržus, kol lėktuvas galutinai sustos prie vartų.

Atsisėdusi lėktuvo, pilno keleivių, paskutinėje eilėje tarp Tedo ir Polo Ričardsono, Džulė stipriai spaudė brolio ranką, ėmė pykinti, kai lėktuvas leisdamasis pasviro ir nutūpė ant pakilimo tako. Širdis jau ėmė jai klykti, kaip visa tai neteisinga, sąžinė šaukė, kad teisinga, ir jautėsi bejėgė, patekusi į kryžminę ugnį. Greta jos sėdintis Polas Ričardsonas pastebėjo, kaip krūtinė ima jai kilsuoti nuo tankaus negilaus alsavimo, ir paėmė kitą jos ranką į savo delną.

— Nesijaudink, mieloji, — pasakė jis tyliai ir raminamai. — Jau beveik baigta. Oro uostas saugomas prie kiekvieno išėjimo.

Džulė staigiai atitraukė savo žvilgsnį nuo keleivių, kurie jau stojosi ir ėmė savo daiktus nuo regzčių virš galvų.

— Negaliu to padaryti. Negaliu. Mane pykina!

Jis tvirčiau suspaudė lipnius jos pirštus.

— Tu pritruksi kvapo. Alsuok lėtai ir giliai.

Džulė prisivertė paklusti.

— Neleisk, kad kas nors jį sužalotų, — perspėjo ji kuždėdama. — Pažadėjai, kad niekam neleisi jo sužaloti.

Polas atsistojo kartu su keleiviais priešais juos ir, laikydamas delną Džulei ant alkūnės, švelniai paragino ją taip pat atsistoti. Ji staigiai atitraukė savo ranką.

— Dar sykį pažadėk, kad niekam neleisi jo sužaloti!

— Niekas nenori jo žaloti, Džule, — ramino jis, tarsi kalbėtų su įbaugintu vaiku. — Dėl to tu ir atvažiavai. Norėjai būti tikra, kad niekas jo nesužalos, ir aš tau pasakiau, kad bus mažiau smurto, jeigu Benediktas pamatys tave ir patikės, kad tu taip pat būsi sugauta. Prisimeni?

Kai ji nervingai linktelėjo, jis ėmė eiti į priekį, delnu prilaikydamas ją už alkūnės.

— Gerai, — pasakė jis. — Štai taip. Nuo šiol mudu su Tedu per kelis žingsnius atsiliksime nuo tavęs. Nebijok. Mano žmonės išsisklaidę po visą oro uostą ir už jo, tavo saugumas jiems yra pirmaeilės svarbos dalykas. Jei Benediktas ims šaudyti, jie rizikuos savo gyvybe, kad apsaugotų tave.

— Žakas man nieko bloga nepadarys! — piktai atšovė ji.

— Jis pamišęs. Tu nežinai, ką jis darys, supratęs, kad jį apgavai. Štai kodėl, kad ir kas atsitiktų, apsimesk palaikanti jį, kol jis bus suimtas. Prisimink, mes jau viską aptarėme. — Jis atsitraukė, kai jie beveik priėjo prie patrauklios brunetės, stiuardesės, stovinčios prie priešakinių lėktuvo durų. — Ar viskas aišku?

Džulei norėjosi klykti, kad niekas neaišku, tačiau ji suleido nagus sau į delnus ir kažkaip prisivertė linktelėti.

— Gerai, dabar palieku tave vieną, — tarė jis, sustodamas tarpduryje, ir, atsargiai nuėmęs jai paltą nuo pečių, užkabino ant rankos. — Po penkių minučių visa bus baigta. Galvok apie tai — tik penkios minutės. Ir prisimink, neieškok jo, tegu jis tave randa.

Jis atsistojo, stebėdamas, kaip Džulė iš lėto eina priešais juos pakilimo taku, leisdamas jai per kelis jardus jį pralenkti, tada žengė per kelis žingsnius nuo Tedo. Kai lėktuvo įgula nebegalėjo jų girdėti, Tedas tyliai ir įniršęs sušnabždėjo:

— Neturėjai jokios teisės priversti ją tai išgyventi. Pats sakei, kad visame oro uoste knibžda FTB ir Meksikos policininkų. Tau jos čia nereikia, kad jį ištrauktum!

Polas atsisegė švarką ir atleido kaklaraištį — kasdieniais drabužiais vilkintis verslininkas, kuris atkeliavo į Meksiko miestą su draugu keliom dienom verslo reikalais ir paūžti. Sukišęs rankas į kišenes, šykščiai šypsodamas pasiteisino:

— Ji primygtinai prašėsi važiuoti kartu, kad būtų tikra, jog Benedikto niekas nesužalos, ir tu tai puikiai žinai. Per piloto radiją iš anksto iškviečiau daktarą, jis bus čia pat ir duos jai raminamųjų, kai tik viskas baigsis.

— Jeigu būtum nors per pusę toks gudrus, koks tariesi esąs, tavo žmonės jau seniai būtų jį pasodinę, bet jie nepasodino. Tą tu sužinojai, nuėjęs į lakūno kabiną pasinaudoti radiju, ar ne?

Polo šypsena praplatėjo, tačiau jo žodžiai buvo grėsmingi:

— Taip. Jis kažkaip prasmuko pro juos, o gal visai neatvyko. FTB neturi jurisdikcijos Meksikoje. Kol mes nepervešime Benedikto per sieną, galėsime tiktai „padėti“ meksikiečių policijai šioje operacijoje, o jiems tai nekaip sekasi.

Visa tirtėdama, Džulė netvirtai įžengė per vartus į triukšmingą salę, kur keleivius pasitikinėjo jų šeimos ir draugai, žvilgsniu pašėlusiai ieškodama aukšto tamsiaplaukio vyriškio, lūkuriuojančio greta kokio linksmo būrelio, o kai jo nepamatė, paėjo kiek už vartų į stoties pastatą ir susvyravo, kaustoma prieštaringų jausmų: palengvėjimo ir panikos.

— Pardon, senjorita! — šūktelėjo kažkoks meksikietis, braudamasis pro ją, bėgdamas į lėktuvą, už vienos rankos jis vedė berniuką, o antra tempė lagaminą.

— Pardon! — atsiprašė kitas vyriškis, šiurkščiai ją pastumdamas — jis buvo labai aukštas ir tamsaus gymio, o veidas nugręžtas į šalį.

— Žakai! — pašiurpusi sukuždėjo Džulė, staigiai apsisukdama, ir sutrikusi žiūrėjo, kaip vyras bėga prie vartų, kur keleiviai pulkais ėjo iš lėktuvo.

Trys meksikiečiai, parimę prie stulpo, spoksojo į ją, paskui į vyrą, vėl į ją, ir vėl į vyrą, ir tuo pat metu ji pamatė tamsiaplaukio vyriškio veidą. Tai buvo ne Žakas.

Ausis jai plėšė per garsiakalbius skelbiama informacija:

— 620 reisas iš Los Andželo atvyksta prie A-64 vartų, 1152 reisas iš Fenikso atvyksta prie A-23 vartų. 134 reisas...

Dar labiau tirtėdama Džulė iškėlė aukštyn virpančią ranką, nusibraukė plaukus nuo kaktos ir ėmė skubiai bei aklai eiti per stoties patalpas, norėdama, kad tai įvyktų kuo greičiau, jai nematant. Dar keturios minutės. Jeigu jis eis greitai, galvojo ji, jeigu nesižvalgys nei į kairę, nei į dešinę, Žakas pasirodys iš už stulpo ar kolonos, atsiras tarpduryje, jie suims jį, ir viskas bus baigta.

„Dieve, prašau, padaryk, kad tai įvyktų greitai, — tolydžio kartojo progiesmiu savo ilgų, greitų žingsnių ritmu, kol netrukdoma praėjo pro muitinę. — Neleisk jiems jo sužaloti. Tegu tai įvyksta kuo greičiau. Neleisk jiems jo sužaloti. Tegu tai įvyksta kuo greičiau.“

Skubiai eidama ji prasigrūdo pro keleivius, išeinančius pro saugumo kontrolės vartus, ir nestabtelėjusi žvilgterėjo į ženklą virš galvos — strėlę, rodančią išėjimą iš oro uosto patalpų, pasuko ta kryptimi ir ėjo toliau. „Neleisk jiems jo sužaloti... Neleisk jiems jo sužaloti... Neleisk jiems būti čia“, — isteriškai progiesmiu kartojo ji eidama. Dar dvi minutės. Priešais buvo durys į skaisčiai apšviestą plotą, kur šviesas uždegę laukė taksi ir automobiliai. Neleisk jam būti čia. Neleisk jam būti čia... Neleisk jam būti čia... Neleisk jam būti čia..

Jo nebuvo.

Džulė sustojo kaip įbesta, nejausdama, kad ją stumdo ir pro ją grūdasi srautai besijuokiančių, kalbančių žmonių, kurie stengėsi lankstu apeiti ją ir išsiveržti iš oro uosto. Ji lėtai apsigręžė, žvilgsnis praslydo pro Polą Ričardsoną, kuris stabtelėjo ir atrodė besišnekąs su Tedu... pro grupę besijuokiančių meksikiečių, skubėjusių prie jos... pro aukštą, gunktelėjusį senyvą vyriškį žilstančiais plaukais, kuris nešėsi lagaminą, palenkęs galvą... pro motiną su vaiku... Senis! Džulės žvilgsnis staigiai nukrypo atgal į jį kaip tik tada, kai jis palengva pakėlė galvą ir pažvelgė į ją... jo šiltos šypsančios auksinės akys.

Tyliu riktelėjimu perspėjusi jį, Džulė žengė į priekį, vieną, du žingsnius ir leidosi bėgti, grūsdamasi pro minią, mėgindama įsiterpti tarp jo ir pavojaus, bet tuo metu vyriškas balsas nugriaudėjo: „SUSTOKIT. NĖ IŠ VIETOS, BENEDIKTAI!“

Žakas sustingo, vyrai čiupo jį ir bloškė prie sienos, tačiau jo žvilgsnis liko prikaustytas prie Džulės, įnirtingai įspėdamas ją neiti artyn. Kilo nežmoniškas triukšmas, keleiviai šaukė vienas per kitą, stengdamiesi pasitraukti iš kelio Meksikos policininkams, kurie bėgo į priekį, traukdami pistoletus, ir Džulė išgirdo save šaukiant jiems:

— Nesužeiskit jo! Nesužeiskit jo!

Polas Ričardsonas čiupo ją ir atitraukė atgal.

— Jie jį sužalos! — rėkė ji, muistydamasi jo rankose, kad ką nors pamatytų pro aplinkui ją susibūrusių vyrų kūnus. — Jie sužeis jį, sužeis jį!

— Viskas baigta! — sušuko Polas jai į ausį, mėgindamas ją sulaikyti ir nuraminti. — Tvarkoj. Viskas baigta!

Pagaliau žodžiai pasiekė jos sąmonę, ir Džulė sustingo. Negalėdama išsilaisvinti ar nežiūrėti, ji stebėjo, paralyžiuota skausmo, kaip Žakas buvo apsuptas ir iškratytas, prižiūrint žemaūgiui vyriškiui retėjančiais plaukais, kuris pasirodė esąs atsakingas už viską. Jis šypsojo, sekdamas, kaip Žaką krato meksikiečių policija, ir Džulė išgirdo jį sakant:

— Mes grįžtame namo, Benediktai, ir būsim drauge labai labai ilgai... — Jis nutilo, kai vienas iš policininkų ištraukė kažką Žakui iš kišenės ir ištiesė ranką. — Kas čia? — piktai paklausė jis.

Policininkas įmetė tą daikčiuką jam į delną, ir Džulė pajuto, kaip visas kūnas stingsta nuo piktos šypsenos, kai jis nuo daikto savo delne pažvelgė į bereikšmį Žako profilį.

— Kaip miela! — tyčiojosi jis, paskui staiga atsigręžė į Džulę ir žengė į priekį. — Aš prižiūrėtojas Hedlis, — prisistatė tiesdamas ranką. — Galvą guldau, šitas buvo skirtas jums.

Džulė nereagavo, nes Žakas dabar žiūrėjo į ją, ir nuo jo akių išraiškos jai norėjosi numirti. Jis be žodžių sakė, kad ją myli. Atsiprašo. Atsisveikina.

Jis dar galvojo, kad ji atsitiktinai juos atvedė pas jį.

— Paimk! — nuožmiai įsakė Hedlis.

Krūptelėjusi nuo jo tono, Džulė automatiškai ištiesė delną.

Daiktas, kurį jis įmetė į delną, buvo plonas deimantinis sutuoktuvių žiedas.

— O, ne! — suvaitojo ji, spausdama žiedą sau prie krūtinės, ir ašaros ėmė srūti jos skruostais. — Ne, ne, ne.

Ignoruodamas ją, Hedlis atsigręžė į meksikiečių policiją:

— Išgabenkit jį iš čia, — įsakė, mostelėjęs galva į duris, kur dešimtys policijos automobilių su besisukančiais švyturėliais buvo tylomis suvažiavę. Bet kai meksikiečių policininkai stūmė Žaką į priekį, Hedlis, matyt, pagalvojo, kad čia kažkas ne taip. — Palaukit, — paliepė jis, tada atsisuko į Džulę, ir kai Žakas buvo nutemptas šalia jos, pasakė perdėtai maloniai pikdžiugiškai šypsodamas:

— Panele Matison, aš buvau labai šiurkštus, nepadėkojau jums už bendradarbiavimą. Jei nebūtumėt padėjusi mums sukurti šio plano, taip ir nebūtume niekada sugavę Benedikto.

Žakas staiga kilsterėjo galvą, jo žvilgsnis nukrypo į kaltės priblokštą Džulės veidą ir ji baisiausiai kentėdama žiūrėjo, kaip iš pradžių jo akyse pasirodė netikėjimas, o paskui neapykanta. Tokia neapykanta, kad įsitempė visi jo veido raumenys ir virto įniršio kauke. Prasiveržus pykčiui, jis pasisuko į tuos, kurie jį buvo suėmę, ir puolė prie durų.

— Laikykit tą nevidoną! — sušuko Hedlis, ir išgąstis jo balse privertė panikos apimtus meksikiečius policininkus staiga griebtis lazdų.

Džulė išgirdo, kaip trinkteli medis, atsimušęs į kaulą, sausgysles, pamatė Žaką, suklumpant ant grindų, ir pašėlo, kai jie vėl iškėlė savo lazdas jam dar sykį trenkti. Ištrūkusi iš Polo rankų, ji puolė prie Hedlio. Dejuodama iš beprotiško skausmo dėl vyro ant grindų, nagais draskė Hedliui skruostą ir spardė jį, apimta pašėlusio įsiūčio, o Polas bandė ją sulaikyti. Hedlis sugniaužė kumštį, norėdamas jai užvožti, bet sustojo išgirdęs įniršusio Polo įspėjimą:

— Tu, nevidone, sadiste, tik paliesk ją ir aš tau parodysiu!

Pakėlęs galvą, riktelėjo vienam iš savo vyrų:

— Atvesk čia gydytoją! — Tada mostelėjo galva į Hedlį ir paliepė: — Ir išveskit jį iš čia!

Bet jam nereikėjo rūpintis, kaip nutraukti dar vieną nelygią kovą... Džulė nualpo ir tarsi nebegyva palengva nuslydo žemyn jo glėbyje.

62

Daktaras Delorikas išėjo iš Džulės miegamojo, nešinas juodu krepšiu, ir padrąsinamai nusišypsojo susirūpinusiai Džulės šeimai ir Ketrinai, kurie susibūrę svetainėje laukė jo prognozės.

— Ji tvirta. Po dvidešimt keturių valandų fiziškai bus visai sveika. Jei norit, galit įeiti ir palinkėti jai labos nakties. Ji gavo daug raminamųjų ir nežinos, kad jau rytas, ne naktis, gali nereaguoti ar net neprisiminti, kad jūs čia buvot, bet gal tada jai bus lengviau ilsėtis. Praeis kelios dienos, kol ji pasijus norinti grįžti į darbą.

— Paskambinsiu jos direktoriui ir paaiškinsiu, — skubiai tarė ponia Matison, atsistodama, išgąstingai žvelgdama į praviras Džulės kambario duris.

— Jums nereikės nei jam, nei kam nors kitam daug aiškinti, — tiesiai pasakė daktaras Delorikas. — Jeigu dar nebuvot įsijungę televizoriaus, vis tiek gal žinot, kad tai, kas vakar vakare įvyko Meksike, pasakojama visose eterio žinių programose šį rytą, transliuojamos vaizdo medžiagos, nufilmuotos atostogaujančiųjų, kurie į oro uostą buvo įsinešę vaizdo kameras. Gera žinia ta, kad, nepaisant smurto, kurio iš Meksikos policijos sulaukė Benediktas, šitose vaizdajuostėse Džulė užfiksuota kaip didvyrė, kuri bendradarbiavo vykdant planą žudikui sugauti.

Šeši veidai žvelgė į jį be jokio pasitenkinimo jo „gera žinia“, todėl vilkdamasis paltą, jis pridūrė:

— Kas nors turėtų likti su ja per artimiausias dvidešimt keturias valandas — tik akį užmesti ir užtikrinti, kad kas nors bus čia, kai ji atsibus.

— Mes liksime, — pasiūlė Džeimsas Matisonas, apkabindamas savo žmoną.

— Judu abu važiuosit namo ir nors kiek numigsit, jeigu norit nemokamo daktaro patarimo, — ryžtingai pasakė daktaras Delorikas. — Jūs atrodot išsekę. Mere, nenorėčiau jūsų guldyti į ligoninę, jūsų širdis ir taip silpna.

— Jis teisus, — neginčijamu tonu patarė Tedas. — Judu eikit namo ir šiek tiek pailsėkit. Karlai, tu ir Sara eikit į darbą ir, jeigu norit, grįžkit čia vakare. Aš, šiaip ar taip, laisvas per kitas dvi dienas, todėl liksiu čia.

— Jokiu būdu, — prieštaravo Karlas. — Tu nuo užvakar nemiegojai ir, be to, miegi kaip užmuštas. Jeigu miegosi, neišgirsi, jei Džulei tavęs prireiks.

Tedas jau žiojosi ginčytis, bet rado geresnį sprendimą.

— Ketrina, — kreipėsi į ją atsigręždamas, — ar liksi čia su manimi? Antraip Karlas ir Sara praras pusę darbo dienos, su manimi besiginčydami. O gal turi kitokio darbo?

— Norėčiau, — paprastai sutiko Ketrina.

— Vadinasi, nuspręsta, — užbaigė tėvas Matisonas, ir visa šeima per holą patraukė į Džulės miegamąjį, o Ketrina nuėjo į virtuvę pagaminti Tedui lengvų pusryčių.

— Džule, brangute, čia aš, tėtis. Mama čia su manimi.

Apsvaigusi Džulė pajuto, kaip kažkas liečia jai kaktą, o iš labai labai toli girdėti tėvo kuždėjimas:

— Mes mylime tave. Viskas bus gerai. Miegok.

Tada pasigirdo motinos balsas, ašaringas ir švelnus:

— Tu labai narsi, mieloji. Visada buvai narsi. Saldžių sapnų.

Kažkas baisiai dygaus brūkštelėjo jai per skruostą, privertęs ją krūptelėti ir nugręžti galvą, o šiurkštus Karlo juokas nuskambėjo jai ausyje.

— Kas šitaip elgiasi su mylimiausiu broliu vien dėl to, kad jis dar nesiskutęs... Myliu tave, brangute.

O tada Tedas pašaipiai tarė:

— Užteks Karlui riesti nosį! Aš tavo mylimiausias brolis. Mudu su Ketrina esam čia. Jeigu atsibusi, tik pašauk mus ir mes šoksim visom keturiom tau patarnauti.

Švelnus Saros balsas sušnibždėjo:

— Ir aš tave myliu, Džule. Saldžių sapnų.

Paskui balsai nutolo, nugrimzdo į tamsą, susimaišydami su visais kitais keistais garsais ir trikdančiais žmonių vaizdais, jie bėgo, šaukė, stumdėsi tarp ginklų, besisukančių švyturėlių ir ledinių akių, tarsi durklais badančių ją, o lėktuvo varikliai vis riaumojo ir riaumojo, ir riaumojo.

Ketrina išgirdo užsidarant paradines duris, dėdama ant padėklo skrebutį, džemą ir stiklinę apelsinų sulčių. Kaip vakar buvo žadėjęs, Tedas paskambino jai šįryt, vos tik parvežęs Džulę namo, bet kai atvyko Ketrina, šeima jau buvo susirinkusi, todėl visa, ką ji sužinojo apie tai, kas įvyko Meksike, buvo trumpas ir, be abejo, sušvelnintas variantas, kurį Tedas pateikė susirūpinusiems tėvams.

Nešina padėklu, ji pasuko į svetainę, paskui stabtelėjo, pamačiusi Tedą, sėdintį ant sofos, palinkusį į priekį, alkūnėmis įsirėmusį į kelius, galvą laikantį delnuose. Šitos beribės nevilties poza, kurią ji akies mirksniu perprato, radosi ne šiaip iš nuovargio.

— Baisu buvo Meksike, ar ne? — ramiai pasiteiravo ji.

— Daugiau negu baisu, — atsakė jis, trindamas delnais veidą, o ji tuo tarpu padėklą pastatė ant stalelio ir pati atsisėdo kitame sofos gale. Atsirėmęs rankomis į kelius, jis atsuko galvą į ją ir ėmė pasakoti:

— Tai buvo košmaras. Vienintelė mažytė paguoda, kad dar prieš prasidedant tam siaubui, Džulė buvo tokia isteriška, tokia pervargusi, kad, esu tikras, ji nesuvokė nė pusės to, kas vyko. Be to, Polas Ričardsonas sugebėjo ją laikyti ten, kur pusę reginio jai užstojo ta sumaištis, todėl ji negalėjo gerai matyti, tuo tarpu aš, — niūriai pridūrė jis, — buvau tokioje vietoje, iš kur viską puikiai mačiau ir nebuvau apimtas isterijos. Jėzau, buvo blogiau, negu galėjau įsivaizduoti...

Kai jis atrodė nebežinąs, kaip pradėti aiškinti, Ketrina paklausė:

— Nori pasakyti, kad Benediktas smarkiai priešinosi? Bandė prie jos prieiti ir ją sužeisti?

— Priešinosi? — pakartojo jis kartėlio pilnu balsu. — Ją sužeisti? Norėčiau, kad būtų pabandęs? Taip būtų buvę daug geriau, daug lengviau jai.

— Nesuprantu.

Kimiai atsidusęs, susmuko sofoje, žiūrėdamas aukštyn į lubas ir niūriai nusijuokė.

— Ne, jis nesipriešino... Kai tik suprato, kas vyksta, sustingo, nebandė pajudėti, pasilenkti arba bėgti, tik stovėjo nesipriešindamas, stebeilijo į Džulę ir purtė galvą, perspėdamas, kad ji nesiartintų ir slėptųsi. Nesudrebėjo, nepratarė nė žodžio, net kai jam uždėjo antrankius ir bloškė prie sienos, kad apieškotų. Meksikos policija be jokių skrupulų naudoja tai, ką mes vadiname „netinkama jėga“, ir jie šiurkščiai elgėsi su juo prisidengę apieškojimo pretekstu. Vienas daužė lazda per inkstus, kitas kalė jam per pakinklius, bet jis nesipriešino, nesigrūmė su jais ir neišleido nė garso. Dieve, gyvenime nesu regėjęs, kad žeminamas žmogus taip elgtųsi, prieš jį naudojant smurtą. Atrodė, jis žūtbūt nori išlikti ramus, kad jam visai nė motais, kas su juo daroma. Džulė net negalėjo matyti didžiumos to, kas vyko. Ji vis dar klykė jiems, kad jo nesužalotų.

— Išgerk, — pasiūlė Ketrina, paduodama jam į rankas stiklinę apelsinų sulčių. Jis atsitiesė ir dėkingai šyptelėjęs paėmė sultis, tarytum visą laiką būtų jų norėjęs, bet neturėjęs jėgų paimti. — Ar tai viskas? — paklausė ji, kai jis išgėrė beveik visas sultis.

Jis papurtė galvą ir vėl užėmė senąją pozą — rankos ant kelių, pečiai gunktelėję į priekį, akys įbestos į stiklinę, kurią ritino tarp delnų.

— Na, — sarkastiškai atsakė jis, — čia buvo tik geroji dalis.

— O kokia blogoji? — paklausė Ketrina išgąstingu balsu.

— Toji atėjo po kelių minučių, kai jie tempė Benediktą lauk. Hedlis, prižiūrėtojas iš Amarilo valstijos kalėjimo, kuris, beje, taip pat yra niekšingas sadistas, stabtelėjo pasveikinti Džulės priešais Benediktą.

— Kodėl jį dėl to reikėtų laikyti sadistu?

— Tau reikėjo pamatyti šypseną jo veide, kad suprastum. Benediktui ten stovint, Hedlis tyčia kalbėjo taip, tarsi Džulė būtų suplanavusi, kaip sučiupti ir įduoti Žaką.

Ketrina ranka stvėrėsi sau už gerklės, ir Tedas linktelėjo pritardamas jos nesąmoningam gynybiniam judesiui.

— Gali įsivaizduoti, kaip tai atrodė. Ir Benediktas taip pat. Jėzau, reikėjo pamatyti Hedlio veidą. Atrodė kaip žmogžudys. Tai vienintelis tinkamas žodis, ir tai dar visko nenusako. Jis bandė prieiti prie jos, o gal nusigręžti, nesu tikras, bet meksikiečiai tuo pasinaudojo kaip pretekstu mušti Žaką jai tiesiai prieš akis. Tada Džulė pasiuto ir puolė Hedlį. O paskui nualpo, ačiū Dievui.

— Kodėl Polas Ričardsonas nieko nedarė, kad to išvengtų?

Tedas susiraukęs žiūrėjo į stiklinę, paskui ją pastatė.

— Polo rankos buvo surištos... Anapus Meksikos sienos jis privalėjo veikti pagal jų įstatymus. Vienintelė priežastis, kodėl buvo įtraukta FTB, visų pirma ta, kad jie turėjo federalinį orderį suimti Benediktą dėl pagrobimo. Meksikos valdžia patvirtino tą orderį nepaprastai greitai, sutiko bendradarbiauti oro uoste, bet Meksikos policija turi visą jurisdikciją dėl Benedikto, kol jis bus perduotas prie Amerikos sienos.

— Kiek laiko tai užtruks?

— Šiuo atveju nė kiek. Užuot vežus jį prie sienos, kas paprastai daroma, Polas prikalbino nuskraidinti jį ligi mūsų sienos mažu privačiu lėktuvu. Jo lėktuvas pakilo beveik tuo pat metu, kaip ir mūsiškis. Prieš mums paliekant oro uostą, meksikiečiai pademonstravo pavėluotai atsiradusią socialinę sąžinę, — sarkastiškai pridūrė jis. — Jie vaikštinėjo konfiskuodami visas juostas, kurias galėjo gauti iš filmavimo kameras turėjusių žmonių. Polas nučiupo porą vaizdajuosčių, kurias jie pražiopsojo, ne dėl to, kad jį domintų meksikiečių policija, bet norėdamas apsaugoti Džulę, kad kas nors nepamatytų jos filmuose. Mačiau vieną juostą, kurią jie pražiopsojo per žinias. Bet beveik visą laiką kamera buvo nukreipta į Benediktą. Bent tokia menka paguoda.

— Kažkodėl spėju, kad Polas grįš čia kartu su ja.

Purtydamas galvą, Tedas pasakė:

— Jis turėjo būti Teksaso pasienyje, kad perimtų iš meksikiečių areštuotą Benediktą, o paskui perduotų jį Hedliui.

Ketrina akimirką tyrinėjo jo veidą.

— Ar tai viskas, kas įvyko?

— Ne visai, — atsakė jis griežtai. — Buvo dar viena detalė, dar vienas mirtinas smūgis jai, ko aš nepaminėjau.

— Kas?

— Štai, — pasakė Tedas, kišdamas ranką į marškinių kišenę. — Benediktas turėjo tai su savimi, ir Hedlis su didžiuliu pasimėgavimu įteikė jį Džulei. Atgniaužęs kumštį, jis be jokių įžangų įmetė žiedą į nieko neįtariančios Ketrinos ištiestą delną, žiūrėdamas, kaip iš netikėtumo išsiplečia jos akys, o paskui patvinsta ašaromis.

— O, Dieve mano, — sušnabždėjo ji, stebeilydama į deimantų ratelį, kibirkščiuojantį jos delne, — jis tikriausiai norėjo, kad ji turėtų ką nors labai ypatinga. Šitas nepaprastas.

— Nebūk sentimentali, — įspėjo Tedas, bet jo paties balsas buvo kimus. — Tas vyras — maniakas, žudikas.

Ji garsiai nurijo seiles ir linktelėjo:

— Žinau.

Nuo žiedo jos dešiniajame delne jis nukreipė žvilgsnį į milžinišką akmenį ant kairiojo jos piršto.

— Jis mažuliukas, palyginti su tuo, kurį nešioji tu.

Ji nusijuokė gniaužiamu juoku.

— Dydis — dar ne viskas. Be to, jis negalėjo jai leisti nešioti tokį žiedą kaip šis, nes būtų atkreipę dėmesį į juos, kad ir kur jie eitų. Todėl parūpino šitą, — tyliai svarstė ji.

— Čia visai paprastas deimantinis vestuvinis žiedas.

Ketrina nesutikdama purtė galvą.

— Nieko paprasta jame nėra. Pats žiedas ne aukso, o platinos ir aplinkui visas nusagstytas deimantais.

— Tai kas, kad jie nėra labai dideli, — bukai atsakė Tedas, bet jie abu pajuto palengvėjimą, galėdami akimirkai nukrypti nuo pokalbio temos.

— Dydis — dar ne viskas, — vėl pakartojo ji, sukiodama tarp pirštų žiedą. — Šitie akmenys kaip reta gražūs ir itin brangaus šlifavimo.

— Jie kvadratiniai.

— Pailgi. Toks šlifavimo būdas vadinamas „spinduliuojančiu“. — Prislopintu balsu ji dar pridūrė: — Jis turi puikų skonį.

— Jis beprotis ir žudikas.

— Tu teisus, — atsakė ji, dėdama žiedą ant stalo, tada pakėlė akis į jį, ir Tedas žvelgė į gražų veidą, kuris jį užhipnotizuodavo ir aptemdydavo jam protą. Dabar ji buvo kitokia. Vyresnė, švelnesnė, meilesnė. Susirūpinusi, užuot susidomėjusi vien savimi. Ji penkis kartus labiau geidžiama.

— Nepradėk kaltinti savęs, kad Džulė žeidžiama, — tarė ji švelniai. — Tu išgelbėjai ją nuo gyvenimo, kuris būtų buvęs kaip pragaras arba dar blogiau. Džulė tai žino.

— Ačiū, — ramiai padėkojo jis, tada ištiesė ranką išilgai sofos, atkragino galvą ir užsimerkė. — Aš, Keite, velnioniškai pavargau.

Tarytum jo kūnas būtų atgaminęs prisiminimą, nepritariant išvargusiam protui, jo delnas apėmė jos petį ir jis prisitraukė ją artyn. Tik tada, kai jos skruostas prisiglaudė prie jo krūtinės ir jos ranka atsidūrė ant jo alkūnės, jis iš tiesų suprato, ką daro, bet ir tada tai atrodė gana nepavojinga.

— Mums pasisekė, man ir tau, — kuždėjo ji. — Mes pamatėm vienas kitą, pamilom, susituokėm. O paskui viską metėm.

— Žinau.

Skausmingas apgailestavimas, kurį išgirdo savo paties balse, privertė jį staiga atmerkti akis iš suirzusio nustebimo ir jis palenkė galvą žiūrėdamas į ją. Ji norėjo, kad jis ją pabučiuotų, tai galėjai išskaityti jos apniukusiame veide.

— Ne, — atsakė jis griežtai, užmerkdamas akis.

Ji pasitrynė skruostu į jo krūtinę ir jis pajuto, kad jo pasipriešinimas ima trupėti.

— Liaukis, — perspėjo jis, — arba aš atsikelsiu ir eisiu miegoti į kitą kambarį.

Ji tučtuojau liovėsi, tačiau supykusi neatšoko nuo jo ir nepratrūko plūstis. O Tedas sulaikė alsavimą, kad ir ji tą padarytų. Prieš minutę jis buvo suglebęs iš nuovargio; dabar jo protas tebebuvo apmiręs, bet kūnas atgijo ir balsas buvo valdingas.

— Arba kelkis, — perspėjo jis neatsimerkdamas, — arba nusimauk tą žiedą, kurį mūvi.

— Kodėl? — sukuždėjo ji.

— Todėl, kad būsiu prakeiktas, jeigu mylėsiuos su tavimi, mūvinčia kito vyro žiedą...

Milijardo metų senumo deimantas, įvertintas ketvirčiu milijono dolerių, be ceremonijų nušokavo per stalelį. Jo balsas skambėjo pusiau kaip juokas, pusiau kaip vaitojimas:

— Keite, tu vienintelė pasaulyje moteris, kuri gali šitaip pasielgti su tokiu deimantu.

— Aš vienintelė moteris pasaulyje tau.

Tedas atlošė galvą ir vėl užsimerkė, mėgindamas ignoruoti šių žodžių teisingumą, bet jo ranka jau apglėbė jos sprandą, pirštai slydo į plaukus, atlošdami galvą. Atmerkęs akis, pažvelgė žemyn į ją, prisimindamas tuos pragariškus bendro gyvenimo metus, ir šaltą tuštumą, kuri buvo gyvenimas be jos, ir pamatė ašarą virpant jos akių voko kampelyje.

— Žinau, kad esi vienintelė, — sušnibždėjo jis ir, palenkęs galvą, liežuviu palietė sūrią ašarą.

— Jeigu duosi man dar vieną galimybę, aš tai įrodysiu, — karštai pažadėjo ji.

— Žinau, kad įrodysi, — šnibždėjo jis, bučiniu nušluostydamas jai antrą ašarą.

— Ar man duosi dar vieną progą?

Jis pirštais pakėlė jos smakrą, įsižiūrėjo jai į akis ir pražuvo.

— Taip.

63

Vis dar truputį apkvaitusi nuo vaistų, kuriuos buvo gavusi prieš dvidešimt keturias valandas, Džulė, ranka susiėmusi skaudančią galvą, netvirtais žingsniais iš savo miegamojo nužingsniavo į virtuvę, tada staigiai sustojo mirkčiodama nuo neįtikėtino reginio, kuris ją pasveikino: Tedas ir Ketrina stovėjo netoli kriauklės, tvirtai laikydami vienas kitą aistringame glėbyje. Tuo metu jos sąmonėje tvyrojo miglotas chaosas, ir ji nusišypsojo jaukiam namų paveikslėliui.

— Vanduo bėga, — pasakė ji sausu gergždžiančiu balsu, išgąsdindama visus tris.

Tedas pakėlė galvą ir išsišiepė jai, tačiau Ketrina pašoko, lyg būtų užklupta darant kažką bloga, ir išsiveržė iš jo glėbio.

— Džule, atleisk! — pratrūko ji.

— Už ką? — paklausė Džulė, eidama prie bufetuko ir imdama stiklinę, kurią pripylė vandens.

Išgėrė visą, mėgindama numalšinti keistą troškulį.

— Už tai, kad leidom tau mus tokius pamatyti.

— Kodėl? — paklausė Džulė, laikydama po čiaupu mažą stiklinaitę, kad vėl ją pripildytų, bet jos galva jau buvo pradėjusi blaivėti ir prisiminimai bandė brautis į ją.

— Nes, — sutrikusi vapėjo Ketrina, — mums to nederėtų daryti stovint priešais tave, ne tada, kai turėtume pagelbėti tau susidoroti su tuo, ką išgyvenai Meksike... — Ir staiga nutilo siaubo apimta, kai stiklinė išslydo Džulei iš rankos ir sudužo ant grindų.

— Nereikia! — pratrūko Džulė, delnais atsirėmusi į bufetą, ji bandė neleisti sau prisiminti įsiutusio Žako veido, tokio, koks jis buvo prieš Meksikos policijai ėmus jį mušti, ir garso, kai jo kūnas dunkstelėjo į grindis jai prie kojų. Ją vis dar krėtė drebulys, ji laikė tvirtai užspaudusi akis, užmerktas tam reginiui, paskui po minutės įstengė atsisėsti ir pasisukti. — Daugiau niekada apie tai nekalbėk, — paprašė ji. — Aš sveika, — pridūrė — jos žodžiuose buvo daugiau ryžto negu teisybės. — Viskas baigta. Aš būsiu sveika, jeigu jūs apie tai nekalbėsiu Man reikia paskambinti, — pridūrė ji, žiūrėdama į laikrodį ant sienos virš kriauklės ir nesuvokdama, kad daro priešingai, negu ką tik prašė. Džulė nukėlė ragelį, paskambino Polui Ričardsonui į darbą ir pasakė sekretorei savo pavardę.

Po paskutinio jausmų proveržio jautėsi išsekusi ir išsigandusi. Buvo baisiai įsitempusi ir tai pati suprato, žiūrėdama į drebančias rankas; tai turėjo liautis, tučtuojau. Gyvenimas daugeliui žmonių buvo sunkus, priminė ji sau, ir jai reikia nustoti sverdėjus nuo kiekvieno smūgio. Nedelsiant ji galėjo gauti receptą raminamiesiems ir virsti zombiu arba ramiai, protingai pasitikti ateitį. Laikas išgydo visa kita. Daugiau jokių ašarų, prisiekė ji sau. Daugiau jokių protrūkių. Jokio skausmo. Žmonės pasitiki ja — visi jos mokiniai mokykloje ir moterys, kurias vakarais mokė skaityti ir rašyti. Jos žiūrėjo būtent į ją, ir ji privalėjo joms parodyti, kaip pati tvarkosi su savo bėdomis.

Ji turėjo mokinių, kuriuos reikėjo mokyti, futbolo komandas — treniruoti. Jai reikia dirbti, ji privalo dirbti. Ji neturi teisės palūžti.

— Polai, — tarė ji truputėlį virpėdama, kai pagaliau prisiskambino. — Privalau jį pamatyti, privalau paaiškinti...

Jo balsas buvo užjaučiantis, malonus ir ryžtingas.

— Kol kas tai neįmanoma. Kurį laiką Amarile niekas negalės jo lankyti.

— Amarile? Tu pažadėjai man, kad jis bus paguldytas į psichiatrinę ligoninę diagnozei ir gydymui!

— Sakiau, kad bandysiu tai padaryti ir padarysiu, bet tam reikia laiko ir...

— Nekalbėk man apie laiką, — perspėjo ji, tačiau liko susitvardžiusi. — Tas prižiūrėtojas — pabaisa. Jis sadistas, galėjai tai matyti, kai jis buvo Meksike. Leis mušti Žaką, kol jis...

— Hedlis nepalies jo, — švelniai nutraukė ją Polas. — Tiek galiu tau pažadėti.

— Kaip galiu būti tikra? Privalau būti tikra!

— Esu tuo tikras, nes pasakiau jam, kad mes norėsim apklausti Benediktą dėl kaltinimo pagrobimu ir jis turi būti geros būklės. Hedlis žino, kad aš jo nemėgstu, ir žino, kad nejuokauju. Jis nekrės pokštų nei su manimi, nei su FTB, tuo labiau kad kalėjimo vadovybė tikrina jį dėl sukilimo, įvykusio pereitą mėnesį. Tarnyba ir savas kailis jam per brangūs.

— Aš nedalyvausiu Žako apkaltoje pagrobimu, — primygtinai priminė jam Džulė.

— Žinau, — atsakė Polas, ramindamas ją. — Tai buvo tiktai priemonė išlaikyti Hedlį kontroliuojamą, nemanau, kad šito iš tiesų prireiktų. Kaip jau sakiau, jis žino, kad kalėjimo vadovybė atlieka tyrimą ir įdėmiai jį stebi.

Džulė atsiduso su palengvėjimu, o jis patarė:

— Atrodo, šiandien tau geriau. Pailsėk. Atvažiuosiu tavęs aplankyti savaitgalį.

— Nemanau, kad tai gera mintis ...

— Ar nori mane matyti, ar ne? — ryžtingai pertraukė jis Džulę. — Gali rūpintis Benediktu, bet man rūpi tu. Jis žudikas, o tu padarei, ką privalėjai padaryti dėl jo ir dėl visų kitų. Ir nebandyk galvoti kitaip.

Džulė linktelėjo, tikindama save, kad jis teisus.

— Man bus gerai, — tarė ji. — Tikrai bus.

Pakabinusi ragelį, ji pažvelgė į Ketriną ir Tedą.

— Bus, — pažadėjo jiems. — Pamatysit. Taip malonu žinoti, — kalbėjo ji su lūpose virpančia šypsena, — kad kažkas gera radosi iš šio košmaro — judu abu.

Jų verčiama Džulė suvalgė pusryčius, tada pakilo nuo stalo ir vėl surinko telefono numerį.

Tvirtai pasiryžusi paraginti Metą Farelą panaudoti savo nemažą įtaką, kad Žakas būtų paguldytas į ligoninę, ji surinko jo buto numerį Čikagoje. Jo sekretorė juos sujungė, bet, kai Metas Farelas paėmė ragelį, jo reakcija į jos skambutį buvo blogesnė, negu Džulė būtų galėjusi įsivaizduoti.

— Tu pikta, klastinga kalė, — išrėžė jis. Jo balsas šnypštė iš įsiūčio. — Tau derėjo būti aktore! Nesuprantu, kaip buvau toks kvailas, kad patikėjau tavo vaidyba ir leidau tau pasinaudoti manimi Žakui sugauti! — jis padėjo ragelį. Džulė spoksojo į tylintį telefono ragelį savo rankoje, kol palengva ėmė suvokti, kad Žako draugas tikriausiai nemano, jog Tonio Ostino mirtis — Žako darbas. Pasiekti savo tikslą ir reabilituoti save jai buvo būtina. Ji paskambino į Čikagą, gavo Bankroft & Company pagrindinės universalinės parduotuvės numerį ir paprašė pakviesti Meredit Bankroft. Kai Meredit sekretorė prieš sujungdama primygtinai reikalavo Džulės pavardės, Džulė buvo įsitikinusi, kad Meredit atsisakys kalbėti. Tačiau po kelių minučių iš tolumos pasigirdo Meredit balsas — šaltas, santūrus, tačiau ji bent neatsisakė kalbėti.

— Ką jūs, Džule, norėtumėt apsvarstyti su manimi? — pasiteiravo ji.

Nepajėgdama išvengti maldaujančio tono, Džulė pasakė:

— Prašau tik mane išklausyti. Skambinau jūsų vyrui prieš kelias minutes klausdama, ar jis galėtų panaudoti savo įtaką, kad Žakas būtų perkeltas į psichiatrinę ligoninę, o jis padėjo ragelį, dar man nespėjus paklausti.

— Nesistebiu. Jis labai jūsų nekenčia.

— O jūs? — pasiteiravo Džulė, rydama seiles, kad kiek aprimtų. — Ar tikit, kaip ir jis, kad tą vakarą, kai jūs čia buvot, aš surezgiau planą Žakui sugauti ir jam įduoti, ir tuo tikslu pasinaudojau jumis abiem.

— Nejaugi ne? — paklausė Meredit, bet Džulė pajuto dvejonę jos balse ir įsitvėrė jos.

Žodžiams iš nevilties chaotiškai byrant, ji kalbėjo:

— Jūs negalit taip manyti. Prašau, prašau, nemanykit taip. Aš nuvykau aplankyti jo senelės po to, kai jūs buvot čia, ir ji pasakė man teisybę, kaip mirė Žako brolis. Meredit, Žakas jį nušovė! Trys žmonės, kurie jį buvo užrūstinę, nebegyvi. Aš negalėjau jam leisti nužudyti dar daugiau žmonių, privalot tai suprasti ir patikėti...

Už šimtų mylių Meredit atsilošė savo kėdėje ir ėmė trinti sau smilkinius, prisimindama juoką ir meilę Džulės svetainėje.

— Aš... aš jumis tikiu, — galiausiai tarė Meredit. — Tą vakarą, kai mudu su Metu buvom jūsų namuose, tai negalėjo būti jūsų darbas. Jūs jį labai mylėjot ir tai net negalėjo ateiti jums į galvą.

— Ačiū, — paprastai sukuždėjo jinai. — Sudie.

— Ar jums bus viskas gerai? — paklausė Meredit.

— Aš nebeprisimenu, kaip jautiesi, kai „viskas gerai“, — pasiguodė Džulė, bejėgiškai juokdamasi, paskui susitvardė ir mandagiai patikino: — Man bus gerai. Aš susidorosiu.

64

Per kitas savaites Džulė dorojosi su savimi vieninteliu jai žinomu būdu: visiškai vengė televizoriaus ir radijo, pasinėrė į darbą ir į dešimtį visuomeninės bei bažnytinės veiklos sričių, ir darbuodavosi tol, kol vakare išvargusi griūdavo į lovą. Ji ėmėsi individualių pamokų, savo noru pasisiūlė vadovauti bažnyčios fondo lėšų rinkimui, sutiko pirmininkauti Kytono dviejų šimtų metų jubiliejaus šventei, kuri buvo numatyta paskutinę gegužės savaitę su fejerverkais ir šokiais parke, ir karnavalu. Niekas Kytone neabejojo, kas Džulę vertė taip karštligiškai griebtis veiklos, bet dienoms bėgant žmonių slapti ir pasigailėjimo pilni žvilgsniai tapo vis retesni ir jie niekada nebūdavo tokie kvaili ir tokie beširdžiai, kad ją sveikintų už vyro, kurį mylėjo, įdavimą.

Dienos virto savaitėmis, kurios prabėgo pašėlusiai dirbant, tačiau palengva, labai palengva Džulė ėmė atgauti pusiausvyrą. Būdavo dienų, kai ji iš tiesų keturias ar penkias valandas negalvodavo apie Žaką, naktų, kai prieš užmigdama neskaitydavo jo vienintelio laiško, aušrų, kai negulėdavo nemiegodama, sausas akis įbedusi į lubas, prisimindama tokius dalykus kaip jų kvailą mūšį sniego gniūžtėmis arba jų nuostabią sniego pabaisą, ar kimius pašnibždomis jai tariamus meilius žodžius, jiems mylintis.

Polas kiekvieną savaitgalį praleisdavo Kytone, iš pradžių apsistodavo motelyje, vėliau, pakvietus jos tėvams, — jų namuose, ir visas miestas ūžė, kad FTB agentas, kuris buvo atvykęs į Kytoną suimti Džulės Matison, įsimylėjo ją. Tačiau Džulė primygtinai stengėsi apie tai negalvoti. Priešingu atveju ji būtų priversta Polui prisipažinti, jog jis veltui gaišta laiką, o ji norėjo ir toliau su juo matytis. Jai to reikėjo, nes Polas prajuokindavo ją. Ir dėl to, kad jis jai priminė Žaką. Ir šitaip jie išeidavo iš namų keturiese su Tedu ir Ketrina, o paskui jis palydėdavo ją namo ir pabučiuodavo, linkėdamas labos nakties, kaskart vis aistringiau. Tai įvyko jam leidžiant šeštą savaitgalį Kytone, kai kantrybė ir santūrumas ėmė krikti. Jie kartu su Tedu ir Ketrina buvo kine, ir Džulė pakvietė visus tris į savo namus išgerti kavos. Išėjus Tedui su Ketrinai, Polas čiupo jai už rankų ir privertė ją atsistoti.

— Puikiai praleidau savaitgalį, — pasakė jis ir šaipydamasis pridūrė: — nors ir privertei mane žaisti futbolą su neįgaliais vaikais, kurie mane nuvarė nuo kojų.

Ji nusišypsojo ir jo veidas sušvelnėjo.

— Man patinka, kai man šypsaisi, — sukuždėjo jis. — Ir tam, kad būčiau tikras, jog tu šypsai, kada tik pagalvoji apie mane, nupirkau tau kai ką.

Įkišęs ranką į kišenę, ištraukė plokščią aksominę dėželę ir įdėjo jai į rankas, žiūrėdamas, kaip Džulė ją atidaro. Joje buvo mažytis auksinis klounas su miniatiūrinėmis safyro akimis, pakabintas ant ilgos gražios grandinėlės. Kai Džulė atsargiai nuėmė grandinėlę, pastebėjo, kad klouno rankos ir kojos krypuoja, ir ėmė juoktis.

— Koks gražus, — apsidžiaugė ji, — ir juokingas.

— Gerai. Nusisek šią grandinėlę ir pasimatuok, — pasakė jis, pastebėjęs plonytę grandinėlę po apykakle.

Džulė instinktyviai čiupo už grandinėlės, bet per vėlai. Polas jau buvo ją ištraukęs ir pamatęs vestuvinį žiedą, kurį Žakas turėjo savo kišenėje Meksike.

Tylomis keikdamasis, jis griebė jai už pečių.

— Kodėl? — paklausė jis, akivaizdžiai stengdamasis jos nesupurtyti. — Kodėl kankini save tai nešiodama? Tu pasielgei teisingai, įduodama jį!

— Žinau, — atsakė Džulė.

— Tai leisk jam dingti, po velnių! Jis kalėjime ir liks ten iki gyvenimo galo. Tu turi savo gyvenimą — gyvenimą, kurį turėtų užpildyti vaikai ir vyras. Ko tau reikia, — pasakė jis jau kiek švelniau, rankoms slystant jai per pečius, — tai vyro, kuris pasiguldytų tave į lovą ir priverstų pamiršti, kad esi kada nors gulėjusi su kitu. Žinau, Džule, kad gulėjai, — pasakė jis, kai jos akys staiga susidūrė su jo akimis. — Ir tai nesvarbu.

Ji kilsterėjo smakrą ir ramiai, oriai atsakė:

— Kai man tai bus nebesvarbu, būsiu pasirengusi kam nors kitam. Bet ne anksčiau.

Plėšomas nevilties ir linksmumo, Polas nykščiu palietė jai smakrą.

— Dieve, kokia tu atkakli. Ką tu darytum, — pusiau rimtai paklausė jis, — jeigu aš išvažiuočiau į Dalasą ir niekada nebegrįžčiau?

— Man labai tavęs trūktų, — atsakė ji.

— Tu, ko gero, manai, kad tuo kol kas ir pasitenkinsiu? — irzliai pasakė jis, nes tai buvo teisybė.

Atsakydama ji drąsiai jam nusišypsojo ir palingavo galvą.

— Tu iš galvos kraustaisi dėl mano motinos virtuvės.

Juokdamasis jis čiupo ją į glėbį.

— Aš dėl tavęs kraustausi iš galvos. Pasimatysim kitą savaitgalį.

65

— Tikriausiai tai kokia nors klaida, — pasakė Emilė, nuo savo vyro nukreipusi žvilgsnį į jo buhalterį. — Mano tėvas niekada nepirktų akcijų ir niekada neinvestuotų pinigų ten, kur prikišo pirštus Tonis Ostinas, nieku būdu, jei žinotų, kad Tonis ten įsipainiojęs.

— Faktai rodo ką kita, panele Makdenjels, — ramiai tarė Edvinas Ferčaildas. — Jis investavo daugiau kaip 4 milijonus dolerių iš jūsų globos fondo į TA Productions, priklausiančią ponui Ostinui. Viskas buvo sąžininga, užtikrinu jus, nors, be abejo, nepelninga ir jūsų tėvo blogai patarta, nes Ostinas tuos pinigus naudojo išimtinai savo pragyvenimo išlaidoms. Aš nenoriu pasakyti, kad jūsų tėvas kaip nors kenkė, — užtikrino jis, kai ji ir toliau susiraukusi žiūrėjo į jį. — Jūsų tėvas pirko TA Productions akcijas jums, ir akcijos jūsų vardu. Vienintelė priežastis, privertusi mane šįsyk tai iškelti, ta, kad kaip naujas jūsų finansų patarėjas manau, jog metas parduoti akcijas vėl Ostino paveldėtojams, jeigu jie pirktų, arba atiduoti jas už vieną pensą, kad mes galėtume nebijoti nuostolių per kitą bendrųjų mokesčių atskaitymą.

Emilė iš visų jėgų stengėsi sudėstyti savo mintis nuosekliai.

— Ką mano tėvas sakė apie šias blogas TA Productions investicijas?

— Ne man svarstyti tai su juo arba abejoti jo sprendimais. Jis tvarkė jūsų fondą nuo pat jūsų vaikystės, tad sprendimas investuoti jūsų pinigus — išimtinai jo reikalas. Visa tai teisinga tarp jūsų ir jo.

Vienintelė priežastis, kodėl esu čia įpainiotas, ta, kad aš daugelį metų tvarkiau jūsų vyro finansinius reikalus dėl bendro pajamų mokesčių atskaitymo.

— Mano tėvas tikriausiai negalėjo suprasti, kad pats Tonis ir buvo TA Productions, — konstatavo Emilė.

Balti Ferčaildo antakiai pakilo dėl to, ką jis laikė klaidinga.

— Jeigu norit šitaip galvoti, — pasakė jis.

— Nekyla klausimas, ką aš noriu galvoti, — atsakė ji, šiurkščiai nusijuokusi, — tik tai, kad mano tėvas buvo apgautas, priverstas pirkti akcijas Tonio bendrovėje... Tai grynas makiavelizmas. Jis niekino tą žmogų.

— Nesuprantu, kaip jis galėjo būti apgautas, — nenorėjo sutikti Emilės vyras, išlaikydamas neutralų toną, žinodamas, kokia jautri ji buvo tėvo atžvilgiu. — Mudu su Edvinu šiandien kiek anksčiau svarstėm tai telefonu, ir nėra jokių abejonių, kad tavo tėvas nusipirko akcijas tiesiai iš Ostino.

— Kas verčia tave taip sakyti?

— TA neužsiima akcijų mainais. Kaip Edvinas minėjo prieš kelias minutes, tai privati kompanija, ir vienintelis būdas pirkti jų akcijas būtų iš paties Ostino arba jo atstovo.

Emilė žvilgsnį nukreipė į buhalterį.

— Ar jis turėjo kokį atstovą?

Edvinas Ferčaildas papurtė galvą ir užsidėjo akinius, atidžiai studijuodamas kažkokio dokumento kopijas.

— Jis tikrai nėra niekam mokėjęs už tai, kad kas nors jam atstovautų ar dirbtų už jį bet kokiose pareigose. Pagal TA korporacijos chartiją, kuri Sakramente žinoma visiems, Ostinas buvo vienintelis savininkas, direktorius ir akcininkas. Aš patikrinau kelis savo šaltinius; jis taip pat buvo ir vienintelis tarnautojas.

Nusiėmęs akinius, pažvelgė į sunkų auksinį Rolekso laikrodį ant savo riešo ir tarė:

— Jau po šešių. Neketinau taip ilgai jūsų gaišinti, bet mes peržiūrėjom viską, ką reikėjo apsvarstyti. Jeigu ketinat mėginti TA akcijas parduoti Ostino paveldėtojams, kuo anksčiau kreipsitės į juos, tuo geriau. Vėliau jie greičiausiai bus įtraukti į testamento tvirtinimo procedūras. Vos tik jūs man pranešk, ar žadat akcijas laikyti arba jas parduoti, baigsiu jūsų numatomų kitų metų mokesčių projektą.

Dikas linktelėjo, ir Ferčaildas kreipėsi į Emilę, jo tonas buvo taikus:

— Nenusiminkit, panele Makdenjels. Nors jūsų tėvas prarado jūsų keturis milijonus Ostino kompanijai, mes galėsime tai paimti kaip mokesčių atskaitymą iš kitų jūsų investicijų. Mokesčiai sumažins jūsų nuostolius ne mažiau kaip 3 milijonais.

— Neišmanau apie finansus ir mokesčius, — prisipažino Emilė abiem. — Paprastai tėvas man visa tai tvarkydavo.

— Tokiu atveju turėtumėt su juo apsvarstyti TA akcijų klausimą. Jis įsigijo beveik 20 akcijų per pastaruosius penkerius metus ir tikriausiai turėjo galvoje kokį pelno planą, apie kurį mes nieko nežinom. Gal jis sugebės nurodyti jums kokį nors pagrindą, kodėl būtų išmintinga tas akcijas palaikyti dar kiek ilgiau.

Emilė ištiesė jam ranką ir paspaudė.

— Ačiū, pone Ferčaildai, taip ir padarysiu.

— Prieš tai, — kreipėsi į ją Ferčaildas, kai Emilė įsikibo savo vyrui į parankę, — noriu jus patikinti, kad visais kitais atžvilgiais jūsų tėvo globa jūsų finansams buvo be priekaištų. Jūsų pinigus jis investavo išmintingai ir atsiskaitė už kiekvieną pensą, išleistą per pastaruosius penkiolika metų, įskaitant ir pinigus, investuotus į TA Productions.

Emilės veidas sustingo.

— Man nereikia, kad jūs ar kas nors kitas sakytų man, kad mano tėvas paisė mano interesų. Jis visada taip darė.

Automobilyje Emilė stebėjo, kaip jos vyras manevruoja blizgančiu BMW per piko valandos mašinų srautą.

— Buvau jam šiurkšti, ar ne? — paklausė ji.

Dikas kreivai dirstelėjo į ją, kai jie stabtelėjo įsižiebus raudonai šviesai.

— Tu užėmei gynybines pozicijas, bet šiurkšti nebuvai. Tu visada taip darai, kai kas nors susiję su tavo tėvu.

— Žinau, — atsiduso ji, — bet tam yra priežastis.

— Tu jį myli, o jis savo gyvenimą atidavė tau, — iškilmingai pareiškė Dikas.

Emilė pakėlė savo akis nuo jo rankos ant pavarų svirties.

— Yra ir kita priežastis. Gerai žinomi skandalai, kaip seniau daugelio vaikų-žvaigždžių tėvai švaistė ir net vogė kiekvieną vaiko uždirbtą centą. Mano tėvas buvo tikra priešingybė. Nors dabar yra įstatymų, neleidžiančių tėvams to daryti, daugybė žmonių elgėsi su mano tėvu taip, tarsi jis gyventų iš mano pinigų, ir net labai puikiai.

— Tikriausiai jie nebuvo matę jo namo, antraip šitaip nekalbėtų, — įterpė Dikas, perjungdamas iš antros į trečią pavarą, kai automobiliai vėl pajudėjo. — Per dešimtį metų jis nenudažė nė vienos sienos ir jam reikia naujų baldų. Aplinkui ten viskas apleista, o po poros metų bus nebesmagu gyventi.

— Žinau visa tai, bet jis nenori leisti pinigų. — Grįždama prie ankstesnės temos, ji tęsė: — Tu negali įsivaizduoti, kaip kartais jis jausdavosi pažemintas, būdamas mano tėvu. Aš vis dar prisimenu, kaip prieš penkerius metus jis ėjo pirkti automobilio. Pardavėjas džiaugėsi įsiūlęs jam ševrolė, kol nuvykau padėti tėčiui išrinkti spalvos. Kai tik tas vyrukas suprato, kas aš, o kartu ir kas tėtis, jis kokčiai ir įžūliai tarė: — Tai viską keičia, pone Makdenjels. Esu tikras, kad jūsų duktė norėtų šito greito sevilio, kuris jums patiko, ar ne, mieloji?

— Jeigu tai, ką žmonės galvojo apie jį, trikdė tavo tėvą, — pasakė Dikas, akimirką pamiršęs savo pasidygėjimą šiuo vyriškiu, — jis būtų galėjęs gauti dorą, garbingą darbą, kažką veikdamas greta mažosios Emilės globos. Tada jis gal turėtų kokį užsiėmimą, ne tik pasigerti ir voliotis, gailintis savęs, nes mažytė Emilė užaugo ir ištekėjo.

Akies kampučiu jis matė, kaip jai ištįso veidas, ir, ištiesęs ranką skersai sėdynės, apglėbė ranka jos sustingusį petį.

— Atleisk, — atsiprašė jis. — Tikriausiai esu pavydus snarglius, kuris praranda pusiausvyrą dėl to, kad jo žmoną sieja neįprastai artimas ryšys su tėvu. Ar atleisi man?

Linktelėjusi ji patrynė skruostą į jo plaštakos viršų, bet dailus jos veidelis liko susimąstęs, ir jis tai matė.

— Ne, tu dar neatleidai, — pastebėjo jis, mėgindamas juokais išblaškyti neįprastai niūrią jos nuotaiką. — Atsiprašymo negana. Aš pelniau spyrį subinėn... pelniau, — jis sudvejojo galvodamas, — nusivesti tave pas Entonį šį vakarą, užsakyti tau pačią brangiausią vakarienę, sėdėti ten ir žiūrėti, kaip visi spoksos į mano žmoną.

Ji nusišypsojo jam, garsiosios duobutės jos veide išryškėjo, o jis delnu palietė jai skruostus ir ramiai pasakė:

— Myliu tave, Emile. — Juokdamasis dar pridūrė: — Nors tu savo veide ir turi tas juokingas duobutes, vis tiek myliu tave. Ne kiekvienas vyrukas įstengtų nepaisyti šito gamybos broko, bet aš galiu.

Ji prunkštelėjo, o jis išsišiepė jai, bet šypsena išblėso, kai ji metė iššūkį:

— Ar myli mane taip, kad užvežtum mane į tėvo namus, prieš mums vykstant vakarieniauti?

— Kodėl? — suirzęs paklausė jis.

— Turiu su juo pasikalbėti apie pinigus, kuriuos jis investavo pas Tonį. Negaliu įsivaizduoti kodėl, ir tai mane varo iš proto.

— Manau, — atsakė Dikas, trinktelėdamas per posūkio rodykles ir keisdamas bėgius, kad galėtų pasukti į jos tėvo namus, — manau, kad tiek myliu tave.

Emilė nuspaudė zumerį prie tėvo namų durų, ir po ilgokos pauzės jis atidarė duris, laikydamas viskio stiklinę rankoje.

— Emile, vaikeli? — pralemeno jis, žiūrėdamas į ją paraudusiomis akimis, kokias tris dienas nesiskutęs. — Nežinojau, kad šį vakarą atvažiuosi. — Visiškai ignoruodamas Emilės vyrą, jis apkabino ją per pečius ir įtraukė vidun.

Buvo girtas, Emilė tai suprato, jausdama, kaip ją perveria neviltis ir sielvartas, kai žvalgėsi po niūrų jo butą, ne mirtinai girtas, bet sunkiai pastovintis ant kojų. Kadaise jis buvo visiškas abstinentas, bet per pastaruosius kelerius metus gėrimo priepuoliai jam užeidavo vis dažniau.

— Kodėl neužsidegi šviesos? — pasiūlė ji, tiesdama ranką ir uždegdama vienintelę lempą svetainėje.

— Man patinka tamsa, — atsakė jis ir, ištiesęs ranką jai už nugaros, vėl užgesino. — Saugu ir malonu.

— Man labiau patiktų truputis šviesos, kad Emilė už ko nors užkliuvusi nepargriūtų ir neužsimuštų, — ryžtingai pasakė Dikas ir, ištiesęs ranką, vėl įžiebė lempą — Kas tave privertė čia užvažiuoti? — paklausė tėvas, tarytum Dikas nė nebūtų kalbėjęs. — Tu niekada manęs nebeaplankai, — nusiskundė jis.

— Pereitą savaitę dusyk buvau čia, — priminė jam Emilė. — Bet atsakysiu į tavo klausimą — atvykau pakalbėti apie reikalus, jeigu esi nusiteikęs. Diko buhalteris turi keletą klausimų, į kuriuos reikia atsakyti prieš jam apskaičiuojant mokesčius.

— Žinoma, žinoma. Reikia tai reikia, mieloji. Eime į mano kabinetą, kur laikau visas bylas.

— Man reikia paskambinti į keletą vietų, — pasakė Dikas Emilei. — Pasikalbėk su tėvu, o aš pasinaudosiu telefonu. — Jis apsižvalgė, ieškodamas telefono, bet svetainėje jo nepamatė.

— Virtuvėje, — paaiškino ji, ir jis linktelėjo, jau eidamas ten link.

Emilė įkandin tėvo užlipo laiptais aukštyn į miegamąjį, kurį prieš daugelį metų buvo pavertęs kontora; jis atsisėdo už stalo, vienintelės švarios vietos visame name, jeigu nekreiptum dėmesio į dulkių sluoksnį. Bufetukas ir spintelės byloms laikyti buvo apkrauti begale įrėmintų Emilės nuotraukų: Emilė — kūdikis, vos pradėjusi vaikščioti, ketverių metų vaikas, Emilė — balerinos sijonėliu, Helovyno šventės kostiumu, kostiumu, kurį vilkėjo pirmąsyk vaidindama pagrindinę rolę, Emilė — trylikos metų, plaukai surišti į arklio uodegą, penkiolikos — su pirma puokštele, gauta iš berniuko. Dabar, žiūrėdama į nuotraukas, ji pirmąsyk suprato, kad beveik visose tėvas buvo drauge su ja. O tada pastebėjo dar kai ką — šviesa nuo lempos ant dulkėto stalo skaisčiai apšvietė stiklus rėmuose, tarsi jie būtų neseniai nuvalyti.

— Ką nori žinoti, brangute? — paklausė jis, gurkštelėjęs iš stiklinės.

Emilė svarstė, ar jai neužsiminus apie būtinybę pradėti gydytis nuo alkoholizmo, bet pastaruosius du sykius, kai ji iškėlė tą klausimą, jis iš pradžių buvo pritrenktas, o paskui užsiuto. Sukaupusi visą drąsą, ji taktiškai ėmėsi šio reikalo.

— Tėti, tu žinai, kokia dėkinga esu tau už tai, kad visus mano pinigus įdėjai į globos fondą ir šitiek metų juos tvarkei. Ar žinai? — paklausė ji, kai jis, sukryžiavęs rankas, žiūrėjo tarsi kiaurai per ją.

— Be abejo, žinau. Atidėdavau kiekvieną centą ir savo gyvybe saugojau. Niekada sau nieko neimdavau, išskyrus dvidešimties dolerių valandinį atlyginimą, ir tik tada, kai primygtinai to reikalaudavai. Tu buvai tokia protinga, — ilgesingai prisiminė jis. — Šešiolikos metų kaip subrendusi moteris kalbėdavai su savo tėvu, grasindama, kad jeigu nepaimsiu sau didesnės algos, išmesi mane iš darbo.

— Teisybė, — atsainiai sutiko Emilė. — Taigi aš noriu, kad nė akimirkos negalvotum, jog abejoju tavo sąžiningumu, kai šio to tavęs paklausiu. Aš tik bandau perprasti tavo mąstymą. Nesiskundžiu dėl tų pinigų, kuriuos praradai.

— Praradau pinigus? — piktai paklausė jis. — Ką, po velnių, nori pasakyti?

— Tuos keturis milijonus dolerių, kuriuos investavai į Tonio Ostino firmą per pastaruosius penkerius metus. Tos akcijos bevertės. Kodėl tai padarei, tėti? Žinojai, kad aš jo nekenčiu, ir visada jaučiau, kad pats dar labiau jį niekini.

Akimirką jis nejudėjo, paskui palengva pakėlė galvą, o jo akys buvo kaip giliai nugrimzdusios degančios žarijos, ir Emilė nejučia prisispaudė nugara prie kėdės.

— Ostinas, — tyliai tarė jis, jo šypsena iš pradžių buvo pikta, o paskui virto guodžiančia. — Tu gali dėl jo daugiau nesijaudinti, brangute. Aš juo pasirūpinau. Mums nebereikės pirkti jo suklastotų akcijų. Tai liks mūsų mažyte paslaptimi.

— Kodėl mes turėjom pirkti jo suklastotas akcijas? — pasiteiravo Emilė, nepaaiškinamai sunerimusi dėl tėvo veido išraiškos, jo balso ir dėl menkai apšviesto kambario niūrumo.

— Jis mane privertė. Aš nenorėjau. Dabar jis nebegyvas ir man nebereikia to daryti.

— Kaip jis galėjo tave priversti investuoti keturis milijonus mano pinigų į savo bendrovę, jeigu tu šito nenorėjai? — paklausė ji griežčiau, negu ketino.

— Nekalbėk tokiu tonu su manimi, panelyte! — staiga užširdo jis. — Aš tau užtvosiu.

Emilę taip išgąsdino tas nelauktas grasinimas žmogaus, kuris niekada per visą jos gyvenimą nebuvo rankos pakėlęs prieš ją, kad ji atsistojo.

— Pašnekėsim apie tai kitą kartą, kai būsi sukalbamas.

— Palauk! — stulbinančiu greičiu jis siekė skersai stalo ir griebė ją už alkūnės. — Nepalik manęs, brangute. Man baugu. Tai ir viskas. Daugelį dienų nebemiegu, nes man taip baugu. Aš tavęs niekada neskaudinau. Žinai tai.

Jis atrodė staigiai ir tikrai išsigandęs, ir Emilę tai sukrėtė.

Plekšnodama jam per ranką, jausdamasi ne kaip vaikas, o kaip motina, ji švelniai pasakė:

— Aš neišeisiu, tėti. Nebijok. Sakyk, kas negerai. Aš suprasiu.

— Išsaugosi paslaptį? Persižegnok.

Ji linktelėjo, krūptelėjusi nuo šito vaikiško prašymo.

— Ostinas privertė mane pirkti šias akcijas. Jis... jis šmeižė mus, ištisus penkerius metus tas šunsnukis melžė mūsų pinigus.

— Mūsų? — pratrūko ji, negalėdama patikėti ir nekantraudama.

— Tu ir aš esam viena komanda. Kas ištinka vieną, ištinka ir antrąjį, ar ne?

— Aš... aš taip manau, — Emilė atsakė atsargiai, mėgindama sutramdyti vidinį drebulį, kad jis nepaveiktų jos balso. — Kodėl Tonis šmeižė mus?

— Jis, — atsakė tėvas, prislopinęs balsą lyg koks bendrininkas, — žinojo, kad mes nužudėm Reičelę.

Emilė pašoko nuo kėdės ir stovėjo it stabo ištikta, spoksodama į jį.

— Beprotybė. Tu... tikriausiai toks girtas, kad tau vaidenasi! Kokį tikslą galėjai turėti, žudydamas Žako žmoną?

— Jokio.

Emilė ištiestus delnus atrėmė į stalą.

— Kodėl šitaip kalbi? Tai beprotybė.

— Niekada daugiau man šito nesakyk! Šitaip sakė jis, ir tai melas! Aš nesu beprotis. Man baugu, kodėl negali šito suprasti? — Jo balsas virto inkštimu.

— Kas sakė, kad tu beprotis, tėti? Ir kodėl tau baugu? — kantriai kamantinėjo ji, tarsi kalbėdama su suglumusiu apkvaitusiu aštuoniasdešimtmečiu seniu.

— Ostinas sakė, kad esu beprotis, tą naktį, kai jį nužudžiau.

— Žakas Benediktas nužudė Tonį Ostiną, — ryžtingai pataisė jį Emilė. — Visi taip mano.

Jo akys paklaiko iš baimės, ir jis užsivertęs išlenkė taurę ligi dugno.

— Ne visi taip mano! — sušuko jis, su trenksmu statydamas taurę ant stalo. — Vyrai — privatūs sekliai — du sykiu buvo atėję kalbėtis su manimi po tos nakties. Jie nori, kad pasiaiškinčiau, kur buvau, kai tai įvyko. Jie kažkam dirba, tikrai dirba, bet nesisako kam. Kažkas įtaria mane, brangute, ar tu nesupranti? Jie išsiaiškino, kad Ostinas šmeižė mane, ir netrukus išsiaiškins, kodėl šmeižė, o tada jie sužinos, kad nužudžiau Reičelę ir Ostiną.

Stengdamasi kalbėti ramiai, kai kiekviena jos kūno ląstelė virpėjo iš pašėlusio išgąsčio, Emilė paklausė:

— Kam tau prireikė žudyti Reičelę?

Jis išskėstais pirštais braukė sau per plaukus.

— Nebūk buka — aš ketinau nužudyti Ostiną! Norėjau jį nužudyti. Norėjau, kad jis mirtų, bet tas kvailys Benediktas persigalvojo, kas turėtų iššauti pirmas — Ostinas ar Reičelė.

Emilė sunkiai įkvėpė oro.

— Kodėl norėjai nužudyti Tonį?

— Žinai kodėl! — atkirto jis, susmukęs kėdėje, o ašaros ėmė riedėti jam iš akių. — Jis davė mano mažajai mergytei narkotikų ir užtaisė jai kūdikį. Manei, kad aš nieko nežinojau, bet aš žinojau, — sugergždė jis užsimerkdamas. — Tave rytais pykindavo ir aš paskambinau tam daktarui Dalase, norėdamas sužinoti, kas tau, ir seselė man viską paaiškino. Ji manė, kad aš tavo vyras, kai išgirdo pavardę. — Trindamas ranka akis jis kūkčiodamas pasakė: — Tau buvo tik šešiolika, o jis užtaisė tau kūdikį ir leido tau vienai važiuoti pasidaryti aborto. O pats visą tą laiką trainiojosi su ta kekše Reičele, ir abu juokėsi tau už nugaros. Kai ištekėjai, Ostinas vis grasindavo pasakysiąs tavo vyrui, kad įtaisė tau kūdikį... ir apie tai, ką padarei.

Emilė nukėlė rankas nuo kėdės ranktūrių ir nuo drėgnų delnų liko du įspaudai odoje. Jai teko dusyk nusikrenkšti, prieš pradedant kalbėti, žodžiai nieko bendra neturėjo su jos sąmonėje šėlstančia audra.

— Dikas žino, kas man nutiko tada, prieš daugelį metų. Prieš kelias savaites aš jam net pasakiau, kad tai buvo Tonis... Slėpiau tai, nes nenorėjau tavęs skaudinti ir juo labiau, kad jaustum gėdą dėl manęs.

— Kažkas žino, kad aš tai padariau, — pasakė jis susiėmęs už galvos, o nuo raudos jam ėmė krūpčioti pečiai. — Nužudysiu jį, kai tik sužinosiu, kas jis, — pagrasino, keldamas galvą, tada įsispitrėjo į tarpdurį, o ranką įkišo į rašomojo stalo stalčių.

— Verčiau pradėkit nuo manęs, — pasakė Emilės vyras iš tarpdurio, įeidamas į kambarį ir tempdamas drebančią Emilę iš jos kėdės, — nes aš taip pat žinau.

Užuot išsigandęs, Džordžas Makdenjelsas pažvelgė į savo dukrą ir kaip tikras bendrininkas sušnibždėjo:

— Jis teisus, Emile. Bijau, kad mums teks nužudyti tavo vyrą.

Jis atsistojo ir Emilė pamatė lempos šviesą atsimušant nuo revolverio tėvo rankoje.

— Ne! — sušuko ji, mėgindama kūnu užstoti savo vyrą, o jis tuo tarpu bandė patraukti ją į šalį.

— Pasitrauk, mieloji, — įsakė tėvas. — Jam neskaudės. Nieko nejaus. Numirs prieš atsitrenkdamas į grindis.

— Tėti! — suriko ji, stumdama Diką atbulą prie durų, išskėtusi rankas. — Tau teks peršauti ir mane, kad pataikytum į jį. Juk tu šito nenori, ar ne?

Diko balsas buvo keistai ramus, nors pirštai smigo jai į pečius, stumdami žmoną į saugesnę vietą.

— Padėkit ginklą, Džordžai. Jeigu nužudysit mane, teks nužudyti ir Emilę, kad ji nepraneštų policijai, o aš žinau, kad jūs jos nenuskriausit. Jūs tik bandėt ją apsaugoti.

Vyriškis su ginklu susvyravo, o Dikas maloniu balsu įsakė:

— Nuleiskit ginklą. Mes jums padėsim paaiškinti žmonėms, kad jūs tik bandėt ją apginti.

— Aš pavargau nuo baimės, — inkštė jis, kai Emilė prasmuko pro tarpdurį ir įpuolusi į jo miegamąjį čiupo telefoną ir surinko 911. — Aš nebegaliu miegoti.

Palengva eidamas į priekį, ištiesęs vieną ranką, Dikas pasakė:

— Jums daugiau nebereikės bijoti. Gydytojai duos jums tablečių, kurios padės užmigti.

— Mėgini mane apgauti, šunsnuki! — šaukė Makdenjelsas, ir Dikas metėsi prie ginklo kaip tik tuomet, kai uošvis nusitaikė jam į krūtinę.

Miegamajame Emilė išgirdo prislopintą šūvio driokstelėjimą ir kažką sunkaus dunkstelint į grindis: ji numetė telefoną, staigiai apsisuko ir, bėgdama iš kambario, atsitrenkė į savo vyro krūtinę.

— Neik ten! — įspėjo ją, paimdamas į glėbį, užtempė ją atgal į miegamąjį ir siekė telefono.

— Tėti! — sukliko ji.

— Jam nieko bloga! — pasakė Dikas, mėgindamas ją sutramdyti ir tuo pat metu iškviesti greitąją pagalbą. — Krisdamas jis galva trenkėsi į stalą ir dabar kraujuoja kaip paskerstas paršas.

66

Trys advokatai pakilo nuo konferencijų stalo. Buvęs arčiausiai Emilės ištiesė ranką ir spustelėjo jos delną tardamas:

— Žinau, panele Makdenjels, kaip sunku jums buvo, ir negaliu apsakyti, kaip vertinu jūsų pastangas šįryt rasti mus, atstovaujančius Zakariui Benediktui, nedelsėt pas mus atvykti.

— Buvo visai nesunku, — atsakė Emilė, o jos balsas nuo streso ir sielvarto buvo įsitempęs. — Prisiminiau, kokia juridinė firma jam atstovavo, ir kai šįryt jiems paskambinau, jie nukreipė mane pas jus.

— Kai ponas Benediktas buvo apkaltintas nužudęs Tonį Ostiną, artimas pono Benedikto draugas nusprendė, kad būtų geriau, jeigu šį kartą mes jam atstovautume.

Ištraukdama iš jo delno savo ranką, Emilė suspaudė abu savo delnus.

— Ar galit jį šiandien ištraukti iš kalėjimo?

— Bijau, kad ne. Tačiau, jeigu norit, galit palydėti mane į policijos nuovadą šįryt ir jiems pareikšti, ką mums ką tik pasakėt, kad Žakas kuo greičiau būtų išlaisvintas.

Emilė linktelėjo, bet iškankintoje jos sąmonėje šmėkštelėjo seni filmai, kuriuose ji matė, kaip Žakas su antrankiais išvedamas iš teismo, ir naujasis, kurį ji ne kartą žiūrėjo per pastarąsias savaites, kaip jis mušamas Meksikoje... ir visa tai už nusikaltimą, kurio jis neįvykdė... nusikaltimą, už kurį netiesiogiai buvo atsakinga ji.

— Nesuprantu, kodėl jie šiandien negali išleisti jo iš kalėjimo, — nusistebėjo ji, stengdamasi susivaldyti nepravirkusi dėl savo kaltės ir gėdos. — Mes palauksim priimamajame.

Kai ji pasišalino kartu su savo vyru, Džonas Sylingas apžvelgė išsišiepusius savo partnerius advokatus ir siekė telefono.

— Sjuzen, — kreipėsi jis į savo sekretorę. — Susisiekit telefonu su kapitonu Jorgenu, tada paskambinkit Metjui Farelui į Čikagą ir pasakykit jo sekretorei, kad tai skubu. Paskui suraskit Viljamą Veslį iš Amarilo prokuratūros, Teksase. Ir užsakykit tris vietas skrydžiui į Amarilą rytojaus rytui.

Po penkių minučių sekretorė zumeriu pranešė į konferencijų kambarį:

— Kapitonas Jorgenas prie telefono.

— Ačiū, — padėkojo jis, o paskui paspaudė mygtuką, sujungdamas su pirmąja linija. — Kapitone Jorgenai, — linksmai tarė jis. — Ar norėtumėt išbandyti savo šansus tapti mūsų naujuoju policijos komisaru, o kartu ir žiniasklaidos herojumi? — Jis klausėsi, o jo šypsena vis labiau platėjo. — Man reikia ko nors, kas galėtų priimti pareiškimą dėl Tonio Ostino ir Reičelės Evans mirčių ir neišplepėtų to, ką girdėjo, kol po vienos ar dviejų dienų neduosiu žinios. — Ir pridūrė: — Man regis, jūs tai sugebėsit. Mes atvyksim po keturiasdešimt penkių minučių.

Ant telefono aparato įsižiebė dar dvi švieselės, kai jis padėjo ragelį ir per vidaus liniją pasigirdo jo sekretorės balsas:

— Ponas Farelas — antroje linijoje, o Viljamas Veslis, Amarilo prokuroras, — trečioje.

Sylingas atsiliepė antrąja linija, ir kai jis kalbėjo, jo balsas jau nebebuvo abejingas.

— Pone Farelai, jūs prašėt mus informuoti apie bet kokius naujus įvykius, ir skambinu jums, kad praneščiau, jog šįryt sulaukėm netikėto lūžio Zakario Benedikto byloje.

Savo Čikagos kontoroje Metas atsuko nugarą Interkorpo vykdomo komiteto posėdžiui, vykstančiam aplinkui jo stalą, ir paklausė:

— Kokio?

— Emilė Makdenjels. Vakar vakare jos tėvas prisipažino nužudęs Reičelę Evans ir Tonį Ostiną. Šiuo metu jis vietos ligoninėje, jam atliekamas psichikos patikrinimas, tačiau jis viską prisipažįsta. Pati Emilė mums viską papasakojo ir atidavė ginklą, kuriuo buvo nušautas Ostinas.

— Smulkmenas galėsit pateikti vėliau. Per kiek laiko galėsit paleisti Žaką?

— Rytoj vyksim pas Teksaso prokurorą, parodysim jam Emilės Makdenjels pareiškimą, įteiksim jam habeas corpus[8] raštą, paskui įtikinsim nedelsiant jį įteikti teisėjui teisme. Jeigu seksis ir teisėjas sutiks pasirašyti, tada važiuosim į valstijos sostine Ostine, kad pasirašytų apeliacinio teismo teisėjas, ir ponas Benediktas turėtų būti paleistas už laidą.

— Už laidą, — pakartojo Metas tyliu kandžiu balsu. — Už ką?

Sylingas krūptelėjo nuo tono, kuris, kaip buvo pasakojama, Farelo verslo priešus sutaikydavo ir versdavo prakaituoti.

— Ar jis buvo kaltas, ar ne, tačiau, bėgdamas iš kalėjimo, pažeidė Teksaso įstatymus. Faktiškai jis nusižengė. Nebent mums pasisektų ir mes labai gerai sugebėtume įtikinti. Apygardos prokuroras Amarile gali norėti, ir tikriausiai norės, turėti šiek tiek laiko, kol nuspręs ką daryti. Mes nurodysim, kad fizinis susidorojimas su juo Meksike buvo daugiau negu bausmė. Priklausomai nuo prokuroro nuotaikos, jis gali arba sutikti ir rekomenduoti bylos teisėjui išankstinį užstatą ir viską atmesti, arba gali užsispirti.

— Tada užtikrinkite jo gerą nuotaiką arba priverskit, — negailestingai perspėjo Metas.

— Gerai, — sutiko Sylingas.

— Jeigu mes tučtuojau nesulauksim valdžios atstovų pagalbos, noriu, kad apie viską būtų painformuota žiniasklaida. Ji ims veikti.

— Sutinku. Aš su savo partneriais rytoj rytą išvykstu į Amarilą.

— Šį vakarą, ne rytoj, — pataisė jį Metas. — Aš jus ten pasitiksiu. — Jis padėjo ragelį, Sylingui nespėjus paprieštarauti, ir paspaudė vidaus telefono mygtuką. — Eleonora, — kreipėsi jis į savo sekretorę, — atšauk visus rytojaus ir porytdienos mano susitikimus.

Los Andžele advokatas padėjo telefono ragelį. Pakėlęs antakius, pasakė kitiems dviem vyrams:

— Jeigu jūs kada nors stebėjotės, ką bendra turi Farelas ir Benediktas, aš ką tik sužinojau, jie abu puikūs klientai.

— Ir jie moka didelius honorarus, — pajuokavo vienas iš advokatų.

Sylingas linktelėjo ir skubiai pasisuko.

— Pradėsim užsidirbinėti savąjį, ponai, — ir paspaudė mygtuką trečiai linijai.

— Pone Vešli, — tarė jis, taip sumoduliavęs savo balsą, kad jis tuo pat metu buvo ir tvirtas, ir malonus. — Žinau, kad jūsų pirmtakas, Oltonas Petersonas, buvo prokuroras Zakario Benedikto byloje prieš penkerius metus, ir suprantu, kad tai ne jūsų kaltė; bet atrodo, kad buvo labai smarkiai nusikalsta teisingumui. Man reikia jūsų pagalbos kuo greičiau tam atitaisyti... Savo ruožtu aš pasirūpinsiu, kad žiniasklaida suprastų, jog veikėt skubiai, atitaisydamas skriaudą. Vis tiek, kad ir ką jūs darytumėt, Zakaris Benediktas iš tos istorijos išeis kaip kankinys ir didvyris. Žiniasklaida užsimanys kieno nors kraujo už jam padarytą skriaudą, ir nenorėčiau, kad tai būtų jūsų kraujas. — Jis stabtelėjo klausydamas. — Ką, po velnių, aš čia kalbu? Kodėl mums viso to neapsvarsčius per vakarienę šiandien vakare septintą valandą?

67

Ketrina staigiai nuspaudė stabdžius ir sustabdė žviegiantį automobilį priešais Džulės namus, keikdamasi, kai pamatė kieme priešais namą dviratį, tai reiškė, kad dabar Džulė moko vaikus. Palikusi rankinę automobilyje, ji nubėgo šaligatviu, nesibeldusi pravėrė duris ir įėjo į valgomąjį, kur prie stalo sėdėjo Džulė kartu su trimis mažais berniukais.

— Džule, turiu su tavimi pasikalbėti, — uždususi pasakė ji, — svetainėje.

Padėjusi į šalį elementorių, Džulė nusišypsojo savo mokiniams ir nurodė:

— Vili, skaityk toliau balsu. Aš tuojau sugrįšiu.

Jausdamas, kad vyksta kažkas įdomaus, Vilis Dženkinsas skaitė, kol mokytoja nutolo tiek, kad nebegalėjo jo girdėti, tada nusišiepė dviem savo bičiuliams.

— Kažkas vyksta, — pasakė jis, prislopinęs šiurkštų balsą ligi kuždesio, persilenkdamas kėdėje, kad geriau matytų svetainę.

Džonis Everetas žvilgterėjo per petį, kai šonu pasuko invalido vežimėlį ir ėmė žiūrėti į tą pusę. Tomas Vimplis, kurio dešinė koja buvo amputuota nuo kelio, pasuko savo vežimėlį į vietą ir pritariamai linktelėjo.

— Kažkas svarbaus, kertu lažybų.

Pats imdamasis reguliuotojo ir šnipo vaidmens, Vilis nutykino ligi durų.

— Panelė Keihil jungia televizorių... — pranešė jis grįžtelėjęs, paskui vėl atsigręžė į svetainę.

— Ketrina? — kreipėsi Džulė ir iš to, koks įtemptas buvo draugės veidas, ir iš to, kaip karštligiškai ji ieškojo vieno televizijos kanalo, jautė, kad tai kažkaip susiję su Žaku. — Nekankink manęs! Pasakyk, kas nutiko? Tai dėl Žako? Kas nors blogai?

Purtydama galvą, Ketrina atsitraukė nuo televizoriaus.

— Visa tai galima išgirsti per žinias. Jie pertraukia savo programą, kad praneštų. NBC sakė, kad jie turį vaizdajuostę ir parodysią ketvirtą trisdešimt. — Ji dirstelėjo į savo laikroduką. — Kaip tik dabar.

— Kas tai? — pratrūko Džulė.

— Gera žinia, — skausmingai juokdamasi pasakė Ketrina. — O gal ir bloga, priklausys nuo to, kaip pažiūrėsi. Džule, jis... — Ji staigiai nutilo, rodydama į televizorių, kai diktorius pasakė, kad jie pertraukia savo reguliarią programą specialiu žinių pranešimu. Ekrane pasirodė Tomo Brokou veidas.

— Labą dieną, ponios ir ponai, — pasisveikino jis. — Prieš valandą Amarile, Teksase, Zakaris Benediktas buvo išleistas iš Amarilo valstijos kalėjimo, kur kalėjo nuteistas keturiasdešimt penkeriems metams už savo žmonos, aktorės Reičelės Evans nužudymą. Benedikto advokatai gavo jo paleidimo raštą dėl formalaus pareiškimo, kurį pateikė Emilė Makdenjels, kartu su Benediktu, Evans ir Toniu Ostinu vaidinusi „Lemtyje“

Džulė nesąmoningai siekė Ketrinos rankos ir stipriai suspaudė, Brokou kalbant toliau:

— NBC sužinojo, kad panelės Makdenjels pareiškime greičiausiai buvo priesaika patvirtintas liudijimas, jog prieš dvi dienas jos tėvas, Džordžas Makdenjelsas, jai prisipažino nužudęs Reičelę Evans ir aktorių Tonį Ostiną, kuris pereitą mėnesį buvo rastas negyvas savo namuose Los Andžele.

Iš Džulės krūtinės išsiveržė pasitenkinimo, kančios ir triuškinančios kaltės dejonė. Ji abiem rankomis įsitvėrė kėdės atlošo, kad nesukniubtų, kai ekrane pasirodė Amarilo valstijos kalėjimo vartai, ir ji pamatė išeinantį Žaką su tamsia eilute ir kaklaraiščiu, lydimą per lietų ligi limuzino, o tuo tarpu Brokou pranešė:

— Benediktas paliko kalėjimą kaip laisvas žmogus, lydimas savo Kalifornijos advokatų. Limuzine jo laukė senas draugas pramonininkas Metjus Farelas, kurio tvirtas tikėjimas Benedikto nekaltumu nebuvo paslaptis nei žiniasklaidai, nei valdžios atstovams. Be to, šone stovėjo pažįstama moteris, nors garsiųjų duobučių skruostuose nė žymės. Pažiūrėjus į šią vaizdajuostę, aišku, kad ji nesitikėjo būti pastebėta, bet atvyko įsitikinti pati, kad Benediktas tikrai saugiai paleistas.

Džulė stebėjo, kaip Metas skubiai nuėjo prie limuzino, paskui sustojo, žiūrėdamas į kairę, kur po skėčiu su savo vyru stovėjo Emilė Makdenjels, jos veidas buvo iškreiptas skausmo. Akimirką Žakas pastovėjo, žiūrėdamas į ją, paskui palengva prisiartino.

Ašaros riedėjo Džulės skruostais, žiūrint, kaip Žakas paėmė Makdenjels į savo glėbį. Paleido ją, perdavęs jos vyrui, o paskui dingo limuzine, kuris nuskubėjo tolyn, o Brokou pridūrė:

— Amarilo reporteriai, sužinoję apie Benedikto paleidimą, nuskubėjo į Amarilo oro uostą, tikėdamiesi išgirsti jo pareiškimą. Tačiau jis drauge su Farelu išvyko pastarojo privačiu reaktyviniu lėktuvu. NBC sužinojo, kad skrydžio plane, užpildytame Farelo piloto, užrašytas kelionės tikslas — Los Andželas, kur Farelas turi jam priklausantį namą, nors šiuo metu jis išnuomotas ekrano žvaigždei Polui Restermanui ir jo žmonai.

Springdama nuo ašarų, Džulė pažvelgė į Ketriną ir kimiai pasakė:

— Metas Farelas niekada nesiliovė juo tikėjęs. Žakas turėjo bent vieną ištikimą draugą.

— Nepradėk savęs plūsti, — perspėjo ją Ketrina, bet jos pačios balsas nuo emocijų buvo įsitempęs, o Džulė vis tiek jos negirdėjo. Ji stebeilijo į ekraną ir klausėsi Brokou, kai tas pasakė:

— Amarilo prokuroras Viljamas Veslis ruošiasi padaryti pareiškimą iš Teismo rūmų.

Ekrane pasirodė Teismo rūmų laiptai, kur tamsiaplaukis trisdešimtmetis vyras išėjo pro duris ir kreipėsi į minią reporterių, kurie mojuodami mikrofonais, vienas per kitą šaukdami pateikinėjo jam klausimus.

Palaukit, — įspėjo jis, dėdamasis akinius, — kol perskaitysiu pareiškimą, o tada kiek galėdamas jums atsakysiu. — Kai triukšmas nutilo, jis iškėlė lapą, kurį laikė rankoje ir ėmė skaityti: — Vakar Zakario Benedikto Kalifornijos advokatai pareikalavo specialaus susitikimo su mano kontora čia, Amarile. Per susitikimą mums buvo pateiktas priesaika patvirtintas panelės Emilės Makdenjels pareiškimas, liudijantis, kad jos tėvas, Džordžas Andersonas Makdenjelsas prisipažino nužudęs Reičelę Evans ir Entonį Ostiną. Panelė Makdenjels, savo pareiškimą padiktavusi policijos kapitonui Džonui Jorgenui Orendžo apygardoje, Kalifornijoje, taip pat atidavė 45 kalibro automatinį pistoletą, priklausantį jos tėvui. Preliminariniais duomenimis tyrimai, atlikti šį rytą, rodo, kad kulkos, nužudžiusios poną Ostiną, buvo paleistos iš šio ginklo. Tučtuojau po mūsų susitikimo su pono Benedikto advokatais, jie pateikė habeas corpus raštą čia, Amarile, reikalaudami, kad iš Amarilo valstijos kalėjimo jų klientas būtų paleistas. Raštą pasirašė, neprotestuojant mano kontorai, teisėjas Volkotas, o tada jis buvo perduotas į Valstijos teismo rūmus Ostine, kad jį pasirašytų apeliacinio teismo teisėjas. Parašas buvo gautas šį rytą, ir Zakaris Benediktas atitinkamu laiku paleistas. Dar yra kai kurių teisinių formalumų, kurie turi būti sutvarkyti dėl jo pabėgimo iš Amarilo valstijos kalėjimo prieš du mėnesius, nes tai Teksaso įstatymų pažeidimas. Tačiau advokatų kontora mano, kad ponas Benediktas ir taip pakankamai brangiai jau sumokėjo sumuštas Meksikos policijos už savo trumpą neteisėtą laisvę, taip pat penkeriais neteisėto įkalinimo metais už nusikaltimą, kurio, kaip paaiškėjo, jis neįvykdė. Yra klausimų? — pasiteiravo jis, pakeldamas akis į reporterius.

Klausimų buvo daugybė, bet jis atsakė į vieną, kuris buvo ištartas garsiausiai:

— O kaip dėl Džulės Matison pagrobimo? Ar Žakas bus teisiamas dėl jo?

— Tai priklausys, ar panelė Matison norės pateikti jam kaltinimus civiliniame ar kriminaliniame teisme. Mūsų kontora nieko bendra su tuo neturi.

Tarpduryje Vilis atitraukė savo žvilgsnį nuo iškamuoto mokytojos veido ir grįžo pas savo bičiulius prie valgomojo kambario stalo, kur jie negalėjo nei matyti, nei girdėti televizijos programos.

— Tai vėl tas menkysta Benediktas, — įnirtęs sušnibždėjo jis. — Jį išleido iš kalėjimo, o ji verkia dėl jo. — Susirinkęs nuo stalo knygas, pradėjo grūsti jas į mokyklinį krepšį. — Mes tuoj pat galim susirinkti savo mantą ir nešdintis iš čia. Panelė Matison nenorės, kad mes matytume ją verkiančią. Ir iš to, kaip ji sriūbauja, galima spėti, kad dar ilgai nesiliaus.

Kiti berniukai skubiai pakluso savo vado įsakymui, tačiau Džonis Everetas pakėlė susirūpinusį strazdanotą veidelį į Vilį.

— Kodėl, Vili, matydama Benediktą televizoriuje, ji verkia?

Čiupdamas savo mokyklinį krepšį, Vilis automatiškai pagelbėjo Timui pajudėti iš vietos invalido vežimėlyje.

— Mama sakė, kad jis sudaužė jai širdį, štai kodėl. Mano mama sako, kad ir visas miestas tai žino.

— Jis menkysta, — pasakė Timas.

— Baisus menkysta, — pridūrė Džonis, traukdamasis atbulas invalido vežimėliu nuo stalo ir sukdamas į virtuvę, kur specialiai įrengta nuožulnuma nuo kiemo durų vedė į alėją.

Ant šaligatvio priešais namą trys berniukai stabtelėjo pro atitrauktas užuolaidas žiūrėdami į savo mokytoją, kuri šnirpštėsi nosį, o tuo tarpu panelė Keihil tapšnojo jai per petį. Ji pakėlė akis ir pamatė juos stovint, nusišypsojo padrąsinančiai, pamojavo ranka ir linktelėjo, parodydama, kad jie gali eiti namo.

Bejėgiškai nustėrę jie leidosi žemyn gatve.

— Nekenčiu Zakario Benedikto, — pareiškė Džonis.

— Aš taip pat, — pritarė Timas.

— Taip, ir aš, — neatsiliko Vilis, stumdamas savo dviratį. Globėjo vaidmenį prisiėmęs, praktiškasis Vilis pridūrė: — Džoni, mudu ateisim į mokyklą anksti rytą. Įspėsim klasės vaikus, kurį laiką neerzinti panelės Matison. Jokių spjaudomų gumulėlių. Jokio bėgimo iš pamokų. Nieko. Timai, tau nereikia rūpintis dėl savo klasės, nes panelė Matison jiems nedėsto. Tavo darbas pranešti vaikams iš komandų, kurias ji treniruoja. Visiems pasakyti, kad būtų jai geri ir klausytų jos.

— Jie klausinės kodėl, — tarė Timas, sumaniai vežimėliu apvažiuodamas sausą šaką, gulinčią skersai šaligatvio.

— Pasakyk jiems, kad Benediktas vėl uždavė jai širdį ir pravirkdė. Tai nėra paslaptis, nes visi suaugusieji mieste tai žino.

68

— Sveikas sugrįžęs, pone Benediktai! — Beverly Hills viešbučio administratorius atskubėjo, pamatęs registruojantis Žaką prie fojė stalelio tą popietę, kai Žakas buvo paleistas iš kalėjimo. — Aš jums paskyriau geriausią namelį, o visas personalas pasiruošęs jums patarnauti. Pone Farelai, — mandagiai kreipėsi į jį administratorius, kai Metas pasirašinėjo prie stalelio greta Žako. — Jūsų sekretorė man sakė, kad jūs tik šią naktį būsit pas mus. Prašom sakyti, kuo aš ar mano personalas gali jums padėti.

Jiems už nugaros žmonės, kurių buvo pilna fojė, gręžėsi spoksoti, ir Žakas išgirdo, kaip tarsi vėjas suošė tariamas jo vardas.

— Atsiųskit į mano namelį didelį butelį šampano, — nurodė jis nuolankiam klerkui prie stalelio, pastūmėdamas į priekį registracijos anketą. — Paskui atsiųskit vakarienę dviem aštuntą valandą. Jeigu per perjungiklį man kas nors mėgins prisiskambinti, pasakykit, kad aš čia neužsiregistravęs.

— Taip, pone Benediktai.

Linktelėjęs Žakas apsisuko ir vos nesusidūrė su gražia blondine ir stulbinančia brunete, kurios tiesė jam kokteilių servetėles ir rašiklius.

— Pone Benediktai, — akinamai šypsodama kreipėsi į jį blondinė, — gal galim gauti jūsų autografą?

Šyptelėjęs tik lūpomis, o ne akimis, Žakas pakluso, bet kai brunetė padavė jam pasirašyti savo servetėlę, jis pamatė kampe užrašytą kambario numerį ir neklysdamas pajuto, kad po servetėle jam į delną spraudžiamas raktas. Jis užrašė savo pavardę ant servetėlės ir grąžino jai.

Akies kampu Metas stebėjo jam pažįstamą reginį, niekuo nesiskiriantį nuo to, kokį jau buvo matęs šimtus kartų anksčiau.

— Tai, — santūriai pasakė jis, kai jie iš fojė nusekė paskui administratorių supančių viešbutį kotedžų link, — šį vakarą man teks vakarieniauti vienam?

Atsakydamas Žakas žvilgterėjo į raktą savo delne, sviedė jį į krūmus ir pažiūrėjo į laikrodį.

— Dabar keturios. Duok man dvi valandas pokalbiams telefonu, o paskui mudu atšvęsim mano išlaisvinimą.

Po dviejų valandų, kai Metas įėjo į Žako kotedžą, Žakas vilkosi naujus marškinius ir movėsi plačias kelnes, kurias prieš kelias dienas skubiai pristatė jo senas siuvėjas. Siuvėjas išėjo su ašaromis savo apsiblaususiose akyse, į kišenę įsikišęs Žako užsakymą dviem tuzinams naujų kostiumų, marškinių, kelnių ir sportinių švarkų. Vietos rolsroisų agentas panašiai džiūgavo dėl Žako grįžimo ir pažadėjo rytą į viešbutį pristatyti tris automobilius Žakui apžiūrėti.

— Aš nemanau, — pasakė Metas septintą valandą, kai Žakas pagaliau padėjo telefono ragelį po ilgai trukusio pokalbio telefonu, kai įtikino savo nuomininkus priimti didelę sumą pinigų kaip atlyginimą už tai, kad jie išsikraustytų iš jo Ramiojo vandenyno uolėtos pakrantės namų. — Melsiuos pačiam pragarui, kad man pavyktų tave prikalbinti porai dienų atsigulti į ligoninę, kad nuodugniai išsitirtum sveikatą. Mano žmona primygtinai tvirtina, kad turėtum tai padaryti.

— Tu teisus, — santūriai atsakė Žakas, eidamas prie baro paruošti abiem gėrimo. — Tau nereikia melstis, kad mane įtikintum. — Žvilgterėjęs į išrikiuotus butelius ant baro, išsišiepė ir pridūrė: — Šampano ar ko nors stipresnio?

— Ko nors stipresnio.

Pritariamai linktelėjęs, Žakas įmetė ledo į dvi krištolines stiklines ir pripylė škotiško viskio praskiesdamas trupučiu vandens, tada vieną stiklinę padavė Metui. Pirmą kartą išėjęs iš kalėjimo, Žakas leido sau atsipalaiduoti. Tylomis stebėjo savo draugą, mėgaudamasis laisvės realybe ir neišreiškiamu dėkingumu, kurį jautė Metui.

— Pasakyk man ką nors, — iškilmingai paprašė Metas.

— Ką nori išgirsti?

Slėpdamas savo skausmingą sentimentalumą po juoko kauke, Žakas pripažino:

— Nėra būdo atlyginti tau už ištikimybę ir draugystę. Ką galėčiau įteikti kaip pavėluotą vestuvinę dovaną?

Du vyrai žiūrėjo vienas į kitą, abu suvokdami, kokia prasminga ši akimirka, tačiau jie buvo vyrai ir per didelis sentimentalumas buvo neįsivaizduojamas. Metas gurkštelėjo gėrimo ir susimąstęs suraukė kaktą, tarytum susikaupęs galvotų ką atsakyti.

— Atsižvelgiant į pavojaus, į kurį mane įstūmei, didumą, manau, kad graži sala Egėjo jūroje būtų deramas tavo dėkingumo ženklas.

— Tau jau priklauso sala Egėjo jūroje, — priminė jam Žakas.

— Tu teisus. Tuo atveju leisk man tai aptarti su Meredit, kai grįšiu namo.

Žakas matė, kaip sušvelnėjo jo akys, kai paminėjo žmonos vardą, ir subtilų pasitenkinimą, pasigirdusį balse, kai ištarė žodį namo. Tarsi žinodamas, ką Žakas galvoja, Metas pažvelgė į stiklinę ir nurijo dar vieną gurkšnį gėrimo.

— Ji nekantrauja susipažinti su tavimi.

— Ir man velnioniškai nekantru, — jo balse atsirado pajuokavimo tonai, kai kalbėjo toliau: — Būdamas kalėjime, sekiau visą tą dramą, iškilusią viešumon, kai vėl ėmei merginti savą žmoną. — Truputį atsitokėjęs, Žakas pridūrė: — Nustebau, kad niekada nebuvai man sakęs, jog prieš penkiolika metų buvai ją vedęs.

— Papasakosiu tau tikrą istoriją, tą dalį, kurios laikraščiai nesugebėjo išknisti, bet kokį kitą kartą. Kai įsikursi, atsivešiu Meredit ir Marisą ir mes pabūsim drauge.

— O jeigu po šešių savaičių? Tai pakankamai laiko, kad viskas vėl grįžtų į savo vėžes. Suruošiu pokylį. — Jis valandėlę pamąstė. — Gegužės dvidešimt antrą, jeigu tai tinka tavo tvarkaraščiui.

— Šešios savaitės? Ką gali nuveikti per trumpas šešias savaites?

Žakas kryptelėjo galva į stalelį greta telefono ir be jokių emocijų pareiškė:

— Čia skubūs pranešimai, kuriuos, kaip sako mano perjungiklio operatoriai, turėčiau žinoti, nors jie ir sakė skambinusiems, kad aš čia nepriregistruotas. Žvilgterėk į juos.

Paėmęs pranešimus, Metas pavartė juos. Tarp pranešimų buvo ir du iš keturių didžiųjų studijų vadovų, keleto nepriklausomų prodiuserių ir du iš buvusio Žako agento.

Mesdamas juos šalin, Metas, smagiai šypsodamas, pasakė:

— Visur tas pats. Sveikas, parvykęs namo! Mes žinojom, kad esi nekaltas, o dabar turim pasiūlymą, kuriam neatsispirsi.

— Įnoringi šunsnukiai, ar ne? — pastebėjo Žakas be jokios pagiežos balse. — Juokinga, bet į kalėjimą jie niekad man nesiuntinėjo tokių meilės laiškelių. Dabar jie skambina į kiekvieną viešbutį mieste, kur, kaip jie mano, galėčiau būti apsistojęs, ir palieka žinutes.

Metas nusijuokė, paskui surimtėjo ir prakalbo apie rūpestį, kuris kamavo nuo to laiko, kai tik Žakas išėjo į laisvę.

— Ką darysi su Džule Matison, jeigu ji tave apkaltins...

Žako šypsena dingo, akys virto ledo gabaliukais.

— Niekada daugiau neminėk man jos vardo! — atšovė jis. — Niekada!

Nuo jo tono Metas suraukė antakius, bet daugiau nieko nepasakė. Vėliau, tą patį vakarą, savo kotedže jis paskambino Meredit pranešti jai, kad rytą parskris namo, ir painformuoti, ką dabar veikia Žakas.

— Jis yra gavęs telefonu ištisą paklodę pasiūlymų filmuotis, kurie laukia iš visų Holivudo studijų. Jis nori suruošti vakarėlį po šešių savaičių, dvidešimt antrą, jei mes galėsim ten būti.

Čikagoje Meredit apvyniojo telefono laidą sau aplink pirštą ir atsargiai ištarė vardą, kurio Metas be galo nekentė.

— O kaip su Džule Matison?

— Ji nepakviesta, — sarkastiškai atsakė Metas ir, sušvelninęs savo balsą, pridūrė: — Jeigu manai, kad neprotingai elgiuosi, tu nepatikėsi, kaip reaguoja Žakas, vos paminėjus jos vardą.

Meredit nepasidavė:

— Ar kas nors bent akimirką susimąstė, kaip ji jaučiasi dabar, žinodama, kad jis nekaltas dėl tų žmogžudysčių?

— Be abejo, jaučiasi nusivylusi, kad velniop nuėjo jos didvyrės įvaizdis.

— Metai, kad ir ką galvotum, jinai jį mylėjo. Žinau, kad mylėjo. Mačiau.

— Mes jau tai svarstėm, mieloji, ir pati žinai, tai ginčytinas klausimas. Žakas jos nekenčia ir tai nėra laikina. Būsiu namie rytoj iš ryto. Kaip Marisa?

— Ilgisi tavęs.

Pilnas švelnumo jo balsas pažemėjo:

— O kaip Marisos mamytė?

Meredit nusišypsojo.

— Dar labiau ilgisi tavęs.

69

— Pone Benediktai, ar negalėtume jūsų nufotografuoti su panele Kouplend? — šaukė Los Angeles Daily News reporterė, stengdamasi perrėkti muziką ir penkis šimtus svečių, dalyvaujančių gausiose savaitgalio vaišėse Žako namuose. Žakas jos neišgirdo, ji atsisuko į kitus reporterius ir juokdamasi gūžtelėjo:

— Koks smūgis! — pasakė ji, rankos mostu kviesdama vieną iš penkiasdešimties frakuotų patarnautojų, besisukiojančių po minią su užkandžiais ir gėrimais tiems, kurie nenorėjo vargti, eidami į didelę baltą palapinę, kur maisto tiekėjai vaišino omarais, ikrais ir daugybe kitų gardumynų. Už jų didžiulis plaukimo baseinas su romėniškomis kolonomis knibždėte knibždėjo svečių, kai kurie iš jų apsirengę gėrė ir šūkavo.

— Jis tik šešios savaitės laisvėje, o tik pažiūrėkit! — linksmai kalbėjo ji, imdama taurę su Dom Perignon šampanu nuo padėklo. — Jis pasaulio viršūnėje, aistringesnis negu bet kada. Visi pramonės magnatai čia atvyko, vos tik jam mostelėjus pirštu, netverdami džiaugsmu sulaukę garbės būti pakviesti į jo „sugrįžimo pokylį“. — Ji gurkštelėjo šampano ir tam, kad pokalbis nenutrūktų, patikėjo, ką dauguma jau žinojo. — Jo agentas sako, kad Paramount, Universal ir Fox studijos siūlo jam bet kokį scenarijų, kurio jis tik norėtų, ir už kitą filmą jam duoda ligi 20 milijonų. Jis nori dvidešimt penkių ir didesnės pajamų dalies.

— Neblogai tam, kuris penkerius metus nedalyvavo versle, — juokaudamas tarė CBS reporteris; jis, taip pat kaip ir Daily News reporteris, skrupulingai vengė žodžio „kalėjimas“ ne dėl to, kad būtų labai taktiškas, bet greičiau dėl praktiškų sumetimų. Žako spaudos atstovas išaiškino visiems reporteriams, kuriems pavyko patekti į šitą pobūvį, kad yra trys dalykai, apie kuriuos užsiminęs būsi išmestas ir visam laikui prarasi galimybę ateityje gauti iš jo interviu. Tos visam laikui uždraustos temos buvo jo kalinimas, jo mirusi žmona ir Džulė Matison.

NBC reporteris žvilgterėjo į rankinį laikrodį, apsidairė savo operatoriaus ir pamatė jį stovintį šalia plaukimo baseino, bandantį flirtuoti su kažkokia žvaigždute, vilkinčia itin trumpą spandekso suknele, su gilia iškirpte.

— Jo spaudos atstovas sakė, kad, jeigu per pobūvį nelįsim prie jo, jis visiems mums duosiąs dviejų minučių interviu ir pozuosiąs kelioms nuotraukoms. Jeigu jis to netrukus nepadarys, negalėsiu šios juostos pateikti dešimtos valandos žinioms.

Tarytum galiausiai supratusi jų dilemą, Selė Morison, daugelį metų tvarkiusi visus Žako reikalus, susijusius su žiniasklaida, rankos mostu parodė, kad jie susiburtų į krūvą, paskui per minią nusigavo ten, kur Žakas klausėsi trijų prodiuserių, besivaržančių dėl jo dėmesio, o Dajana Kouplend laikėsi įsikibusi jam į dešinę parankę. Jiems bežiūrint, Selė užkalbino jį, jis linktelėjo, permetė žvilgsniu reporterius ir, atsiprašęs jį apsupusio būrelio žmonių, nuėjo prie reporterių drauge su Dajana.

70

— Kaip smagiai praleidau vakarą, — entuziastingai pareiškė Ketrina, kai įėjo į restorano paviljoną, kur jau sėdėjo jos vyras, Džulė ir Polas Ričardsonas. Eiti į kiną šeštadienio vakarą, paskui pas Mandilosą pavakarieniauti tapo ritualu per pastarąsias tris savaites, kai Džulė nusprendė mestis į pilną keršto gyvenimą, kuris visus daugiau išgąsdino, negu nuramino.

— Argi ne smagu? — klausė ji, žiūrėdama į jų giedrus šypsančius veidus.

— Fantastiška, — pritarė Tedas.

— Puiku, — patvirtino Polas.

Jis apglėbė ranka Džulę per pečius:

— Kaip manai? — juokavo jis. — Ar atsakytum, jog tai, kad mes visi kartu susirenkam kiekvieną savaitgalį, smagu, fantastiška ar puiku?

— Nuostabu, — tučtuojau pripažino Džulė. — Ir oras koks šiandien malonus, ar ne? Gegužė visada buvo mano mėgstamiausias mėnuo.

Per tas šešias savaites, kai Žakas buvo paleistas iš kalėjimo, pasikeitė ne tiktai oras. Pereitą mėnesį, tėvas Matisonas Keihilų svetainėje tyliai iš naujo sutuokė Tedą ir Ketriną.

Polas Ričardsonas atvyko iš Dalaso į jų vestuves, ir jų savaitgaliai tapo tradicija. Tačiau Džulės tėvas dabar jau laidė užuominas, kad džiaugtųsi, galėdamas sutuokti dar vieną porą, kai Polas ir Džulė bus pasiruošę. Polas buvo pasiruošęs, o Džulė ne. Nors išoriškai ji atrodė linksma ir gyva, iš tikrųjų buvo pasiekusi palaimingos nejautros bet kokiam giliam jausmui būseną ir tai jai patiko. Laikėsi jos įsitvėrusi ir įnoringai puoselėjo ją. Galėjo juoktis, šypsotis ir dirbti, ir žaisti, ir jaustis labai gerai. Ne geriau. Ir tikrai ne blogiau. Tokia stipri buvo jos emocinė pusiausvyra, kad per Tedo ir Ketrinos vestuves neišliejo nė vienos sentimentalios ašaros, nors ir jautėsi labai labai laiminga. Visas savo ašaras buvo išverkusi dėl Žako, o dabar buvo radusi ramų uždarumą, kurio niekas nebegalėjo suardyti arba pramušti.

Padavėja atvingiavo pro stalelius, už kurių sėdėjo Kytono gyventojai, ir išsitraukė bloknotą.

— Kaip paprastai? — pasiteiravo ji. — Keturi Niujorko pjausniai, vidutiniškai iškepę, ir keptos bulvytės?

— Puiku, — pasakė Tedas.

Džulė paklausė apie jos vyrą:

— Kaip sekasi Filui jo naujajame darbe Oukdeilo garaže?

— Labai gerai, Džule. Ačiū, kad jį ten užtarėt. Filas sako, kad faktiškai jūs jam tą vietą išrūpinot.

— Jis puikus mechanikas, — atsakė Džulė. — Jo dėka per šitiek metų mano automobilis nė karto nebuvo sugedęs. Tą paslaugą padariau Oukdeilui, o ne Filui.

Mandilose buvo pianola — automatas ir nedidelė šokių aikštelė viename kampe, patalpos centre — stalai, o priešingame gale — poilsio kambarys su baru ir dideliu televizoriumi, per kurį baro lankytojai mėgdavo stebėti futbolo rungtynes.

— Aš turiu keletą monetų po 25 centus, — tarstelėjo Polas, kišdamas ranką į kišenę. — Gal padėtumėt man išrinkti dainą pianoloje?

Džulė linktelėjo ir nusišypsojo išlįsdama iš bokso greta jo. Restorane, pilname jai pažįstamų žmonių, ji sugaišo dešimt minučių, kol praėjo pro stalus, kur ji ne kartą stabtelėjo pasikalbėti su draugais, ir tik dvi minutes dainoms išrinkti.

— Muzikos automatas išjungtas, nes įjungtas televizorius, — pasakė Polas, kai jie grįžo į U raidės pavidalo boksą. — Paprašysiu Milę, kad jį išjungtų, — pasakė jis, dairydamasis padavėjos.

— Palaukit kokias dvi minutes, — paprašė Tedas. — Dabar žinios ir aš norėčiau sužinoti, kaip baigėsi rungtynės.

Jam kalbant, visi keturi sužiuro į televizoriaus ekraną, tingiai klausydami žinių.

— Prieš pereidami prie sporto naujienų, — pasakė diktorius, — mes turim specialų reportažą, gautą iš Amandos Bleikol, dalyvaujančios fantastiškame savaitgalio pasilinksminime Pasifiko uolyne, Zakario Benedikto dvare...

Paminėjus Žako vardą, pokalbiai nutilo visame restorane, ir žmonės nerimastingai ir užjaučiamai sužiuro į Džulę, ir ėmė kalbėti energingiau, bergždžiai mėgindami nustelbti iš televizoriaus sklindantį garsą. Kai Tedas, Ketrina ir Polas taip pat ėmė plepėti, norėdami atitraukti jos dėmesį, Džulė nutraukė jų pastangas mostelėjusi ilgais pirštais:

— Tai manęs nė kiek netrikdo, — tarė jiems ir, norėdama įrodyti, parėmė smakrą ranka, žiūrėdama ir klausydama, su nežymia susidomėjusia šypsena, sustingusia jos lūpose. Plačiai atmerkusi akis, nemirksėdama, stebėjo Žaką, draugiškai šnekantį su reporterių minia, spragsint fotoaparatų blykstėms, o Dajana šalia švytėdama žiūrėjo į jį, atrodydama nepaprastai prašmatniai. Jis rankoje laikė šampano taurę, toje pačioje, kuri kadaise glamonėjo ir intymiai tyrinėjo kiekvieną jos kūno centimetrą, o tingi balta jo šypsena buvo tokia pat triuškinamai patraukli, kokia buvo Kolorade, — gal dabar dar patrauklesnė, nes buvo įdegęs saulėje.

— Jis tikrai gražiai atrodo su fraku, — abejingai tarstelėjo Džulė nesmagiai pasijutusiai kompanijai. — Ar nemanot?

— Nelabai, — atsakė Polas, matydamas, kaip bąla jos veidas, dingsta paskutinis rausvumas.

— Kiekvienas vyras su fraku atrodo gražiai, — skubiai pabrėžė Ketrina. — Tik pažiūrėkit į kitus vyrus pobūvyje. Visi jie atrodo gražiai. Net Džekas Nikolsonas su fraku.

Džulė užgniaužė juoką iš bereikalingų Ketrinos pastangų suniekinti Žaką, tačiau nesiliovė žiūrėjusi, kai kamera palengva slinko pro šokančių, besijuokiančių, besišnekučiuojančių žmonių minią, daugumos jų veidai buvo žinomi. Ji stebėjo ir nieko nejautė net tada, kai kažkas šūktelėjo Dajanai: „O gal reikėtų jį pabučiuoti Dajana, sveikinant sugrįžus“. Nevirptelėjusi ji stebėjo, kaip Žakas išsišiepė ir pakluso, ranka apkabindamas Dajaną per liemenį, kai ji ilgai ir karštai jį bučiavo, kas paskatino svečius šypsotis ir ploti. Džulė pakentė visa tai nereaguodama, tačiau kai jis palenkė galvą ir sušnabždėjo kažką Dajanai arba gnybtelėjo jai ausį, erzinantis, meilus gestas pralaužė Džulės emocines barikadas. Šunsnukis, pagalvojo ji, plykstelėjus piktam skausmui, kurį tučtuojau užgniaužė. Ji tvirtai sau priminė neturinti jokio pagrindo ant Žako pykti, nes buvo laimingas, o ji... viduje nebegyva. Jai patiko nieko nebejausti, galų gale toks jos pasirinkimas ir, beje, labai guodžiantis.

Žakas, baigęs trumpą interviu, išėjo drauge su Dajana, tačiau reporterė dar nebuvo baigusi. Kai kamera priartėjo filmuoti stambiu planu, ji šypsodama, kaip kokia bendrininkė, pranešė publikai: „Šį vakarą sklinda gandai, kad netrukus gali įvykti Zakario Benedikto ir jo draugės Dajanos Kouplend santuoka“.

— Kaip gražiai ji elgiasi, — žvaliai tarė Džulė, žiūrėdama į visus. — O, štai ir mūsų vakarienė.

Po pusvalandžio Polas žiūrėjo, kaip Džulė su Ketrina nuėjo į damų tualetą, Džulė vėl giedrai šypsojo, gyvai kalbėjo, kai abi ėjo pro stalelį, stabtelėdamos persimesti keliais žodžiais su draugais. Atitraukdamas susirūpinusį žvilgsnį nuo jos nugaros, Polas pažvelgė į Tedą.

— Kaip manai, kiek svorio ji numetė?

— Per daug. Nors ir dažnai juokiasi, — pridūrė su aštria ironija.

— Ji tvirtos valios.

— Taip. Ji dirba ir žaidžia keršydama.

— Tai geras ženklas, ar ne?

Tedas piktai atsiduso.

— Tai nė velnio nieko nereiškia, tik tiek, kad ji bando pasislėpti nuo prisiminimų.

— Iš kur taip gerai žinai?

— Dar, kai Džulė jaučia stresą, ji organizuoja ir viską tvarko. Per pastarąsias šešias savaites ji ne tik dėstė, treniravo neįgalius vaikus, vedė privačias pamokas, dirbo visuose piliečių ir bažnyčios komitetuose mieste ir ėmėsi atsakomybės už dviejų šimtmečių iškilmes; ji taip pat namuose išklijavo apmušalais visus kambarius, sutvarkė kiekvieną spintelę, stalčių, komodą, kokią tik turi, perdažė garažą. Du sykiu. Dabar ėmėsi abėcėlės tvarka dėlioti produktus virtuvės spintelėse.

Polas vos nepaspringo iš juoko.

— Ką darė?

— Girdėjai, — atsakė Tedas, tačiau nesišypsojo. — Ir tai nejuokinga. Ji beprotiškai įsitempusi ir gali bet kurią akimirką palūžti. O dabar noriu tave kai ko paklausti, — pridūrė jis, lenkdamasis į priekį. — Tu ją įstūmei į šitą košmarą, ir aš taip pat. Mes ją įtikinėjom, kad Benediktas kaltas, kol ji nusileido. Tu privertei ją važiuoti į Meksiką tarsi avelę į skerdyklą ir aš dariau tą patį. Prisiimu savo kaltės dalį. O tu ar neigi savąją?

Polas nustūmė į šalį deserto lėkštelę ir papurtė galvą:

— Ne.

Pasilenkęs į priekį, Tedas trumpai pasakė:

— Todėl mudu turim kažką sugalvoti, kad ištrauktume ją iš šito chaoso!

Polas linktelėjo.

— Pakalbėkim apie tai dar šį vakarą, kai parvešiu Džulę namo.

71

Kadangi Polas negalėjo praleisti nakties Džulės namuose, net platoniškai, nesukėlęs apkalbų audros greta kitų apie jos nenutrūkusius santykius su Benediktu, jis, atvykęs į Kytoną, Tedui ir Ketrinai primygtinai kviečiant, apsistodavo naujajame jų bute.

Paradinės durys buvo nerakintos, kai jis ten atvyko, parvežęs Džulę namo, ir Tedas sėdėjo svetainėje, akivaizdžiai norėdamas pasikalbėti.

— Su ta istorija tarp Džulės ir Benedikto reikia kažką daryti, — pareiškė Tedas, kai tik Polas atsisėdo priešais jį. — Labai norėčiau, kad jis dingtų nuo žemės paviršiaus, bet Ketrina mano, kad kol Džulė kaip nors nesusitaikys su juo, niekada nesusitaikys ir su savimi. Arba su tavimi, jeigu šito tikiesi. Ar ne?

Nustebęs ir akimirką susierzinęs, kad Tedas kišasi, Polas padvejojo, o paskui pritariamai linktelėjo.

— Aš ją įsimylėjęs.

— Taip sakė ir Ketrina. Ji taip pat sakė, kad Džulę drasko sąžinė, nors, jeigu kas nors ir nusipelnė jaustis kaltas, tai tik tas šunsnukis Benediktas. Džulė nieko daugiau nepadarė, tik pasisiūlė jį pavėžėti, manydama, kad jis sutvarkė padangą. O viso to rezultatas — 200 milijonų žmonių šioje šalyje matė filmą, kaip Žakas buvo mušamas Meksike, ir dabar už tai jie smerkia ją. Tie patys žmonės, kurie jai plojo už drąsą įduodant jį, dabar ją laiko klastinga ragana, nekaltą žmogų parklupdžiusią ant kelių. Bent šitaip nemano žmonės, esantys šalia jos, ir tai jau šis tas. Nedaug, tačiau šis tas. Žurnalistai vis dar ją persekioja, bandydami priversti kalbėti, o jų klausimai pikti.

Iš miegamojo išėjo Ketrina su chalatu ir šlepetėmis, akivaizdžiai pasiryžusi įsitraukti į pokalbį, ir atsisėdo šalia Tedo ant kėdės ranktūrio. Nepaisydama viešosios nuomonės klausimo, kuris jai atrodė nereikšmingas, ji iškėlė pagrindinę problemą:

— Džulė rašė jam laiškus, kai jis buvo kalėjime, o jis neatplėšęs juos grąžindavo. Jam išėjus į laisvę, rašė per jo advokatus — paprastus, mandagius laiškus, klausdama, kaip jam grąžinti automobilį, kurį buvo davęs. Ir į juos nesulaukė atsako. Kol jis atsakys... kol ji ar kas nors kitas privers jį suprasti, kad Džulė nemelavo, sakydama norinti prisidėti prie jo Meksikoje, kad galėtų išsiveržti iš jūsų spąstų, ji neleis sau pamilti tave ar ką nors kitą. Jokiam vyrui neleis savęs pamilti. Taip ji baudžia pati save.

Polas, iš nuostabos suraukęs kaktą, žiūrėjo į ją.

— Tai viskas, kas jai neleidžia suartėti su manimi?.. Jai reikia Benedikto atleidimo?

— Kiek žinau, tikrai reikia, — vengdama tiesaus atsakymo, tarė Ketrina.

— Puiku, — po valandėlės griežtai pareiškė jis. — Jeigu jai šito reikia, galiu gauti ir nereikės laukti dar šešių savaičių ar šešių dienų. — Jis atsistojo kaip žmogus, turintis aiškią užduotį. — Užteks keturiasdešimt aštuonių valandų. Pasakyk Džulei, kad buvau skubiai iškviestas ir man teko išvykti.

Staiga apsisukusi Ketrina stebėjo, kaip jis įeina į svečių miegamąjį.

— Bet jis, Polai, su ja net kalbėti nenori.

— Su manimi norės! — grįžtelėjęs patikino Polas.

— Kodėl manai, kad jis kalbėsis su tavimi? — paklausė Tedas, kai Polas po kelių minučių išėjo iš svečių miegamojo, nešinas krepšiu.

— Šitas, — atsakė Polas, mesdamas savo tarnybinį ženklą Tedui į skreitą ir imdamas iš spintos švarką.

— Jis gali tau padėti patekti į jo namus, bet neprivers jo tavimi patikėti.

— Tam šunsnukiui nereikia manimi patikėti. Kas turi laišką, kurį Džulė ketino jums palikti, bėgdama pas jį?

— Aš, — tarė Ketrina, stodamasi jo ieškoti, — bet jis jo neįtikins. Negali įrodyti, kad jis parašytas ne vakar, — pridūrė ji, grįždama iš miegamojo su laišku, ir padavė jį Polui. — Nepamiršk, dabar jis turtingas ir įžymus, bus dvigubai įtaresnis bet kam, kas atrodys kaip Džulės bandymas susitaikyti.

— Galbūt. Bet turiu dar kai ką savo kabinete Dalase, kuo jam teks patikėti!

— Ką?

— Vaizdajuostes, — trumpai atsakė jis, ištiesdamas ranką Tedui, kad paimtų iš jo savo tarnybinį ženklą. — Vaizdajuostę tos spaudos konferencijos, kai ji bandė pasaulį palenkti į jo pusę.

— Tai irgi nepadės. Jis manys, kad čia dalis didžiojo plano įvilioti jį į spąstus.

— Ir, — pridūrė Polas, kišdamas kaklaraištį į švarko kišenę ir imdamas kelioninį krepšį, — konfiskuotą vaizdajuostę su tuo, kas iš tikrųjų vyko Meksike, — tą dalį, kur aiškiai matyti, kaip Džulė reagavo areštuojant Benediktą. Bet koks žmogus, kuris gali žiūrėti į ją tame filme ir nesijausti plėšomas, turi stipresnį skrandį negu aš. Jeigu tu dar neperpratai, — pridūrė jis, perkreipęs veidą, eidamas prie durų, — aš važiuoju į Dalasą pasiimti, ko man reikia, paskui rytą skrisiu į Los Andželą. Kažkur savo kartotekose mes turim jo adresą Kalifornijoje.

Tedas pašaipiai nusišypsojo:

— Juk neketini sugadinti jam puotos?

— Tegu galas tą puotą! Jis daugelį mėnesių drumstė man ir Džulei gyvenimą, ir man tai įkyrėjo. O jeigu ir tai nepadės, — pridūrė jis Tedui, — jeigu jis vis dar neklausys manęs ar nepaisys įrodymų, kuriuos jam pateiksiu, tada pasiūlysiu tau iškelti jam civilinę bylą už Džulės pagrobimą ir už psichologinį kankinimą, kurį ji dėl to patyrė. Jei Benediktas manęs neklausys, galės pasiklausyti teisme ir užmokėti stambios pinigų sumos čekiu.

— Ačiū tau, Polai, — padėkojo Ketrina, bučiuodama jį po to, kai jis paspaudė ranką Tedui. — Sudie, — atsisveikino, jos balse galėjai išgirsti susijaudinimą. — Paskambink, kai būsi susitikęs su juo. — Ji valandėlę žiūrėjo, kaip jis žingsniuoja šaligatviu tolyn, paskui uždarė duris ir pamatė Tedą, stebint ją keistu mąsliu žvilgsniu.

— Tavo balsas buvo labai liūdnas, tarytum amžinai atsisveikintum su juo. Kodėl?

— Todėl, kad, — atsakė ji, kaltai žiūrėdama, — iš tiesų esu baisus žmogus, nevertas meilės tokio nuostabaus žmogaus kaip tu.

— Nesupratau? — paprašė paaiškinti kreivai šyptelėjęs.

— Yra kai kas, ko nepaminėjau nei tau, nei Polui, — pripažino ji. — Matai, Džulė galbūt mano, kad jai reikia tiktai Žako atleidimo, bet iš tikrųjų ji trokšta paties Žako, vyro. Visada jo norėjo. Net tada, kai jis buvo gaudomas bėglys. Jeigu Polas pasieks savo tikslą, Džulė atgaus daugiau negu ramybę. Ji atgaus Zakarį Benediktą.

— Tas vyrukas vėl tapo sėkmės išlepinta kino žvaigžde. Šį vakarą per televiziją matei jį apspistą moterų. Matei, kokiuose rūmuose jis gyvena. Jam nereikia Džulės Matison.

— Aš skaičiau laišką, kurį jis parašė jai, — pasakė Ketrina tvirtai tikėdama tuo, ką sako, ir ramiai apžiūrinėdama savo manikiūrą. — Tai buvo meilė, tikra meilė. Bent aš taip manau. — Pakeldama akis, šypsodama pridūrė: — O jeigu jis tikrai ją mylėjo, tada tegu jis verčiau tikisi, kad ir mažytė Džulė Matison vis dar nori jo po to, ką jis privertė ją iškęsti. Ji supykusi, Tedai. Giliai viduje įniršusi, baisiai įniršusi už neteisybę, kurią per jį patyrė. Ji kaltina save praradusi tikėjimą Žaku, bet kaltina ir už viską, ką jis tyčia leido jai patirti, pradedant jos pagrobimu ir melu apie savo brolio mirtį, atsisakymu skaityti jos laiškus ir pasimatyti su ja, kai nuvyko pas jį į kalėjimą pasikalbėti.

— Ji visą laiką juokiasi ir dažniausiai nuoširdžiai, — prieštaravo Tedas, nes negalėjo galvoti kitaip. — Šį vakarą ji mus vertė kvatoti susiėmus už pilvų, kai pasakojo apie tai, kaip netyčia klijais apipylė direktoriui kostiumą.

— Ji supykusi, — priešgyniavo Ketrina, — ir turi tam teisę. Iš teisybės tikiuosi būti netoliese, kai ji jam duos tai, ką jis pelnė. Tai bus jo asmeninės vertės išbandymas, jeigu jis sugebės tai priimti ir įveikti.

— O jeigu negalės ar nenorės kvaršinti sau galvos?

— Tada ji bus išgujusi jį iš savo širdies, susitaikiusi su juo ir vis dar galės gauti Polą.

Atsistodamas ir gesindamas lempą, jis paklausė:

— Ką tu palaikai, Ričardsoną ar Benediktą?

— Džulę.

72

Sėdėdamas saulėtame soliariume, Žakas atidžiai analizavo duomenis, kuriuos jam pristatė Metas, kad supažindintų su jo finansiniais ištekliais. Lauke, anapus stiklo sienų, kurios buvo nuspalvintos, kad niekas negalėtų pažiūrėti į soliariumo vidų, kažkas pašaukė jį vardu ir jis pakėlė akis ne tam, kad atsilieptų, bet kad pasimėgautų sugrįžus į namus ir pasidžiaugtų pažįstamu reginiu. Kitoje stiklo pusėje vešli žalia veja leidosi žemyn ligi didžiulio lanko formos plaukimo baseino su grakščiomis romėniškomis kolonomis ir marmuro statulomis. Kiemo pakraštyje buvo tos pačios romėniškos architektūros paviljonas svečiams — dabar visur knibždėjo žmonių.

Kol Žako nebuvo, jo nuomininkai tebelaikė jo sodininką, ir senstančio vyriškio stropios priežiūros rezultatai buvo akivaizdūs: spalvingos gėlės vešliai žydėjo po rūpestingai apkarpytais krūmais ir pavėsingais medžiais.

Soliariumą supantis storas stiklas slopino už kelių pėdų vykstančio pasilinksminimo, jau visai įsisiūbavusio, garsus, kur šimtas žmonių šokinėjo jo baseine, naudojosi jo teniso kortais arba kaitinosi saulėje. Likę trys šimtai svečių sugrįš vakare antrai šventės nakčiai ir maisto tiekėjai jau ruošėsi baltoje palapinėje rytiniame vejos pakraštyje.

— Kur Zakaris Benediktas? — moteris žaliu bikiniu šūktelėjo savo draugams, nesuvokdama, kad Žakas galėjo ją matyti ir girdėti. — Aš čia jau visą dieną, o dar jo akyse nemačiau. Pradedu galvoti, kad jis legenda, neegzistuojanti tikrovėje. — Nenuostabu, kad ji dar nematė, nes šitas namo sparnas buvo uždarytas visiems, išskyrus Metą ir Meredit Karelus. Jie buvo vieninteliai tikri Žako namų svečiai, vieninteliai žmonės, įleidžiami į jo vidinę šventovę. Todėl jis susiraukė, išgirdęs kitos moters balsą koridoriuje, čia pat už soliariumo.

— Ei, ar kas nors matė Žaką? — Matyt, teks jiems pasirodyti, pamanė, jeigu tas šūkavimas nesiliaus, ir niekas jo neras.

Jam už nugaros tylus, išlavintas Meredit Farel balsas juokdamasis paklausė:

— Gal jūs matėt Zakarį Benediktą?

— Ne, deja, nemačiau, — nusijuokė Žakas, mandagiai pakildamas iš vietos.

— Atrodo, visi jo ieško, — šaipėsi ji, dėdama ranką į ištiestą jo delną.

Žakas pasilenkė ir pabučiavo jai skruostą, truputį išsigandęs nudegintas šilto jausmo, kurį pajuto Meto žmonai. Kol pats jos nepamatė prieš dvi dienas, Žakas buvo linkęs atmesti didžiumą Meto pagyrimų savo žmonai ir šiaip jam nebūdingą aklą susižavėjimą, tačiau, sutikus ją, įspūdis buvo didžiulis. Meredit Bankroft Farel buvo būdinga ta laikysena ir grožis, kurį visada jai priskirdavo aukštuomenės skilčių laikraščiuose autoriai, tačiau be jokios šaltos puikybės, kurios tikėjosi Žakas. Užtat ji turėjo švelnumo, elegancijos ir natūralios šilumos, kurie kaipmat jį nuginklavo ir jaudino.

— Girdėjau, — prisipažino jis, — Benediktas yra vienas iš tų nesocialių žmonių, kuriems nelabai patinka dideli, daug vietos užimantys pobūviai, bent jau ne šitas.

Ji prablaivėjo, žvilgsniu ieškodama jo akių.

— Iš tiesų? Kodėl taip spėjat?

Jis nusišypsojo ir truktelėjo pečiais.

— Man regis, šiandien aš nekaip nusiteikęs.

Meredit svarstė, ar jai neprakalbus apie Džulę Matison, kaip jau daug sykių buvo svarsčiusi per pastarąsias dvi dienas, bet Metas ne tiktai prašė, bet net neleido minėti Džulės vardo.

— Ar aš jums netrukdau dirbti? — paklausė ji, žiūrėdama į storus aplankus ant stalo šalia jo kėdės.

— Visai ne, man bus malonu pabendrauti su jumis. — Žakas apsidairė aplinkui, ieškodamas žavios dvejų metų Farelų dukrytės, kuri, kaip jis tikėjosi, įlėks į kambarį kaip įprastai reikalaudama, kad jis ją apkabintų. — Kur Marisa?

— Geria arbatą su Džo prieš pogulį.

— Mažoji koketė, — pasakė jis, dirstelėjęs į senovinį Sevro porceliano arbatos servizą, kurį prieš valandą buvo liepęs savo šeimininkei išdėlioti ant stalo, — ji žadėjo su manimi gerti arbatą.

— Net negalvokit, — perspėjo Meredit, — leisti Marisai imti šiuos puikius puodukus. Pastaruoju metu ji ėmė manyti, kad atsigėrus puodukus reikia mesti žemėn.

Taip besišnekučiuojant atžingsniavo Metas, kuris atrodė pailsėjęs, atsipalaidavęs ir linksmas.

— Matyt, taip daro todėl, kad pasakiau, jog ji esanti princesė. Tokia juk ir yra. Kur Džo? — paklausė jis. — Man reikia jį pasiųsti...

Tarsi vien užteko paminėti geraširdžio vairuotojo vardą, ir jis stebuklingai atsirado; Džo O’Hara ryžtingai įėjo į soliariumą, tačiau nesišypsojo.

— Žakai, — tarė jis. — Jūsų šeimininkė susistabdė mane koridoriuje. Atrodo, pas jus atvyko svečias, kuris švystelėjo jai savo ženklu ir baisiausiai sujaudino. Jis iš FTB. Pavarde Polas Ričardsonas. Jinai nuvedė jį į biblioteką.

Patyliukais keikdamasis, kad jam teks kalbėtis su FTB agentu, Žakas išėjo iš kambario.

— Žakai? — šūktelėjo Metas jam įkandin. Kai jis atsisuko, paklausė: — Vienas? Ar su liudininkais?

Žakas dvejojo.

— Su liudininkais, jeigu neprieštarauji.

— Ar tu pasiruošusi, kad ir kas ten būtų? — pasiteiravo jis Meredit.

Ji linktelėjo ir abu pasivijo Žaką, eidami greta jo per ilgą koridorių į raudonmedžio paneliais iškaltą biblioteką.

Šiurkščiai ignoruodamas aukštą tamsaus gymio vyrą, kuris apžiūrinėjo knygas lentynose, Žakas palaukė, kol Metas ir Meredit susėdo, tada pats atsisėdo už savo stalo ir piktai pareikalavo:

— Parodykit savo asmens pažymėjimą.

FTB agentas, kurį Žakas jau buvo matęs Meksike, ištraukė odinį dėklą iš vidinės kišenės ir ištiesė.

— Nuotrauka netikusi, bet panaši į jus.

— Baikim tuos žaidimus, — atšovė Polas taip pat nemandagiai, ieškodamas tinkamiausio būdo bendrauti su savo priešu. — Jūs puikiausiai žinojot, kas aš, vos tik mane pamatęs. Atpažinot iš Meksiko.

Benediktas tiktai gūžtelėjo.

— Bet kokiu atveju neketinu kalbėtis nei su jumis, nei su kuo kitu iš FTB, nedalyvaujant mano advokatams.

— Tai nėra oficialus vizitas, tai asmeninis. Toliau galėsit neištarti nė vieno žodžio. Kalbėsiu tiktai aš.

Užuot pakvietęs jį sėstis, Benediktas, kryptelėjo galvą, rodydamas į kėdę priešais savo stalą. Slopindamas apmaudą dėl tono, kurį jau Įgavo susitikimas, Polas atsisėdo, pasidėjo portfelį ant grindų šalimais ir atsegė užraktus.

— Iš teisybės norėčiau tai aptarti privačiai, — tarė per petį dirstelėjęs į vyrą ir moterį, stebinčius jį nuo sofos, iš pirmo žvilgsnio juos atpažinęs, — nedalyvaujant ponui ir poniai Farelams.

— Man absoliučiai neįdomu, ko jūs norėtumėt, — atkirto Benediktas. Atsilošęs odiniame krėsle, paėmė auksinį rašiklį, gulintį šalia bloknoto ant stalo, ir ėmė ritinėti jį tarp pirštų. — Pasiklausykim, ką jūs turit pasakyti.

Slėpdamas augantį įniršį, šaltai ir mandagiai Polas pradėjo:

— Pirmiausia norėčiau priminti jums, kad esat itin pažeidžiamas dėl Džulės Matison pagrobimo. Jeigu ji apsispręstų pateikti jums kaltinimus, turės puikią progą įkišti jus už grotų dėl to, ką esat jai padaręs. Grynai dėl asmeninių paskatų, — pridūrė jis maloniai, — mielai imčiausi šios bylos.

Polas stebėjo šaltą Benedikto veidą ir, neišvydęs jokios reakcijos į savo pašaipą, pabandė kalbėti nuoširdžiai ir mandagiai:

— Klausykit, atsilygindamas už asmeninę garantiją, kad ji jūsų neapkaltins, visa, ko prašau, — suteikti man penkias minutes ir nepertraukiant mane išklausyti.

— Ar čia tikrai buvo mandagus prašymas, kurį ką tik išgirdau iš jūsų?

Polas užgniaužė norą suknežinti jam veidą.

— Taip.

Benediktas dirstelėjo į laikrodį:

— Tokiu atveju jums liko keturios minutės ir penkiasdešimt sekundžių.

— Jūs pažadėjot leisti man užbaigti?

— Jeigu sugebėsit tai padaryti per keturias minutes ir keturiasdešimt sekundžių. — Auksine plunksna jis ėmė bilsnoti į bloknotą, aiškiai rodydamas nekantrumą, ir Polas atžariai pareiškė:

— Kad jūs neabejotumėt mano informacijos patikimumu ar jos pagrįstumu, noriu, kad suprastumėt, jog buvau atsakingas už jūsų bylą. Buvau Kytone, kai ji Kolorade buvo su jumis, buvau ten, kai ji grįžo, ir esu tas, kuris nuolatos ją stebėjo, kai palikome Kytoną, nes nujaučiau, kad bandys nusigauti pas jus ar jūs pas ją. Taip pat esu tas, kuriam ji skambino tą vakarą prieš susitikdama su jumis Meksike. Dabar, — kalbėjo Polas įtaigiai, kai pasiekė tą vietą, kurią jam reikėjo pabrėžti, — kad ir ką jūs galvojat, kad ir kaip žiniasklaida tai pateikė, aš taip pat, be jokios abejonės, žinau, kad Džulė nenorėjo susitikti su jumis Meksike tam, kad galėtų jus įvilioti į spąstus ir perduoti mums. Iš teisybės mano įstaiga nieko nežinojo apie jos planą susitikti su jumis ligi to vakaro, kai ji turėjo tą padaryti. Ji galų gale supanikavo ir paskambino man dėl dviejų priežasčių: likus trim dienom ligi jos išvykimo, ji nuvažiavo aplankyti jūsų senelės, Margaretės Stenhoup, vedama kažkokios kvailos minties jūsų labui užlyginti seną šeimyninį priešiškumą. Užuot pasiekus tikslą, jai buvo pateikti įrodymai, kad jūs prisipažinot atsitiktinai nušovęs savo brolį ir paskui jūsų senelė pasakė jai pati tikinti, kad jūs tyčia nužudėt tą vaikiną, o vėliau ir savo žmoną.

Polas tikėjosi, kad žodžiai tikrai sukels reakciją, bet, išskyrus vieną raumenį, kuris ėmė trūkčioti Benedikto žande, paminėjus jo brolį, nieko daugiau nebuvo, ir jis atkakliai tęsė toliau:

— Džulė grįžo iš Ridžmonto ir tą patį vakarą sužinojo, kad Lemties aktoriams ir filmavimo komandai kažkas telefonu grasina, kaip spėjama, tai esąs jūs, bet ji vis dar neįdavė jūsų mums. Ir tik išvykimo išvakarėse, kai Tonis Ostinas buvo rastas negyvas, ji pagaliau pranešė mums apie jūsų ketinimą susitikti su ja Meksike. — Jis vėl palaukė, o Benediktas tebesėdėjo niekinamai stebeilydamas į jį, Polas nebeištvėrė: — Ar girdėjot mane, po galais! Pradžioje tai nebuvo spąstai. Suprantat?

Benedikto veidas įsitempė, tačiau balsas buvo grėsmingai tylus:

— Dar vieną kartą kreipsitės į mane tokiu tonu, ir aš pats jus išmesiu ant jūsų subinės, nors ir prižadėjau jus išklausyti. — Ir sarkastiškai pridūrė. — Ar supratot?

Prisiversdamas sau priminti, jog yra čia tik dėl Džulės, Polas glaustai pasakė:

— Baikim tas vaikėziškas peštynes. Akivaizdu, kad nemėgstam vienas kito, tad liaukimės. Atvykau čia ne tam, kad rodyčiau jums savo priešiškumą, atvykau įrodyti, kad Džulė iš pradžių nepaspendė jums spąstų Meksike. Iš tikrųjų tai, ką ji pamatė ten, taip pat jūsų atsisakymas leisti jai paaiškinti ar atsakyti į jos laiškus, įskaudino ją labiau, negu jūs galit žinoti ar įsivaizduoti. Jos šeima susirūpinusi dėl jos, aš taip pat.

— Jūs? — įžūliai pasismagindamas pakartojo jis. — Įdomu, kodėl?

— Dėl to, kad, priešingai negu jūs, jaučiuosi atsakingas už tą vaidmenį, kurį suvaidinau Meksike, ir už žalą, kurią jai padariau.

Pasiėmęs portfelį, Polas ištraukė iš jo didelį voką, paskui užsegė portfelį, atsistojo, ir su pasidygėjimu sviesdamas voką ant savo priešo stalo, pasakė:

— Ir dėl to, kad esu ją įsimylėjęs.

Benediktas nesiekė jo paimti, net nežvilgterėjo.

— Kažin kodėl tas jūsų pareiškimas manęs nestebina? — tyčiojosi jis.

— Gal jūs aiškiaregis, — atšovė Polas. — Šiaip ar taip, įrodymai ten, viduje: dvi vaizdajuostės ir laiškas. Nepasikliaukit mano žodžiais, Benediktai, pažiūrėkit pats. O tada, jeigu turit nors krislelį padorumo, darykit ką nors, kad palengvintumėt jos kančias.

— Kaip manot, kiek prireiks jos kančioms palengvinti? — piktai ir sarkastiškai paklausė jis. — Vieno milijonų dolerių? Dviejų? Dvigubai daugiau, nes abu planuojat pasidalinti grobį?

Įsirėmęs delnais į Benedikto stalą, Polas pasilenkė į priekį ir įsiutęs iškošė pro dantis:

— Reikėjo leisti policijai duoti jums per galvą kelyje ligi Teksaso sienos!

— Tikrai? Tai kodėl neleidot?

Išsitiesęs Polas perskrodė jį niekinančiu žvilgsniu.

— Dėl to, kad Džulė privertė mane pasižadėti, prieš įduodama jus, kad niekam neleisiu jūsų skaudinti. Vienintelis dalykas, kurį jinai jums pamelavo, buvo jos nėštumas. Tai padarė tik dėl to, kad leistumėt jai pas jus atvykti. Tikriausiai buvo netekusi proto, manydama, kad įsimylėjo jus, beširdę, arogantišką išperą.

Tai išgirdęs Benediktas pakilo nuo kėdės ir ėmė sukti ratus aplinkui stalą.

— Pabandykit, — kvietė Polas, prie šonų ištiesęs rankas. — Prašau, ekrano žvaigžde, pabandykit. Smokit pirmą smūgį, kad galėčiau užbaigti.

— Užteks! — sugriaudėjo Metas Farelas, griebdamas Žaką už alkūnės. — Ričardsonai, jūs jau išnaudojot savo penkias minutes. O’Hara! — sušuko jis. — Palydėkite poną Ričardsoną ligi durų.

Džo O’Hara akimirksniu atsirado kambaryje iš tarpdurio, kur slapčia klausėsi:

— Puiku, pasidarė labai įdomu, — pasakė jis. Žiūrėdamas į Polą Ričardsoną su šiokia tokia pagarba, jis plačiu mostu parodė duris ir nusistebėjo: — Niekada nesu matęs policininko, vilkinčio kostiumą, pasiruošusio nepaisyti savo ženklo ir paleisti į darbą kumščius. Leiskit palydėti iki automobilio.

Jo humoras nepajėgė išsklaidyti įtampos, kuri jam išėjus liko tvyroti kambaryje.

— Manau, mums derėtų eiti, — pasiūlė Metas.

— O aš manau, — nesutiko Meredit, atitraukdama išgąstingą žvilgsnį nuo abiejų vyrų, — mums reiktų palaukti, kol Žakas pasižiūrės į įrodymus tame voke. — Ji pasisuko į Metą: — Ir dar manau, kad jau metas jums pasakyti, kad aš nė kiek neabejoju, jog Džulė labai jus mylėjo. Taip pat tikiu, kad visa, ką sakė Ričardsonas, teisybė.

— Jei jūs taip galvojat, Meredit, — atšovė Žakas kandžiai ir sarkastiškai, — siūlau pasiimti tuos įrodymus ir pačiai pasižiūrėti! Paskui galėsit sudeginti.

Metas iš įsiūčio išblyško.

— Duodu tau penkias sekundes atsiprašyti mano žmonos.

— Man užteks ir dviejų, — atšovė Žakas, o Meredit nusišypsojo anksčiau už Metą, nes ji klausėsi jo žodžių, o ne tono. Ištiesęs savo ranką jos delnui paspausti, Žakas niūriai nusišypsojo: — Atsiprašau už savo toną. Buvau nedovanotinai šiurkštus.

— Ne nedovanotinai, — paprieštaravo ji, įdėmiai žiūrėdama jam į akis, lyg kažko ieškotų. — Tačiau priimsiu, jeigu atsiprašot. Ir, jeigu jūs neprieštaraujat, aš paimsiu tą voką.

— Kadangi jūsų vyras vis dar svarsto, ar smogti man, ir kadangi aš tą smūgį jau užsidirbau, — be jokių emocijų pasakė Žakas, — nemanau, kad turėčiau rizikuoti, dabar jums atsakydamas neigiamai.

— Manau, elgiatės labai išmintingai, — atsakė ji dabar, besijuokiančiu žvilgsniu žiūrėdama į savo vyrą. — Paėmusi nuo stalo voką, ji įsikibo Metui į parankę. — Buvo metas, kai, vos išgirdęs minint mano vardą, tu panašiai įsiusdavai, — švelniai priminė jam, aiškiai stengdamasi išsklaidyti tarp dviejų vyrų likusią įtampą.

Rūsti jo išraiška dingo ir jis nenorom nusišypsojo:

— Ar aš buvau toks pat asilas kaip Žakas?

Ji nusijuokė:

— Na, štai ir klausimas, dėl kurio aš garantuotai susipešiu su vienu iš jūsų.

Metas meiliai pakedeno jai plaukus ir prisitraukė ją prie savęs.

— Pasimatysim pobūvyje, kai persirengsim, — šūktelėjo ji per petį, kai jie ėjo lauk.

— Puiku, — atsakė Žakas, žiūrėdamas, kaip jie eina; žavėdamasis jų artumu vienas kitam ir tuo, kaip tai pakeitė Metą. Sykį, nelabai seniai, Žakas vaizdavosi, kad jis ir Džulė... Įsiutęs vien dėl to, kad ji įsibrovė į jo mintis, priėjo prie lango ir praskleidė užuolaidas. Nebuvo tikras, ko labiau nekenčia — jos išdavystės ar savo patiklumo. Jį, trisdešimt penkerių metų vyrą, ji taip pažemino, kad jis išliejo savo širdį kvailais meilės laiškais ir valandų valandas stebeilijo į jos atvaizdą, nekalbant jau apie tai, kad rizikavo savo galva, pirkdamas jai patį puikiausią sutuoktuvių žiedą pas vieną geriausių juvelyrų Pietų Amerikoje. Gėda ir pasidygėjimas savimi, kuriuos jis jautė dėl viso to, beveik nustelbė pažeminimą, patirtą, kai, paklupdytas ant kelių, buvo mušamas pusės pasaulio akivaizdoje. Ji ir už tai buvo atsakinga. Ir kiekvienas žmogus, turintis televizorių, pažino ją — jie žinojo, kad jis buvo toks aklas, beprotiškai apkvailintas mažo miestelio mokytojos, kad rizikavo savo gyvybe, norėdamas ją gauti.

Ryžtingai išgujęs ją iš savo galvos, Žakas pažvelgė į lauką, į gausėjančią popiečio šventei besirenkančią minią. Glena Klouz kalbėjosi su Džulija Roberts. Ji pažvelgė aukštyn, pamatė jį stovint prie lango ir pamojo ranka.

Žakas sveikindamas taip pat pakėlė ranką. Ant jo vejos stovėjo kelios gražiausios pasaulio moterys, daugelis jų pasiekiamos jam vos pirštu pamojus. Aukštai į lango rėmą atrėmęs ranką, Žakas apžiūrinėjo jas, ieškodamas vienos, kuri ypatingai išsiskirtų ir trauktų jį — tokios, kuri turėjo itin gražias akis, švelnias lūpas ir storus sveikus plaukus — tokios, kuri turėtų šilumos, sąmojo ir tikslą, ir idealą... tokios, kuri ištirpdytų ledą jo viduje. Jis pasitraukė nuo lango ir pasuko į didįjį miegamąjį pasikeisti drabužių. Pasaulyje nebūtų užtekę deglų atitirpdyti jam ir leisti jaustis taip, kaip jis jautėsi Kolorade, ir net jeigu tai buvo įmanoma, jis niekada nebesileistų, kad jam vėl tai nutiktų. Nesielgs kaip koks iš meilės apakęs asilas: jam tikriausiai buvo pasimaišęs protas. Be abejo, jį paveikė laikas ir vieta. Normaliomis aplinkybėmis jis niekada šito nebūtų jautęs jokiai gyvai moteriai.

Jis bus dėmesingesnis savo svečiams, negu buvo ligi šiol, prisiekė sau. Nežinia kodėl, vos po šešių savaičių kai kurie atgautos karjeros džiaugsmai jau pradėjo blėsti. Buvo išsekęs, pamanė jis, atsagstydamas marškinius. Per trumpą laiką, per šešias savaites, jis ne tik susitiko su šešiais prodiuseriais, penkiais studijų vadovais, nesuskaičiuojama daugybe kitų verslo partnerių, jis taip pat perskaitė dešimtis scenarijų, sugebėjo susitarimais iškraustyti nuomininkus iš abiejų savo namų, pasamdyti naują personalą, atnaujinti sutartis su kai kuriais senaisiais, nusipirkti du automobilius ir užsisakyti lėktuvą. Jam reikia atsipalaiduoti ir mėgautis sėkme dabar, kai ji vėl jam nusišypsojo, nusprendė jis, sviesdamas marškinius ant lovos. Užpakaly jo prasivėrė durys ir jis, uždėjęs rankas ant diržo, atsisuko.

— Visur tavęs ieškojau, Žakai, — pasakė raudonplaukė, viliojančiai šypsodama ir ryžtingai eidama pirmyn, krūtims gundančiai veržiantis pro liemenėlės viršų, klubams linguojant šilko kelnėse, brangenybėms blykčiojant ant riešų ir pirštų. — Ir užklupau tave kaip tik tuo metu, kai tu ketini nusirengti. Ar tai ne stulbinantis sutapimas?

— Stulbinantis, — pamelavo jis, mėgindamas prisiminti, kas, po galais, ji tokia. — Bet ar ne tam skirti miegamieji?

— Jie ne tik tam, — sušnibždėjo ji, braukdama rankomis aukštyn jam per krūtinę.

Jis švelniai paėmė jos rankas tarp savo delnų.

— Vėliau, — pasakė jis, apsukdamas ją ir ryžtingai pastūmėdamas durų link. — Man reikia į dušą, o paskui turiu iš čia išeiti ir vaidinti šeimininką.

73

— Fantastiškas pokylis, Zakari, — su niekuo nesupainiojamas balsas pašaipiai kuždėjo jam į ausį, — bet kur tu rasi tiek beždžionių, norinčių vilkėti prašmatnius drabužius?

Šiepdamasis Žakas nusigręžė nuo grupės, kuri šnekėjosi su juo šalia baseino ir, apglėbęs ranka ją per pečius, prisitraukė prie savęs.

— Tikėjausi, kad ateisi.

— Kodėl, kad išblaškyčiau nuobodulį? — paklausė ji, apžvelgdama pokylį, kuris pirmą valandą dienos jau buvo pačiame įkarštyje.

Kai ji norėjo nueiti, jis tvirčiau apkabino ją.

— Pabūk su manimi, — juokavo jis. — Ervinas Levainas artinasi prie mūsų ir jis ketina prikibti prie manęs dėl filmo, kurį Empire nori man duoti. Būk šalia manęs ligi vakaro.

— Bailys, aš tau parodysiu, kaip su tuo reikia dorotis. — Nepaisydama įspėjančio jo spustelėjimo, ji ištiesė ilgus pirštus lakuotais nagais. — Ervinai, mielasis, — murkė ji, bučiuodama jam skruostą, — Žakas nori, kad tu išeitum ir leistum jam ramiai mėgautis pokyliu.

— Tu, Barbra, kaip visada bjauri, ar ne? — piktai pasakė jis.

— Gražiai suveikta, — sausai pastebėjo Žakas, stebėdamas, kaip antras vyriškis po minutės įžeistas nudrožė šalin. — Mano agentas šiuo metu panašiai veikia daugelį žmonių, kai ima kalbėti apie pinigus.

— Galas nematė to tavo agento. Kodėl tu, menkysta, neatsakinėjai į mano laiškus? Žinok, aš bet kam nesiuntinėju siuntinių į kalėjimą.

— Todėl, kad man buvo gėda, ir aš nenorėjau labdaros. O dabar užsičiaupk ir paniūniuok ką nors gražaus, kol mes čia sukiosimės.

Juokdamasi ji apglėbė jį per liemenį ir pradėjo tyliai dainuoti:

— Žmonės, žmonės, kuriems reikia žmonių, laimingiausi žmonės.

74

— Užteks! — Meredit pašoko nuo sofos svetainėje, kur ji, Metas ir Džo O’Hara žiūrėjo vaizdajuostes, paliktas FTB agento. Braukdama ašaras iš akių kampučių, ji visus „įrodymus“ sukišo į voką. — Priversiu Zakarį Benediktą tai pažiūrėti, net jeigu man pirmiau tektų jį surišti!

— Meredit! — švelniai tarė Metas, čiupdamas ją už riešo. — Dėl Džulės tu buvai teisi, matau tai, bet aš pažįstu Žaką. Nepriversi jo žiūrėti, kol jis nebus tam pasirengęs.

Ji dvejojo galvodama, o paskui ryžtinga šypsena nušvietė jai veidą.

— Taip, galiu jį priversti, ir žinau kaip!

Jis atsistojo.

— Jeigu pasiryžusi bandyti, eisiu drauge ir laikysiu, kol jį riši.

— Tai negelbės, — pareiškė ji. — Tu neteksi kantrybės, bet jeigu tavęs ten nebus, aš labai puikiai tavimi pasinaudosiu, kad sugėdinusi priversčiau žiūrėti.

— Abejoju.

— Leisk man pabandyti, — paprašė ji, pasilenkdama ir bučiuodama jam sprandą. — Jei man prireiks pagalbos, ateisiu ir atsivesiu tave.

Nespėjus jam užprotestuoti, ką jis jau atrodė ketinąs daryti, Meredit atstūmė terasos duris ir nudrožė per veją už namo. Pamačiusi Žaką stovint prie baseino, apsuptą grupės kino žvaigždžių ir studijų vadovų, ji iškėlusi aukštyn smakrą nužygiavo į tą pusę, jos itališkiems sandalams tyliai taukšint į basus kulnus, kai ji sąmoningai lankstu apėjo baltašvarkius padavėjus, nešiojančius padėklus, ir būrius svečių, apšnekančių vieni kitus.

Žakas juokėsi iš kažkokio anekdoto, kai pastebėjo Meredit einant per kiemą su didžiuliu rudu voku rankoje, ir jo šypsena išblėso.

— Aš atsiprašysiu minutėlei, — tarė Barbrai ir prisimerkė žiūrėdamas į voką.

— Spėliojau, kur judu su Metu, — pasakė jis sąmoningai kuo žaviau šypsodamas ir tuo pat metu vengdamas pažiūrėti į voką jos rankoje. — Jūs dar nepersirengėt?

— Mes buvom svetainėje ir kai ką žiūrėjom, — paaiškino ji, ir Žakas suprato, kad jos akys atrodo taip, tarsi ji būtų verkusi. — Ar galiu pasikalbėti su jumis akis į akį?

— Vyksta pokylis, — išsisukinėdamas tarė jis. — Eime su manimi ir aš jus pristatysiu Kevinui Kostneriui. Vakar vakare prašė mane supažindinti su jumis.

— Vėliau, — atkakliai spyriojosi ji. — Šis reikalas tikrai negali laukti.

Žakui nieko kito nebeliko, jis linktelėjo ir nusekė paskui ją į vidų, o paskui koridoriumi į biblioteką.

— Kas jums šovė į galvą? — papriekaištavo jis, sėsdamas ant stalo krašto ir degdamas lempą, kai Meredit užtraukinėjo ant langų užuolaidas, panardindama kambarį beveik į visišką tamsą.

Nusisukusi nuo lango, ji priėjo artyn ir atsistojo priešais jį.

— Šito voko turinys mano galvoje.

— Prašiau sunaikinti tai, kas viduje.

— Taip, prašėt, — atšovė ji, žiūrėdama į jį kaip šalta šviesiaplaukė žiežula. — O dabar turiu kai ko paklausti.

— Ko?

— Ar jaučiat kokį įsipareigojimą mano vyrui už visa, ką jis jums padarė, kol buvot kalėjime?

Žakas atsargiai linktelėjo.

— Gerai. Metas negrasins jūsų draugystei, prašydamas už atlyginimą paslaugos.

— Bet tai padarysit jūs, — nusprendė jis.

— Jūs teisus. Kaip atlyginimo už tuos ištikimybės ir pagalbos metus, jo vardu prašau vienos paslaugos. Mes norim, kad jūs atsisėstumėt, peržiūrėtumėt tas vaizdajuostes ir perskaitytumėt voke esantį laišką.

Žako smakras sustingo, bet jis linktelėjo ir atsistojo.

— Vėliau.

— Ne, dabar.

Jis piktai dėbtelėjo į ją šiek tiek iš viršaus, tačiau nesėkmingai.

— Aš labai mažai prašau, — nenusileisdama reikalavo ji. — Tik pusvalandžio jūsų brangaus laiko.

— Puiku, — atšovė jis. — Ar leisit man vienam tai padaryti, ar norėsit mane stebėti, kad įsitikintumėt, jog laikausi žodžio?

Laimėjusi ji nusileido su paperkančiu meilumu.

— Tikiu jūsų žodžiu. Ačiū. — Ji nuėjo prie vaizdo magnetofono, įkišo pirmąją kasetę, įjungė ir padavė jam nuotolinio valdymo pultą. — Pirmoje vaizdajuostėje spaudos konferencija, kurioje Džulė kalbėjo vienai ar dviem dienom prabėgus, kai ji paliko jus Kolorade. Ar jau matėt?

— Ne, — atrėžė jis.

— Gerai, tokiu atveju jūsų laukia trigubas šokas. Antroji vaizdajuostė akivaizdžiai buvo nufilmuota kažkokio mėgėjo, kai buvot areštuojamas Meksike. Atidžiai stebėkit Džulę.

Jai išėjus Žakas spustelėjo įjungimo mygtuką nuotolinio valdymo pulte, tačiau pats atsistojo ir nuėjo prie baro. Vien tik paminėjus Džulės Matison vardą, jis prisiminė savo kvailą patiklumą ir jį apėmė noras pasiskandinti alkoholyje. Mintis, kad jam teks į ją žiūrėti čia, šiame kambaryje, namuose, privertė jį ilgai ir sodriai keiktis, kai metė į stiklinę ledo kubelius ir pylė alkoholį, kurį rado artimiausiame grafine. Jam už nugaros mažo miestelio, kuriame Džulė gyveno, meras pranešė, kad tuoj įvyks spaudos konferencija ir visi turėtų pagarbiai elgtis. Paniekinamai nusivaipęs, Žakas grįžo prie stalo, prisėdo ant jo ir sukryžiavo rankas. Nors ir buvo pasiruošęs matyti ir girdėti ją, krūptelėjo, kai nepamirštamas jos veidas pažvelgė į jį, tamsius plaukus surišusi kaspinu. Kai Džulė prašneko, pirmiausia Žakas kiek nustebo, kad ji tokia rami priešais gal du šimtus reporterių.

Po kelių minučių Žakas palengva pastatė ant stalo stiklinę ir susiraukė, negalėdamas patikėti tuo, ką girdėjo. Nors jis ir buvo išsiuntęs ją iš Kolorado, ketindamas sutrypti bet kokį jos jausmą, kurį ji puoselėjo jam, ji žiūrėjo į kamerą labai sėkmingai stengdamasi pavaizduoti savo nelaisvę kaip išdaigą, o patį Žaką — kaip išradingą herojų, kuris linksmai sutrukdė jos bandymui pabėgti poilsio aikštelėje, paskui, per antrąjį bandymą, rizikavo gyvybe, gelbėdamas ją iš upelio.

Kai baigė skaityti pranešimą ir iš visų pusių pasipylė reporterių klausimai, ji nesiliovė šypsojusi, tuo pat metu labai skrupulingai stengdamasi išvengti neapkaltinusi Žako, duodama paaiškinimus, kurie, kaip žinojo Žakas, buvo sąžiningi, tačiau neišsamūs. Kai vienas reporteris paklausė, ar Žakas grasinęs jai pistoletu, o Žakas žinojo, kad buvo tą daręs, ji išvengė klausimo juokdamasi: „Žinojau, kad jis turi ginklą, mačiau jį, ir man to užteko, kad įsitikinčiau, bent pradžioje, jog man nederėtų susigrumti, arba kritikuoti senus jo filmus.“

Jis susitvardė nenorom nusišypsojęs iš jos sąmojo; Žakas griežtai priminė pats sau, kad gal ji visa tai sakė, manydama, kad jis gali pamatyti jos interviu ir būti greičiau išviliotas iš savo slėptuvės. Tačiau po minutės, kai ji buvo paklausta, ar ketinanti pateikti jam kaltinimus dėl pagrobimo, jis pamatė, kaip ji linksmai nusišypsojo, užuot kalbėjusi apie tai, kas būtų buvę, ir pašmaikštavo: „Nemanau, kad sulaukčiau nuosprendžio. Noriu pasakyti, jeigu tarp prisiekusiųjų būtų moterų, jos beregint jį išteisintų, vos tik išgirdusios, kad jis atlikdavo pusę ruošos darbų gaminant valgį ir tvarkant namus“.

Žakas siekė gėrimo, bet po akimirkos jos atsakymas į klausimą privertė jį vėl pastatyti stiklą, negalėdamas patikėti, jis suraukė antakius: „Panele Matison, ar norit pamatyti Zakarį Benediktą sugautą?“

„Kaip galima norėti, kad žmogus, kuris buvo neteisėtai įkištas į kalėjimą, būtų vėl ten sugrąžintas? Nežinau, kaip prisiekusieji nuteisė jį už žmogžudystę, bet tikrai žinau, kad jis ne daugiau už mane sugebėtą nužudyti žmogų. Jeigu sugebėtų, dabar čia nestovėčiau, nes, kaip jums prieš kelias minutes aiškinau, aš ne kartą rizikavau pabėgti. Taip pat norėčiau, kad jūs prisimintumėt, jog jam pamanius, kad mus aptiko sraigtasparnis, jis pirmiausia rūpinosi mano saugumu, ne savo. Norėčiau, kad šio žmogaus medžioklė būtų nutraukta, o byla — peržiūrėta.“

Žakas paėmė nuotolinio valdymo pultą, ketindamas atsukti juostą atgal ir dar kartą paklausyti paskutinio jos atsakymo, ieškodamas jos veide gudrumo ar apgaulės požymių, tačiau, išgirdus kitą klausimą, jo pirštas ant mygtuko sustingo: „Panele Matison, ar jūs įsimylėjusi Zakarį Benediktą?“

Jis stebėjo, kaip ji dvejojo, o paskui pakėlė akis į kamerą ir švelniai šypsodama atsakė: „Vienu ar kitu metu dauguma šios šalies moterų galbūt įsivaizdavo įsimylėjusios Zakarį Benediktą. Dabar, kai jį pažįstu, manau, kad jos pasirodė labai protingos. Jis...“ Ji sudvejojo, o paskui nežymiai virptelėjusiu balsu baigė: „Jis vyras, kurį bet kuriai moteriai lengva pamilti“.

Žakas, atsuko juostą kiek atgal, kad dar sykį išgirstų du paskutinius atsakymus, stebėdamas ekraną, tyrinėdamas Džulės veidą ir balso intonacijas, ieškodamas užuominos apie ten slypinčią klastą, kurią žinojo esant. Negalėjo rasti. Ką matė ir girdėjo, buvo drąsi ir išdidi laikysena ir visa tai, ką jis joje mylėjo Kolorade.

Tikindamas save, kad kažko nepastebėjęs, kažkokios klastos, paslėpto motyvo šitaip elgtis milijonų žmonių akivaizdoje, jis iš kartoninės dėžutės išėmė antrąją vaizdajuostę, atsistojo ir įkišo ją į magnetofoną. Šį kartą nuėjo už rašomojo stalo ir atsisėdo. Prisivertė žiūrėti sceną, kurios niekada nepamirš, sceną, kuri parklupdė jį ant kelių, pažemino prieš pasaulį, ir viskas įvyko dėl to, kad prarado protą dėl mažos klastingos melagės...

Kuri prisipažino pasauliui mylinti jį.

Nors jis ją pagrobė.

Ir išsiuntė iš Kolorado pasakęs, kad ji nesuvokianti skirtumo tarp meilės ir sekso.

Žakas buvo taip nugrimzdęs mintyse, kad prabėgo valandėlė, kol suprato, kas vyksta ekrane. Jo žandai įsitempė, kai pamatė save, stumiamą prie sienos, ir policiją, dedančią jam antrankius. Visi klykė, šaukė, tas, kuris filmavo, sukiojo kamerą aplinkui, stengdamasis atsekti balsą moters, klykiančios, kad kažkas yra žeidžiamas.

Tada Žakas pasilenkė į priekį ir negalėdamas patikėti žiūrėjo, kaip Džulė bandė prasibrauti pro policiją, klykdama: „Nesužeiskit jo!“ Jis matė Ričardsoną ją griebiant už pečių, traukiant ją atgal, ir matė, kaip ji verkė, žiūrėdama, ką jie daro Žakui.

Kameros objektyvas grįžo atgal prie Žako ir Hedlio, ir Žakas išvydo, kad Hedlis ką tik paėmė vestuvinį žiedą, kurį Žakas turėjo savo kišenėje. Kamera sekė Hedlį, lydėdama jį ligi Džulės, kuri ištiesė ranką, reaguodama į tai, ką jai sakė Hedlis, ir kai ji pažvelgė žemyn į savo delną, ėmė isteriškai verkti, prie krūtinės spausdama žiedą.

Žaką jos iškankintas veidas privertė kilstelėti nuo kėdės, o paskui prisivertė atsisėsti ir žiūrėti, kas, kaip jis žinojo, turėjo įvykti. Viskas buvo taip, kaip jis prisiminė... meksikiečių policija stūmė ji pirmyn, paskui, kai jis atsidūrė beveik greta Džulės, Hedlis juos sustabdė. Tas, kas filmavo, kiek įsidrąsino ir priėjo arčiau, nes net garsas buvo aiškesnis. Bet Žakui nereikėjo nieko girdėti. Ką pasakė Hedlis, visam gyvenimui įsirėžė Žakui į sąmonę. „Panele Matison, buvau labai šiurkštus. Dar nespėjau jums padėkoti už bendradarbiavimą. Jeigu nebūtumėt mums padėjusi įvykdyti šito plano, Benedikto niekada niekas nebūtų sugavęs“.

Žakas prisiminė, kaip riaumodamas jį perskrodė šaltas smūgis ir pamatė save filme, iškamuoto įniršio kupinu žvilgsniu žiūrintį į ją prieš tai, kaip jis trūktelėjo rankas, mėgindamas priversti juos iš ten išvesti...

O tada filme, kaip ir oro uoste, užvirė tas pragaras. Staiga jis suklupo, buvo daužomas... Tik girdėjosi dar vienas triukšmas — Žakas tai pamatė dešiniajame ekrano kampe, ir atsistojęs priėjo arčiau prie televizoriaus, kad geriau įžiūrėtų: Džulė tikriausiai pašėlo, o kai jie ėmė jį mušti, ji puolė Hedlį, raudodama ir nagais draskydama jam veidą, daužydama jam krūtinę, o kai Ričardsonas ją atitraukė, ji du sykius žiauriai spyrė Hedliui į slėpsnas. Paskui ji nualpo, ir Ričardsonas ėmė šaukti daktaro, kai Žakas buvo velkamas iš oro uosto.

Širdžiai ėmus plakti giliais skausmingais dūžiais, Žakas atsuko juostą atgal, tik šį kartą jis neatitraukė akių nuo Džulės veido ir tai, ką matė, suspaudė jam paširdžius. Ranka jam drebėjo, kai jis išėmė laišką iš voko ir išskleidė jį.

Brangieji Mama ir Tėti, brangieji Karlai ir Tedai,

Tuo metu, kai skaitysit šį laišką, jau žinosit, kad išvykau pas Žaką. Nesitikiu, kad atleisit man už tai, ką darau, bet noriu, kad gal jūs bent kada nors galėsit tą suprasti.

Myliu jį.

Taip labai noriu nurodyti jums ir svarbesnių priežasčių, negu tiktai tą vieną ir mėginau jų sugalvoti, bet atrodo, daugiau jų nėra. Gal dėl to, kad svarbi tiktai ši...

Man išvykus, jūs išgirsit apie Žaką dar daugiau baisių gandų ir piktų spėliojimų iš reporterių, policijos ir žmonių, niekada jo nepažinojusių. Aš taip norėčiau, kad jūs būtumėt galėję jį pažinoti. Nes tai neįmanoma, palieku jums kai ką jo, kas nors probėgšmiais parodys, koks žmogus jis iš tiesų. Tai nuorašas laiško, labai asmeniško parašyto man. Maža dalis laiško bus išimta ne dėl to, kad ten būtų kas nors, kas galėtų pakeisti jūsų nuomonę, bet dėl to, kad tai liečia kitą žmogų ir ypatingą paslaugą, kurią tas žmogus padarė mums abiem. Kai skaitysit Žako laišką, manau, suprasit, kad vyras, kuris jį parašė, mylės ir globos mane kaip galėdamas. Mes susituoksim, kai tik būsim drauge.

Žakas atsilošė ir užsimerkė, draskomas kančios ir švelnumo dėl to, ką buvo matęs ir perskaitęs. Regėjo iškamuotą jos veidą, kai buvo surakinamas, girdėjo jos švelnų balsą per vienintelį jų pokalbį telefonu. „Aš taip myliu tave... negaliu liautis tavęs mylėjusi... Pataupyk savo maldas vėlesniam laikui, mielasis. Tau nudils keliai, kai ten atvyksiu... meldžiantis, kad aš leisčiau tau naktį nors kiek pamiegoti, meldžiantis, kad aš liaučiausi gimdžiusi tau vaikelius...“ Prieš daugelį savaičių jis spėjo, kad ji pamelavo, sakydama esanti nėščia, buvo tvirtai įsitikinęs, kad taip ji norėjo įvilioti jį į spąstus.

Visa kita buvo teisybė.

Džulė Kolorade, griaunanti jį į sniegą... naktį gulinti jo glėbyje, atsiduodanti jam nesavanaudiškai ir aistringai uždegdama jį beprotišku geismu ir versdama patenkinti ją taip, kaip jinai patenkino jį... Džulė spindinčiomis akimis, melodingu juoku, mandagia kalba ir smagia šypsena.

Jis vis dar jautė ją gulint savo glėbyje tą paskutinę naktį, jos pirštus, uždėtus jam ant širdies, kai sakė mylinti jį... vis dar matė tamsėjant jos akis iš užuojautos, kai jis jai pasakojo tą kvailą įvykį, kai viena mokytoja atsisakė su juo šokti... Aš, Žakai, niekada nebūčiau tavęs atstūmusi... Jis prisiminė, kaip nušvito jai veidas, kai ji ėmė kalbėti apie tai, kaip stebi suaugusias moteris, besimokančias skaityti... Ak, Žakai... Tarsi rankose laikytum stebuklą!

Jeigu jai į galvą nebūtų šovusi ta beprotiška mintis aplankyti jo klastingą senelę, svarstė Žakas, ji gal nebūtų palūžusi po Tonio žūties. Ričardsonas sakė, kad su pirmu smūgiu ji susidorojo neprarasdama ryžto. Palūžo po antrojo.

Ji buvo tikra. Ir ji buvo jo. Mylėjo jį tada, kai jis neturėjo, ką jai pasiūlyti, išskyrus gyvenimą slapstantis su bėgliu. Ji spaudė sau prie širdies vestuvinį žiedą ir raudojo taip, tarsi plyštų širdis.

Ji visa tai darė ir buvo tokia. Jam staiga dingtelėjo, kad Ričardsonas nepasakė, ar Džulė jį vis dar tebemyli, tik kad dabar jaučiasi priblokšta kaltės dėl to, kas įvyko Meksike. Po truputį jam ėmė aiškėti: Ričardsonas, be abejo, pakankamai daug laiko praleido su ja per pastaruosius tris mėnesius, kad ją įsimylėtų. Žaką ji pažinojo tik savaitę, bet jis jos gyvenimą pavertė tikru pragaru. Verčiamas būtinybės ką nors daryti ir kaustomas baimės, Žakas palengva atsistojo.

75

Metas ir Meredit persimetė didžiausio pasitenkinimo šypsniais, kai Žakas, nešinas lagaminu, įžirgliojo į svetainę. Atsilošęs sofoje, Metas ištiesė kojas ir, apžiūrinėdamas mėlyną kostiumą, kurį vilkėjo Žakas, išmanančiai šypsodamas pastebėjo:

— Niekas nevilki kostiumo Kalifornijos pobūvyje, Žakai. Taip nedaroma.

— Visai užmiršau tą nelemtą pobūvį, — nusikeikė Žakas, dėbsodamas pro langą į svečius. — Pavaduok mane, gerai? Pasakyk jiems, kad atsirado labai skubus reikalas. Ar galiu pasiskolinti tavo pilotą? — pridūrė jis, išsiblaškęs pastatė lagaminą ir ėmė rištis kaklaraištį.

— Tik mano pilotą? — nustebo Metas, pakeldamas akis į Meredit, kuri, prisėdusi ant sofos ranktūrio, uždėjo ranką jam ant peties. — Ne mano lėktuvą?

Žakas pasisuko į šalį, kai įlėkė šeimininkė paduoti jam dviejų portfelių, kuriuos jo nurodymu buvo sukrovusi.

— Tavo lėktuvą ir tavo pilotą, — nekantriai patikslino jis.

— Tai priklauso nuo to, kur planuoji vykti?

Įsitikinęs, kad turi viską, ko prireiks artimiausias dvi dienas, Žakas pagaliau atkreipė dėmesį į draugus.

— Kur, po velnių, aš dar galiu vykti?

— Iš kur man žinoti. Jeigu į Teksasą, į Kytoną, ar nemanai, kad pirmiau reiktų paskambinti Džulei?

— Ne, nežinau, kaip ji reaguos. Nenoriu, kad ji kur nors išvyktų, bandydama išvengti manęs. Jeigu skrisčiau komerciniu reisu, man prireiktų daug daugiau laiko ten nusigauti.

— Ko skubėti? Tu jau leidai jai laukti šešias savaites, kol Ričardsonas buvo ten ir laikė už rankos, be jokios abejonės, leisdamas jai išsiverkti ant jo plataus peties. Maža to, privatūs lėktuvai — brangus žaisliukas...

— Neturiu laiko šitiems š... — Žakas neištarė keiksmažodžio dėl Meredit ir žengė į priekį, kad atsisveikindamas ją pabučiuotų, tada stabtelėjo, kai O’Hara iš tarpdurio jam už nugaros pranešė:

— Pastačiau automobilį priešais namą, Metai. Ir automobilio telefonu pakalbėjau su Styvu. Jis sako, kad lėktuvas jau pripildytas degalų ir pasiruošęs skristi. Žakai, kada būsit pasiruošęs važiuoti?

— Manau, — santūriai pajuokavo Metas, — jis jau pasiruošęs.

Žakas piktai dirstelėjo į Metą ir apkabino Meredit.

— Ačiū, — padėkojo jis ramiai ir nuoširdžiai.

— Nėra už ką, — atsakė ji šypsodama. — Pasveikinkit Džulę nuo manęs.

— Nuoširdžiausiai atsiprašyk už mane, — paprašė Metas, atsistodamas ir surimtėdamas, kai ištiesė ranką paspausti Žakui dešinės. — Sėkmės.

Jie žiūrėjo, kaip jis skubiai išžirgliojo pro duris, tada Meredit pažvelgė į Metą ir jos šypsena suvirpėjo, kai ji pasakė:

— Tas žmogus taip ją myli, kad jam nė motais, jog žmonės palaikys jį kvailiu, kad jis jos vis dar trokšta po to, ką ji jam iškrėtė Meksike. Jam svarbu tik tai, kad Džulė jį myli.

— Žinau, — niūriai atsakė Metas, žiūrėdamas į jos apsiblaususias akis. — Pažįstu tą jausmą.

76

— Ei, Hermanai, ar gali pasitikti vyruką, kuris nusileis po dvidešimties minučių aerodrome?

Racijos spiegimo buvo beveik negirdėti pro triukšmą vidurinės mokyklos sporto salėje, kur buvo susirinkę 175 Kytono piliečiai į generalinę dviejų šimtų jubiliejaus maskarado, kuris turėjo vykti rytoj po parado, repeticiją. Pastūmėjęs į šalį lenktą kardą, kabantį prie jo generolo uniformos diržo, Hermanas Henklemenas apgraibomis surado raciją po juo ir prisidėjo prie burnos.

— Žinoma, Bili, Džulė Matison ką tik sakė, kad aš jau puikiai išmokau savo rolę.

Jausdamasis įspūdingai su savo uniforma, Hermanas dairėsi Džulės, kuri buvo atsakinga už visą maskaradą, ir pastebėjo ją stovint šone greta brolio ir brolienės ir stebint scenoje vykstančią repeticiją.

— Sveiki, Tedai ir Ketrina, — pasisveikino jis, prasibrovęs pro minią ligi jos. — Atleisk, Džule, — pridūrė jis ir, kai ji pažvelgė į jį ir nusišypsojo, paaiškino: — Bilis Bredsonas jau leidžia man savaitgaliais vairuoti taksi. Kad uždirbčiau kiek papildomų pinigų. Turiu už jį kažką pasitikti prie nusileidimo tako. Kažkoks vyrukas nusileis ten lėktuvu po kelių minučių.

— Važiuok tiesiai, — atsakė Džulė, nepastebėjusi, kaip Ketrina skubiai metė klausiamą žvilgsnį į Tedą. — Mes čia jau beveik baigėm, be to, tau ir nebereikia daugiau repetuoti.

— Žinau, — išdidžiai atsakė jis. — Aš puikiai moku vaidmenį: „Pulkit, priešo galas jau nebetoli“.

Ji nusijuokė.

— Tikrai, moki.

Jis dvejojo, žvelgdamas per salę į Flosę Eldridž, o paskui kiek pasilenkė:

— Jeigu Flosė teirausis, kur aš, gal galėtum pasakyti, kad turėjau atlikti kai ką labai svarbaus.

Džulė sąmoningai skyrė jam šį vaidmenį, kad būtų arčiau senyvos dvynės, kuri, jo prakalbinta, vis dar rausdavo kaip mokinukė.

— Kodėl pats jai nepasakai, — sušnibždėjo ji. — Ji žiūri tiesiai į tave.

Hermanas sukaupė drąsą ir, pasukęs prie salės durų, stabtelėjo priešais Flosę ir Adą Eldridž, kurios vilkėjo vienodomis balinėmis suknelėmis, o plaukai abiem buvo suraityti į vienodas mažų garbanėlių kupetas.

— Turiu skubiai važiuoti prie nusileidimo tako vietoj Bilio Bredsono, — pasakė jis Flosei. — Dabar padedu jam savaitgaliais greta elektriko darbo.

— Būk atsargus, Hermanai, — baikščiai patarė ji.

— Nesudaužyk jo automobilio, — piktai pridūrė Ada.

Hermanas pajuto, kaip jam iškaito sprandas. Jis žengė į šalį, paskui vėl atgal, piktai dėbsodamas:

— Ada, — pasakė jis, pirmą kartą per ištisus dešimtmečius atsistodamas priešais šią moteriškę, — esi pagiežinga, kandi, šalta bekraujė moteris ir visada tokia buvai! Sakiau tau tai prieš daugelį metų ir tai ligi šiol tebėra teisybė.

— O tu, — rausdama atkirto ji, — niekam tikęs nenaudėlis.

Jis užsivožė ant galvos generolo kepurę, įsisprendė rankomis į šonus ir nutaisė grėsmingą veidą.

— Kai buvai jauna, šitaip negalvojai, vaikeisi mane ir stengeisi atitraukti nuo Flosės!

Jis išėjo, palikęs Flosę, spoksančią į supykusią ir įžeistą dvynę seserį, ir jis viską suprato.

Ketrina palaukė, kol Džulė užlipo ant scenos sukviesti vaikų repeticijai, o tada smarkiai spūstelėjo Tedui ranką, ir jos veidas virto vilties ir įtampos kauke:

— Tedai, ar manai, kad į aviacijos taką leidžiasi Benediktas?

Jis papurtė galvą.

— To negali būti. Vakar per žinias sakė, kad jis savo namuose surengė savaitgalio pobūvį, pameni?

Jai ištįso veidas, o jis patapšnojo žmonai per ranką.

— Tai greičiausiai Larabis atvyksta iš Dalaso, kaip ir kasmet patikrinti to fabriko, kurį jis stato Ličvilyje.

— Prisisekit diržus, laikykitės ir kalbėkit maldą, — per vidaus telefoną juokavo pilotas, kai „Lyras“ pradėjo greitai leistis pro tirštėjančias sutemas, nerdamas žemyn betono juostos link. — Jeigu tas leidimosi takas būtų šešiais coliais trumpesnis, mes negalėtume ten nutūpti, o jeigu būtų nors kiek tamsiau, mums tektų leistis Dalaso tarptautiniame oro uoste. Matyt, jie naktį neapšviečia šito tako. Beje, ten apačioje jūsų jau laukia taksi.

Neatitraukdamas žvilgsnio nuo vaizdajuosčių, kurias buvo pasiėmęs ir į lėktuvą, Žakas prisisegė diržą. Tačiau po kelių minučių pakėlė akis su išgąstinga raukšle, kai pilotas netikėtai nuspaudė stabdžius, lėktuvui palietus žemę, o grakštus lėktuvas staigiai nutūpė vos per kelias pėdas nuo tako pabaigos ir sustojo, krestelėjęs taip, kad net dantys subarškėjo.

— Ponui Farelui reikės naujų stabdžių dar dukart nusileidus šiame take, — pasakė pilotas, jis atrodė kiek sukrėstas ir dabar pajutęs didžiausią palengvėjimą. — Kokie planai šiam vakarui, pone Benediktai? Turėčiau apsistoti motelyje nakčiai ar grįžti atgal į Vakarų Pakrantę?

Žakas siekė vidaus telefono mygtuko ant konsolės tarp dviejų sofų, paskui padvejojo ir drąsiai pasitiko tai, ką bandė ignoruoti visą kelią: skrisdamas čia, jis neturėjo nė menkiausio supratimo, ar Džulė dabar labiau nekentė jo, negu mylėjo. Jis nežinojo, kaip pasitiks jį ir kiek laiko prireiks, kol įtikins grįžti su juo į Kaliforniją, ir ar iš viso įtikins. Spausdamas mygtuką, nurodė:

— Styvai, apsistok nakčiai motelyje. Aš pasiųsiu taksi tavęs paimti.

Pilotas dar išjunginėjo variklį, kai Žakas nulėkė laipteliais. Taksi vairuotojas pasitempęs stovėjo šalia atvirų automobilio durų, apsivilkęs pačią juokingiausią tariamai pilietinio karo uniformą, kokią Žakui kada nors teko matyti, spėdamas, kad tokia ji turėjo būti.

— Ar žinot, kur gyvena Džulė Matison? — paklausė jis, atsisėdęs ant užpakalinės sėdynės ir pasidėjęs portfelį. — Jeigu ne, man reikės susirasti abonentų knygą. Užmiršau paimti jos adresą.

— Be abejo, žinau, kur ji gyvena, — pasakė vairuotojas ir prisimerkęs pažvelgė Žakui į veidą, jo išraiška tapo nuožmi, kai jį atpažino. Jis atsisėdo priekyje ir be jokio reikalo smarkiai trenkė durelėmis. — Jūs Benediktas? — paklausė jis po kelių minučių, kai važiavo pro pradžios mokyklą į keistai žavų miesto centrą aplinkui teismą, su parduotuvėmis ir restoranais, supančiais aikštę.

Žakas susidomėjęs žiūrėjo į miestą, kur buvo užaugusi Džulė.

— Taip.

Už pusės mylios nuo centro automobilis sustojo prie dailaus vienaaukščio namo su nepriekaištingai prižiūrėta veja ir didžiuliais ūksmingais medžiais, ir Žakas pajuto, kaip iš nekantrumo jam ėmė daužytis širdis, kai kišo ranką į kišenę pinigų.

— Kiek aš skolingas?

— Penkiasdešimt dolerių.

— Juokaujat?

— Kam kitam už važiavimą reiktų mokėti penkis dolerius. Bet tokiam niekšui, kaip jūs, kainuoja penkiasdešimt. O dabar jeigu norit, kad nuvežčiau jus ten, kur iš tiesų yra Džulė, užuot palikęs jus čia, kur jos nėra, teks mokėti septyniasdešimt penkis.

Draskomas apmaudo, nustebimo ir įtampos, Žakas nekeipė dėmesio į šmeižtą, kurio sulaukė, ir atsilošė sėdynėje.

— Kur ji?

— Vidurinėje mokykloje repetuoja maskaradą.

Žakas prisiminė pravažiavęs pro vidurinę mokyklą, prie kurios automobilių stovėjimo aikštelėje buvo pilna žmonių. Jis dvejojo, be galo trokšdamas pamatyti ją, viską išsiaiškinti, laikyti ją savo glėbyje, jeigu tik ji leis. Balsas skambėjo sarkastiškai, kai paklausė:

— O gal jūs, tarp kitko, žinot, ar ilgai ji ten bus?

— Tai gali trukti ir visą naktį, — pamelavo Hermanas, grynai apimtas apmaudo.

— Tada vežkit mane tenai.

Vairuotojas staigiai linktelėjo ir patraukė automobilį nuo šaligatvio krašto.

— Nesuprantu, ko jūs taip skubat ją pamatyti? — paklausė jis, piktai šnairuodamas į Žaką užpakalinio vaizdo veidrodėlyje. — Visą tą laiką palikote ją vieną susitikinėti su tais reporteriais ir policininkais po to, kai ją pagrobėt ir nusivežėt į Koloradą. Kai išėjot iš kalėjimo, taip pat neatvažiavot pasimatyti su ja. Buvot per daug užsiėmęs išsipusčiusiom moteriškėm ir pokyliais, kad gaištumėt su tokia miela mergina kaip Džulė, kuri per visą savo gyvenimą nieko nėra nuskriaudusi! Jūs užtraukėt jai gėdą viso pasaulio akivaizdoje, viso miestelio akivaizdoje! Žmonės Kytone nekenčia jos todėl, kad ji teisingai pasielgė Meksike, tik tai pavirto blogu dalyku. Tikiuosi, — baigė jis kerštingai, kai jie sustojo priešais vidurinę mokyklą, — ji išdurs jums akį, kai pamatys! Jei būčiau jos tėtis, vos tik išgirdęs, kad jūs mieste, pasiimčiau šautuvą ir ateičiau jūsų ieškoti! Tikiuosi, kad jis taip ir padarys.

— Tikriausiai abu jūsų norai išsipildys, — ramiai atsakė Žakas, išsitraukdamas iš kišenės šimto dolerių banknotą ir duodamas jam. — Grįžkit į oro uostą ir paimkit mano pilotą. Jis nėra niekšas, taigi dar dvidešimt penki doleriai už kelionę.

Kažkas jo balse privertė Hermaną suabejoti ir apsisukti sėdynėje.

— Ar ketinate su ja susitaikyti? Dėl to čia ir atvykote?

— Pabandysiu.

Priešiškumas kaipmat dingo.

— Jūsų pilotui teks palaukti kelias minutes. Norėčiau tai pamatyti. Be to, jums gali prireikti draugo minioje.

Žakas jo nebegirdėjo, jis jau žirgliojo į mokyklą, triukšmo link, sklindančio iš už dvigubų durų koridoriaus gale dešinėje.

77

Jis pamatė Džulę minioje prieš tai, kaip jam už nugaros užsidarė sporto salės durys. Ji dirigavo vaikų, apsirengusių įvairiausiais kostiumais, chorui, kai kurie jų sėdėjo invalidų vežimėliuose, o scenoje jiems akompanavo pianistė.

Žakas stovėjo pakerėtas, klausydamas mielo jos balso, stebėdamas neįtikėtiną jos šypseną, ir sukrečiantis švelnumas, kurį pajuto, sugėlė jam krūtinę. Apsimovusi džinsus, plaukus suėmusi į arklio uodegą ir perrišusi skarele, ji atrodė žavi... ir liesutė. Jos skruostai ir akys dabar buvo labiau išryškėję, ir Žakas nurijo kaltės gumulą, įstrigusį jam gerklėje, supratęs, kaip ji sublogo. Dėl jo. Taksi vairuotojas sakė, kad Žakas užtraukęs jai gėdą prieš visą miestelį; dabar, jeigu galės, jis nors kiek visa tai atitaisys. Nekreipdamas dėmesio į išgąstingus žvilgsnius ir kuždesius, kurie pasklido salėje, kai žmonės tribūnose ir parteryje pastebėjo jį ir atpažino, ėjo pirmyn.

— Na, vaikinai, kas nutiko? — paklausė Džulė, kai keli vyresni vaikai liovėsi dainavę ir ėmė kuždėtis bei rodyti pirštais. Už nugaros ji iš toli pajuto, kaip erdvioje salėje viskas pritilo ir per medines grindis ėmė aidėti vyriški žingsniai, tačiau jai rūpėjo vis labiau artėjantis vėlus laikas ir silpstantis jos mokinių dėmesys. — Vili, jeigu dar nori sulaukti progos dainuoti, būk atidus, — įspėjo ji, tačiau berniukas rodė kažką jai už nugaros ir nepaliaujamai kuždėjo Džoniui Everetui ir Timiui Vimpliui.

— Panele Timons, — kreipėsi Džulė, pakeldama akis į pianistę, kuri taip pat išsižiojusi spoksojo į kažką jai už nugaros. — Panele Timons, — pakartokime viską dar sykį. — Bet, kai Džulė vėl pažvelgė žemyn, dalis choro vaikų jau pakriko ir ėjo pirmyn maža grupe, vedami Vilio Dženkinso. — Kur jūs einat? — pratrūko Džulė, jiems einant pro ją. Ji staigiai apsisuko. Ir sustingo.

Už penkiolikos pėdų nuo jos stovėjo Žakas, prie šonų priglaudęs rankas. Susijaudinusi pagalvojo, kad jis bus galiausiai perskaitęs jos laišką ir atvykęs pasiimti savo automobilio. Ji stovėjo, bijodama prašnekti, bijodama pakrutėti, žvelgdama į gražų veidą, kuris vaidenosi jai sapnuose ir persekiojo dienomis.

Vilis Dženkinsas žengė į priekį, šiurkštus jo balsas buvo garsus ir karingas:

— Jūs Žakas Benediktas? — griežtai paklausė jis.

Žakas linkterėjo ir staiga keletas kitų berniukų išėjo į priekį, išsirikiavo priešais Džulę, trys jų buvo invalidų vežimėliuose — visi pasirengę ginti ją nuo pabaisos, esančios tarp jų, suprato Žakas.

— Tad verčiau apsigręžkite ir dinkit iš čia, — įspėjo tas, kuris kvarkė kaip varlė, atkišdamas smakrą. — Jūs pravirkdėt panelę Matison.

Rimtas Žako žvilgsnis sustojo ties išblyškusiu Džulės veidu.

— Ji ir mane pravirkdė.

— Vyrai neverkia, — tyčiojosi berniukas.

— Kartais verkia — jeigu tas, kurį jie myli, labai įskaudina.

Vilis pažvelgė į mylimos mokytojos veidą ir pamatė ašaras lėtai srūvančias jai iš akių.

— Tik pažiūrėkit! Vėl ją pravirkdėt, — pasipiktino jis, rūsčiai žvelgdamas. — Ar dėl to čia atvykot?

— Atvykau čia, — atsakė Žakas, — nes negaliu be jos gyventi.

Visi salėje spoksojo į garsųjį kietą vyruką, kino žvaigždę, kuris kuklinosi šitokiais stulbinančiais prisipažinimais jų akivaizdoje, bet Džulė nepastebėjo jų žvilgsnių. Ji puolė pro vaikus, skubiai ėjo, paskui bėgo tiesiai į glėbį, kuris plačiai jai atsivėrė.

Jo rankos apglėbė ją nepaprastai stipriai, delnais prispaudė prie krūtinės ašarų vagojamą jos veidą, paslėpdamas ją nuo publikos, kai, palenkęs galvą, kimiai sušnibždėjo: „Myliu tave“. Pečiai jai krūpčiojo nuo raudos, ji delnais apėmė jo kaklą, įsikniaubė jam į krūtinę, iš visų jėgų spausdama prie savęs.

Tolimajame salės gale Tedas apglėbė ranka Ketriną ir prisitraukė ją artyn.

— Iš kur tu tokia velnioniškai gudri? — paklausė jis kuždomis.

Hermanas Henklemenas buvo nusiteikęs realistiškiau, nors taip pat ir šiek tiek romantiškai. Mirksėdamas Flosei, sušuko:

— Repeticija baigta!

Tada delnu pliaukštelėjęs užgesino šviesą, panardindamas salę į visišką tamsą, ir nubidzeno prie savo taksi.

Kai kažkas atrado šviesos jungiklį, Žako ir Džulės jau nebebuvo.

— Šokit į vidų, — paliepė Hermanas, iškilmingai mostelėjęs generolo skrybėle, kai jie, susikibę už rankų, išlėkė pro mokyklos duris. — Visada norėjau vairuoti sprunkantį automobilį, — pridūrė jis, nuspaudęs akceleratorių ligi dugno, leisdamas automobiliui su pasišokinėjimu lėkti tolyn nuo mokyklos. — Kur?

Džulė vis dar negalėjo galvoti.

— Į tavo namus? — pasiteiravo Žakas.

— Nepatarčiau, jeigu norit pasislėpti, — patarė Hermanas. — Visas miestas eis pro šalį ir stengsis užsukti.

— Kur artimiausias viešbutis arba motelis?

Džulė susirūpinusi pažvelgė į jį, bet Hermanas buvo atviresnis.

— Mėginsit jos reputaciją sugriauti ar pataisyti?

Žakas pažvelgė žemyn į jos veidą ir pajuto netekęs žado, bejėgis ir nieko daugiau netroško, kaip likti vienas su ja. Iš akių buvo matyti, kad ir ji nori to paties.

— Į mano namus, — nurodė mergina. — Mes nukelsim telefono ragelį ir, jeigu reikės, atjungsim durų skambutį.

Po minutės Hermanas sustabdė taksi priešais jos namą, ir Žakas, siekdamas savo kišenės, kad ištrauktų dar pinigų, šaltai paklausė:

— Kiek šį sykį skolingas?

Vyriškis apsisuko sėdynėje ir su įžeisto orumo išraiška grąžino Žakui šimto dolerių banknotą.

— Penki doleriai: kelionė pirmyn ir atgal. Įskaitant jūsų piloto atvežimą. Tai ypatinga nuolaida, — šelmiškai šypsodamas pridūrė jis, — vyrui, kuris viso miesto akivaizdoje išdrįso prisipažinti mylįs Džulę.

Keistai sujaudintas Žakas padavė jam dvidešimties dolerių banknotą ir tarė:

— Lėktuve palikau lagaminą ir kitą portfelį. Ar nepristatytumėt jo čia po to, kai mano pilotą nuvešit į motelį?

— Žinoma. Paliksiu prie Džulės kiemo durų, kad jūsų netrukdyčiau.

78

Džulė įėjo į svetainę ir uždegė lempą, kai Žakas siekė jos rankos, ji be žodžių puolė jam į glėbį, bučiuodama nebyliai ir neviltingai, glausdamasi prie jo, švelnią savo burną spausdama prie jo burnos, rankomis skubiai glostydama jį. Žakas prispaudė ją arčiau savęs. Jo lūpos siaubė jos lūpas, jo rankos godžiai stengėsi prisiminti jos numylėtą pavidalą.

Šaižus telefono skambutis čia pat greta privertė abu pašokti, ir ji ištiesė virpančią ranką atsiliepti.

Žakas stebėjo ją pakeliant ragelį prie ausies ir nusišypsojo pats sau, jai droviai nuleidus akis, kai nusivilko švarką.

— Taip, teisybė, ponia Adelson, — pasakė Džulė, — jis tikrai čia. — Valandėlę paklausė, o tada tarė: — Nežinau. Pasiteirausiu. — Uždengusi delnu mikrofoną, pažvelgė į jį ir pranešė: — Meras ir ponia Adelson norėtų žinoti, ar tu... ar mes galime su jais šiandien pavakarieniauti.

Žakas nusirišo kaklaraištį, pradėjęs sagstytis marškinius, ir lėtai, pabrėžtinai purtė galvą, žiūrėdamas, kaip ryškus raudonis išpila jai skruostus, kai ji neklysdama suvokė žodžių prasmę.

— Bijau, kad negalėsim. Ne, ir nežinau, kokie artimiausi jo planai. Taip, paklausiu ir jums pranešiu.

Džulė padėjo telefono ragelį, paskui paėmė aparatą ir pakišo po sofos pagalve, atsitiesė ir nervingai patrynė delnus į šlaunis. Dešimtys klausimų kirbėjo jai galvoje, kai stovėjo, žiūrėdama į Žaką, pilna abejonių, svyravimų ir vilčių, bet viską stelbė džiugus nerealumo jausmas, kad jis iš tiesų čia, jos svetainėje, o jo akys — švelnios, linksmos, geismingos.

— Negaliu patikėti, kad tu čia, — garsiai sukuždėjo ji. — Prieš kelias valandas viskas atrodė taip...

— Tuščia? — pasufleravo jis žemu balsu, kurį išgirsti ji geidė. — Ir beprasmiška? — pridūrė jis, eidamas artyn.

Ji linktelėjo.

— Ir beviltiška, Žakai, jeigu tik leisi, aš... aš turiu tau tiek daug paaiškinti. Bet aš... — Jos balsas nutrūko, kai jis paėmė ją į savo glėbį ir ji virpančiais pirštais palietė jam veidą. — O, Dieve, kaip man trūko tavęs!

Žakas atsakė jai savo burna, praskirdamas jos lūpas savosiomis, ištraukė skarelę jai iš plaukų ir panardino pirštus į vešlią tankmę, o ji prisispaudė prie jo, atsiliepdama į jo aistrą su tokiu pačiu pašėlusiu nuostabiu provokuojančiu karščiu, kuris vaidenosi jam sapnuose Pietų Amerikoje, o kalėjime turėdavo pabusti išpiltas prakaito. Atplėšė savo burną nuo jos lūpų.

— Parodyk man savo namus, — paprašė jis kimiu balsu, kurį ji vargiai atpažino. Iš teisybės jis norėjo paprašyti: parodyk man savo miegamąjį.

Ji linktelėjo, tiksliai žinodama, ką jis turi galvoje, ir nuvedė jį tiesiai, kur jis norėjo eiti, bet, kai įžengė pro duris ir pamatė baltus pintus baldus, vešlias žalias gėles puoduose ir baltą raukinių putą ant lovos uždangalo, užuolaidų ir tualetinio stalelio, kambarys jam pasirodė taip atitinkantis jo įsivaizdavimą, kad sustojo kaip įbestas. Tarytum suprasdama, kur krypsta jo mintys, ji dvejodama paklausė:

— Kaip aš įsirengiau?

— Atrodo lygiai taip, kaip įsivaizdavau, kai...

Džulė matė įtampą jo veide ir liūdnai baigė už jį sakinį:

— Kai laive gulėjai lovoje, nori pasakyti, įsivaizduodamas mane čia, šiame kambaryje, nes telefonu to tavęs paprašiau. Kai, — tęsė ji negailestingai atviraudama, — vis dar galvojai, kad būsiu ten su tavimi... Kai netikėjai, kad gudrumu priversiu tave atvykti manęs ir išduosiu tave FTB, ir leisiu tave sumušti ir sugrąžinti atgal į kalėjimą.

Jis žiūrėjo į ją, niūri šypsena palietė jam lūpas ir akis.

— Kaip visa tai buvo tikra.

Ji atsisėdo ant lovos, veidu atsigręždama į jį, akys doros ir ieškančios.

— Ar negalėtume prigulti valandėlei ir pirmiau pasišnekėti?

Žakas dvejojo. Viena vertus, jis norėjo praeitį nustumti, o dabar mylėtis ant tos mergiškai nėriniuotos lovos, kuri atrodė tokia absurdiškai jaudinanti, kai ji ant jos sėdėjo. Kita vertus, ji buvo akivaizdžiai nusiminusi ir jie negalėjo vėl visko pradėti, kol nebuvo išnarplioję praeities.

— Tik trumpą valandėlę, — sutiko jis, ir į galvūgalį atrėmė krūvą pagalvių abiem, ištiesdamas ranką ir apglėbdamas jai pečius, vos tik ji atsigulė šalia. Kai ji patogiai įsitaisė prie jo, ranką uždėjusi jam ant krūtinės, jis prisiminė rytus, kuriuos jie praleisdavo lovoje Kolorade, susėdę lygiai taip, ir jis nusišypsojo.

— Buvau užmiršęs, kaip tobulai man tinki...

— Tu galvoji apie rytus Kolorade, ar ne?

Tai buvo tik teiginys, o ne klausimas, ir jis linktelėjęs galvą nusišypsojo.

— Buvau jau pamiršęs, kokia tu nuovoki.

— Visai nenuovoki. Aš galvojau apie tą patį. — Ji nusišypsojo, o paskui dvejodama pabandė pradėti pokalbį apie jų visai neseną baisią praeitį. — Nežinau, nuo ko pradėti, — kalbėjo ji. — Ir aš... aš... bijau pradėti. Aš net nežinau, kas galiausiai tave šiandien čia atvedė.

Iš nustebimo Žakas suraukė antakius.

— Ričardsonas. Ar nežinojai, kad jis ketino atvykti pas mane? — Kai ji priblokšta ir nuščiuvusi stebeilijo į jį, pridūrė: — Jis pasirodė mano namuose Kalifornijoje, išsipuošęs Brooks Brothers firmos kostiumu, pas Armani pirktu kaklaraiščiu, ir su tikru, autentišku FTB ženklu.

— Polas atvyko tavęs aplankyti? — paklausė ji apstulbinta. — Polas Ričardsonas? Juk kalbi ne apie mano Polą?

Žakas suakmenėjo.

— Matyt, vis dėlto kalbu apie „tavo“ Polą.

Tada Žakui dingtelėjo, kad nors jis tvirtino ją mylįs, ji buvo tik pasakiusi, kad jo pasigedo. Sąmoningai abejingai jis pridūrė:

— Kažkodėl man susidarė toks įspūdis, kad norėsi, jog atvykčiau ne tik tam, kad susitaikyčiau su tavimi. Dabar, kai pagalvoju, tai buvo tik išvada, kurią padariau iš to, ką mačiau tose vaizdajuostėse.

Manau, — griežtai pasakė jis, bandydamas ištraukti ranką, — šiam pokalbiui tinkamesnė vieta būtų svetainė. O gal rytoj mano viešbučio fojė.

— Žakai, — netvirtai kreipėsi ji, stipriai delnu suspausdama jam petį, — nedrįsk palikti šios lovos. Jeigu neleisi man kalbėti, neduodamas progos paaiškinti, niekada tau šito neatleisiu. Polas — mano draugas. Jis buvo čia su manimi, kai buvau be galo vieniša ir nelaiminga.

Jo galva atvirto ant pagalvės, ir jis stipriai apkabino ją, balsas buvo kimus, nurimęs ir ironiškas.

— Kas tavyje taip žlugdančiai mane veikia? Kolorade privertei mane jaustis tarsi būčiau kokia emocinė marionetė, o čia vyksta vėl tas pats.

Grįždamas prie jų pagrindinės temos, jis pasakė:

— Šiandien čia atvykau, nes šįryt Ričardsonas įsiveržė į mano namus, mosikuodamas savo tarnybiniu ženklu, ir bloškė man ant stalo voką, kuriame buvo dvi vaizdajuostės ir laiškas. — Nenuslopinamas pavydas dėl Ričardsono draugystės su Džule ir jo paties kaltė vertė jį ir toliau kalbėti sarkastišku tonu: — Reikšdamas abejones dėl mano teisių ir mėgindamas fiziškai susigrumti su manimi, jis sugebėjo pasakyti, kad, priešingai Hedlio tvirtinimams Meksike, tu atvažiavai pas mane neturėdama tikslo padėti mane įkišti į spąstus. Be to, jis paaiškino, kad apsilankymas pas Margaretą Stenhoup, taip pat ir Ostino mirtis, buvo tai, kas tave galiausiai pastūmėjo mane įduoti.

— Kas buvo vaizdajuostėse ir laiške?

— Vienoje vaizdajuostėje buvo spaudos konferencija, kurią surengei grįžusi iš Kolorado. O laiškas buvo skirtas tėvams, kurį ketinai palikti važiuodama pas mane. Antroji vaizdajuostė buvo iš FTB kartotekų — apie mudu Meksiko oro uoste, kur užfiksuota visa, kas ten nutiko.

Džulė sudrebėjo jo glėbyje, paminėjus oro uostą.

— Atleisk, — trūkčiojančiu balsu sukuždėjo ji, veidu užsikniaubdama jam ant krūtinės. — Aš taip gailiuosi. Nežinau, kaip katras nors iš mūsų kada nors tai pamirš.

Žakas pastebėjo jos reakciją ir apsisprendė, tačiau kelias minutes delsė. Užuot kalbėjęs pirštais kilstelėjo jai smakrą ir paklausė:

— Dėl Dievo, kas tave buvo apsėdę, kad važiavai pas Margaretę Stenhoup?

Suskambo durų skambutis, tačiau nė vienas nereagavo.

Atsidususi Džulė paaiškino:

— Laiške minėjai, kad norėtum būti seniai susitaikęs su ja. Net pasiūlei, kad atiduočiau jai auginti mūsų kūdikį. O telefonu sakei, kad jautiesi, tarsi mes užsitraukėme prakeikimą, šitiek nelaimių palikdami už savęs. Todėl nusprendžiau važiuoti pas ją ir paaiškinti, kad tu ją myli ir apgailestauji dėl nutrukusio ryšio.

— Ir ji išjuokė tave.

— Blogiau. Kažkaip iškilo Džastino klausimas, ir tada ji papasakojo man, kad tu jį nužudei po konflikto dėl merginos, ir padavė aplanką, pilną laikraščių iškarpų, kur prisipažįsti jį nušovęs... O aš, — ji trūksmingai atsiduso, nenorėdama jo apkaltinti, — supratau, kad tu, Žakai, man melavai. Bandžiau sau pasakyti, kad jai melavai, ne man, bet, kai buvo nužudytas Tonis Ostinas, jau buvo trys žmonės, su kuriais tu susivaidijai, ir visi jie mirė nuo tavo rankos, bent taip atrodė. Aš pagalvojau... patikėjau, kaip tikėjo ir tavo senelė, kad tu beprotis. Aš tave išdaviau. Maniau, tai bus tavo labui.

— Tau, Džule, aš nemelavau dėl Džastino, — pasakė Žakas, kimiai atsidusęs. — Melavau policijai Ridžmonte.

— Bet kodėl?

— To prašė mano senelis. Matai, savižudybės atveju visada vyksta tardymas dėl galimų priežasčių, o mano senelis ir aš norėjom apsaugoti tą piktą senę nuo žinios apie Džastino homoseksualumą, kai policija tai išaiškino. Man nereikėjo tuo rūpintis, — griežtai pridūrė jis. — Reikėjo leisti jai murdytis ten, ką ji būtų laikiusi gėda. Džastino tai nebūtų žeidę.

— Žinodamas, kaip ji žiūri į tave, — pasakė Džulė, — kaip galėjai pamanyti, kad ji rūpinsis mūsų kūdikiu?

Jis pakėlė antakius, linksmai suintriguotas.

— Kokiu kūdikiu, Džule?

Užkrečiamas šypsnys, praskaidrindavęs jo gyvenimą Kolorade, nušvietė jai veidą, — jo poveikį dar labiau sustiprino apsimestos kaltės išraiška.

— Kūdikis, kurį sugalvojau, kad leistum pas tave atvykti.

— O, tas kūdikis!

Ji atsegė dar vieną jo marškinių sagą, pabučiavo jam kaklą.

— Atsakyk.

— Ir toliau taip daryk, tada turėsi geresnę progą sulaukti tikro kūdikio, negu atsakymo į savo klausimą.

Juokdamasi ji rankomis atsirėmė į jo krūtinę, tačiau jos akys buvo mieguistos.

— Aš labai godi, Žakai. Noriu abiejų...

Žakas švelniai suėmė delnais jos veidą, nykščiais trindamas jai skruostus.

— Ar tikrai, mieloji? Nori mano kūdikėlio?

— Be galo.

— Mes šiąnakt pasistengsim, jeigu tu nusiteikusi.

Ji prikando lūpą, nuo juoko drebėjo jai pečiai.

— Tiksliau, kiek mano atmintis mena, man regis, svarbu, ar tu nusiteikęs.

— Aš? — pakartojo jis, mėgaudamas seksualiniu pasižodžiavimu ir džiugia nuotaika, kurią ji visada leisdavo jam pajusti, kai jie vienu metu ir juokaudavo, ir mylėdavosi.

Ji palingavo galvą.

— Iš teisybės aš „nusiteikęs“ beveik visą laiką po to, kai šįryt perskaičiau tavo laišką. Įrodymą gali pasiekti ranka.

Vėl nuaidėjo durų skambutis, ir jie vėl nekreipė į jį dėmesio, tačiau tai privertė Džulę kaltai atitraukti ranką nuo to, ką jis tikėjosi būsiant „įrodymu“.

— Ar atsakysi man? — paklausė ji.

— Taip, — atsiduso jis. — Jei pagalvosi apie laišką, kurį parašiau tau, prisiminsi, kad specialiai sakiau, jog parašysiu jai, prieš pasiųsdamas tave ten su mūsų kūdikiu. Iš tikrųjų pirmiausia būčiau parašęs Fosteriui, o ne jai.

— Fosteriui? Kalbi apie seną tarną?

Žakas linktelėjo.

— Mudu su seneliu prisaikdinom jį tylėti, nes jis žino, kas įvyko. Jis buvo hole, kai Džastino kambaryje driokstelėjo šūvis, ir matė, kaip aš iš savo kambario bėgau pas Džastiną. Būčiau atleidęs Fosterį nuo pažado ir liepęs pakalbėti su savo darbdave, kad pasakytų teisybę.

— Ji tavo senelė, Žakai. Liaukis ją taip vadinęs. Manau, ji tave mylėjo labiau, negu įsivaizduoji. Jei pamatytum ją dabar, pasikalbėtum su ja, suprastum, kiek sveikatos visa tai...

— Ji man mirusi, Džule, — pertraukė jis su kartėliu balse. — Po šio vakaro nenoriu niekada girdėti minint tos moters vardą ar kalbant apie ją.

Džulė jau žiojosi ginčytis, bet persigalvojo ir susivaldė. Šypsodama pasakė:

— Tu niekam nesuteiki antros progos, ar ne?

— Taip, — negailestingai atšovė jis.

— Išskyrus mane.

Jis brūkštelėjo krumpliais jai per lygų skruostą.

— Išskyrus tave, — sutiko jis.

— Kiek progų aš gaunu?

— O kiek reikia?

— Bijau, kad daugybės, — atsakė ji.

Atsakė ji taip giliai atsidususi, kad Žakas pratrūko juoktis ir čiupo ją į glėbį. Kai paleido, pastebėjo plonytę sidabrinę grandinėlę, išlindusią pro tarpą tarp jos apykaklės krašto ir kaklo.

— Kas čia? — pasiteiravo jis.

Ji palenkė smakrą prie krūtinės.

— Kas?

— Šitas, — atsakė jis, pirštu užkabindamas grandinėlę.

Baimindamasi, kad, pamatęs žiedą, jis prisimins visą Meksike vykusią bjaurastį, Džulė skubiai priglaudė savo ranką prie krūtinės, suspausdama žiedą.

— Palik. Prašau!

Žako akys susiaurėjo, kai Džulė taip sunerimo, ir vėl pajuto, kaip jame kirba ligi to nepažintas įtarimas.

— Kas tai? — paklausė jis, stengdamasis, kad balsas skambėtų normaliai. — Draugo dovana iš senų laikų?

— Panašiai. Aš jo nebenešiosiu.

— Pasižiūrėkim, — pasiūlė Žakas.

— Ne.

— Vyras turi teisę kai ką žinoti apie savo pirmtakų skonį.

— Jis turėjo nuostabų skonį! Tu pritartum. Palik jį.

— Džule, — perspėjo Žakas — meluoji. Kas prisegta prie tos grandinėlės?

Neleidęs jai sulaikyti, jis atstūmė jos rankas ir ištraukė grandinėlę.

Jo rankoje blizgėjo platininis sutuoktuvių žiedas, šviesoje kibirkščiavo deimantai.

Švelnumo banga užliejo jį ir jis prisitraukė mylimąją prie krūtinės.

— Kodėl bijojai, kad pamatysiu?

— Bijau visko, kas gali tau priminti Meksiką. Nemanau, kad kada nors galėsiu pamiršti, kaip žiūrėjai į mane, prieš suprasdamas, kad aš neatvedžiau jų pas tave netyčia. — Balsas jai sudrebėjo. — Ar tą permainą tavo veide, kai supratai, kad viskas padaryta sąmoningai. Žinau, niekada nepamiršiu. Niekada. Visada bijosiu tavo žvilgsnio.

Žakui teko nenorom atidėti meilės žaidimus su Džule, ir atsisėsdamas nustūmė ją nuo savo krūtinės.

— Baikim su tuo.

— Ką? — nustebo ji, jau vėl išsigandusi. — Kur eini?

— Ar turi vaizdo grotuvą?

Jos baimė virto suglumimu.

— Svetainėje.

79

— Ką darai? — paklausė Džulė, kai Žakas atsisėdo šalia ir vaizdajuostė, kurią jis ėmė iš portfelio, pradėjo suktis. Ji nervingai bandė juokauti. — Tikiuosi, kad čia Purvini šokiai, o ne sekso scena, iš kurio nors tavo filmo.

Jis apkabino ją ir ramiai atsakė:

— Čia vaizdajuostė, kurią šiandien žiūrėjau keletą kartų, ta, kurią iš mūsų Meksikoje atėmė FTB...

Ji kaip pašėlusi ėmė purtyti galvą, mėgindama pagriebti nuotolinio valdymo pultą.

— Nenoriu to matyti. Tik ne šį vakarą! Niekada daugiau!

— Mudu, Džule, drauge pasižiūrėsim. Tu ir aš. Paskui tai nebegalės įsibrauti tarp mūsų ar skaudinti, ir tau nereikės bijoti.

— Neversk manęs žiūrėti! — prašė ji drebėdama, kai oro uoste pasigirdo balsai. — Aš neiškęsiu!

— Žiūrėk į ekraną, — nepermaldaujamai reikalavo jis. — Mes ten buvom drauge, bet ligi šios dienos aš nežinojau, ką tu veikei jiems vedant mane į areštinę ir, man regis, tu taip pat visko aiškiai neprisimeni.

— O, taip, aš prisimenu. Tiksliai prisimenu, ką jie tau darė! Prisimenu, kad tai buvo mano kaltė!

Jis pasuko jos veidą į ekraną.

— Žiūrėk į save, ne į mane. Žiūrėk ir pamatysi, ką aš mačiau — moterį, kuri kentėjo daugiau už mane.

Džulė prisivertė pažvelgti į televizorių, nematančiomis akimis įsistebeilijo į sceną, kurią taip troško užmiršti. Matė save klykiančią visiems jo neskaudinti, matė Polą, traukiantį ją atgal, šaukiantį jai, kad „viskas baigta“, matė Hedlį, einantį prie jos ir piktdžiugiškai šypsantį, ir metantį žiedą jai į delną. Matė save, spaudžiančią žiedą ir verkiančią.

Žako balsas buvo skausmingas ir švelnus.

— Džule, — sušnibždėjo jis, tvirtai ją priglausdamas, — pažiūrėk į save, brangioji, ir pamatysi tai, ką aš matau. Tai tik žiedas, metalo gabalas ir akmenys. Bet tik pažiūrėk, kaip daug jis tau reiškė.

— Tai buvo sutuoktuvių žiedas, kurį man išrinkai! — karštai pasakė ji. — Dėl to aš ir verkiau.

— Iš tiesų? — švelniai erzino jis. — Maniau, verki dėl to, kad deimantai tokie smulkūs.

Ji išsižiojo ir iš burnos jai išsiveržė isteriškas juokas tuo metu, kai ji mirkčiodama bandė sulaikyti ašaras savo stebuklingose akyse.

— O dabar dėmesio, — pridūrė šiepdamasis ir tvirčiau glausdamas merginą. — Čia mano mėgstamiausia dalis. Nežiūrėk, ką jie daro man, — skubiai pasakė, nukreipdamas akis nuo iškeltų policijos vėzdų. — Žiūrėk, ką darai Hedliui ekrano dešinėje, — susižavėjęs pridūrė jis. — Kieta tavo ranka, panele.

Džulė prisivertė žiūrėti, truputį nustebo ir pajuto gėdingą pasitenkinimą, matydama save puolant tą žmogėną.

— Iš teisybės maža ką teprisimenu, — sušnibždėjo ji.

— Bet, galvą guldau, Hedlis prisimena, kas vyko paskui. Kai Ričardsonas atitraukė tave šalin ir tu nebegalėjai pasiekti Hedlio nagais ar rankomis, tu...

— Spardžiau jį! — pasakė ji, priblokšta.

— Tiesiai į slėpsnas, — didžiuodamasis pridūrė Žakas ir susijuokė, kai Hedlis, apkabinęs save rankomis, susirietė dvilinkas. — Ar įsivaizduoji, kiek pasaulyje yra vyrų, troškusių tai padaryti?

Džulė tylėdama papurtė galvą ir stebėjo filmo pabaigą, kai gydytojas bedė jai į ranką švirkštą, o Polas ją laikė. Žakas leido vaizdajuostei suktis ir žiūrint sąmonė blaivėjo.

— Hedlį aš sudraskysiu į gabalėlius teisiškai, kol mane priveiks. Po dviejų savaičių dalyvausiu Teksaso kriminalinio teisingumo valdybos posėdyje. Kai viskas baigsis, Hedlis bus vienoje kalėjimo kamerų.

— Jis velnias!

— O tu, — liūdnai pareiškė Žakas, pirštų galais keldamas aukštyn jai smakrą, — angelas. Ar įsivaizduoji, kaip jaučiuosi kaskart, žiūrėdamas šį filmą?

Ji papurtė galvą, o jis prisipažino:

— Jaučiuosi mylimas. Nepaprastai, nuoširdžiai, besąlygiškai mylimas. Net kai manei, kad esu beprotis žmogžudys, vis dar dėl manęs kovojai ir verkei. — Prisiglaudęs savo lūpomis prie josios, jis sušnibždėjo. — Man niekada neteko pažinti moters, tokios drąsos kaip tu... — Jis pabučiavo jai akies kamputį, braukdamas lūpomis per skruostą ligi burnos kampelio. — Ar galinčios duoti tiek meilės. — Jo delnai nuslydo po jos marškinėliais ir žemyn pro džinsų diržą. — Duok man, brangioji, — šnibždėjo jis. — Viską... Dabar. — Jis pražiodė jos lūpas savosiomis, rankos braukė jai per švelnią nuogą odą, liežuvis ieškojo jos burnos, palengva braudamasis į ją, o kai drebančiais pirštais ji atsagstė jo marškinius, atlapojo juos ir palietė jį, dejonė, kurią jis išgirdo, buvo jo paties. Bet ausyse skambėjo durų skambutis, o galvoje dunksėjo, kaip jis palengva suvokė, — kažkas kumščiais beldė į duris. Žakas keikdamasis atsisėdo, ketindamas nusivesti ją į miegamąjį, ir ištiesė ranką.

— Džule! — Tedo balsas lydėjo antrą beldimo į duris raundą.

— Tai mano brolis! — pasakė Džulė.

— Ar negali jam pasiūlyti, kad ateitų rytoj?

Ji jau ketino linktelėti, kai Tedas juokdamasis sušuko:

— Atidaryk duris savo pačios labui. Žinau, kad esi ten, — bet ji tik purtė galvą, skubiai traukdama žemyn marškinius ir mėgindama susitvarkyti plaukus.

— Verčiau pažiūrėk, ko jis nori. Aš palauksiu virtuvėje, — pasakė Žakas, pirštais braukdamas sau per plaukus.

— Bet aš noriu, kad jis susipažintų su tavimi, jeigu jau jis čia.

— Nori, kad jis dabar susitiktų su manimi? — jis reikšmingai pasižiūrėjo žemyn, o tada linksmai į ją. — Šitaip?

— Gal tu ir teisus, — sutiko mergina smarkiai išrausdama, — verčiau palauk virtuvėje. — Tada pasuko prie durų, o jis nuėjo į priešingą pusę.

Džulė atidarė duris, kai Tedas pakėlė ranką, norėdamas vėl belsti, žvilgsniu supratingai ir linksmai ją tyrinėdamas.

— Atleisk, kad trukdau. Kur Benediktas?

— Virtuvėje.

— Galvą galiu guldyti, — juokėsi jis.

— Ko nori? — paklausė ji supykusi, sutrikdyta ir švytinti jam, nes ji pavėluotai suvokė, kad jis turėjo perduoti jos laišką Polui.

— Galėčiau pasakyti abiem vienu metu, — pareiškė jis, žirgliodamas per holą, stabtelėdamas žvilgterėti į miegamąjį, akivaizdžiai ir visai nesuprantamai smagindamasis.

Žakas gėrė vandenį iš stiklinės prie kriauklės, kai Džulė jam už nugaros pristatė:

— Žakai, čia mano brolis Tedas.

Išgąsdintas tylaus jų atėjimo, Žakas atsigręžė ir jo akis prikaustė kitas pažįstamas veidas.

Tedas linktelėjo.

— Jūs teisus, aš buvau Meksike su Džule.

Atsigaudamas nuo nustebimo, Žakas ištiesė ranką ir pasisveikino:

— Džiaugiuosi, jus sutikęs geresnėmis aplinkybėmis.

— Bet ne šiuo konkrečiu momentu, — pajuokavo Tedas, spausdamas jam ranką, ir Žakas akies mirksniu pajuto stebinančią simpatiją jaunesniam vyriškiui.

— Jumis dėtas, — toliau šypsodamas Žakui postringavo Tedas, — pasiruoščiau sau stipresnio gėrimo už vandenį. — Pažvelgęs į suglumusią Džulę, paaiškino: — Tėtis nori jus abu matyti savo namuose. Nedelsiant, — pabrėžė jis komiškai grėsmingu tonu. — Ten dabar Ketrina su motina bando įtikinti tėtį, kad bus daug geriau, jeigu jis ten ramiai palauks, o jau buvo pasiryžęs atvykti, kai negalėjo jums prisiskambinti.

— Kodėl jis taip nekantrauja su mumis susitikti? — paklausė Džulė.

Atsirėmęs į sieną, Tedas susikišo rankas į kišenes, pakėlė antakius ir žiūrėjo į Žaką.

— Ar nesuvokiat, kodėl Džulės tėvas galėtų būti, sakykim... pasiryžęs... pasikalbėti, jums nelauktai atvykus į miestą?

Žakas nurijo likusį vandenį ir vėl prisipylė stiklą.

— Manau, suvokiu.

— Džule, — paliepė Tedas kikendamas, — eik ir susišukuok plaukus ir pasistenk neatrodyti tokia... ė... žaviai išsitaršiusi. Paskambinsiu tėčiui ir pasakysiu, kad mes netrukus atvyksim.

Ji apsisuko ant vieno kulno ir nuskriejo į savo kambarį, per petį šaukdama, kad telefonas svetainėje, nuimtas nuo svirtelės.

Kai Tedas paskambinęs grįžo į virtuvę, Žakas vonioje skutosi. Jis pasirodė po kelių minučių, vilkėdamas švarius marškinius, susišukavęs ir įėjo į virtuvę. Tedas, trumpam liovėsi tikrinti visas spinteles ir grįžtelėjęs pasakė:

— Nemanau, kad žinotumėt, kur šį sykį Džulė padėjo vodką.

— Šį sykį? — nustebo Žakas, stengdamasis negalvoti apie susitikimą su būsimu uošviu.

— Džulė turi keistą įprotį, — paaiškino Tedas, lenkdamasis ir žiūrėdamas po kriaukle. — Kai kas nors ją jaudina, ji viską pertvarko... sakytum, sudeda daiktus tam tikra tvarka.

Švelni šypsena šmėstelėjo Žako lūpose, kai prisiminė ją tai darant Kolorade.

— Žinau.

— Tad neturėtume nustebti, — tęsė Tedas, atidarydamas šaldytuvą ir mėgindamas rasti ko atsigerti, — sužinojęs, kad kai išėjot į laisvę, ji pertvarkė visas spinteles, stalčius ir spintas, kokios tik yra name, ir perdažė garažą. Du sykius. Žvilgterėkit į šaldytuvą, — paragino jis, rodydamas į lentynėles durelėse. — Pastebėsit, kad visi buteliai ir stiklainiai surikiuoti mažėjančia eile, aukščiausias kairėje... Štai kitoje lentynėlėje, kad būtų meniškiau, sudėliojo viską priešingai, taigi, aukščiausi daiktai yra dešinėje. Pereitą savaitę viskas buvo sudėta pagal spalvas. Buvo į ką pasižiūrėti.

Draskomas prieštaringų jausmų, smagindamasis tuo, ką girdėjo, ir apgailestaudamas dėl širdgėlos, privertusios Džulę tai daryti, Žakas pasakė:

— Neabejoju.

— Čia dar nieko, — santūriai tęsė Tedas. — Pažiūrėkit štai čia, — ir, atidaręs vieną spintelę, parodė visas skardines ir dėžutes ant lentynų. — Ji net produktus sudėliojo abėcėlės tvarka.

Žakas vos nepaspringo iš juoko:

— Ką ji padarė?

— Pats pažiūrėkit.

Žakas pasižiūrėjo pro Tedo nugarą. Visos skardinės, buteliai ir dėželės buvo sumaišytos, tačiau kaip kareiviai stovėjo išrikiuoti eilėm priekyje.

— Abrikosai, agrastai, arbūzai, Briuselio kopūstai, burokėliai, braškės, cukrus... — linksmai skaitė jis, negalėdamas patikėti. Jis dirstelėjo į Tedą: — Ji ne ten pastatė grikius.

— Netiesa, — užprotestavo Džulė, įeidama į virtuvę ir stengdamasi atrodyti abejinga, kai abu vyrai nustebę juokdamiesi atsigręžė į ją. — Jie prie raidės K.

— K? — nustebo Žakas, veltui mėgindamas išlaikyti rimtą veidą.

Sutrikusi nukreipė žvilgsnį į kažkokį nematomą pūkelį, prilipusį jai prie megztinio.

— K — kruopos, — painformavo ji.

Žakas springdamas iš juoko, apglėbė ją ir panardino veidą į jos plaukus, šildomas jos linksmumo.

— Kur degtinė? — sušnibždėjo jai į ausį. — Tedas nori jos.

Ji atkragino galvą, o akys juokėsi.

— Ji už raidės G.

— Ką ji, po velnių, ten veikia? — paklausė Tedas, stumdamas į šalį skardines su daržovėmis ir čiupdamas degtinę.

Pečiai jam drebėjo nuo tramdomo juoko, tačiau Žakas sugebėjo ramiai ir tiksliai atsakyti:

— Žinoma. Ji ties G raide — gėrimai.

— Aišku, — kikendama patvirtino Džulė.

— Blogai, kad nėra laiko išgerti, — pasiskundė Tedas.

— Aš nenorėjau, — atsakė Žakas.

— Gailėsitės.

Tedo tarnybinis automobilis stovėjo prie šaligatvio ir jis palaikė pravertas dureles. Žakas nenorom įsmuko į užpakalinę sėdynę už Džulės, o jo veidas įsitempė.

— Kas atsitiko? — paklausė ji, taip jautriai reaguodama į jį, kad akimirksniu pastebėdavo permainą jo balse ar veide.

— Tai nėra mano mėgstamiausia transporto priemonė, ir tiek.

Žakas pamatė, kaip iš sielvarto patamsėjo jai akys, bet ji tučtuojau susiėmė ir tyčia pajuokavo, kad, kaip suprato Žakas, jam pakeltų nuotaiką.

— Tedai, — kreipėsi ji, nenuleisdama nuo Žako šypsančių akių, — tau derėjo atvažiuoti su Karlo bleizeriu. Žakas mano, kad jis daug... patrauklesnis.

Tai prajuokino abu vyrus.

80

Po penkiolikos minučių Žakas jau nebesijuokė; jis sėdėjo priešais Džulės tėvą jo mažame kabinete, leisdamas, kad jam kailį tarkuotų garbusis Matisonas, piktai žingsniuojantis priešais jį. Žakas tikėjosi, kad jam bus karšiamas kailis, net priėmė tai kaip kažką privaloma, tačiau manė, kad Džulės tėvas — dvasininkas — bus mažas, romus žmogelis, kuris atskaitys monotonišką pamokslą apie tai, kokius įsakymus, jo nuomone, sulaužė Žakas. Jis nesitikėjo, kad Džimas Matisonas bus aukštas, tvirtas vyras, sugebantis išpilti kandžiai vaizdingą, iškilmingą tiradą, kuri būtų nurungusi Džordžo K. Skoto monologą „Patono“ įžangoje.

— Negaliu pateisinti ar atleisti, nieko ką padarėt! Visiškai nieko! — pagaliau baigė Džimas Matisonas, atsilošdamas nuzulintoje odinėje kėdėje prie savo stalo. — Jeigu būčiau smarkaus būdo, paimčiau jums botagą. Jaučiu pagundą! Per jus mano dukra patyrė siaubą, viešą pasmerkimą, sielvartą. Jūs suvedžiojot ją Kolorade, aš velnioniškai gerai žinau, kad tai padarėt! Ar išsiginat?

Tai buvo beprotiška, bet tuo metu Žakas žavėjosi viskuo, ką matė tame žmoguje: jis buvo toks tėvas, kokį Žakas būtų norėjęs turėti, — pats norėjo kada nors toks būti, — labai rūpestingas tėvas su tvirtais principais dėl to, kas dera ir kas nedera, kuris iš aplinkinių tikėjosi to paties. Jis norėjo, kad Žakas jaustų gėdą. Jam pavyko.

— Ar neigiat suvedžiojęs mano dukrą? — piktai pakartojo jis.

— Ne, — pripažino Žakas.

— O paskui pasiuntėt čia susitikti su žiniasklaida ir ginti jūsų nuo pasaulio! Iš visų niekingiausių bailių kaip galit po to žiūrėti į save, į mane, į ją.

— Iš teisybės parsiųsti ją namo buvo vienintelis padorus mano poelgis, — pasakė Žakas, pirmą kartą nuo to laiko, kai prasidėjo jo vanojimas liežuviu, gindamasis.

— Tęskit toliau, laukiu, kada išgirsiu, kaip tai įsivaizduojat.

— Žinau, kad Džulė mane buvo įsimylėjusi. Atsisakiau ją vežtis kartu į Pietų Ameriką ir parsiunčiau ją čia jos pačios labui, ne savo.

— Jūsų padorumas tikrai buvo trumpalaikis, ar ne? Po kelių savaičių jau kūrėt planus, kad ji atvyktų pas jus.

Jis vėl laukė, savo tylėjimu reikalaudamas atsakymo, ir Žakas nenorom sutiko:

— Aš maniau, kad ji nėščia, ir nenorėjau, kad ji pasidarytų abortą ar patirtų netekėjusios motinos pažeminimą mažame miestelyje.

Žakas pajuto, kad antrojo vyriškio priešiškumas truputį atlėgo, bet to nebuvo justi kitoje kandžioje jo replikoje:

— Jeigu Kolorade būtumėt laikęsis padorumo ir sutramdęs savo gašlumą, jums nebūtų reikėję rūpintis dėl jos nėštumo.

Žakas, draskomas pykčio, suglumimo ir linksmumo, išgirdęs biblinį žodį „gašlumas“, kilstelėjo antakius ir pažvelgė į jį.

— Būčiau dėkingas, jaunuoli, jei teiktumėtės atsakyti.

— Atsakymas visiškai aiškus.

— O dabar, — vėl piktai pradėjo jis, atsilošdamas senoje kėdėje, — atskrendat į miestą privačiu lėktuvu ir surengiat viešą spektaklį, kuriam galui? Kad vėl užduotumėt jai širdį? Esu pakankamai girdėjęs, ir skaitęs apie jus, prieš jums patenkant į kalėjimą ir išsilaisvinus iš jo, todėl žinau, kokį gyvenimą gyvenot Kalifornijoje, žinau, koks palaidas, paviršutiniškas, amoralus jis buvo — pašėlusios puotos, nuogos moterys, girtavimas, nešvankūs filmai. Ką atsakysit į tai?

— Niekada gyvenime nesu pastatęs nešvankaus filmo, — paprieštaravo Žakas, be žodžių priimdamas kitus kaltinimus.

Džimas Matisonas beveik šypsojosi.

— Jūs bent nesat melagis. Ar suvokiat, kad Polas Ričardsonas ją įsimylėjęs? Nori ją vesti. Prašė mano palaiminimo. Jis puikus, doras vyras su principais. Nori žmonos visam gyvenimui, o ne ligi tol, kol pasirodys kita krūtininga blondinė kino žvaigždė ir apsuks jam galvą. Jis nori vaikų. Pasiruošęs dėl jos aukotis, net važiuoti į Kaliforniją susitikti su jumis. Jis iš darnios, mylinčios šeimos. Kaip ir Džulė. Jų bendras gyvenimas galėtų būti nuostabus. Na, ką atsakysit į tai?

Pavydo liepsnos deginamas, Žakas staiga suprato, kad Matisonas naudojasi juo kaip priemone priversti Žaką matyti savo, kaip potencialaus Džulės vyro, trūkumus, ir taip meistriškai ir apgalvotai pastatė Žaką į tokią padėtį, kad šiam beliko arba prisipažinti ir kloti ant stalo savo kortas, arba atsitraukti ir išeiti. Nepaisant nemalonaus jausmo, kurį Matisonas sąmoningai privertė Žaką patirti, Žako susižavėjimas šiuo vyriškiu dvigubai išaugo ir jis atsilošė kėdėje.

— Štai ką turiu pasakyti, — pradėjo jis, atsiliepdamas į savybių sąrašą tokia eile, kokia jam buvo išvardijęs Matisonas. — Galbūt Ričardsonas yra gipsinis šventasis ir gali būti ją įsimylėjęs, bet aš taip pat įsimylėjęs. Be to, Džulė myli mane. Manęs nedomina krūtiningos blondinės ar raudonplaukės, ar bet kokia kita moteris, išskyrus Džulę. Aš taip pat noriu vaikų, kada tik panorės pati Džulė. Viską dėl jos paaukosiu, ką tik reikia. Negaliu pakeisti to gyvenimo, kokį gyvenau anksčiau, galiu pakeisti tik tą, kurį gyvensiu nuo šiol. Negaliu pakeisti to, kad mano šeima nebuvo darni, galiu tik leisti Džulei išmokyti mane, kokia turi būti šeima. Jeigu negaliu gauti jūsų palaiminimo, norėčiau bent sulaukti nenoromis duoto jūsų pritarimo.

Matisonas sukryžiavo rankas ant krūtinės, žvelgė tiesiai.

— Bet aš neišgirdau žodžio „vedybos“!

Žakas nusišypsojo.

— Maniau, tai jau ir taip aišku.

— Kam? Ar Džulė tikrai sutiko tekėti už jūsų, turiu galvoje, po to, kai sugrįžot?

— Nebuvo laiko paklausti.

Jo antakiai staiga pakilo aukštyn.

— Net per tą valandą, kai šį vakarą jos telefonas buvo atjungtas? O gal jūs stengėtės įtikinti ją pradėti tą šeimą, kurios sakot norit?

Žaką pagavo bauginantis jausmas, kad jis paraus kaip mokinukas.

— Man atrodo, — griežtai tęsė toliau Matisonas, — kad jūsų požiūris į tai, kas tinkama ir padoru, kažkoks iškreiptas. Jūsų pasaulyje poros dulkinasi, paskui gimdo Vaikus ir tik tada tuokiasi. Tokia tvarka nepriimtina Džulės pasauliui, nei Dievo pasauliui, nei mano!

Sutramdęs norą pasirangyti kėdėje, Žakas trumpai atsakė:

— Ketinau šį vakarą prašyti, kad tekėtų už manęs. Iš teisybės maniau, kad galėtume stabtelėti prie Taho ežero pakeliui į Kaliforniją rytoj ir ten susituokti.

Matisonas pasviro į priekį sėdėdamas kėdėje.

— Jūs ką! Judu tik septynias dienas pažįstami, jau drauge miegojot, o dabar norit, kad ji viską pametusi išvažiuotų su jumis ir būtų sutuokta kažkokioje niekingoje civilinėje ceremonijoje. Ji turi pagalvoti apie darbą, šeimą, kitus žmones. Argi manot, kad ji koks besmegenis žvėrelis, kuriam gali užnerti pavadėlį ir nusivesti į Disneilendą? Kur jūsų teisybės ir prioritetų pajautimas! Aš daugiau tikėjausi iš jūsų po to, ką kalbėjot prieš kelias minutes.

Žakas žengė tiesiai į spąstus.

— Nemanau, kad suprantu, ką turėčiau daryti?

Matisonas tučtuojau sureagavo į tą klausimą:

— Tikiuosi, kad elgsitės kaip džentelmenas, kad kažką paaukosit. Trumpai tariant, tikiuosi, kad Džulės būsimas vyras kurį laiką praleis čia, artimiau susipažindamas su ja, elgdamasis pagarbiai ir padoriai, kaip Dievas nori, kad mes elgtumės su savo moterimis, o paskui jai pasipirš. Tarkim, kad ji sutiks, tada kurį laiką jūs būsit susižadėję ir galiausiai susituoksit. Medaus mėnuo, — negailestingai baigė jis, — būna tik po vestuvių. Jeigu sutiksit su tokia auka, tik tada aš duosiu savo palaiminimą arba atliksiu apeigas, kurios, beje, vienintelis būdas Džulei pasijusti tikrai ir laimingai ištekėjus. Ar aišku?

— Labai, — susiraukė Žakas.

Džimas Matisonas tai matė ir pasinaudojo proga.

— Jeigu tų kelių jūsų asmeninio patogumo ir fizinio pasitenkinimo aukų jums per daug, tada...

— Aš nesakiau, kad per daug, — pertraukė jį Žakas, o mintys jam beviltiškai susinarpliojo, aiškiai supratus, kad Džulė, be jokios abejonės, norės, kad vestuvių apeigas atliktų tėvas.

— Puiku, Žakai, — pirmą sykį Matisonas į Žaką kreipėsi vardu. Ir šiltai, tėviškai šypsodamas pridūrė: — Tada viskas nuspręsta.

Atsipeikėjęs Žakas pastebėjo patenkintą Matisono šypseną ir, supratęs, kad teks sutikti su kai kuo, apie ką absoliučiai negalėjo būti net kalbos, pridūrė:

— Ne, ne viskas, aš mielai liksiu mieste, kol galėsiu, bet nėra jokios priežasties mudviem su Džule „susipažinti vienam su kitu“ prieš man pasiperšant, ir aš nenoriu mėnesių mėnesius laukti vedybų. Paprašysiu, kad ji nedelsdama tekėtų už manęs. Kai tik ji sutiks, mes susižadėję.

— Būsit susižadėję, kai užmausit jai ant piršto žiedą. Formalumai ir tradicijos, jaunuoli, turi pagrindą. Taip kaip ir celibatas ligi vestuvių. Visa tai pačiam įvykiui suteikia ypatingą, ilgalaikę prasmę.

— Puiku, — irzliai atsakė Žakas.

Matisonas nusišypsojo:

— Kada norit būti sutuokti?

— Kiek įmanoma greičiau. Ne vėliau kaip už dviejų savaičių. Aš pasitarsiu su Džule.

— Ar tikrai tau, mama, nereikia jokios pagalbos? — šūktelėjo Džulė, žiūrėdama, kaip motina deda padėklą su pyragėliais ant stalo valgomajame.

— Ne, mieloji. Jūs, vaikai, likit svetainėje ir pasišnekėkit. Taip smagu matyti jus visus laimingus.

Džulė buvo daugiau susinervinusi negu laiminga. Žvilgčiodama į uždarytas tėvo kabineto duris, nenuleido akių nuo Tedo ir Ketrinos, kurie drauge sėdėjo ant sofos, draugiškai erzindami Džulę dėl Žako kalbos sporto salėje.

— Kas čia dedasi, po galais? — paklausė ji.

Tedas išsišiepė ir pažiūrėjo į savo laikrodį.

— Patys žinot, kas dedasi. Tėtis sako vieną iš savo garsiųjų priešvedybinių pamokslų būsimam jaunikiui.

— Iš teisybės Žakas man dar nepasipiršo.

Ketrina pažiūrėjo į Džulę, negalėdama tuo patikėti.

— Po gražių kalbų šį vakarą, girdint pusei miesto, argi gali tuo abejoti?

— Ne, iš tiesų ne. Bet tėtis per ilgai gaišta.

— Šis pamokslas trunka ilgiau, — neslėpdamas pasitenkinimo paaiškino Tedas, — nes tėtis jaučia tėvišką poreikį Žakui duoti pylos visų pirma už tai, kad tave pagrobė, o paskui ir už visa kita.

— Žakas jau daugiau negu pakankamai atkentėjo už viską, ką man padarė, — užjausdama pasakė Džulė.

Ketrina drauge su kokakolos gurkšniu nurijo savo juoką.

— Jis dar ne tiek prisikentės, jeigu užkibs ant jauko ir sutiks su įprastiniu sandėriu.

— Kokiu sandėriu? — susidomėjo Džulė.

— Žinai, su tuo „svarbiausia tradicijos“, „jokio sekso prieš vestuves“, „ilgos sužadėtuvės — geriausia“, — tai sandėris, kurį tėtis stengiasi išpešti iš kiekvieno būsimo jaunikio.

Džulė nusijuokė.

— Ak, tai, Žakas su tuo niekada nesutiks. Jis vyresnis, išmintingesnis ir rafinuotesnis už daugumą vyrų, su kuriais susiduria tėtis.

— Sutiks, — nusijuokė Tedas. — Kas jam belieka. Tėtis yra ne tiktai gudrus dvasininkas, kuris atliks santuokos apeigas, bet jis, tarp kitko, dar ir tavo tėvas. Jis sutiks dėl tavęs ir dėl šeimyninės harmonijos. Žakas žino, kad tėčio knygose yra trys įrašai prieš jį.

— Sakai, tikiesi, kad sutiks, — šaipėsi Ketrina, — dėl to, kad ir pats sutikai.

Tedas pasilenkė ir gnybtelėjo jai į ausį.

— Liaukis, tu glumini Džulę.

— Džulė juokiasi. Rausti tik tu.

— Aš raustu, mano plepioji žmonele, prisimindamas, koks buvo pats ilgiausias ir labiausiai kankinantis mėnuo mano gyvenime ir kuo virto mūsų vestuvių naktis po mėnesio susilaikymo.

Ketrina pažvelgė į jį, akimirkai užmiršusi čia pat esant Džulę.

— Buvo nuostabu, — nesutiko ji. — Nepaprasta, tartum tai būtų buvęs pirmas kartas abiem. Man atrodo, kad tuo tikslu tavo tėvas ir prašo palaukti ligi vestuvių nakties, nors jie būtų ir anksčiau mylėjęsi.

— Negi niekam nerūpi, kad ir aš visa tai girdžiu, — neryžtingai pajuokavo Džulė.

Prasivėrė kabineto durys ir visi atsigręžė. Tėvas Matisonas atrodė patenkintas, Žakas — apstulbęs ir supykęs, o Tedas netvėrė juokais.

— Jis šito siekė, — kvatojo Tedas. — Jo veide ta pati suglumusi, pikta veido išraiška kaip ir jų visų veiduose, — šaipėsi Tedas, purtydamas galvą. — Mano filmų herojus. Visi tie plakatai su jo portretais, kuriuos buvau pasikabinęs kambaryje, o jis galiausiai pasirodo esąs paprastas mirtingasis, dar vienas nieko neįtariantis molio grumstas tėčio rankose. Kalėjimas jo nepalaužė, tą padarė tėtis.

Žakas, eidamas artyn, mąsliu žvilgsniu dirstelėjo į linksmą būrelį svetainėje, bet ponia Matison sustabdė jį, kviesdama valgyti pyragėlių, ir jis apsigręžė:

— Ne, ačiū, ponia Matison, — padėkojo jis, žiūrėdamas į rankinį laikrodį. — Jau vėlu. Turiu susirasti viešbutį ir užsiregistruoti.

Ji klausiamai pasižiūrėjo į savo vyrą, o šis nusišypsojo, lėtai palingavo galvą ir pasiūlė:

— Mes pageidautume, kad apsistotumėt pas mus.

Žakas pagalvojo apie daugybę telefono skambučių, kurių jis sulauks, kiek kartų pats skambins iš Kytono ir kaip savo buvimu sutrikdys jų namus, ir papurtė galvą.

— Ačiū, bet manau, bus geriau, jeigu apsistosiu viešbutyje. Atsivežiau darbo, atsisiųsdinsiu dar daugiau, be to, gal turėsiu kelis verslo susitikimus, — pridūrė jis, matydamas, kad Džulė nuoširdžiai nusivylusi. — Manau, kad apartamentai viešbutyje labiau tiks.

Jis nepastebėjo keisto susirūpinusio Džulės žvilgsnio, kurį ji sviedė į Žaką, kai tas užsiminė apie viešbučio apartamentus, tačiau nekantravo kuo greičiau iš čia išeiti, paprašyti, kad viešbučio patarnautojas atneštų šampano, paskui paimti ją į glėbį ir deramai bei iškilmingai tinkamoje aplinkoje paprašyti jos rankos.

— Ar nepalydėtum manęs į viešbutį? — paprašė Žakas Džulę.

81

— Na štai, — tarė Džulė po pusvalandžio, kai jie sustojo priešais vienintelį motelį Kytone. — Čia geriausias Kytono motelis.

Tedas ir Ketrina išlaipino juos prie Džulės namų, jie paėmė Žako lagaminus, portfelius ir sudėjo į Džulės automobilį.

Žakas, negalėdamas patikėti savo akimis, žiūrėjo į seną ilgą pastatą su juodomis durimis tarpuose kas penkiolika pėdų, kuris jam kažkodėl priminė iškirmijusius dantis, į tuščią plaukimo baseiną prie pat plento, paskui pakėlė akis į blykčiojančią neono iškabą ir balsu perskaitė:

— Motelis Pailsink savo kaulus. Turėtų būti netoliese ir koks nors kitas.

— Norėčiau, kad būtų, — tramdydama juoką atsakė Džulė.

Kai jie privažiavo arčiau prie motelio užsiregistruoti, priešais kontorą ant metalinės kėdės sėdėjo senis su „stetsono“ skrybėle, prisikimšęs pilną žandą kramtomojo tabako, mėgavosi ramiu vakaru. Žakui išlipus iš automobilio, senis atsistojo.

— Sveika, Džule, — šūktelėjo senis, kai, dirstelėjęs pro priekinį stiklą, pažino ją.

Žakas prarado visas viltis susirasti gražų anonimišką kampelį pasimatymams, ir nuotaika visai subjuro, kai įžirgliojo į kontorą.

— Ar galiu pasilaikyti atminimui? — paklausė administratorius, kai Žakas brūkštelėjo savo pavardę ant registracijos blanko ir stumtelėjo per stalą.

— Ne.

— Zakaris Benediktas, — pagarbiai perskaitė administratorius, įsistebeilijęs į parašą. — Zakaris Benediktas apsistoja čia, mano motelyje. Kas būtų galėjęs pagalvoti, kad tai kada nors įvyks?

— Tik ne aš, — abejingai atkirto Žakas. — Nemanau, kad pas jus būtų apartamentų.

— Mes turim apartamentus jaunavedžiams.

— Juokaujat, — nepatikėjo Žakas, per petį žvilgterėjęs į nepatrauklų pastatą, paskui pamatė Džulę, atsirėmusią į kontoros duris, kojos per kulkšnis sukryžiuotos, veidas iškaitęs nuo šelmiško juoko, ir jam išsyk pakilo nuotaika.

Prie jaunavedžių apartamento yra ir maža virtuvėlė, — pridūrė administratorius.

— Kaip romantiška. Gerai, imu, — pasakė Žakas ir išgirdo, kaip žaviai skamba slopinamas Džulės juokas. Tai privertė jį nusišypsoti.

— Eiva, — pakvietė jis, išlydėdamas ją iš kontoros savo kambario link, tuo metu administratorius išėjo jiems įkandin ir liko stovėti po stogeliu. — Ar man pasivaideno, — paklausė šaltai Žakas, atidaręs duris į apartamentus jaunavedžiams ir žengęs žingsnį į šalį, kad praleistų Džulę, — ar tas vyrukas iš tiesų mus stebi, norėdamas pamatyti, kada tu išeisi?

— Jis stebi, ar aš įeisiu, ar mes užsidarysim ir kaip ilgai čia būsiu. Rytoj visas miestelis žinos atsakymus į visus klausimus.

Žakas įžiebė šviesą, žvilgtelėjo į apartamentus ir skubiai vėl užgesino.

— Kiek laiko mes galime praleisti tavo namuose, nesukėlę per daug apkalbų?

Džulė dvejojo, norėdama, kad jis vėl pasakytų, jog ją myli ir ką žada daryti.

— Tai priklausys nuo tavo ketinimų.

— Mano ketinimai labai garbingi, bet jiems teks palūkėti rytojaus. Atsisakau juos atskleisti kambaryje su raudono pliušo širdies pavidalo lova ir purpuriniais krėslais.

Džulės palengvėjimas išsiveržė melodingu juoku, ir Žakas čiupo ją į glėbį. Tamsoje apgraibomis radęs jos veidą, suėmė delnais ir juokdamasis pradėjo bučiuoti, o paskui jo juokas nurimo, kai ji priglaudė jį prie savęs ir savo ruožtu pati ėmė jį bučiuoti.

— Myliu tave, — kuždėjo jis. — Su tavimi aš nežmoniškai laimingas. Slapstymąsi Kolorade tu pavertei tikra pramoga. Šituose sumautuose apartamentuose jaučiuosi tarsi nuotakos pavėsinėje. Net kalėjime, kai nekenčiau tavęs, sapnuodavau, kaip tu mane pusiau suledėjusį tempei namo, kaip šokai su manimi ir kaip mes mylėjomės, ir nubusdavau, geisdamas tavęs.

Ji pirštų galiukais brūkštelėjo jam per lūpas ir skruostu pasitrynė jam į krūtinę.

— Ar ilgai nelaukęs nenuvežtum manęs į Pietų Ameriką, kad galėtume gyventi tavo laive. Sapnavau, kad esu ten drauge su tavimi.

— Ne kažin koks ten laivas. Aš turėjau didžiulę jachtą. Nupirksiu tau kitą ir mes išplauksim į kruizą.

Ji papurtė galvą.

— Norėčiau likti su tavimi laive Pietų Amerikoje, kaip buvom planavę, net jeigu tai būtų tik viena savaitė.

— Mes padarysim ir viena, ir kita.

Nenorom paleidęs ją, išėjo pro atviras duris į lauką.

— Kalifornijoj dabar dviem valandom anksčiau, ir man reikia kai kam paskambinti bei šį tą sutvarkyti. Kada galėsiu vėl tave pamatyti?

— Rytoj?

— Žinoma, — santūriai atsakė jis. — Ar anksti?

— Kada tik panorėsi! Bus didelė apygardos šventė. Didžiulės eitynės, maskaradas, piknikas, viskas skirta dviejų šimtų metų jubiliejui. Tęsis visą savaitę.

— Skamba neblogai, — pats nustebdamas, nes iš tiesų šito ir laukė. — Paimk mane devintą. Pavaišinsiu tave pusryčiais.

— Aš žinau tinkamą vietą — geriausias maistas visame mieste.

— Iš tikrųjų? Kur?

— Pas Makdonaldą, — erzino jinai, juokdamasi iš išgąstingos jo išraiškos, o paskui pakštelėjo į skruostą ir išėjo.

Vis dar šypsodamasis Žakas uždarė duris, uždegė šviesas, priėjo prie lovos ir nenorom padėjo ant jos savo portfelį. Išėmęs mobilųjį telefoną, pirmiausia paskambino Farelams, žinodamas, kad jiems rūpi jo kelionės rezultatai. Valandėlę lukterėjo, kol Džo O’Hara išėjo į lauką ir tarp pokylio svečių surado Metą ir Meredit.

— Na? — pasigirdo viltingas Meto Farelo balsas. — Meredit čia, o tu prie mikrofono. Kaip Džulė?

— Džulė nuostabi.

— Ar tu jau vedęs?

— Ne, — atsakė Žakas ir suirzęs prisiminė susitarimą, kurį jam primetė Džulės tėvas. — Mes susitikinėjam.

— Ką darot? — greitakalbe paklausė Meredit. — Mes manėm, kad jūs jau būsit atvykę prie Taho.

— Aš dar Kytone.

— O!

— Motelyje Pailsink savo kaulus.

Jis išgirdo slopinamą Meredit juoką.

— Apartamentuose jaunavedžiams.

Meredit prapliupo dar labiau kvatoti.

— Ten yra ir virtuvėlė.

Ji jau klykė iš smagumo.

— Jūsų pilotas, vargšelis, matyt, ten įstrigo. Turėčiau jį pakviesti pokerio.

— Jeigu kviesi, būk atsargus, — šaltai perspėjo Metas. — Jis išsineš visus tavo pinigus.

— Čia jis neįžiūrės savo kortų. Apžlibs nuo širdies pavidalo lovos raudono pliušo ir purpurinių gulimųjų kėdžių. Kaip pobūvis?

— Aš mandagiai pranešiau, kad skubiai buvai iškviestas verslo reikalais. Meredit apsiėmė prižiūrėti personalą ir pabūti šeimininke. Viskas kuo puikiausia.

Žakas dvejojo, galvodamas apie sužadėtuvių žiedą, kurio jam reikėjo, ir apie puikius brangakmenius, kuriais, kaip buvo plačiai žinoma, savo brangiose parduotuvėse prekiavo Bancroft & Company firma.

— Meredit, ar galiu prašyti paslaugos?

— Kokios tik reikia, — ramiai ir nuoširdžiai atsakė ji.

— Man reikia sužadėtuvių žiedo — jei įmanoma, rytojaus rytui. Žinau, ko noriu, bet čia negausiu, o jei pasirodysiu Dalase, mane atpažins. Noriu, kad žiniasklaida neliptų man ant kulnų ir šiame mieste pasirodytų kuo vėliau.

Ji išsyk suprato.

— Pasakyk, ko norėtum. Rytoj, kai atidarys mūsų parduotuves Dalase, paskambinsiu Juvelyrinių dirbinių skyriaus vedėjai ir paprašysiu parinkti keletą žiedų. Styvas dešimtą penkiolika galės juos paimti ir jums atvežti.

— Tu angelas. Štai, ko aš noriu...

82

Dviejų šimtų metų jubiliejaus šventė mažame Teksaso miestelyje, kaip kitą dieną pamatė Žakas, buvo be galo iškilminga. Ją pradėjo pats meras, tardamas įžanginį žodį, ir visą savaitę turėjo vykti įvairūs renginiai: eitynės pagrindine gatve, sportinės varžybos, gyvulių parodos ir visokiausios linksmybės.

— Ten meras Adelsonas, — parodė Žakui Džulė, kai jie atvyko į parką miestelio vidury ir sustojo šone, kur būtų mažiausiai pastebimi. Mostelėjusi galva, ji parodė penktą dešimtį bebaigiantį vyrą, kuris energingai žingsniavo į paviljoną, apdangstytą raudonu, baltu ir mėlynu vėliavų audeklu. — O ten jo žmona Marjam su geltona drobine suknele, — pridūrė ji, rodydama gražią moterį, vilkinčią elegantišką suknelę su skrybėlaite ant galvos, sėdinčią tarp garbingiausių svečių ant specialiai įrengtos pakylos greta paviljono ir stebinčią, kaip jos vyras ruošiasi pradėti šventę. — Meras Adelsonas seniai našlavo, — pasakojo Džulė. — Marjam buvo interjero dizainerė, kai jie prieš dvejus metus susitiko Dalase. Adelsonas parsivežė ją čia, ir tėtis juos sutuokė. Jie turi nuostabią rančą už miesto ir dabar statydinasi naują namą ant kalno. Jie labai malonūs.

Žakas iš užpakalio apglėbė Džulę, priglausdamas prie savęs stangrius jos sėdmenis, ir nusišypsojo jai į plaukus.

— Tave labai malonu liesti.

Ji lengvai atsišliejo į jį, ir jis pajuto, kaip kūnas įsitempia ir standėja.

— Tave taip pat.

Nurydamas seiles, Žakas stengėsi apie tai nebegalvoti ir visą savo dėmesį nukreipė į merą Adelsoną. Tankūs Adelsono plaukai buvo tos keistos pilkšvai geltonos spalvos, kuri atrodė Teksase dažniau sutinkama negu kitose vietovėse, kur Žakui teko būti, bet merui, matyt, buvo būdingas kiekvieno politiko polinkis į pompastiką ir prakalbas, nes beveik ištisą pusvalandį postringavo apie didžiulį mūšį, kuris kadaise įvyko Kytono žemėje, ir apie miesto istoriją, pradedant jo įkūrėjais. Žakas mintyse lygino individualius privalumus ar jų trūkumą scenarijuose, kuriuos buvo perskaitęs pereitą savaitę, kai suvokė, jog meras jau baigė savo kalbą ir dabar šneka apie Žaką.

— Prieš iššaunant patrankai ir atidarant šventę, norėčiau dar pakalbėti apie ypatingą mūsų svečią. Niekam ne paslaptis, kad Zakaris Benediktas yra čia ir vieši pas Džulę Matison. Taip pat niekam ne paslaptis, kad praeityje didžioji Teksaso valstija nebuvo jam draugiška ir čia jis nesijautė laimingas. Žinau, kad jūs visi tikitės susitikti su juo ir kad mes visi norim pakeisti jo įspūdį apie teksasiečius, bet, žmonės, geriausias būdas tą padaryti — nevaržyti jo ir leisti jam susipažinti su mumis taip, kaip jis to norės. Jūs visi žinot, ką jam teko patirti, ir visi žinot, kaip žmonių minios apninka kino žvaigždes ir kaulija jų autografų. Žakas tikriausiai niekur pasaulyje neturi kitos vietos, kur galėtų laisvai atsikvėpti ir kur su juo būtų elgiamasi taip, kaip ir su visais paprastais žmonėmis. Tiktai čia. Parodykim jam, ką reiškia turėti tokį gimtąjį miestą, kokį turi Džulė, kur žmonės neabejingi vienas kitam ir rūpinasi vieni kitais!

Šitas kvietimas buvo sutiktas audringais plojimais, būgnų tratėjimu nuo orkestro pakylos ir šimtų žmonių draugiškais mojavimais bei šypsenomis, skirtomis Žakui, į kurias jis mandagiai atsakė.

Žakas buvo džiugiai nustebintas, kad miestelėnai pritarė mero pasiūlymui, ir jis praleido pačią maloniausią dieną viešumoje, kokią prisiminė per pastaruosius penkiolika metų. Nebuvo jis abejingas ir šventės nuotaikai, ir unikaliai amerikietiškai atmosferai. Vakarop jis be galo smagiai leido laiką, krėsdamas mažas kvailystes — lankėsi kioskuose, kur buvo prekiaujama visokiais naminiais gaminiais, pradedant pyragaičiais ir baigiant drobinėmis staltiesėlėmis, šveitė bandeles su dešrelėmis, tirštai apipiltas garstyčiomis, juokavo su Tedu ir Ketrina, mėgindami spėti, ar visi žaidimai paviljonuose paženklinti, ar tik tie, kuriuos jie bandė laimėti. Tačiau vaikštinėjo jis su Džule, dar Kolorade buvo supratęs, jog ji turi talentą paversti nuotykiu tai, kas atrodė kasdieniška.

Džulė buvo miestelėnų numylėtinė, jų meilė apgaubė taip pat ir Žaką. Kai jis vakar kalbėjo sporto salėje, visi patikėjo, kad jis atvykęs čia „atlyginti“ jai padarytos skriaudos. Žakas nekantravo, norėdamas visam pasauliui tai įrodyti, užmaudamas jai ant piršto sužadėtuvių žiedą, kurį buvo išrinkęs tą rytą, ir tik laukė tinkamo momento. Po baisios nesėkmės, ištikusios juos per paskutinį bandymą sumainyti žiedus, jis buvo tvirtai pasiryžęs, kad šis mėginimas kompensuotų ankstesniojo nykumą ir būtų džiaugsmingas, įsimintinas ir smagus.

Dabar, eidamas su Džule per triukšmingą skaisčiai apšviestą aikštelę, kurioje vyko karnavalas, leidžiantis saulei, jis jautė dešimties karatų spinduliais išpjautą deimantą savo kišenėje, taip pat ir šypsančius, smalsius Kytono gyventojų žvilgsnius, kurie mėgavosi karnavalo pramogomis ir paviljonais ir, be abejo, spėliojo, ar Žakas iš tiesų ketina jiems pasirodyti ir kada. Kartkartėmis juodu su Džule pastebėdavo, kaip žmonės juos fotografuoja, tačiau daro tą diskretiškai.

— Nori pasisukti apžvalgos ratu? — paklausė Žakas Džulę, kai toji stabtelėjo pažiūrėti aukštyn.

— Tik pažadėk neįsupti sėdynės, — paprašė Džulė, atplėšdama gabalėlį rausvos cukrinės vatos ir kišdama Žakui į burną.

— Net nesapnuočiau, — pamelavo jis, kramtydamas vatą. — Džule, koks bjaurus skonis! Kaip gali valgyti? Duok kąsnelį.

Ji nusijuokė ir atplėšė dar vieną lipnų rausvą gabalėlį, ir abu šypsojosi poroms, kurios draugiškai linkčiodamos ėjo pro šalį.

— Aš tikrai turėjau tą galvoje, kai prašiau neįsupti sėdynės, — perspėjo ji, kai jis rausėsi kišenėje, ieškodamas pinigų. — Aš esu, na, truputį jautri apžvalgos ratams.

— Tu? — nepatikėjo Žakas. — Moteris, kuri prieš kelias minutes per plauką mūsų neužmušė toje skrendančioje raketos kapsulėje, kurią įsukai.

— Tai kas kita. Mes buvom uždaryti narve. Apžvalgos ratai, — kalbėjo ji, iškėlusi galvą, žiūrėdama į aukštą apžvalgos ratą, — atviri ir šiek tiek bauginantys.

Žakas jau buvo beeinąs prie bilietų kasos, kai jam čia pat už nugaros sušuko kvieslys:

— Ženkit tiesiai ir laimėkit tikro aukso žiedą, nusagstytą dirbtiniais brangakmeniais. Nušaukit penkias antis ir laimėsit savo merginai žiedą, nušaukit dešimt ir laimėsit didžiulį meškiuką, kurį ji galės glamonėti.

Žakas atsigręžė, pažvelgė į mechanines antis, judančias begalinėje virtinėje, į tariamus šautuvus, atremtus į sieną paviljone, ir į ant padėklo gulinčius žiedus su milžiniškais blizgančiais dirbtiniais „brangakmeniais“, visokiausių spalvų — nuo geltonų kaip trynys ligi raudonų kaip rubinas. Ir jį pagavo įkvėpimas.

— Maniau, kad nori pasisukti apžvalgos ratu, — pasakė Džulė, kai jis paėmė ją už alkūnės ir ryžtingai apsuko.

— Pirmiausia, — pareiškė jis, — noriu laimėti aukso žiedą su dirbtiniu brangakmeniu.

— Kiek sykių žadat bandyti? — paklausė vyriškis, tačiau iškart nutilo, kai įsispoksojo į Žako veidą. — Tu, brolau, man matytas. — Jis paėmė iš Žako pinigus ir, nenusigręždamas nuo jo, padavė šautuvą, o tada atsisuko į Džulę. — Jūsų vaikinas labai panašus į tą, na, žinot, kokia ten jo pavardė... į tą aktorių. Juk žinot, — pasufleravo jis Džulei, kai Žakas, ignoruodamas jį, pakėlė šautuvą ir nusitaikė. — Juk žinot, apie ką kalbu, ar ne?

Džulė provokuojančiu žvilgsniu iš po blakstienų sutiko kreivą Žako šypseną.

— Tas išvaizdus vyrukas? — patikslino, kalbėdama su kviesliu. — Šiurkštus? Gražus? Tamsiaplaukis?

— Aha, jis.

— Styvenas Sygalas, — juokavo ji, o Žakas tuo metu spėjo prašauti pro šalį...

Nuleidęs šautuvą, pasipiktinęs dirstelėjo į ją ir dar sykį nepataikė.

— Ne, tai ne jis. Šitas daug aukštesnis, kiek vyresnis ir gražesnis.

— Vorenas Bytis, — sušuko Džulė, o Žakas vėl prašovė pro šalį.

— Džule! — perkreipęs lūpą įspėjo ją Žakas, o nuo juoko pečiai jam net tirtėjo. — Nori žiedo?

— Ne, — atsakė ji patenkinta. — Noriu meškiuko.

— Tai liaukis tyčiotis iš mano pastangų ir leisk iššaudyti tas prakeiktas antis, kol nesusirinko dar didesnė minia.

Ji apsidairė aplinkui ir pamatė, kad nors žmonės ir stengėsi laikytis mero pasiūlymo ir palikti Žaką ramybėje, susibūrė nemažas pulkelis žioplių, paviliotų stulbinančio reginio, kaip gyvas Benediktas vaidina šaudymo sceną lyg koks personažas iš savo filmų, tik taikiniai buvo ne kokie mafiozai, šnipai ar panašūs nenaudėliai, o metalinės antys.

Žakas iš aštuonių ančių pataikė į aštuonias ir kažkas ėmė ploti, o paskui staigiai liovėsi.

— Nusisuk, mieloji, — paprašė Žakas. — Tu trikdai mane.

Kai ji pakluso, Žakas įsikišo ranką į kišenę, mirktelėjo žmogui, stovinčiam kioske, ir skubiai padėjo deimantinį žiedą ant padėklo greta stiklinių žiedų, o tada dar sykį iššovė ir tyčia nepataikė.

— Gerai, — tarė jis Džulei, imdamas padėklą, — atsisuk ir išsirink žiedą.

Džulė atsisuko.

— Ką? Negausiu meškiuko? — nusiminė ji, užsimiršusi, kad čia pat karnavalo kvieslys išsižiojęs spokso į padėklą su žiedais.

— Atsiprašau. Paskutinius du sykius prašoviau pro šalį. Kuris žiedas tau patinka?

Džulė pažvelgė žemyn į didelių, geltonų, violetinių, raudonų ir tamsiai mėlynų akmenų vaivorykštę, žaižaruojančią virš pigaus aukso apsodų. Ir pamatė deimantą. Žymiai didesnis už visus stiklinius akmenis, kibirkščiavo ir žėrėjo, atspindėdamas besisukančio apžvalgos rato šviesas. Ji atpažino šlifavimo būdą, nes jis sutapo su jos vestuvinio žiedo šlifavimu, o kai pakėlė akis į Žaką; sutiko švelnų jo žvilgsnį.

— Ar patinka? — paklausė jis.

Žmonės, kurie buvo stebėję jį šaudant, pajuto, kad kažkas vyksta, o gal kioskininko spoksojimas paskatino juos prieiti arčiau ir pažiūrėti.

— Man patinka, — tyliai ir netvirtai atsakė Džulė.

— Ar mes jį paimsim ir suieškosim vietą, kur galėtume užsimauti?

Džulė be žodžių palingavo galvą, ir jis paėmė žiedą, o kai apsigręžė, negausus žiūrovų pulkelis pamatė šypsantį Žako veidą ir patys ėmė šypsotis.

— Štai ten, aukštai, — ragino Žakas, tempdamas Džulę prie apžvalgos rato bilietų kasos. — Skubėk, — pridūrė juokdamasis, kai vyriškis būdelėje suglumęs garsiai sušuko:

— Tas vyras, tas, kuris panašus į Voreną Bytį, ką tik išsitraukė iš kišenės didžiausią deimantinį žiedą, kokį man yra tekę matyti, ir padavė jai.

Tėvas Matisonas ir ponia Matison šnekėjosi su meru, jo žmona ir Ketrinos tėvais, kurie buvo atvykę į šventę. Jiems bestovint, Ketrina ir Tedas atbėgo tekini, lydimi savo draugų.

— Tai oficialu, — juokdamasis pareiškė Tedas. — Džulė ir Žakas ką tik susižadėjo. — Ir tyčia pridūrė, norėdamas paerzinti savo tėvą. — Su žiedu, kurį Žakas laimėjo viename iš kioskų.

— Man tai neatrodo labai oficialu, — raukdamasis pastebėjo tėvas Matisonas.

— Aš pajuokavau, tėti. Čia tikras žiedas.

Visi maloniai nustebinti atsigręžė, dairydamiesi sužadėtinių poros, kad juos pasveikintų.

— Kur jie? — švytėdama paklausė ponia Matison.

Ketrina parodė aukštyn į apžvalgos ratą, kuris dabar sustojo, o apačioje garsiai džiūgavo minia.

— Jie ten, viršuje, — paaiškino Ketrina šypsodama, — aukščiausioje kėdėje ant pasaulio stogo.

Kai iškilo į patį viršų, minia skandavo:

— Žakai, bučiuok ją! Bučiuok ją! — O fotografas iš Kyton Crier laikraščio, nutaikęs savo aparatą į porą pačiame viršuje, savo balsu prisidėjo prie choro.

— Jie mūsų nepaleis, kol nepamatys bučiuojantis.

Ji prikando lūpą, skruostai iškaito, akyse spindėjo meilė, delnas saugiai slėpė žiedą, kurį jis buvo jai užmovęs ant piršto.

— Negaliu patikėti, kad padarei tai čia ir dar visų akivaizdoje. Juk nepakenti viešumos.

Žakas, įtempęs ranką, truktelėjo ją į priekį.

— Tik ne šitos. Nekenčiu viso to prakeikto pasaulio, — sušnibždėjo jis, nuleisdamas galvą, — buvusio mūsų nelaimės liudininko. Tegu pasižiūri, kas atsitinka, kai užkietėjęs pabėgęs kalinys sutinka angelą, kuris juo tiki. Pabučiuok mane, Džule.

Ir apačioje skambant džiaugsmingiems šauksmams, kurie kilo į viršų, žiūrint į tvirtai apsikabinusią porelę, meras Adelsonas nusišypsojo savo žmonai ir atsigręžė į Tedą:

— Ar jūsų tėvas privertė jį pažadėti?

Tedo pečiai krūpčiojo nuo juoko.

— Taip.

— Vargšelis, — užjautė Žaką Adelsonas, žiūrėdamas aukštyn į ilgą bučinį, kurį savo naujajai išrinktajai dovanojo Žakas. — Jam nepavyks ilgai ištverti.

— Tikriausiai.

— Kada vestuvės?

— Žakas minėjo norįs po dviejų savaičių.

— Nepakankamai greitai, — įsiterpė supratingai šypsodamas Džonas Greisonas, vienas iš Tedo draugų. Jis pažvelgė į savo žmoną. — Pasirodys tarsi dveji metai. Ar prisimeni, Sjuzen?

Ji linktelėjo, žvilgčiodama į Ketriną.

— Jūsų uošvis atrodo tikrai klastingas žmogus.

— Ir labai išmintingas, — ramiai pridūrė meras Adelsonas.

— Ne taip, mielasis, tu galvojai prieš mūsų vestuves, — priminė jam Marjam Adelson.

— Ne, bet taip jaučiausi mūsų vestuvių naktį!

Greisonas kurį laiką stebėjo besišnekučiuojančią porelę, paskui pridūrė:

— Tikiuosi, jis girdėjęs apie šalto dušo terapiją.

83

— Džule, mieloji, nereikia. Nebegaliu daugiau šito ištverti, — murmėjo Žakas po kelių vakarų, nenoromis atitraukdamas jos rankas sau nuo kaklo ir sėsdamas ant sofos jos svetainėje. Po dviejų dienų, praleistų motelyje Pailsink savo kaulus, Žakas suprato, kad Džulės tėvai buvo nuoširdžiai įsižeidę, kad jis neapsistojo pas juos, ir, išsiregistravęs iš motelio, dėkingai priėmė jų kvietimą. Patogumų buvo daug daugiau, maistas — nuostabus, ir miegodavo jis senajame Džulės miegamajame, apsuptas daiktų, primenančių ją. Dieną, kai ji būdavo mokykloje, jis dirbdavo jos namuose, peržiūrinėjo scenarijus, kalbėjosi su savo personalu Kalifornijoje, telefonu aptarinėjo potencialius sandėrius su prodiuseriais ir dar įstengė galvoti apie ką kitą, ne tik apie savo stiprėjantį seksualinį geismą. Bet, kai Džulė grįždavo namo, užtekdavo tik vieną sykį į ją žvilgterėti ir aistra neišvengiamai įsiliepsnodavo, o tai vėl vesdavo į frustraciją, ir viskas prasidėdavo iš naujo.

Savitvardos likučiai buvo tokie gležni, kad užuot likęs vienas namie su ja, jis vakarus ėmė praleidinėti su Džule ir jos draugais restoranuose ir pramogų centruose. Prieš du vakarus jis galiausiai ėmė glamonėtis su ja paskutinėje vietinio kino teatro eilėje, kur, kaip visi žinojo, neįmanoma buvo nueiti per toli, o pereitą vakarą pasiūlė žaisti boulingą, kur išvis niekas negalėjo nutikti.

Patyliukais keikdamasis Žakas ryžtingai atstūmė Džulę nuo savęs ir pakilo nuo sofos.

— Man nereikėjo tavo tėvui pasižadėti, kad laikomės to juokingo priešvestuvinio celibato. Tai pasenę, beprasmiška, vaikiška. Jis to reikalavo, kad suvestų su manimi sąskaitas už tavo pagrobimą. Tas žmogus gudrus ir sadistiškas! Vienintelį kartą jaučiau, kad tas pažadas teisingas, tai buvo sekmadienį bažnyčioje.

Džulė užgniaužė bejėgę šypseną ir paklausė stengdamasi atrodyti rimta.

— Kaip manai, kodėl tai atsitiko?

— Žinau kodėl! Valanda, praleista bažnyčioje, buvo vienintelė praeitą savaitę, kai man nebuvo erekcijos.

Jau nebe pirmą kartą Žakas užsiminė apie savo susitarimą su jos tėvu, bet šiuo klausimu jis buvo toks jautrus, kad Džulė beveik bijojo jam priminti, jog jis esąs ne vienintelė auka. Žakas buvo labai išdidus, bet ir be galo uždaras žmogus. Dėl to ji nenumanė, kaip jis reaguotų sužinojęs, kad visi miestelio vyrai, kuriuos buvo sutuokęs Džulės tėvas, puikiai žinojo, kas su Žaku dedasi. Ji pakėlė akis, kai jis ėmė žingsniuoti priešais ją.

— Man trisdešimt penkeri, — su kartėliu kalbėjo jis. — Esu protingas rafinuotas žmogus, daugiau negu vidutinės inteligencijos, ir ne tik jaučiuosi kaip išalkęs sekso gašlus vaikėzas, bet ir elgiuosi taip. Aš tiek kartų per dieną lendu po šaltu dušu, kad tavo motina greitai pamanys, jog esu apsėstas švarumo manijos. Darausi irzlus.

Džulė nubraukė plaukus sau nuo kaktos, atsistojo ir linksmai erzindama pažvelgė į jį.

— Niekada nebūčiau pastebėjusi.

Piktai atsidusęs, jis sukrovė ant stalo šūsnį scenarijų, kuriuos buvo perskaitęs, ir paklausė:

— Ką šiandien veiksim?

— Ar pagalvojai, kaip raminamai paveiktų virtuvės spintelių tvarkymas? — šaipėsi Džulė. — Man tai visuomet padėdavo. Galėtume šito imtis.

Žakas jau žiojosi atsikirsti, tačiau suskambo telefonas, ir jis staigiai pašokęs išliejo savo apmaudą ant galvos tam, kas atsitiktinai buvo kitame laido gale.

— Kokių velnių jums reikia?

Selė Morison, jo spaudos atstovė Kalifornijoje, šaltai pasisveikino.

— Laba vakarą, Žakai, kaip malonu su jumis pasišnekėti. Skambinu, nes man reikia pasitarti su Džule. Ji turi pasakyti, ar jūs norit, kad pakvietimai į vestuves būtų rytoj rytą išvežioti limuzinu ar perduoti per pasiuntinius. Aš jau skambinau pusšimčiui laimingųjų, gausiantiems trokštamus kvietimus, todėl spės susiruošti ir atsirasti Teksase ankstų šeštadienio rytą. Niekas neatsisakė. Mudvi su Bele, turiu omeny sekretorę, užsakėme limuzinus, kurie juos pasitiks prie DFW ir nuveš į Kytoną, o aš — daugybę apartamentų Dalaso viešbučiuose, kuriuos jūs pasirinkot.

Ankstesnis Žako suirzimas kiek aprimo. Jis palūkėjo, kol Džulė nuėjo į valgomąjį, tada tyliai paklausė:

— Ar ji įsivaizduoja, kas čia įvyks?

— Ne, šefe. Juk nurodėt, kad tai turėtų būti staigmena; pasakiau, kad galime sulaukti penkiasdešimt pačių nuobodžiausių verslo partnerių. Penkiasdešimt vieno, įskaitant ir mane.

— O kaip žiniasklaida? — susidomėjo Žakas. — Kaip išvengti žurnalistų? Jie žino, kad aš čia ir šeštadienį susituoksiu. Visa tai jau pagarsinta. Mačiau tik kelis reporterius, besisukiojančius čia, bet jie laikosi atokiai. Tikėjausi, kad jie apniks mus kaip skėriai.

Selė reikšmingai tylėjo.

— Ar Džulė nesakė, kaip ji ketina tvarkytis?

— Ne.

— Ji davė jiems tik vieną valandą. Jeigu jūs neparemsit, man bus velniškai sunku išsipainioti iš mūsų susitarimo su jais.

— Kokio susitarimo? — susidomėjo Žakas.

— Paklauskit Džulę. Ar galiu dabar su ja pasišnekėti?

Žakas ištiesė Džulei ragelį, grįžtelėjęs į ją.

— Džule, Selė nori su tavimi pasitarti.

— Tuojau, — atsakė Džulė.

Ji įėjo nešina bloknotu, su kuriuo jau niekada nebesiskirdavo ir kuriame pasižymėdavo visas smulkmenas, svarbias moterims artėjant vestuvėms, ir Žakas pamatė, kaip ji timptelėjo savo dešinį auskarą ir įspraudė telefoną tarp peties ir smakro.

— Sveika, Sele, — maloniai ir švelniai pasisveikino ji, ir Žakas nenorom pasijuto esąs vaidingas, savanaudis nedorėlis, nesugebantis tramdyti savo geismų ir elgtis kaip dera džentelmenui.

— Kas nutiko? — valandėlę paklausiusi tarė ji. — Pasiteirausiu Žako.

Ji nusišypsojo jam, ir Žakas pasijuto dar blogiau.

— Selė vis dar nori sužinoti, ar pakvietimai Kalifornijoje gyvenantiems asmenims turi būti rytoj išvežioti limuzinu ar perduoti per pasiuntinius. — Ji dirstelėjo į savo bloknotą. — Limuzinu kainuotų keturgubai brangiau.

— Limuzinu, — pasakė Žakas.

— Limuzinu, — pakartojo Džulė į ragelį.

Kai ji padėjo ragelį, Žakas pažvegė į ją ir nekantravimas virto susižavėjimu. Nors Džulė ir patyrė didžiulę įtampą, ruošdamasi vestuvėms savaitės pabaigoje, ji sugebėjo neprarasti savitvardos. Reičelė jų vestuvėms sugaišo ištisus mėnesius ir išleido ketvirtį milijono Žako pinigų, sukurdama baisiausią sumaištį, kurioje dalyvavo trys eilės žurnalistų, ištisa armija tarnų, konsultantų ir padėjėjų, kad viskas vyktų sklandžiai, o Reičelė buvo įpratusi prie viešumos. Ir vis tiek artėjant vestuvių dienai, Reičelė elgėsi kaip paklaikusi žiežula ir saujomis rijo raminamuosius.

Džulė jų vestuvėms sugaišo savaitę, padedant tik Ketrinai ir kompetetingam Žako personalui Kalifornijoje. Tuo pat metu ji kaip visada dirbo mokykloje, susitarė išnuomoti savo namą ir nepraradusi sveiko proto ir neignoruodama Žako. Kadangi visi Kytono gyventojai taip stengėsi, kad Žakas jaustųsi jaukiai, mielai laukiamas, ir kadangi Džulė buvo taip suaugusi su jų miestu, buvo nutarta, kad popietinėje vestuvių ceremonijoje dalyvaus šeimos nariai ir artimiausi draugai, o visas platus Matisonų draugų ir pažįstamų ratas bus sukviestas į vakarinę puotą, kuri turėjo įvykti parke. Žakas pareikalavo pakviesti 650 asmenų, užuot surengus nedidelį intymų pobūvį. Gyvenant Kytone, jam teko bendrauti su daug sąžiningesniais, dorais ir praktiškais žmonėmis, su kokiais beveik nebuvo susidūręs per visą savo gyvenimą. Nors ir skundėsi, tačiau visa, ką čia darė, jam buvo malonu, jam patikdavo šokti su Džule restorane, kur neįkyrėdami prisijungdavo jų bičiuliai, jam patikdavo su ja kartu eiti į miesto kino teatrą, valgyti apdžiūvusius spragintus kukurūzus, glamonėti ją atsisėdus paskutinėje eilėje, o paskui lydėti namo šiltą naktį, laikant jos ranką. Praeitą vakarą jis žaidė biliardą vyresniųjų Keihilų namuose su Tedu ir jo draugais, o tuo metu Džulė, Ketrina ir kitos žmonos atnešė jiems valgyti, ir Žakas nustebęs žiūrėjo, kaip Džulė susirėmė su laimėtoju ir galiausiai jį įveikė.

Kažkokiu būdu ji sugebėjo visa tai daryti ir tuo pat metu suorganizuoti dešimt vietinių moteriškių, kad jos parūpintų maisto puotai, pasamdyti muzikantus, peržiūrėti parinktą muziką, užsakyti gėles iš vietinio gėlininko, atsisiųsdinti iš Dalaso pavėsines, po kuriomis parke turėjo darbuotis maisto tiekėjai. Žakas, kuris nuolatos girdėjo kalbas apie pasiruošimą, patenkintas vylėsi, kad šių antrųjų jo vestuvių puotos šiluma ir šventiška atmosfera kompensuos etiketą ir grožį, kurio tikriausiai pritrūks. Jeigu ne — viskas taps juokingu nesusipratimu. O tuo atveju jis nuoširdžiai tikėjo, kad ims lyti lietus.

Tik viena problema privertė Džulę trumpam stabtelėti — tai buvo vestuvinė suknelė jai ir suknelės Ketrinai, Sarai ir Meredit, kurios, kaip ji nutarė, turėjo būti vienintelės jos pamergės. Kai Džulė paskambino Meredit, kviesdama į vestuves, pastaroji pasiūlė, kaip išspręsti šį klausimą. Ji naktiniu paštu atsiųsdino iš Bancroft & Company salono nuotakų suknelių nuotraukas, kad Džulė jas apžiūrėtų. Džulė apsistojo prie trijų pavyzdžių, kuriuos kitą dieną Čikagoje paėmė Farelų pilotas ir atskraidino į Kytoną. Reičelė gaišo ištisas savaites, rinkdamasi vestuvinę suknelę, Džulė, Ketrina ir Sara apsisprendė per dvi valandas, išrinko ir nunešė sukneles pas dvynes Eldridž, kad pataisytų. Meredit, grįžusi į Čikagą su Metu, savo suknelę prisitaikė ten.

Per tą laiką vienintelis konfliktas tarp Žako ir Džulės kilo jų sužadėtuvių vakarą ir įsižiebė jis dėl atkaklaus Žako užsispyrimo apmokėti visas vestuvių išlaidas. Galų gale šį klausimą jie išsprendė dviese su Džulės tėvu, kuris, laimei, visiškai nieko nenutuokė, kiek kainuoja vestuvinė suknelė iš Bancroft & Company firmos arba degalai lėktuvui, už kurį Žakas ketino atlyginti Metui, ir daug kas kita. Žakas „teikėsi“ nusileisti ir sutiko, kad tėvas Matisonas duotų 2 000 dolerių vestuvių išlaidoms, o paskui pasiūlė, kad jo buhalteris Kalifornijoje maloningai, bet ne taip sąžiningai, tvarkytų nuobodų sąskaitų apmokėjimą ir grąžintų tėvui Matisonui visas papildomas išlaidas.

Dabar Žakas, žiūrėdamas į Džulę, kaip ji žymisi kažką bloknote, pagalvojo, kokią didžiulę įtampą jai teko atlaikyti, ir kaip puikiai ji susidorojo. Palyginti, jo paties dienos buvo nuostabiai ramios ir pilnos pasitenkinimo. Išsivadavęs nuo nuolatinių trukdymų, kurie būtų kamavę jį Kalifornijoje, jis galėjo ramiai skaityti scenarijus ir svarstyti, koks bus jo pirmojo filmo projektas. Studijos vadovai, prodiuseriai bei bankininkai, kuriuos jam reikėjo sutikti, visi laukė jo grįžtant namo. Dramatiškas jo pabėgimas iš kalėjimo, areštas ir paleidimas, o dabar vedybos su jauna mokytoja, buvusia jo įkaite, — visa, krūvon paėmus, padarė jį dar didesne legenda, negu jis buvo prieš patekdamas į kalėjimą. Žakui nereikėjo skaityti Variety, kad sužinotų, jog dabar visi, dalyvaujantys kino versle, labiausiai pageidavo jo.

Greta tiesioginio darbo vienintelė problema, kurią reikėjo išspręsti jam pačiam paskutinę savaitę, buvo Džulės viešo įvaizdžio klausimas. Iš pradžių, kai buvo parodytos jo suėmimo Meksiko mieste vaizdajuostės, pasaulis į Džulę žiūrėjo kaip į didvyrę, padėjusią sugauti pamišusį žudiką. Po kelių savaičių, kai Žako nekaltumas buvo įrodytas ir jį paleido iš kalėjimo, tos pačios vaizdajuostės pavertė jį herojiška policijos brutalumo auka, o Džulę — klastinga kale, išdavike. Užuot leidęs jai toliau kentėti dėl šios dėmės, Žakas ramiai nusiuntė vaizdajuostės, gautos iš Ričardsono, kopiją savo draugui į CNN, prieš tai nepasitaręs su Džule. Per dvidešimt keturias valandas po pirmojo demonstravimo pasaulis reagavo į isterišką Džulės kančią lygiai taip, kaip buvo reagavęs Žakas, pamatęs juostą. Dabar, prisiminęs viską, kas nutiko jo gyvenime, Žakas suprato esąs kaltas ir pajuto gėdą dėl savo dirglumo, sukelto priverstinio dviejų savaičių celibato šalia moters, kurios jis geidė labiau, negu manė esant įmanoma.

Priėjęs prie Džulės, paėmė iš jos rankų bloknotą ir, pabučiavęs jai kaktą, tyliai tarė:

— Tu nepaprasta moteris, mylimoji. Deja, išteki už pernelyg seksualaus pikto nevidono, be galo geidžiančio tavęs.

Ji pasilenkė ir pabučiavo jį taip aistringai, kad jam teko vėl suvaitoti ir nustumti ją šalin.

— Tau nieko daugiau nereikia daryti, — priminė jam Džulė, — tiktai sulaužyti savo žodį; ar pasakyti tėvui, kad nutrauki su juo sutartį...

— Po galais, aš neketinu laužyti savo žodžio.

Ji susijuokė, papurtė galvą ir, vėl paėmusi bloknotą, ištraukė pieštuką iš spindinčių plaukų, tarsi jau būtų užmiršusi bučinį, nuo kurio vis dar kaito kraujas.

— Žinau, jis nusiviltų, jeigu tai padarytum.

— Tai galėtų pagelbėti, — spėjo Žakas, nesuprantamai suerzintas tos pačios kantrybės, kuria prieš kelias akimirkas taip žavėjosi, — jeigu manyčiau, kad šitas sumanymas ignoruoti seksą tave nors dvigubai mažiau vestų iš proto, kaip veda mane.

Džulė nusviedė į šalį bloknotą, o jis pirmąsyk suprato, kad arba ji nebuvo tokia rami dėl vestuvių planų ir priverstinio celibato, kaip jis buvo manęs, arba jo paties laikysena palaužė ją. O gal viskas drauge paėmus.

— Ar žinai, kad šiandien mes turime būti beisbolo aikštėje? — nekantriai priminė ji Žakui. — Tai labai ypatingos rungtynės tarp Mažosios lygos komandos, kurią padėjau treniruoti visus metus, ir mūsų varžovų iš Persevilio. Tu sutikai teisėjauti ir visi dėl to labai jaudinasi. Nesiginčykim. O jeigu ketinam nesutarti, palikim tai rungtynėms.

Žakas sutiko ir daugiau nebesiginčijo.

Po dviejų valandų, stebint dviem apstulbusioms Mažosios lygos komandoms ir nustebusių tėvų prisigrūdusioms tribūnoms, Zakaris Benediktas skynė ištisos savaitės savo nepagrįsto nekantrumo, kurį iškęsti privertė savo sužadėtinę, vaisius. Susigūžęs už plokštės po septintojo perdavimo, kai bazės buvo pilnos, o rezultatai vienodi, Žakas stebėjo, dangstydamasis teisėjo kauke, kaip antras geriausias Džulės bėgikas nučiuožė savo bazės link.

— Pražanga! — sušuko Žakas ir kaip įprasta iškėlė aukštyn rankas.

Žakas jau per pastaruosius septynis padavimus buvo pastebėjęs, kaip rimtai Teksaso gyventojai žiūri į savo sūnų Mažosios lygos rungtynes, ir net įžymi ekrano žvaigždė, kurią visi jau buvo pamilę, negalėjo apsaugoti nuo pasipiktinimo bet kokiu teisėju už nepopuliarų, nors ir teisingą šūktelėjimą. Minia iš Kytono kaukė ir spiegė, demonstruodama savo nepasitenkinimą Žaku.

Džulei, kuri sėdėjo ant trenerio suolelio aikštės pakraštyje, Žako šūktelėjimas, nepalankus jos komandai, pasirodė ne tik nepopuliarus, bet ir neteisingas bei klaidingas, kaip ir pirmieji du. Šį kartą ji ne tik sugriežė dantimis, bet ir nušokusi nuo suolelio, nudrožė į aikštę pasikalbėti su Žaku.

— Ar proto netekai? — pratrūko ji apstulbusiam ir negalinčiam patikėti Žakui. — Jis neprasižengė.

— Prasižengė, — nepasidavė Žakas.

Ji įsisprendė rankomis į šonus ir, ginčydamasi toliau, stebint rėksmingai ir kvatojančiai miniai, įniršusi pridūrė:

— Tu savo kvailą apmaudą bandai išlieti ant mano komandos, o aš šito nepakęsiu.

Žakas, kuris tupėjo susigūžęs, pažvelgė aukštyn į ją, dabar ir jį jau pagriebė siutas už tai, kad ji, visiems matant, taip neteisingai ir piktinančiai užsipuolė jo teisėjavimą ir paniekino jo sportinę kvalifikaciją.

— Jis prasižengė. O dabar sėsk ant to suolo, kur tavo vieta, — paliepė jis, rodydamas pirštu. Jau buvo per vėlu, jis tai suprato, nes nuo juoko, lydėjusio Džulę, kai ji apmaudžiai paklususi nužingsniavo atgal prie suolo, jis visiškai neteko kantrybės.

Trečias jos mušėjas smogė dusyk ir pasitraukė nuo lekiančio kamuolio, kuris per plauką netapo lemtingas.

— Trenk tris, — rėkė Žakas, nes situacija buvo tokia prasta, kad Žakas, žiūrėdamas iš patogios pozicijos, visai nenustebo išgirdęs iš pasipiktinimo riaumojančią publiką. Tačiau nustėro, pamatęs, kaip Džulė, pašokusi nuo suolelio, įsako nusiminusiai savo komandai likti aikštėje ir tarsi įdūkusi žiežula drožia prie Žako.

— Tau reikia akinių! — pratrūko ji drebėdama iš įniršio. — Čia buvo ne mušimas, o metimas, pats puikiai žinai.

— Jis prasižengė.

— Ne! Tu taip stengiesi visiems įrodyti, koks esi nešališkas, kad net apgaudinėji mano komandą.

— Jis prasižengė, prasižengsi ir tu pati, jeigu nesiliausi.

— Tu neišdrįsi išmesti manęs iš žaidimo.

Žakas lėtai atsistojo.

— Tu keli sceną, — įgėlė jis. — Sėskis!

— Čia ne scena, — sviedė ji atgal ir apstulbino Žaką, pradėjusi spardyti žemes ant plokštės, kad jam tektų valyti, o paskui ir ant jo batų. — Čia scena! — įsiutusi pareiškė ji.

— Tu pašalinta iš žaidimo! — drėbė jai atgal Žakas, staiga iškeldamas į viršų ranką ir tuo parodydamas, kad teisėjas išvaro trenerį, o ramus vakaras vos neplyšo nuo švilpimo, kaukimo ir plojimų, kai Džulė drožė lauk iš aikštės.

— Išeikit, — rėkė Žakas, mostais rodydamas, kad ir antroji komanda paliktų aikštę, o pats, grįžęs į vietą, susigūžė už plokštės. Akies kampučiu jis stebėjo įsitempusius Džulės pečius, kaip švelniai linguoja jos klubai ir vėjas taršo jai plaukus, kai, nuėjusi prie suolo, ji čiupo savo megztuką. Žinojo, jis gailėsis savo poelgio. Ji pasistengs, kad gailėtųsi.

Tą patį manė ir jaunasis Vilis Dženkinsas. Eidamas iš aikštės pro Žaką, jis savo šiurkščiu garsiu balsu įspėjo:

— Jūs, Žakai, giliai įklimpot į mėšlą.

Džulės komanda pralaimėjo rezultatu 3-4. Kai pralaimėjusieji ir pralaimėjusiųjų tėvai suėjo į vietos restoraną pavalgyti ir atsigerti, kas, kaip suprato Žakas, buvo ritualas po kiekvienų rungtynių. Džulė jau laukė jų. Ji visiems berniukams rado paguodos ir padrąsinimo žodį, o Žakui nieko nepasakė, kai jis pabandė jai duoti ką nors atsigerti. Kiti suaugusieji atrodė buvo linkę užmiršti jo šūktelėjimą, kainavusį pralaimėjimą, o keli pasiūlė pasivaišinti alumi, bet Džulė demonstratyviai atsuko jam nugarą ir toliau šnekučiavosi su Ketrina, Sara Matison bei kitomis savo draugėmis.

Žakui nieko kita nebeliko, kaip arba viešai suglostyti pasišiaušusias jos plunksnas, ko jis nieku būdu nebūtų daręs, arba pasitraukti prie baro, kur pamatė Tedą, Karlą, Džoną ir merą Adelsoną, po rungtynių valgančius picą. Žakas pasirinko antrąjį variantą. Tedas matė, kaip jis pasuko prie jų ir apsigręžė, alkūnėmis atsiremdamas į barą sau už nugaros.

— Tai buvo blogas ėjimas, kurį, Žakai, pasirinkai per žaidimą, — šiepdamasis pasakė Tedas.

— Labai blogas, — pritarė jam Karlas.

— Tikrai blogas, — kikendamas paantrino meras Adelsonas, susiberdamas į burną saują žemės riešutų.

— Bet šūktelėjimas buvo geras, — abejingai pareiškė Žakas.

— Būtų galėjęs būti geras, — pastebėjo Adelsonas, — tačiau ėjimas blogas.

— Po velnių, — susikeikė Žakas, supykęs labiau, negu manė galįs supykti, nes Džulė vis dar jį ignoravo. — Jeigu ji nepakenčia karščio, tegu nesiartina prie ugnies.

Kažkodėl šita paprasta, banali, nuvalkiota frazė prajuokino visus keturis vyrus.

Žakas juos ignoravo, jo pyktis tolydžio vis stiprėjo, suvokus į kokią absurdišką, negarbingą, neteisingą padėtį Džulė jį įstūmė. Jam trisdešimt penkeri metai, jis vertas daugiau negu šimto milijonų dolerių; išskyrus penkerius metus kalėjime, jis visą gyvenimą maitindavosi puikiausiuose restoranuose, apsistodavo geriausiuose viešbučiuose, bičiuliaudavosi su puikiais talentingais, įžymiais žmonėmis, tokiais kaip jis pats. O dabar jis ištremtas valgyti picą stačias kažkokiame sumautame restorane Teksaso Sneik Neivelyje, ignoruojamas tos, kuri turėtų jaustis pagerbta, kad jis nori ją vesti. Jam knietėjo išsivesti ją iš restorano, iškloti, ką apie ją mano, o paskui pasiguldyti į lovą, kaip turi teisę daryti kiekvienas suaugęs vyras su moterimi, su kuria ketina susituokti. Tai nebuvo sandėris, kurį jis sudarė su jos tėvu, tai buvo klastingo, Bibliją atmintinai iškalusio arogantiško šikniaus piktavalis kerštas.

Žakas pasitraukė tolyn nuo baro.

Mero Adelsono ranka sunkiai nusileido Žakui ant peties ir jis tėviškai tarė:

— Paklausykit patarimo žmogaus, kuris jau patyrė, ką jūs dabar išgyvenat. Nedarykit to.

— Ko? — šiurkščiai paklausė Žakas.

Tedas persilenkė pro merą ir nusišypsojo Žakui.

— Pasiimk sau kokio šalto gėrimo, suvalgyk pjausnį, paskui grįžk namo ir dar sykį nusiprausk po šaltu dušu, o tada sėdėk ramiai dar vieną savaitę. Kada nors pažvelgsi į visa tai ir nusijuoksi.

— Nežinau, apie ką čia, po velnių, kalbi?

— Mes kalbam apie tai, kas mieste žinoma kaip Matisono priešsantuokinis metodas, — maloniai paaiškino Tedas. — Tai mano tėvo gerais ketinimais paremtas būdas grąžinti įtampą ir laukimą vestuvių nakties epochoje, kur, kaip jis jaučia, niekas nebepatiria jokios magijos, nes viską pradeda per anksti.

Iš įsiūčio Žakas sukando dantis — jis buvo klaidingai įtikėjęs, kad Džulės tėvas vaikštinėja po miestą, visiems pasakodamas apie tą juokingą sandėrį, kurį jis primetė Žakui, keršydamas už dukters pabrobimą.

— Ką sakėt? — nenugirdo Žakas.

Greisonas, išgirdęs klausimą, persilenkė pro Tedą.

— Jis jau pradėjo širsti. — Ir, mėgindamas nešvankiai pajuokauti, pridūrė: — Ar žinai kas, kaip žmonės sako, nuo to atsitinka?

Tedas nurijo gurkšnį savo gėrimo.

— Nežinai? Nuo to apanki, bet neapkursti.

— Ką čia dabar pliurpiat?

— Mes kalbam apie tave, drauguži, — paaiškino Tedas. — Ne Džulė negali ištverti to karščio, o tu. Ir mums taip buvo. Pusė miesto vyrų buvo prikalbinti sutikti su tokiu sandėriu kaip ir tu, ir dauguma mūsų — tie, kurie ištvėrė, — galų gale ėmė triukšmingai vaidytis dėl niekų su savo būsimomis žmonomis.

Žako įniršis ir neviltis akimirksniu išgaravo: apstulbęs jis negalėjo patikėti tuo, ką girdėjo, o tuo pat metu pašėlusiai smaginosi viso to absurdiškumu.

— Pasakykit jam, mere, — paragino Tedas.

— Tai tikras pragaras. Aš už tave, sūnau, dešimčia metų vyresnis ir pats negalėjau patikėti, kad taip stipriai geisiu to, ko pats sutikau negauti. Moterys taip pat moka savo duoklę, tik, man atrodo, jų diskomfortą mažina slaptas pasitenkinimas matant, kaip vyrų padermė priversta beviltiškai jų geisti. O apie moteris, — pridūrė jis šypsodamas, — čia ne mano teorija, čia apibendrinimas, kuri padarė vienas sociologijos profesorius, dėstęs man, kai mokiausi Senųjų ir šiuolaikinių kalbų fakulteto antrame kurse. Beje, kur jūs lankėt koledžą? Atrodot kaip jankis, bet akcentas kiek kitoks.

Vis dar draskomas pykčio ir negalėdamas patikėti Matisono metodu, Žakas dvejojo, supratęs, kad Adelsonas bando išsklaidyti įtampą, paskui pažvelgė į gražų Džulės profilį ir pagalvojo apie tą juokingą faktą, kad jo seksualinė frustracija pažįstama ir suprantama daugumai kitų vyrų, esančių restorane, ir irzliai atsidusęs kapituliavo:

— Koks buvo jūsų disciplinos profilis?

— Finansai ir kinas.

— Dviguba?

Žakas linktelėjo, nenuleisdamas akių nuo Džulės, vis dar nenorėdamas antrą kartą maldyti nepelnytą jos rūstybę.

Tolimajame baro gale Elas Sandelas užkabino savo nudrengtą batą ant taburetės pakojos ir nosine nusišluostė saulėje įrudusį sprandą, tada pažvelgė į du rančos darbininkus, sėdinčius drauge su juo.

— Mano sesuo Holė sekmadienį buvo sutikusi Benediktą bažnyčioje, — mostelėjo jis galva į Žaką, stovintį greta muzikinio automato. — Sakė esąs labai gražus.

— Jis pliuškis, — pareiškė Džekas Bartonas, vėl užsivoždamas skrybėlę. — Visi Holivudo tipai tokie.

— Nieku gyvu, — nesutiko Martinas Laflinas. — Žinau, kad tas vyrukas penkerius metus vargo cypėj.

— Didelio čia daikto. Vis tiek jis pliuškis. Pažiūrėk, kokie jo džinsai. Tiesiai nuo dizainerio pakabos.

— Liaukis, Džekai, — nepasidavė Laflinas. — Jis ne tiktai penkerius metus atsėdėjo kalėjime, bet turėjo pakankamai drąsos pabėgti.

— Bet juk jį sugavo. Jis pliuškis, — neatlyžo Džekas.

Edas Sandelas pamojo padavėjai ir tingiai paprašė:

— Šį vakarą jis teisėjavo rungtynėse su Perseviliu. Džulė Matison užsipuolė jį dėl vieno šūktelėjimo ir jis išmetė ją iš žaidimo.

Džekas Bartonas pakėlė akis.

— Nemeluoji?

— Dievaži, ne.

Džeko veide radosi pagarba, jis atsisuko į Zakarį Benediktą, o paskui šypsodamas pažvelgė į padavėją.

— Treise, — pašaukė jis. — Atnešk ponui Benediktui išgerti ir užrašyk į mano sąskaitą.

Džulė skersai per kambarį pažiūrėjo į Žaką. Jis pastebėjo. Jų žvilgsniai susitiko. Jo veidas liko abejingas. Jis laukė. Išblėso paskutiniai pykčio likučiai. Jinai taip jį mylėjo ir abu tiek prisikentėję. Šį vakarą ji buvo neteisi ir pati tai žinojo. Gailėjosi, kad neleido jam anksčiau susitaikyti, vos tik atėjusiam, o dabar turės nepaisyti savo išdidumo ir nueiti prie jo, kai visi tikrai spoksos. Kita vertus, nusprendė Džulė atsiprašyti visiems girdint, beprotybė — jie sugaiš dar vieną brangią minutę juokingai užsispyrę. Priėjusi prie Žako, ji linktelėjo merui, savo broliams ir Džonui Greisonui, o tada, susikišusi rankas į trumpų kelnių kišenes, dar palūkėjo.

— Na, — švelniai kreipėsi į ją Žakas, stengdamasis nematyti, kaip sportiniai marškinėliai gundančiai aptempia jai krūtis.

— Norėčiau užsisakyti ko nors pavalgyti.

Netekęs vilties, kad ji suteiktų jam malonumą atsiprašydama, Žakas pakėlė akis ir galvos mostu pašaukė padavėją, kuri atskubėjo prie jų.

— Ko pageidautumėt? — paklausė Treisė, slėpdama savo sutrikimą dėl plačiai nuskambėjusio ginčo beisbolo aikštėje, ji stovėjo įbedusi akis į bloknotą ir pieštuką rankoje.

— Negaliu apsispręsti, — pareiškė Džulė, o jos žvilgsnis nuo padavėjos nukrypo į sužadėtinį. — Žakai, gal man užsisakyti varną? O gal kuklų pyragaitį?

Nuo tramdomo juoko Žakui virpėjo lūpos.

— Kaip manai?

Džulė žiūrėjo į padavėją, kuri veltui stengėsi atrodyti rimta.

— Ir viena, ir kita, Treise.

— Ir dar sūrio bei pipirų, — pridūrė Žakas, užsakydamas picą, ir nusišypsojo, kai apkabinęs per pečius Džulę, priglaudė ją sau prie šalies. Palaukusi, kol Treisė nueis, Džulė šūktelėjo:

— O, prašom dar atnešti bifokalus teisėjui.

Restorane visi su palengvėjimu tyliai atsiduso, o tada nugriaudėjo juokas ir dar labiau sustiprėjo triukšmas.

Jie ėjo namo ramų pavasario vakarą, susiėmę už rankų.

— Man čia patinka, — prašneko Žakas, kai jie pasuko į šaligatvį prie Džulės namų. — Nesuvokiau, kaip baisiai man trūko normalaus gyvenimo. Nebuvau stabtelėjęs atsikvėpti nuo tos dienos, kai išėjau iš kalėjimo.

Kai, atidariusi paradines duris, Džulė jau buvo beeinanti vidun, jis papurtė galvą ir liko prieangyje.

— Negundyk vėl manęs, — nusišypsojo jis, — glausdamas ją artyn, kaip manė, trumpam bučiniui.

Jo lūpos palietė jos lūpas, ir jau jis ketino jas atitraukti, bet ji dar tvirčiau apkabino jam kaklą, bučiuodama su meile ir tuo pat metu prašydama atleidimo.

Žakas pralaimėjo mūšį ir jo lūpos godžiai apžiojo jai burną, rankos glostė jai krūtis iš šonų, paskui apkabino sėdmenis, spausdamas ją prie suaudrinto savo kūno, jis bučiavo ją tol, kol abu užsiliepsnojo.

Kai galiausiai Žakas atplėšė savo lūpas nuo josios, ji tebelaikė rankomis apsivijusi jam kaklą ir trynė skruostą į jo krūtinę — katytė įtraukusi nagučius, kuriuos pirma buvo jam parodžiusi. Jos kūnas vis dar tebebuvo stipriai prisiglaudęs prie jo. Žakas svarstė, ar kankinti save dar vienu bučiniu, kai ji atkragino galvą ir kviesdama nusišypsojo jam į akis. Jis pajuto, kaip įsitempia jam kūnas ir kyla, atsakydamas į provokuojantį jos žvilgsnį, ir nenorom papurtė galvą.

— Gana, gražus mažas mano žmoguti. Aš jau taip užsivedęs, kad vargiai bepastoviu. O, be to, — pavėluotai pridūrė jis, stengdamasis pasirodyti griežtas, — aš dar tau neatleidau už tai, kad nepasakei, jog tavo tėvas šitą niekingą sandėrį primeta kiekvienam vyrui, kuris paprašo jį sutuokti.

Mėnesienoje Žakas pamatė, kaip jos akyse blykstelėjo sutrikusi šypsena.

— Bijojau, kad nepasijustum dar nepatogiau, jei paaiškės, kad visi žino, ką išgyveni.

— Džule, — pasakė Žakas prie savo įsiliepsnojusių slėpsnų spausdamas jos klubus, — nesmagiau jaustis, negu jaučiuosi, nebeįmanoma.

— Ir man tas pats, — taip įtikinamai pritarė ji, kad jis vėl prapliupo juoktis ir ėmė ją bučiuoti, o paskui švelniai atstūmė. — Su tavimi patyriau daugiau smagumo nei per visą savo gyvenimą.

84

Atsisėdęs už pono Matisono rašomojo stalo, likus dviem dienoms ligi vestuvių, Žakas pakėlė akis nuo scenarijaus, kurį skaitė, ir atsainiai nusišypsojo Merei Matison.

— Žakai, mielasis, — kreipėsi ponia Matison, nutaisiusi liūdną veidą dėdama ant stalo lėkštę su ką tik iškeptais pyragaičiais. — Ar galiu tavęs paprašyti ypatingos paslaugos?

— Be abejo, — atsakė Žakas, siekdamas lėkštės.

— Per daug neprisišveisk, paskui nevalgysi, — perspėjo ponia Matison.

— Neprisišveisiu, — pažadėjo Žakas, šypsodamas kaip koks berniūkštis.

Beveik dvi savaites išgyvenęs jų namuose, Žakas išsiugdė gilų, nuoširdų jausmą būsimiems savo uošviams. Jie buvo jam kaip tėvai, kurių jis niekada neturėjo, ir jų namai buvo sklidini juoko ir meilės, nebuvusių jo paties namuose. Džimas Matisonas buvo protingas ir geras. Jis ilgai vakarodavo, stengdamasis arčiau susipažinti su Žaku, įveikdamas jį prie šachmatų lentos, pasakodamas nuostabias istorijas iš Tedo ir Džulės vaikystės. Su Žaku jis elgėsi taip, tarsi jis būtų įvaikintas jo paties sūnus, įspėjo taupyti pinigus, neišlaidauti ir primygtinai patarė nestatyti filmų, žymimų R[9]. Merė Matison motiniškai globojo Žaką, barė už tai, kad per daug dirba, o paskui siųsdavo į miestą atlikti visokių pavedimų, tarytum būtų jų sūnus. Žaką, kurio suaugusio niekas niekada nebuvo siuntinėjęs pas mėsininką ar į skalbyklą, jaudino ir kartu trikdė, kai jam paduodavo sąrašą visokių reikalų ir išsiųsdavo iš namų. Taip pat keistai malonu buvo sulaukti krautuvininko šypsenos ir klausimų apie jo naująją šeimą.

— Kaip gyvuoja Merė, užgriuvus vestuvių rūpesčiams? — domėjosi mėsininkas, paduodamas Žakui vištieną, įvyniotą į baltą popierių. — Ji turbūt stebi savo kraujospūdį?

Skalbyklos savininkas padavė Žakui glėbį išskalbtų staltiesių.

— Pinigų neimsiu, — pasakė jis. — Mes visi įnešam savo dalį į šias vestuves ir džiaugiamės galėdami prisidėti. Jūs, pone Benediktai, įeinate į įžymią šeimą.

— Į pačią geriausią, — atsakė Žakas ir tikrai taip jautėsi.

Dabar jis išlygino nerimo raukšlę savo veide, kai pamatė Merės Matison susirūpinimą, kurį ji bandė paslėpti, kai taisydama savo prijuostę žiūrėjo į Žaką.

— Kokios paslaugos norėjot? — bandė išklausti Žakas ir šypsodamas pridūrė: — Jeigu vėl teks lukštenti svogūnus kaip vakar, tai vėl jums kainuos krūvą pyragaičių.

Ji prisėdo ant kėdės krašto.

— Visai ne tai. Man reikia patarimo. Iš teisybės tiktai nuraminimo.

— Dėl ko? — paklausė Žakas, pasiruošęs paguosti ją, kad ir kas būtų nutikę.

— Dėl kai ko, ką padarė Džulė. O aš ją paskatinau. Turiu jums užduoti hipotetinį klausimą — kaip vyrui.

Žakas atsilošė kėdėje, visą dėmesį skirdamas jai.

— Sakykit.

— Tarkim, mano vyras, — pradėjo ji, ir Žakas sumetė, kad aptarinėjamas vyras, be abejo, yra Džimas Matisonas, — tarkim, jis turi senyvą giminaitę, su kuria labai seniai susipyko, ir aš tikrai žinau, kad ši giminaitė labai norėtų susitaikyti su juo, kol dar nevėlu. Jeigu mes, Džulė ir aš, taip pat žinotume, kad Džulės vestuvės gali būti paskutinė ir geriausia proga tai padaryti, — ar būtų teisinga pakviesti tą giminaitę, jo neperspėjus?

Žakas užslopino negailestingą ir smagią mintį, kad čia puiki proga atmokėti uošviui už tą nepakeliamą sandėrį. Tačiau iš tiesų jis nemanė, kad Džulės ir ponios Matison planas geras, ir jau ketino tą pasakyti, kai uošvienė nedrąsiai pridūrė:

— Visa bėda, kad mes jau ją pakvietėm.

— Supratau, — šyptelėjo Žakas. — Tada jau nieko nebegalima padaryti, tik tikėtis, kad viskas bus gerai.

Ji linktelėjo ir atsistojo, vėl užsirišdama prikyštę.

— Taip mes ir pamanėm. Svarbiausia nepamiršti, — reikšmingai pridūrė ji, kai buvo beveik beišeinanti, — kad negerai laikyti širdyje pagiežą; Biblija įspėja mus atleisti tiems, kurie mums nusižengė. Viešpats tai labai gerai išaiškino.

Žakas, išlaikydamas deramą rimtį, atsakė:

— Taip, ponia. Ir aš esu tai girdėjęs.

— Vadinkit mane mama, — pataisė jinai, o tada žengė artyn ir nuoširdžiai kaip motina apkabino jį per pečius, o jis pasijuto labai jaunas ir labai ypatingas.

— Tu, Žakai, puikus žmogus. Labai puikus. Mudu su Džimu didžiuojamės, kad įeini į mūsų šeimą.

Po valandos jis vėl pakėlė akis, kai Džulė, grįžusi po pamokų, dirstelėjo jam per petį.

— Kas čia? — paklausė, bučiuodama jam skruostą, uždėjusi rankas jam ant pečių.

— Scenarijus filmui, kurį norėčiau statyti... Vadinasi Paskutinė interliudija, bet ten yra kelios vietos, kurios pareikalaus daug darbo.

Jis trumpai nupasakojo siužetą ir iškilusias problemas, o Džulė įdėmiai klausėsi. Kai ši tema buvo išsemta, ji dvejodama tarė:

— Noriu tave paprašyti svarbios paslaugos. Rytoj bus ne tiktai paskutinė mano darbo mokykloje diena, bet ir paskutinis vakaras su moterimis, kurias mokiau skaityti. Joms labai svarbu galvoti, kad tu specialiai atvykai su jomis susitikti. Ypač norėčiau, kad susipažintum su Debe Kesidi. Ji tokia nuovoki, tačiau visai savęs nevertina, nes mano, kad per kelis mėnesius neišmokusi skaityti kaip koledžo absolventė pasirodė esanti beviltiška. Ji labai apsiskaičiusi. — Kai Žakas suglumo, tai išgirdęs, Džulė paaiškino: — Ji klauso į magnetofono juostelę įrašytas knygas, ir sugeba pasakyti labai paprastai ir priversti tave jausti, ką ji sako. Ji norėtų kada nors parašyti knygą.

— Kas to nenorėtų, — pasišaipė Žakas.

Keistu kaltu žvilgsniu Džulė pažiūrėjo į jį, paskui linktelėjo:

— Galbūt. Bet nenuvertink jos. Tačiau jeigu ją paskatins tas, kuriuo ji labai žavisi...

— Toks kaip aš?

Džulė nusijuokė ir pabučiavo jam į kaktą.

— Iš kur žinai?

— Kada turėčiau rytoj pasirodyti?

— Apie septynias. Dar mums liktų pakankamai laiko dalyvauti repeticijoje.

— Sutarta. Beje, viena iš tų damų dvynių sustabdė mane, kai buvau mieste, ir privertė užeiti į jos parduotuvę pažiūrėti siuvinių. Nesu ekspertas, bet jie tikrai atrodo gražūs.

— Jūs, miesčionys, visi vienodi, — erzino jį Džulė. — Manot, kad talentai klesti tik dideliuose miestuose. Mūsų vietinį gėlininką Floristų asociacija išrinko vadovauti brigadai, puošiančiai Baltuosius Rūmus per inauguraciją; palūkėk, kol pamatysi, kokia bus mūsų vestuvių puota. Visos moterys, kurios dirba ją ruošdamos, bus taip pat pakviestos, todėl jos dvigubai stengiasi, kad viskas būtų nuostabu.

— Kol tu čia ir kol mes susituoksim, viskas bus nuostabu, — pasakė Žakas, apdairiai nepareikšdamas savo nuomonės apie pobūvį ruošiančių damų kompetenciją.

Be jokio įspėjimo Džulė apniuko ir kiek sunerimo.

— Aš ten būsiu. Dabar svarbiausia, kad mane taip myli ir atleisi, jeigu ką nors padarysiu, kas tau pasirodys kvaila ar net labai netinkama.

— Tai juk nesusiję su kitu vyriškiu, ar ne?

— Žinoma, ne.

— Tokiu atveju, — kilniai pareiškė Žakas, — esu pats atlaidžiausias iš visų vyrų. Tačiau dėl tavęs ir kitų vyrų, atrodo, turiu savininkiško pavydumo bruožą, platumo per visą pėdą, — pridūrė jis, galvodamas apie Ričardsoną. — Na, ką tu padarei, kas yra bloga ir kvaila?

— O aš nesakiau, kad ką nors tokio padariau, — išsisuko ji. — Tai buvo tik retorinis klausimas. Privalau eiti — reikia padėti mamai ruošti vakarienę, — pridūrė, staigiai pasitraukdama.

— Ar tu tikra, kad ten nieko bloga?

— Kol kas dar nieko blogo nėra, — neabejodama patvirtino Džulė ir dingo.

Nors Džulė užtikrino, kad nėra nieko bloga, Žakas per visą vakarienę jautė, kad yra kažkas, kas labai rūpi Džulei ir jos tėvams. Kai tik buvo nukraustytas stalas, tėvas Matisonas ir ponia Matison staigiai išskubėjo, sakydami, kad ketina aplankyti draugus, o tai dar labiau sustiprino Žako įtarimus, kad vyksta kažkas keista. Vėliau Džulė atsisakė jo pasiūlymo padėti jai ruoštis virtuvėje, tai taip pat buvo neįprasta, todėl jis grįžo į kabinetą, susimąstęs dėl nesuprantamo visų elgesio. Jis peržiūrėjo kai kuriuos teisinius dokumentus, kuriuos buvo atsiuntęs jo advokatas, kai po pusvalandžio Džulė vėl pasirodė tarpduryje.

— Žakai, — pašaukė ji, o jos šypsena buvo kiek per linksma. — Kai kas nori su tavimi pasimatyti.

Žakas atsistojo, nuėjo į svetainę ir sustojo kaip mietą prarijęs, jo žvilgsnį prikaustė senyva moteriškė su lazdele rankoje viduryje kambario. Jos balsas skambėjo lygiai taip, kaip jis ir prisiminė — stiprus, šaltas, arogantiškas.

Nelyginant karalienė linktelėjusi, ji prašneko:

— Daug laiko prabėgo, Žakai.

— Nepakankamai, — atrėžė jis.

Nukreipęs šaltą ir piktą žvilgsnį į Džulę, paklausė:

— Po velnių, ką visa tai reiškia?

— Tai reiškia, — ramiai atsakė Džulė, — kad privalai išklausyti savo senelę. — Žakas jau ketino atsukti jai nugarą, bet Džulė uždėjo delną jam ant rankovės. — Prašau, mielasis. Dėl manęs. Padaryk kaip vestuvių dovaną man. Aš nueisiu į virtuvę paruošti arbatos.

Žakas atplėšė savo žvilgsnį nuo jos veido ir niekinamai dėbtelėjo į senąją moterį.

— Sakykit, ko pasakyti atėjote, o tada nešdinkitės velniop iš mano gyvenimo ir daugiau nebepasirodykit.

Užuot jam atkirtusi, ji linktelėjo ir trūkčiojančiu balsu tarė:

— Atvykau tau pasakyti, kaip... kaip skaudžiai apgailestauju dėl visko, ką esu tau padariusi.

— Puiku, — sarkastiškai nusišaipė Žakas. — O dabar išeikit.

— Atėjau taip pat paprašyti, kad man atleistum.

— Nebūkit juokinga.

— Ir pasakyti tau, kad aš... aš... — Jos balsas nutrūko ir ji bejėgiškai ėmė ieškoti Džulės, melsdama pagalbos, bet mergina jau buvo nuėjusi į virtuvę. Ištiesusi ranką prašančiu mostu, ji sušnibždėjo. — Žakai, prašau.

Žakas dirstelėjo žemyn į aristokratišką ranką; ranka dabar atrodė senesnė ir pernelyg plona, auksinis sutuoktuvių žiedas buvo vienintelis jos papuošalas. Kai Žakas atsisakė paimti ranką, moteriškė nuleido ją prie savo šono ir išdidžiai atkraginusi galvą pareiškė:

— Aš tavęs nemaldausiu. — Pasisukusi į langus atsitiesė ir, žvelgdama į ramią gatvę, pridūrė. — Vis dėlto atvykau, kad kai ką tau paaiškinčiau, ir paaiškinsiu. — Ji valandėlę patylėjo, o kai prašneko, jos balse pasigirdo abejonė, kokios Žakas niekada anksčiau nebuvo girdėjęs. — Prieš pat tavo brolio mirtį aš užlipau į viršų pastatyti vazos su ką tik nuskintomis gėlėmis ant stalo laiptų aikštelėje. Išgirdau, kaip judu su Džastinu ginčijotės jo kambaryje. Ginčijotės dėl to, kas turėtų vesti Eimę Prais į šokius kaimo klube... — Drebėdama ji įkvėpė oro ir pasakė: — Po kelių minučių pasigirdo šūvis, ir Džastinas krito negyvas.

Grįžtelėjusi su kartėliu pridūrė:

— Žinojau, kad melavai policijai, kai pasakei atsitiktinai iššovęs, mačiau iš tavo akių. Tik pamaniau, kad meluoji sakydamas atsitiktinai nužudęs.

Žakas žiūrėjo į nykų sielvartą jos veide ir tvardėsi, stengdamasis nereaguoti, bet jis nustebo sužinojęs, kad ji girdėjo jų ginčą su Džastinu, ir po laiko suvokė, kaip jai visa tai turėjo pasirodyti. Iš teisybės Džastinas susiginčijo su juo tik dėl to, kad nenorėjo vestis į šokius Eimės Prais ir įrodinėjo einąs tik dėl Žako.

— Prašau, — kimiu balsu meldė ponia Stenhoup, — pasakyk ką nors.

Džulė, stovėdama šone, atsargiai įsiterpė, kai Žakas vis dar tylėjo.

— Ponia Stenhoup, kodėl jūs nepasakojot policijai apie Žako ginčą su Džastinu?

Margaretė Stenhoup pažvelgė žemyn į savo rankas, uždėtas ant lazdelės, tarytum gėdintųsi savo silpnumo.

— Negalėjau, — atsakė ji. — Negalėjau žiūrėti į Žaką, bet ir negalėjau pakęsti minties, kad jis bus uždarytas į kalėjimą. Ir todėl, — baigė ji, pakeldama akis į abejingą Žako veidą, — aš išsiunčiau tave, kad daugiau nematyčiau. Tolyn nuo namų, nuo brolio ir sesers. Žinojau, kad puikiai išgyvensi, — pridūrė ji nuo užplūdusių emocijų prikimusiu balsu. — Matai, žinojau, kad tu, Žakai, esi stipriausias iš mano vaikaičių. — Ji dar sykį įkvėpė oro ir tęsė: — Ir gudriausias. Ir išdidžiausias. — Kai Žakas vis dar nereagavo, ji paaiškino: — Tavo senelis privertė tave ir Fosterį pasižadėti niekada man neprasitarti, kad Džastinas nusižudė ir kodėl tai padarė. Fosteris pažadą sulaužė tą dieną, kai buvai išleistas iš kalėjimo. Jis jautė, kad tau buvo padaryta per daug skriaudų ir nebepakėlė savo pažado naštos. Dabar aš turiu nešti visų skriaudų, kokias tau padariau, naštą. Atėmiau iš tavęs brolį ir seserį, išvariau iš teisėtų namų, priverčiau Džulę patikėti, kad sugebi žudyti. Ir įbauginau ją, kad tave įduotų valdžiai.

Baigusi ji laukė, kad jis ką nors pasakytų, o kai jis tylėjo, nežinodama ką daryti, pažvelgė į Džulę.

— Sakiau, kad jis neatleis. Jis per daug panašus į mane, kad atleistų tai, ko atleisti negalima. — Ji apsisuko, žengė prie durų, paskui sustojo ir skausmingai juokdamasi pažiūrėjo į Žaką:

— Kokia apgailėtina aš jums atrodau. Ir kokia akla! Pragaišinau visą savo gyvenimą, grūdindama save, kad nemylėčiau jūsų senelio, o paskui — tavęs. O dabar Džulė man sako, kad jūs abu mylėjot mane labiau nei įsivaizdavau. Dabar likusį savo gyvenimą praleisiu apgailėdama iššvaistytą laiką, grauždamasi dėl savo kvailumo, žiaurumo ir aklumo. Pelnyta bausmė man, ar ne, Žakai?

— Ne, — pratrūko Džulė, pajutusi Žako vidinę kovą, stebėdama judančius jo žandus. — Tai nėra pelnyta bausmė, ir jis taip nemano. — Ištiesusi ranką, ji palietė jam sustingusį skruostą, neatsitraukdama nuo žvarbaus šalčio jo akyse. — Žakai, — tyliai tarė ji, — juk neleisi, kad tai įvyktų. Tu dabar pat gali viską nutraukti. Žinau, mylėjai savo senelę, tikrai mylėjai! Supratau iš tavo balso, kai Kolorade apie ją kalbėjai. Ji girdėjo, kaip tu ginčijaisi su Džastinu prieš pat jo mirtį, ar žinojai tai?

— Ne, — atkirto jis.

Spausdama Žakui alkūnę, Džulė maldavo:

— Tu man atleidai daug sunkesnius nusikaltimus.

Ponia Stenhoup pasisuko išeiti, tada stabtelėjo ir iš rankinės išėmė mažą aksomo dėžutę.

— Atnešiau tau, — tarė ji, paduodama Žakui. Kai Žakas atsisakė paimti, padavė Džulei. — Čia buvo tavo senelio laikrodis. — Ji linktelėjo Džulei ir blankiai šypsodama pridūrė. — Ačiū už tai, ką šiandien bandei padaryti. Tu nepaprasta, gera ir drąsi mergina — tinkama žmona mano vaikaičiui. — Tariant paskutinį žodį balsas jai užlūžo ir ji stvėrėsi durų rankenos.

Jai už nugaros Žakas santūriai pasakė:

— Džulė paruošė arbatos; ji tikriausiai norėtų, kad liktumėt išgerti.

Tai buvo arčiausia taikos deklaracijos, kokią jis sugebėjo pareikšti, bet abi moterys suprato, kas tai. Ponia Stenhoup pažvelgė į aukštą, išdidų, išvaizdų vyrą, kuris liko gyvas ir triumfavo nepaisant didžiulių nesėkmių, o paskui — į drąsią merginą, kurią mylėjo.

— Tavo sesuo ir brolis laukia automobilyje, — pranešė ji prikimusiu balsu. — Jie norėtų tave pamatyti, jeigu neprieštarausi.

Džulė sulaikė kvėpavimą, kol Žakas dvejojo, o paskui jis lėtai nužingsniavo į priebutį. Ten sustojo, rankas susikišęs į kišenes, žiūrėdamas į limuziną prie šaligatvio. Prie automobilio jis neprieis, Džulė tai suprato, net nepasitiks pusiaukelėje, tačiau jis davė jiems galimybę. Jie ją priėmė.

Užpakalinės limuzino durelės staigiai prasivėrė ir iš jos iššoko berniūkštis tamsia eilute su išlindusiu kaklaraiščiu, lydimas lėčiau šaligatviu einančių motinos ir dėdės. Berniukas šuoliais užlėkė priebučio laiptukais ir sustojo priešais Žaką, atlošęs galvą, tyrinėdamas pastarojo veidą.

— Ar jūs tikrai mano dėdė Žakas? — paklausė jis.

Žakas pažvelgė žemyn į tamsiaplaukį veidą ir nenorom nusišypsojo, pamatęs, kad Stenhoupų bruožai dar sykį atsikartojo: berniukas buvo toks panašus į tokio amžiaus Žaką, jog atrodė tarsi kažkas antgamtiška.

— Taip, — atsakė berniukui Žakas. — O tu kas būsi?

Berniukas nusišypsojo:

— Aš Demisonas Zakaris Arturas Stenhoupas. Galit mane vadinti Džemiu, visi taip vadina. Mamytė man davė tavo vardą. Tai labai užrūstino senelę, — atviravo jis.

Žakas pasilenkė ir apkabino vaiką.

— Tai jau, — šaltai patvirtino Žakas.

Iš tarpdurio Džulė žiūrėjo į prieš akis atsivėrusį reginį. Girdėjo Žaką ramiai sakant:

— Sveika, Elizabete, — ir su ašaringa šypsena stebėjo, kaip Žako sesuo bėga laiptais aukštyn ir apglėbia Žaką. Žako brolis neryžtingai ištiesė ranką.

— Aš tavęs, Žakai, nesmerksiu, jeigu atsisakysi paspausti man ranką, — pasakė jis. — Tavimi dėtas padaryčiau tą patį.

Žakas pritraukė artyn prie kairiojo šono sūnėną ir verkiančią seserį, o dešinę ištiesė broliui. Aleksas pažvelgė į jį ir paėmė ranką, o tada it lokys apglėbė Žaką ir ėmė plekšnoti per nugarą. Džemis žiūrėjo į savo motiną ir prosenelę, o paskui į Džulę.

— Ko jos verkia? — paklausė jis Žaką.

— Alergija, — pamelavo Žakas šypsodamas. — Kiek tau metų?

Kiek vėliau tą patį vakarą, susėdę ant Džulės priebučio laiptelių, jie stebėjo juodame aksominiame danguje mirgančias žvaigždes, klausydamiesi jiems serenadas traukiančių žiogų.

— Pasigesiu šitos vietos, — tyliai tarė Džulė, atsišliedama į Žako krūtinę.

— Žinau, — atsakė Žakas. — Aš taip pat.

Per pastarąsias dvi savaites jis dusyk su reikalais vyko į Kaliforniją, ir abu sykiu nekantravo grįžti atgal į Kytoną pas Džulę, beveik kaip berniūkštis. Rytoj jam teks skristi į Ostiną į rytinį susitikimą su Teksaso kriminalinio teismo valdyba, kuri svarstė atitinkamų priemonių taikymą prieš Veiną Hedlį. O poryt įvyks jo vestuvės.

— Norėčiau, kad rytoj nereikėtų važiuoti į Ostiną.

Jis pabučiavo jai viršugalvį ir apkabino per liemenį.

— Ir aš norėčiau.

— Neužmiršk rytoj kuo anksčiau grįžti.

— Kodėl? — šaipėsi jis. — Ar ketini mane nustebinti dar vienu būriu susvetimėjusių giminaičių?

Ji pakėlė aukštyn veidą.

— Ar dar daug jų turi?

— Ne, — patikino jis. Žakas pastebėjo, kad ji bando šypsotis, ir pirštais pakėlė aukštyn jai smakrą. — Na, kas negerai?

— Man nepatinka, kai artiniesi prie bet ko, kas susiję su kalėjimais.

Žakas, ramindamas ją, nusišypsojo, tačiau jo tonas buvo griežtas.

— Privalau tai padaryti, bet nerimauti nėra ko. — Ir juokdamasis pridūrė: — Jeigu jie bandys mane uždaryti, galiu neabejoti, kad tu suskubsi išvaduoti mane vestuvėms.

— Tu teisus! — pareiškė ji taip ryžtingai, kad Žakas net susijuokė.

— Būsiu mokykloje rytoj septintą valandą vakaro, — pažadėjo jis.

85

Nostalgiškas pirštais tepliojamos akvarelės ir pastelės kvapas dirgino Žakui uoslę, kai jis lėtai ėjo tuščiu koridoriumi prie vienintelės klasės, kurioje degė šviesa. Artėdamas prie durų, išgirdo moterų juoką ir stabtelėjo įžengęs į klasę dar nepastebėtas, žiūrėdamas į žemus suolus klasės priekyje, kur sėdėjo septynios moterys.

Džulė rymojo prie savo stalo, aplinkui kabėjo rašomosios lentos, virš lentų — vaikų piešiniai, o pasieniais sustatytos didelės raidės. Džulė jau buvo pasipuošusi vakarienei, kuri bus iškart po generalinės vestuvių repeticijos; į minkštą kuodą sukelti plaukai darė ją stebinančiai rafinuotą. Žakas gėrėjosi ja, vilkinčia aptemptą persikų spalvos vasarinę suknelę, kai ji staigiai atsigręžė ir pamatė jį stovint.

— Atėjai pačiu laiku, — tarė ji Žakui ir šypsodama atsitiesė. — Šį vakarą mes jau baigėm ir viską pakartojom, o dabar susėdom prie nedidelių atsisveikinimo vaišių. — Tai sakydama, ji galva mostelėjo į mažą pyragą ir popierinius puodukus ant stalo. Tada ištiesė Žakui ranką ir traukdama jį artyn, savo pirštus sunėrusi su jo pirštais, paaiškino moterims: — Žakas šį vakarą atvyko čia, nes jam labai rūpėjo susitikti su jumis, prieš mums išvykstant rytoj vakare.

Septyni veidai sužiuro į jį, reakcijos buvo kuo įvairiausios: nuo akivaizdaus suglumimo ligi didžiausios pagarbos.

— Polina, norėčiau tave supažindinti su savo sužadėtiniu. Žakai, čia Polina Perkins.

Pristatant antrą moterį, Žakas suprato, jog Džulė stengiasi sukurti įspūdį, kad jam garbė būti supažindintam su jomis, o ne joms — su juo. Jai tai pavyko apie kiekvieną pasakant ką nors ypatinga, ir Žakas matė, kaip atlėgsta įtampa ir šypsenos nušviečia veidus.

Žakas atsitiesė ir, paspaudęs ranką paskutinei moteriškei, atsistojo greta Džulės prie stalo. Nesmagią akimirką nutraukė jauna, kokių dvidešimt penkerių metų moteris su kūdikiu krepšyje ant suolo šalimais, kurią Džulė buvo pristačiusi kaip Rozali Silmet.

— Gal norėtumėt pyrago? — ryžtingai, nors ir kiek varžydamasi pasiūlė Rozali.

— Aš niekada neatsisakau pyrago, — šypsodamas pamelavo Žakas, kad ji pasijustų laisvai, o paskui atsisuko į stalą ir atsiriekė gabalą.

— Pati iškepiau, — nedrąsiai pasakė ji neklausiama.

Jis jau gręžėsi atgal nuo stalo su šokoladinio pyrago gabalu rankoje, kai pamatė, kaip Džulė be garso sako jai vieną žodį:

— Kaip?

— Aš, — ir liesučiai jos pečiai atsitiesė, — perskaičiau receptą, — pareiškė taip išdidžiai, kad Žakas pajuto, kaip jam krūtinę kažkas keistai sugniaužė. — O mus čia atvežė Pegė — pridūrė ji, kryptelėdama galvą į moterį, vardu Pegė Listrom. — Pegė balsu perskaitė visas iškabas pakeliui.

— Jam tai neįdomu! — baisiausiai rausdama Pegė Listrom bandė ją sulaikyti. — Visi tai moka.

— Ne, ne visi, — išgirdo Žakas pats save sakant, nes tą akimirką, kai žvelgė į moteriškes viltingais veidais, būtų galėjęs bet ką padaryti, norėdamas užtikrinti, kad jos išeitų iš šios klasės, jausdamosi ypatingai. — Džulė man sakė, kad ilgą laiką ji pati nemokėjusi skaityti.

— Pati tai pasakė? — paklausė viena jų, apstulbusi, kad Džulė galėjo pati tai pripažinti.

Žakas linktelėjo.

— Aš labai ja žavėjausi, kad jai užteko drąsos tai pripažinti. — Pažiūrėjęs į Pegę Listrom, šypsodamas pridūrė: — O kai išmoksit skaityti žemėlapius, pasakysit man, kur ten slypi visa ta gudrybė. Aš susipainioju kiekvieną sykį, kai kas nors išskleidžia žemėlapį.

Kažkas sukikeno, o Žakas dar paklausė:

— Kas atnešė punšą?

Pakilo viena ranka.

— Aš.

— Ar receptą perskaitėt?

Ji linktelėjo taip didžiuodamasi, kad Žakas nieko nebesuprato, kol moteris nepaaiškino:

— Punšas iš skardinės. Perskaičiau etiketę parduotuvėje. Kainuoja dolerį ir šešiasdešimt centų. Pati perskaičiau.

— Ar galiu įsipilti?

Ji linktelėjo, ir Žakas pajuto tą patį keistą dilgtelėjimą, kai į mažą popierinį puodelį įsipylė raudono gėrimo. Buvo taip paniręs į apmąstymus, kad truputį apliejo savo marškinių rankogalį, ir Rozali Silmet pašoko iš vietos.

— Parodysiu jums, kur kriauklė, kad galėtumėt šaltu vandeniu paplauti.

— Ačiū, — padėkojo Žakas, bijodamas, kad atsisakęs kartais neįžeistų jos. — Tikriausiai šį vakarą jaudinuosi dėl to, kad privalau susitikti su Džulės mokiniais, — juokavo jis. — Bijau, kad ji gali atšaukti vestuves, jeigu aš jums nepatiksiu, — pridūrė jis, eidamas įkandin Rozali Silmet iš klasės, ir pasijuto taip, lyg būtų padaręs kažką nuostabaus, kai nugriaudėjo juokas.

Kai jis grįžo, vaišės jau buvo besibaigiančios, nes visos bijojo, kad Džulė nepavėluotų į vestuvių repeticiją.

— Dar pakaks laiko, — pasakė joms Džulė, kai Žakas atsistojęs šone gurkšnojo punšą.

Jis pastebėjo, kad Rozali Silmet pasilenkusi kažką skubiai kužda Debei Sju Kesidi, o toji purto galvą. Ligi tol Džulės globotinė, — jauna moteris tamsiai rudais lygiais plaukais, užkištais už ausų, viršugalvyje prilaikomais beretės, — beveik nebuvo prasižiojusi, kaip pastebėjo Žakas, ir jis nesuprato, kuo ji galėjusi padaryti tokį įspūdį Džulei. Kitos buvo daug patrauklesnės.

— Džule, — kreipėsi į ją Rozali. — Debė parašė tau gražų eilėraštį, bet dabar nenori jo perskaityti.

Beregint supratęs, kad kaltas jis, Žakas puolė prašyti, tačiau įsiterpė Džulė, ramindama ir drąsindama ją.

— Prašau, Debe, perskaityk.

— Jis nėra labai vykęs, — nedrąsiai teisinosi Debė.

— Prašau.

Rankos Debei virpėjo, kai ji nenorom pakėlė nuo suolo popieriaus lapą.

— Nesirimuoja.

— Eilėraščiams rimai nebūtini. Kai kurie patys gražiausi eilėraščiai visai be rimų. Dar niekas nėra man skyręs eilėraščio. Jaučiuosi pagerbta, — pridūrė Džulė.

Tai, matyt, padrąsino Debę ir jos pečiai atsitiesė. Paskutinį kartą baikščiai dirstelėjusi į Žaką, pasakė:

— Pavadinau jį „Džulės dėka“.

Kai ėmė skaityti, su kiekvienu žodžiu jos balse radosi vis daugiau jėgos ir jausmo.

Jaučiau aš gėdą,

Dabar aš išdidi.

Aplink buvo tamsu,

Dabar visur šviesu.

Vaikščiojau nunarinusi galvą,

Dabar stoviu ją aukštai iškėlusi.

Turėjau vien tik svajones,

Dabar turiu vilčių.

Džulės dėka.

Žakas stebėjo ją, paprasti išraiškingi žodžiai sukosi jam galvoje, punšas, nepasiekęs burnos, liko užmirštas. Jis žiūrėjo, kaip Džulė šypsosi ir klausia, ar galinti tą eilėraštį pasilikti sau, matė, kaip spaudžia prie krūtinės beveik taip, kaip spaudė jo žiedą Meksike. Vaišės baigėsi, Žakas pasakė viską, ką derėjo, ir stebėjo, kaip moterys būriu išeina iš klasės. Kol Džulė kraustė savo stalą, jis nužirgsniavo prie skelbimų lentos ant šoninės sienos, tačiau prieš akis jam tebestovėjo vaikų nupieštos pavasario gėlės. Jis tolydžio prisiminė tą eilėraštį, kurį ką tik buvo išgirdęs, tą, kuris aiškiausiai nusakė, ką jis pats jautė Džulei, ir tolydžio prisiminė, kokia ji buvo Kolorade, kaip tiesė jam ranką, o veidas buvo sklidinas nustebimo ir pagarbos, kai mėgino priversti jį suprasti: „Ak, Žakai, stebėti, kai jos ima suvokti mokančios skaityti tai tas pats, kaip laikyti savo delne tikrą stebuklą“.

Guminė juostelė, vos, nepataikiusi jam į ausį, tyliai prazvimbusi, nukrito nuo skelbimų lentos ir jis pažvelgė aukštyn, manydamas, kad kažkas nukrito nuo viršaus. Antroji pralėkė pro smilkinį, net arčiau už pirmąją, ir jis šypsodamas atsigręžė, mėgindamas atsikratyti nemalonaus jausmo. Džulė rymojo prie stalo, ant pirštų įtempusi guminę juostelę ir nusitaikiusi paleido ją į Žaką.

— Taikliai šaudai, — mėgino juokauti Žakas.

— Mane specialistai išmokė, — atsakė šypsodama Džulė, tačiau jo bandymas juokauti nė trupučio jos neapgavo.

— Ką jūs sugalvojot, pone Benediktai? — tyliai paklausė ji ir pakeitė savo taikinį į knygą paskutiniame suole. Ir kliudė.

Džulės portfelis buvo sukrautas ir uždarytas, ir Žakas priėjo prie jos, nežinodamas, ką atsakyti.

Ji, matyt, žinojo, ką jis turėjo galvoje, nes pakreipė galvą, sukryžiavo rankas ant krūtinės ir lyg niekur nieko paklausė:

— Kaip tau patiko mano ponios?

— Aš... tavo Debė Sju Kesidi kas kita. Jos visos... ne tokios, kaip tikėjausi, tai geriausia, ką galiu pasakyti.

— Prieš kelis mėnesius nebūtum jų privertęs išsižioti, jei būtum atėjęs.

— Dabar, atrodo, jos gana pasitikinčios savimi.

— Tu taip manai? — ir jos balse pasijuto keisti abejonės tonai. — Jeigu jos būtų žinojusios, kad tu šį vakarą atvyksi, nieku būdu nebūčiau jų čia atitempusi. Mėsininko žmona ateis į mūsų vestuvių pokylį, visų mano mokinių tėvai ateis, bažnyčios sargo žmona ateis. Bet nė vienos iš šitų moterų negalėjau priversti patikėti, kad noriu, jog jos būtų mano viešnios, nors su jomis esu praleidusi daugiau laiko negu su kitais. Matai, jos turi labai daug savigarbos. Kai grįžau iš Kolorado su pinigais, kuriuos gavau Amarile, užsakiau specialius testus jų gabumams patikrinti.

— Kaip tu patikrinsi nemokantį skaityti.

— Žodžiu. Naudojant tinkamą medžiagą tai visai paprasta. Ir to nevadini „testavimu“ dėl to, kad jos taip nepasitiki savimi, jog sutrinka vos tik paminėjus tą žodį. Ar žinai, ką atradau?

Jis papurtė galvą, sužavėtas jos entuziazmo.

— Debė jau sugeba skaityti trečios klasės lygiu, o kitų dviejų sugebėjimai vidutiniai, todėl jos neišmoksta skaityti. Ir žinai, ko joms reikia ne mažiau kaip mokymo?

Kai jis vėl papurtė galvą, ji susigraudinusi pasakė:

— Joms reikia manęs. Vieno žmogaus, kuriam jos rūpi. Dieve, jos pražysta, kai kita moteris tiki jomis ir praleidžia drauge šiek tiek laiko... Nebūtinai jų mokytoja, tiesiog kita moteriškė. Rozali kūdikio ateitis priklauso nuo to, ar Ketrina, kuri perima jas iš manęs, sugebės išsaugoti Rozali tikėjimą savimi ir mokymosi svarbą. Jei nesugebės, jos vaikas augs iš labdaros ir liks ant skurdo ribos, kaip ir jo motina. Yra kelios grupės, pradedančios dirbti šiame krašte, kai kurios iš jų įkūrė korporaciją, o viena jų, vadinama „Raštingumas. Perduok kitiems“, yra sukūrusi nacionalinę programą, skirtą specialiai moterims. Sužinojau tai vos prieš kelias dienas.

Klausydamas jos, Žakas nebežinojo, ar pasiūlyti išrašyti čekį, ar mokyti klasę.

— Žinau, Reičelė nusprendė negalinti atsisakyti savo karjeros, kai tik jūs susituokėt, o aš... aš turiu tau, Žakai, pasakyti, kad Kalifornijoje norėsiu ir toliau mokytojauti. Dirbti su suaugusiom moterim, ne su vaikais. Noriu įsitraukti į tą programą, — kiek liūdnokai pridūrė ji.

— Štai kodėl norėjai, kad šį vakarą čia ateičiau, — šaltai pasvėrė Žakas, galvodamas, kaip absurdiška būtų lyginti nežabotas egoistiškas Reičelės ambicijas ir Džulės norą padėti savo lyties atstovėms.

Visai klaidingai supratusi Žako toną, Džulė pažvelgė jam į akis ir pasakė maldaujančiu balsu.

— Aš, Žakai, turiu dovaną, kuria galiu dalintis. Man to reikia.

Žakas čiupo ją į glėbį ir prispaudė prie savęs.

— Tu pati esi dovana, — karštai šnibždėjo jis. — Tu labiau spindi už tą deimantą, kurį nešioji.

Kai jis pakėlė galvą ir truputį atleido spaudžiančias savo rankas, ji patrynė pirštu raštuotą jo kaklaraištį ir dvejodama pažvelgė į jį.

— Debė prarado darbą, nes šeima, kuriai ji dirbo nuo to laiko, kai buvo paauglė, išsikelia. Kažin ko ji nesugeba, išskyrus namų ruošą.

Žakas pakėlė jai smakrą ir be kovos jai pasidavė:

— Aš turiu labai didelį namą.

86

— Ar esi tikras, kad bažnyčioje viskas paruošta? — paklausė Žakas Metą Karelą, skubiai kišdamasis mažytes sąsagas į frako marškinių krūtinę.

— Viskas paruošta, išskyrus tave patį, — juokdamasis atsakė Metas. Kadangi praeitą vakarą jam teko dalyvauti vakarienės repeticijoje ir jis negalėjo prisiskambinti iš Matisonų namų, nerizikuodamas būti išgirstas, jam teko pasikliauti Metu ir Meredit, kurie buvo atskridę iš vakaro ir nakvojo Džulės namuose, kad perduotų naujausią informaciją ir nurodymus.

— Ar jau visi atvyko iš Kalifornijos?

— Visi bažnyčioje.

— Ar perspėjai Meredit, kad neleistų Džulei žvilgčioti į bažnyčią, kai ji eis viduriniu taku, — tyliau kalbėjo Žakas, žiūrėdamas į veidrodį ir rišdamasis juodą kaklaraištį.

— Nenoriu, kad ji žinotų, kas atvyko. Tegu tai būna staigmena.

— Meredit ir Ketrina Keihil Džulę tvirtai sergsti. Ji net kvėptelėti negali be jų žinios. Dabar ji tikriausiai jaučiasi taip, lyg jos būtų prilipdytos jai prie šono, ir ji nesupranta kodėl.

Žakas įlindo į juodą frako švarką.

— Barbra jau čia?

— Čia, kartu su savo akompaniatoriumi! Kalbėjau su ja Dalase jos viešbutyje vakar vakare. Dabar ji stovi prie vargonų, laukia.

Žakas brūkštelėjo delnu sau per skruostą, norėdamas įsitikinti, ar gerai nuskusta barzda.

— Kiek dabar valandų?

— Be dešimt keturios. Turim dešimt minučių nusigauti iki bažnyčios. Tedas Matisonas jau ten. Pakeliui pakartosiu tekstą, kurį turėjai išmokti per repeticiją vakar vakare.

— Aš jau dalyvavau generalinėje repeticijoje, — šaltai atsakė Žakas. — Nepamiršk, kad sykį jau esu tą daręs.

— Yra keli dideli skirtumai, — šypsodamas nurodė Metas.

— Iš tiesų? Kokie?

— Pereitą kartą tu buvai ramus, bet ne toks laimingas.

Buvo dar vienas skirtumas tarp anų vestuvių ir šių, nepaisant ekspromtu padarytos pastabos, Žakas tą žinojo. Žinojo net ir prieš tai, kaip išėjo priešais besišypsančią minią ir atsigręžė į būsimą uošvį bažnyčioje, apšviestoje žvakių, kvepiančioje nuo daugybės baltų rožių puokščių, perrištų baltais atlaso kaspinais. Šį kartą ramiai prie altoriaus laukdamas Džulės, jis buvo kupinas pagarbos ir ramaus džiaugsmo.

Žiūrėjo, kaip Meredit eina viduriniu taku artyn prie jo, įsisupusi į obuolio žalumo šilką, lydima Ketrinos ir Saros, vilkinčiomis vienodomis sukniomis, visos gražios, šypsančios ir giedros, tarytum jos, kaip ir Žakas, jaustų, kad tai, kas įvyks, absoliučiai teisinga.

Vargonų muzika išaugo ligi crescendo, ir Žakui pasirodė, kad jam sprogs širdis nuo to reginio, kurį išvydo. Balto aplikuoto šilko verpete, lydint šydo debesiui, artinosi moteris, kurią jis buvo pagrobęs, su kuria drauge juokėsi ir kurią mylėjo. Ji ėjo žvakių šviesoje, jos veidas spindėjo, o akyse jis matė viso pasaulio meilę, dar negimusių jo kūdikių pažadą, ištisą gyvenimą, pilną džiaugsmo, kurį ji ketino jam suteikti. Jis visa tai matė, o paskui išvydo, kaip jai išsiplėtė akys, kai iš vargonų tribūnos pakilo Barbros Streisand balsas, o daina buvo ta, kurią Žakas prašė padainuoti, kai Džulė eis pagrindiniu taku.

Seniai seniai, labai toli, aš sapną sapnavau,

O šiandien čia aš gyvą jį matau.

Kaip tyro oro, kaip vandens ilgėjaus jo seniai.

Kaip spindulys šviesos skaistus čionai tu atėjai.

Man virpa rankos ir dangus atsiveria staiga.

Užlieja širdį man šilta jausmų banga.

Abu drauge su tavimi mes žengsim į dausas,

O švelnūs muzikos garsai lydės mūsų dienas.

Žakas siekė Džulės rankos ir tvirtai suėmė ją savo delne, o tada abu atsisuko į priekį.

Tėvas Matisonas nusišypsojo ir iškėlė į viršų knygą, kurią laikė rankoje.

— Brangūs bičiuliai, mes čia susirinkom, kad Dievo akivaizdoje...

Bažnyčios priekyje Metas Farelas, nenuleisdamas žvilgsnio, žiūrėjo į savo žmonos akis, Tedas ir Ketrina Matisonai švelniai šypsojosi vienas kitam.

Netoli durų Hermanas Henklemenas ranka siekė Flosės delno, o paskui tvirtai sunėrė savo pirštus su josios.

Tiesiai už jų jaunasis Vilis Dženkinsas stebėjo, kaip senyva pora persimetė žvilgsniais ir susiėmė už rankų, o paskui niūktelėjo mažai mergytei greta savęs ir garsiai šnibždėdamas, kaip šnibždama scenoje, juokaudamas pareiškė:

— Galvą galiu guldyti, kad Hermanas Henklemenas nepriims tėvo Matisono sąlygos. Jis per senas, kad galėtų laukti.

O mergytė oriai atsakė:

— Užsičiaupk, Vili, kokias nesąmones čia paistai.

O Vilis, nėmaž nesutrikęs, atšovė:

— Mano vyresnysis brolis sakė, kad sandėris sudaromas dėl to, kad ligi vestuvių nakties niekas nesibučiuotų.

— Aha, — krūptelėjo mažoji mergaitė ir atsitraukė tolyn nuo jo. — Kad nesibučiuotų.

87

Pokylis parke, kurį Žakas manė būsiant gana kuklų, virto gausiomis vaišėmis su mirgančiais žiburiais medžiuose, lininėmis staltiesėmis apdengtais stalais, lūžtančiais nuo gražiai papuoštų valgių, kurie skoniu prilygo bet kam, ką Žako tiekėjai kada nors buvo atgabenę.

Stovėdamas šone su Metu Farelu, Žakas stebėjo, kaip Patrikas Sveizas atima partnerę iš Harisono Fordo, šokančio su Džule, ir nusišypsojo pats sau, prisimindamas jos išgąstingą veidą, kai pažindino beveik su visais vyrais, kuriuos ji buvo išvardijusi kaip mėgstamiausias ekrano žvaigždes. Tačiau ji greit atsitokėjo ir su įžymiais savo svečiais bendravo natūraliai ir maloniai, kuo Žakas labai didžiavosi.

— Šaunios vestuvės, Žakai, — pagyrė Vorenas Bitis, prilaikydamas viena ranka savo žmoną, o antrąja žongliruodamas lėkšte su užkandžias. — Maistas fantastiškas. Beje, kas čia?

— Ant atviros ugnies kepti šonkauliukai pagal Teksaso papročius, — santūriai paaiškino jis.

Kai jie nuėjo, Žakas žvilgterėjo į laikrodį, paskui ėmė dairytis Džulės ir pamatė ją vėl šokančią su Sveizu ir besijuokiančią iš visko, ką tas sakė.

— Ji pakerėjo visus, — pritariamai šypsodamas pastebėjo Metas.

— Ypač Sveizą, — pabrėžė Žakas, matydamas, kaip ji gerai šoka, ir stengdamasis nepastebėti, kaip arti priglaudęs Sveizas ją laiko.

Metas po kelių minučių niūktelėjo Žakui ir galvos mostu parodė į Meredit.

— Pažiūrėk, ką man tenka ištverti. Čia jau trečias Kostnerio šokis su ja. Meredit, — pridūrė jis, — didelė jo gerbėja.

— Gali pamanyti, kad Kostneris jai neabejingas. Laimei, ir Sveizas, ir Kostneris — abu vedę, — tingiai šypsodamas tarstelėjo Žakas. Pastatęs ant gretimo stalelio šampano taurę, tarė: — Man regis, jau gana vėlu, tad galima skelbti paskutinį šokį ir pasišalinti.

— Nekantrauji pradėti savo medaus mėnesį?

— Nepatikėsi, kaip nekantrauju, — juokavo Žakas.

Jis ištiesė delną ir paspaudė Metui ranką, bet nepadėkojo už ilgus ištikimos draugystės metus ir daugybę paslaugų. Jo dėkingumas buvo per gilus, kad išreikštum jį žodžiais, ir abu tai suprato.

Stabtelėjęs paprašyti orkestro sugroti dar vieną dainą, Žakas nuėjo atsiimti žmonos. Jam buvo malonu, kad ji nedelsdama paliko Patriką Sveizą ir atskubėjo į Žako glėbį, šypsodama jo akims.

— Jau metas tau mane pasiimti, — tyliai pasakė.

— Pasiruošusi? — paklausė jis orkestrui baigus groti.

Džulė mirtinai troško išeiti, išvažiuoti su juo, būti tiktai su juo. Ji linktelėjo ir ėmė eiti šalin, tačiau jis papurtė galvą ir kimiu balsu labai reikšmingai sustabdė ją:

— Po kitos dainos.

— Kokios dainos? — susidomėjo ji, bet jis tik šypsojosi, o tada suskambo energingas lygus ritmas dainos, kurią atlikti buvo prašęs Žakas.

— Po šitos, — atsakė jis, kai gundantys Feliciano žodžiai suskambo naktyje.

— Uždek, Džule, mano liepsną, — kimiai paliepė jis, pradėdamas judėti su ja pagal muzikos taktą.

Per kelias sekundes Džulė pateko į jo sunkiavokių akių ir viliojančios šypsenos kerus. Nematydama žmonių, kurie gręžėsi į juos pažiūrėti, ji prisiglaudė prie Žako, prisiderindama savo kūnu prie subtilių jo judesių. Jo rankos apglėbė jai liemenį ir prispaudė tvirčiau.

— Dar.

88

Susirangiusi ant sofos prabangioje lėktuvo kabinoje, Džulė žiūrėjo į juodą kaip derva tamsą anapus langų. Apačioje, toli, retkarčiais išvysdavo švieselę, bet šiaip atrodė, kad jie leidžiasi į juodą dykrą. Žakas sėdėjo priešais, kojas užsikėlęs ant stalelio, frako švarkas — atlapotas: patenkintas ir kupinas ramybės. Kai jie išėjo iš pokylio, Žakas, neleidęs Džulei persirengti kelionės drabužiais, nuvedė ją į laukiantį Meto Farelo lėktuvą. Tačiau dabar, kai buvo pakeliui į savo kelionės tikslą, kurį įvardinti jis atsisakė, atrodė nusiteikęs laukti, kol jie ten atsidurs, ir tik tada mėgausis savo santuoka.

— Aš jausiuos baisiai kvailai su šia suknia įėjusi į viešbučio fojė, — skundėsi Džulė.

— Ar tikrai, mieloji? — paklausė jis, nežymiai šypsodamas.

Džulė linktelėjo, norėdama, kad jis leistų jai persivilkti vienu iš jos naujųjų drabužių, gulinčių lagamine.

— Per kelias minutes galėčiau persirengti.

Jis papurtė galvą.

— Norėčiau, kad, nuvykę ten, būtume apsirengę lygiai taip kaip dabar.

— Bet kodėl?

— Pamatysi, — atsakė Žakas, ją apkabindamas.

Ji persėdo šalia.

— Kartais aš visai tavęs nesuprantu, — nusiminusi tarstelėjo ji.

Bet vis dėlto suprato. Puikiai suprato iškart, kai, išlipę iš lėktuvo, įžengė į siaurą pakilimo taką, kur jų laukė automobilis, o Džulė apsidairė į aplinkui dunksančius kalnų šešėlius.

— Koloradas! — atsiduso ji, gūždamasi nuo žvarbaus nakties oro. — Mes Kolorade, ar ne?

Važiuojant aukštyn privačiu keliu į kalnų prieglobstį, kuriame jie drauge buvo praleidę tą neramią savaitę, Džulę užplūdo nepakeliamai stiprūs jausmai. Tą patį ji pajuto, įeidama į namą drauge su Žaku ir vėl matydama gražius, pažįstamus kambarius, kuriuose grūmėsi su juo, šoko su juo, o paskui jį įsimylėjo.

Kol jis nešė lagaminus ir kūrė židinį, ji priėjo prie langų ir žvelgė ten, kur jis buvo pastatęs savo „sniego pabaisą“.

Žakas priėjo prie jos iš nugaros ir, viena ranka apkabinęs per juosmenį, prisitraukė artyn, o lange atsispindėjo jų abiejų siluetai: aukštas jaunikis, laikantis glėbyje nuotaką. Jie žiūrėjo į savo atspindį ir Žakas pamatė ašaras, blizgančias jos akyse.

— Ko tu verki? — tyliai paklausė ir pasilenkęs nosimi patrynė jai sprandą.

Džulė nurijo ašaras ir atlošė galvą.

— Todėl, — sukuždėjo ji skausmingai, galvodama apie tą jausmingumą, kuris reiškėsi visur, kad ir ką jis jai darytų, — kad tu toks tobulas.

Žakas dar tvirčiau, tarsi saugodamas, apglėbė ją.

— Mes abu tobuli, — sušnibždėjo jis.

— Tu būsi laimingas su manimi, — pažadėjo ji iš susijaudinimo virpančiu balsu. — Prisiekiu, būsi laimingas.

Jos vyras apgręžė ją savo glėbyje, o jo balse girdėjai šypseną, kai jis pakėlė ranką ir suglostė jai plaukus.

— Buvau laimingas nuo tos pirmos nakties, kurią čia drauge praleidom, kai tu, sėdėdama ant sofos, įrodinėjai futbolo taisyklių absurdiškumą.

Ji šyptelėjo, tačiau pamatė liepsnos atšvaitus ant jo sutuoktuvių žiedo, kurį mūvėjo ant kairės rankos, ir prispaudė jo delną sau prie skruosto, o lūpomis palietė žiedą.

— Myliu tave, Žakai, — šnibždėjo ji. — Myliu tavo balso skambesį ir tavo rankos prisilietimą, ir tavo šypseną. Noriu dovanoti tau kūdikį... ir gyvenimą, kupiną juoko... noriu atiduoti save.

Geismas ėmė įnirtingai pulsuoti jo gyslose, kurstomas ilgų susilaikymo savaičių ir Žakas prisitraukė ją artyn, o burna staiga reikliai apžiojo jai lūpas.

— Žmona, eikš į lovą pas savo vyrą.

Vyras. Žmona. Žodžiai palengva sukosi Džulės sąmonėje, švelnūs, malonūs, gilūs, kai ji drauge su juo ėjo į miegamąjį, kur jau buvo abu miegoję. Jie užtvindė jai širdį, kai jis paėmė ją į glėbį patale ir atsigręžė, verčiamas meilės ir geismo. Su begaliniu noru ji atsiliepė ir į viena, ir į kita, kas privertė Žako rankas drebėti, kai jos skubėjo Džulės kūnu, glostydamos jos odą ir traukdamos jos klubus prie savųjų. Jo aistrą ji pasitiko savąja, skatindama jį jaudinančiais bučiniais ir, kai galiausiai jis įslydo gilyn į ją, ji tvirtai apkabino jam pečius ir sukuždėjo:

— Sveikas parvykęs namo, Žakai.

Tie mieli žodžiai išplėšė tylią dejonę jam iš krūtinės, ir jis ėmė judėti joje, žmona judėjo drauge, panardindama jo pojūčius nepaprastame malonume, kol pašėlęs grožis to, ką jie darė vienas kitam, privedė juos patirti sukrečiančią kulminaciją.

Apglėbę vienas kitą, pasisotinę ir išsekę, jie palengva grįžo į tikrovę toje pačioje lovoje, kurioje tada nedrįso galvoti apie ateitį. Palengva braukdamas ranka jai per nugarą, Žakas mąstė apie metus, laukiančius jo su moterimi, kuri jį mylėjo, juo pasitikėjo ir išmokė atleisti. „Sveikas, parvykęs namo“. Pirmą kartą gyvenime jis pagaliau suprato, kaip jautiesi turėdamas namus ir šeimą. Džulė buvo jo namai ir jo šeima.

Epilogas

Apsupta didžiulių ilgastiebių visų vaivorykštės spalvų rožių puokščių, Džulė glaudė prie krūtinės savo naujagimį sūnelį prieš dvi dienas išvydusį šį pasaulį atskiroje palatoje Kedrų-Sinajaus medicinos centre, bet pirmą kartą jos dėmesys buvo skirtas ne mažučiam tobulam kūdikėliui, kurį jiedu su Žaku buvo sukūrę.

Prieš kelias minutes slaugės buvo suvirtusios į palatą drauge stebėti Akademijos apdovanojimų, bet paskui išsiskirstė išnešioti kūdikių mamoms. Džulė slapčia džiaugėsi likusi viena. Netrukus bus apdovanotas geriausias aktorius už pagrindinį vaidmenį, ir nors ji buvo tikra, kad tai bus Žakas, nenorėjo palatoje žiūrovų, kai bus paskelbtas laimėtojas.

— Žiūrėk, Niki, — kuždėjo Džulė, truputį jį pasukdama, kad galėtų matyti televizorių. — Čia tavo būsimas krikštatėvis ir krikštamotė — ponas ir ponia Farelai. O tavo tėtukas greta, nors kamera šį sykį jo neparodė.

Nikolas Aleksandras Benediktas, kuris vos prieš kelias minutes liovėsi žįsti, tučtuojau ėmė prieštarauti, atitrauktas nuo motinos krūties, ir Džulė paguldė jį atgal į vietą, padėdama jam rasti tai, ko ieškojo, o tada vėl visą savo dėmesį nukreipė į televizorių.

Pirmasis Žako filmas po jų vedybų ne tik pajamomis pranoko lūkesčius. Paskutinė interliudija gavo Akademijos nominaciją daugelyje kategorijų už jo kūrime dalyvavusius žmones, ir šiandien skynė laurus. Žakas buvo apdovanotas už geriausią režisūrą, Semas Hadžinsas — už geriausią scenografiją, taip pat buvo apdovanoti ir žmonės, dalyvavę kuriant filmą nuo vaizdo efektų ligi muzikinės partitūros.

Žakas norėjo likti čia ir drauge su ja stebėti apdovanojimus ir, kai Džulei nepavyko jo perkalbėti jokiu kitokiu būdu, ji negailestingai įrodė, kad reikia ten būti dėl kitų žmonių, dirbusių prie Interliudijos, net ir dėl techninio personalo, kurie taip pat buvo verti „Oskarų“.

Iš teisybės Džulė jautė, kad šis vakaras — Žako žvaigždžių valanda ir buvo tvirtai nusprendusi, kad nei ji, nei kūdikis, nei koks Dievo veiksmas tam nesukliudys. Šįryt galiausiai pasiekė jų namus signalinis egzempliorius knygos, kurią Žakas jai buvo leidęs parašyti, už kurią gautus pinigus skirs moterų neraštingumo programai paremti. Nors ji ir labai nekantravo parodyti jį Žakui ir išgirsti jo nuomonę, paprašė Selę persiųsti, o paskui privertė ją pasižadėti, kad neparodys Žakui ir nepasakys, kad jis gautas.

Buvo paskelbtos nominacijos Geriausiam originaliam scenarijui, ir Džulė susirūpinusi prikando lūpą, o paskui tyliai nusijuokė, kai išgirdo Pyterio Listermano pavardę, kuris skubiai nudrožė į sceną atsiimti savo apdovanojimo už darbą Interliudijoje.

— Niki, žiūrėk, — laiminga kuždėjo ji. — Ten Pytas, ir jis laimėjo. Tu turėtum būti labai dėkingas Pytui, — juokavo ji. — Jo dėka turi vienintelę pasaulyje paaukštintą kėdutę, kuri atrodo kaip režisieriaus kėdė, su tavo vardu ant nugarėlės.

Pytas buvo vienas iš Džulės favoritų. Iš dalies dėl to, kad tas į mokslininką panašus vyras labai daug laiko praleido jų namuose, dirbdamas kartu su Žaku prie Interliudijos, ir Džulė gerai jį pažino, o iš dalies dėl to, kad jis, atrodo, užmezgė kažkokį kontaktą, savotišką meilės-neapykantos ryšį su Debe Sju Kesidi, kuri vieną dieną, kai jie bandė sugalvoti geresnę pabaigą scenarijui, ramiai užsiminė jam ir Žakui jau sugalvojusi. Pyto rami išvaizda slėpė smarkų artisto temperamentą ir nuo jo rūstybės už kišimąsi ją išgelbėjo tik tai, kad Žakui išsyk patiko sumanymas. Tikrai patiko. Jis privertė Pytą dirbti su ja ir Debės dėka nauja jaudinanti Interliudijos kulminacija užtikrino tokią filmo sėkmę.

Pyto padėkos kalba buvo įprastinė, kol pačioje pabaigoje, pažvelgęs į kamerą, jis pridūrė:

— Taip pat norėčiau padėkoti poniai Debei Kesidi, kurios indėlis į mano darbą buvo neįkainojamas.

— Pytai, mielasis! — sušuko Džulė, tvirtai prie savęs glausdama Nikį.

Debės atkaklus noras mokytis drauge su jos nenuilstančiomis pastangomis ir Pyto nenorom rodomu susižavėjimu ir reikliu mokymu darė stebuklus.

Po kelių minučių Džulė pajuto, kad jai smarkiai plaka širdis ir įsitempia visas kūnas, kai į sceną išėjo Robertas Diuvalis ir Meryl Stryp ir ėmė skaityti nominuotųjų Geriausio pagrindinio aktoriaus vaidmeniui sąrašą.

— Spausk kumštuką, mažyli, — paprašė Džulė. Ji pabučiavo mažytį jo kumštelį, o tada suėmė juo savo pirštą ir ant viršaus uždėjo smilių. — Kad sektųsi.

— O nominuoti, — Robertas Diuvalis pažvelgė tiesiai į kamerą: — Kevinas Kostneris už Vaivorykštės pabaigą.

— Tomas Kruzas už Kelią namo, — pasakė Meryl Stryp.

— Kurtas Raselas už Šūvį naktį, — pridūrė Diuvalis.

— Zakaris Benediktas už Paskutinę interliudiją, — tarė Stryp.

— Džekas Nikolsonas už Taikytojus, — baigė Diuvalis.

Jai ištiesus ranką ir imant voką, Džulė pajuto keistą nepaaiškinamą dilgsėjimą sprande.

— “Oskaras“ atitenka, — čia jis pažiūrėjo į siaurą popieriaus juostelę voke ir ėmė plačiau šypsotis, — Zakariui Benediktui! Už Paskutinę Interliudiją!

Pratrūko aplodismentai ir virto griausmingu crescendo, kai kurie dalyviai atsistoję ėmė kelti ovacijas. Kamera nusitaikė į aukštą tamsiaplaukį vyrą, vilkintį fraką, kuris sparčiai žingsniavo taku į sceną, o Diuvalis pasilenkęs į priekį paskelbė:

— Už Žaką apdovanojimą atsiima Metjus Farelas.

Ir staiga Džulė suprato, kodėl jai taip keistai dilgčiojo sprandas.

Atsirėmusi į pagalves bejėgiškai šypsodama ir nežiūrėdama į tarpdurį“ paklausė:

— Čia tu, ar ne?

— Iš kur žinai? — pasigirdo pašaipus Žako balsas.

Atsigręždama ji stebėjo, kaip jis žengia pirmyn, nerūpestingai ant vieno peties užsimetęs frako švarką, o ant kairės rankos nykščio tabalavo spindintis auksinis Geriausio režisieriaus „Oskaras“.

— Tu turėtum būti ten ir pats priimti apdovanojimą, — priminė jam Džulė, tačiau kai jis atsisėdo šalia jos, laisvąja ranka tvirtai apkabino jį per plačius pečius.

— Sveikinu, mielasis.

Atsargiai, kad neprispaustų miegančio sūnelio, Žakas pabučiavo žmoną į lūpas, paskui į skruostą.

— Esu kaip tik ten, kur norėčiau būti, — švelniai sukuždėjo jis, trindamas nosimi jai kaklą. — Vienintelėje vietoje, kur norėčiau būti.

— Mudu su Nikiu be galo didžiuojamės tavimi, — tyliai tarė ji, ir Žakas pajuto niekada nepatirtą perštėjimą nuo ašarų akyse, žiūrėdamas į švytintį jos veidą ir prie krūtinės prigludusį savo sūnų, mažą kumštelį’ padėjusį ant atlasinio jos chalato klostės.

— Jis minga, — atsakė Džulė, atsargiai paduodama jam miegantį kūdikį.

Paguldęs sūnų, Žakas nusispyrė blizgančius lakinius batus ir išsitiesė ant lovos šalia Džulės, spausdamas ją tvirtai prie savęs.

— Ačiū tau už sūnų, — sušnibždėjo jis, o kadangi šį vakarą jo emocijos atrodė pavojingai pasiekusios ribą, jis apsidairė ieškodamas ko nors, kas jį išblaškytų. Jo žvilgsnis užkliuvo už knygos, gulinčios viršeliu žemyn ant stalelio prie lovos, ir pačiupo ją.

— Kokią knygą skaitai?

Nė vieną kartą rašydama knygą ar ruošdama ją išleisti Džulė nenorėjo jos aptarinėti su Žaku. Žakas buvo reiklus profesionalas ir Džulė būgštavo, kad bet kokia kritika arba sutriuškins ją, arba sukels panišką išgąstį. Tačiau atėjo prisipažinimo metas, ir ji nervingai įkvėpė oro.

— Čia mano knyga, signalinis egzempliorius, ką tik gautas iš spaustuvės. Selė atsiuntė šįryt.

— Po galais, kodėl man nieko nesakei? — nusistebėjo Žakas. — Tai labai smagu.

— Juk šiandien Akademijos apdovanojimų diena, ir nenorėjau, kad knyga ar šiaip kas nors bent minutei tave atitrauktų.

Sujaudintas nereikalingo jos susirūpinimo, Žakas pakėlė knygą ir apvertė, ir Džulė su nerimu, nekantraudama stebėjo, kokia bus pirma jo reakcija į viršelį.

— Gražu, — ryžtingai pasakė jis, apžiūrinėdamas prasiskleidusias spalvingas rožes, kurios buvo giliai įspaustos į dulkių pilkumo marmurinį foną.

— O ką galvoji apie pavadinimą?

Ji nusišypsojo ir garsiai pasakė:

— Pavadinau ją TOBULA.

— Man patinka, — nusišypsojo jis. — Kaip tau į galvą šovė toks pavadinimas?

— Tai buvo lengviausia, — šnibždėjo ji, pakeldama akis į jį. — Tai mūsų istorija, bet iš teisybės čia knyga apie tave.

Žako šypsena išblėso, ir meilė užliejo jam krūtinę. Jis čiupo ją į glėbį, slėpdamas veidą jos plaukuose ir glausdamas ją prie savęs. Džulė stovėjo greta jo, kai pasaulis buvo paženklinęs jį blogio ženklu, norėjo jo, kai jis nieko neturėjo, ką būtų galėjęs jai pasiūlyti, ir mokė jį atlaidumo. Džiaugėsi jo pergalėmis, palaikė jį, kai jis būdavo teisus, ir atkakliai priešinosi, kai būdavo neteisus. Ji grąžino jam gyvenimą, pripildė jį tikslo, džiaugsmo ir meilės. O tada dovanojo jam sūnų.

Jis prisiminė žodžius eilėraščio, kurį jai buvo parašiusi Debė Kesidi:

Jaučiau aš gėdą,

Dabar aš išdidi.

Aplink buvo tamsu,

Dabar visur šviesu.

Turėjau aš svajonių,

Dabar turiu vilčių.

Džulės dėka.

— Neverk, brangusis, — tyliai šnibždėjo Džulė, nustebinta drėgmės ant šiurkštaus skruosto, prispausto prie jos. Delnu apimdama jam sprandą, kad priglaustų arčiau, ji nedrąsiai pasišaipė: — Tu dar neskaitei mano knygos. Gal aš geresnė rašytoja, negu manai?

Per vieną skaudžiausių ir graudžiausių savo gyvenimo momentų Žakas prapliupo kvatoti.

[1] No Parking (angl.) - nestatyti automobilių.

[2] Vokiečių pasakos personažas, kuris grodamas fleita išvedė visas žiurkes iš miesto. Kai miestelėnai jam neatlygino, jis tokiu pat būdu išvedė visus vaikus ir juos nuskandino.

[3] Konstitucijos straipsnis, garantuojantis daugybę pilietinių laisvių, tarp jų ir susirinkimų laisvę.

[4] Emily Post (1872-1960) - amerikietė, rašiusi knygas ir straipsnius į laikraščius apie etiketą.

[5] Personažas iš vaikiškų knygelių, detektyve.

[6] Macho - norintis būti ar atrodyti tikras vyras, stiprus, drąsus, nesentimentalus.

[7] 1966 m. JAV Aukščiausiasis teismas priėmė sprendimą, kad suimdama policija privalo žmogui pranešti jo teises, ypač teisę tylėti.

[8] Habeas corpus (lot.) - asmens neliečiamybės Įstatymas, priimtas Anglijos parlamento 1679 m.

[9] Amerikoje R žymimi filmai, kuriuos vaikams, jaunesniems negu 17 metų, leidžiama žiūrėti tik leidus tėvams.

Content

McNaugth Judith Tobula