Маккалоу Колин

Erškėčių paukščiai

Colleen McCullough

ERŠKĖČIŲ PAUKŠČIAI

ROMANAS

Anotacija

Colleen McCullough (g. 1937) – turbūt žymiausia australė pasaulyje. Tėvynėje jai netgi suteiktas Australijos nacionalinės vertybės titulas. Visi dvylika jos romanų sulaukė ne tik komercinės sėkmės, bet ir palankių literatūros specialistų bei kritikų atsiliepimų.Pasirodžius jos istorinių romanų ciklui, akademinė visuomenė pripažino ją kaip kompetentingą istorikę. 1994 m. Macquarie universitetas (Australija) suteikė jai garbės daktaro laipsnį, o JAV politikai 1997 m. pakvietė tapti Oklahomos universiteto Politinių mokslų katedros Tarptautinių programų valdybos nare. Tarp jos kolegų – dr. Henry Kissingeris, Senato nariai, ambasadoriai, CŽV direktoriai, įtakingi žurnalistai.Tačiau pirmiausia Colleen McCullough vardas siejamas su dabar jau klasika laikomais „Erškėčių paukščiais“. 1977 m. pasirodęs romanas sulaukė stulbinamos sėkmės. Leidimo minkštais viršeliais teisės buvo parduotos už tada rekordinę 1,9 milijono JAV dolerių sumą. Egzotiškame Australijos fone pasakojamas trijų šeimos kartų epas, kurio centre – uždrausta jaunos merginos ir katalikų kunigo meilė. Romanas sužavėjo skaitytojus, tapo tarptautiniu bestseleriu, buvo išverstas į daugiau nei 20 kalbų, pagal jį sukurtas nepaprastai populiarus, dabar jau televizijos klasika tapęs serialas ir miuziklas" Ach, tie vyrai ir moterys! Kas jiems sakė, kad gyvenime viskas paprasta ir einasi, kaip per sviestą? Nesąmonė! Ir tai parašyta čia — kad kentėsi iki gyvenimo galo už savo nuodėmes ir savanaudiškumą. Sutinku, kad širdžiai neįsakysi ir taip nutiko pagrindinei šio romano veikėjai. Visai to nenorėdama ji pamilsta tą, kurio negali mylėti, nes jis atidavęs save Dievui ir myli tik Dievą. Tačiau maža būtybė, kurią jis sutinka būdamas dar jaunas, nuošalaus krašto parapijos kunigas, apverčia jo gyvenimą aukštyn kojomis. Per aštriai pasakyta. Greičiau sujaukia jo jausmus ir priverčia kentėti. Tokia romano tema. Tačiau pradėkime nuo pradžių. Rašytoja puikiai suskirsčiusi knygą į septynias dalis, kurios kiekviena pavadinta vieno iš veikėjų vardu. Ir, kaip įsivaizduodavau aš, toje dalyje turėtų būti aprašytas tik tas veikėjas. Tačiau rašytoja puikiai įtraukia ir kitų veikėjų gyvenimo dalis. Laikas čia bėga greitai. Neapsistojama prie vienos dienos ar mėnesio ilgiau nei keli puslapiai. Vis tik aprėptas ilgas laikotarpis – penkiasdešimt ketveri metai. Svarbiausia šios knygos veikėja – mergaitė-mergina-moteris Megė. Jos gyvenimas kaip ant delno. Pirmosios dienos mokykloje, pirmoji kelionė į Australiją, naujas gyvenimas — kitoks, nei buvo įprasta. Ji nepatyrė tokios motinos meilės, kokią patyrė kitos jos amžiaus mergaitės, tačiau savo mažoje širdelėje jautė, kad yra mylima. Jos vaikystė buvo sunki ir ne tokia laiminga, kaip kitų vaikų. Visas jos gyvenimas nebuvo laimingas ir lengvas. Ji prarado vyresnįjį brolį, vėliau tėvą, o nugyvenusi pusę savo amžiaus – sūnų. Ir pačiomis sunkiausiomis minutėmis šalia buvo vienintelis žmogus, kuriuo ji tikėjo ir mylėjo labiau nei kitus. Jos meilės objektas buvo jaunas, labai gražus ir protingas kunigas. Ir kaip gi galima nepamilti tokio vyro?! Nesvarbu, kad jis kunigas. Pirmiausia jis yra vyras. Susimąsčiau – ar didžioji drama prasidėjo, kai jie įsimylėjo, ar visas romanas toks – nenutrūkstanti drama. Vis tik antrasis variantas arčiau tiesos. Įdomūs ir neįtikėtini posūkiai jaunos merginos gyvenime ir jos pasirinkimai prikausto prie knygos puslapių, ir jos norisi vis daugiau. Aiktelėdavau iš nuostabos, kai romano eiga pasisukdavo visiškai netikėta linkme. Skaitai ir galvoji, kas čia dar tokio ypatingo gali nutikti, kai Jis išvyksta į Europą, o Ji išteka už nemylimo vyro. O čia ima ir vėl viskas apsiverčia aukštyn kojomis. Ir taip visus šešis šimtus puslapių. Moterims šis romanas patiks, jei dar nežino, koks nenuspėjamas būna gyvenimas, ir kaip daug priklauso nuo mūsų pačių. O vyrai supras tik tuomet, jei turės nors truputį moteriškumo

Yra legenda apie paukštį, kuris gieda tiktai vieną vienintelį kartą gyvenime, bet daug gražiau nei kas kitas šioje žemėje. Palikęs lizdą, jis leidžiasi ieškoti erškėčių krūmo ir neturi ramybės tol, kol suranda. Tada pragysta tarp dygių šakų ir, spausdamasis krūtine prie ilgiausio, aštriausio spyglio, persiveria širdį. Mirties valandą, užmiršęs viską, jis gieda taip, kad jam neprilygsta nei vieversys, nei lakštingala. Nepaprasta jo giesmė, vienintelė gyvenime, ir už ją atiduodama gyvybė. Tačiau visas pasaulis klausosi nuščiuvęs, ir Dievas šypso danguje. Nes tai, kas geriausia, atitenka per didžiausias kančias... Bent taip sako legenda.

I

1915—1917

MEGĖ

1

Tūkstantis devyni šimtai penkioliktųjų gruodžio aštuntą Megei Klieri suėjo ketveri metai. Motina, po pusryčių nukrausčiusi stalą, įbruko jai į rankas popierinį paketėlį ir liepė eiti laukan. Atsitūpusi prie akacijų krūmo netoli vartų, Megė nekantriai ėmė jį pešioti. Pirštukai neklausė, suvyniota buvo kietai; popierius dvelkė didžiąja Veliamo parduotuve, ir ji suprato, kad šitas daiktas per kažkokį stebuklą ne padarytas namiškių ir ne kieno atiduotas, o nupirktas:

Iš kampo pasirodė kažkas švelnus, blausaus aukso spalvos; ji ėmė plėšyti popierių skubiau, ir jis drisko ilgomis nelygiomis juostomis.

— Agnesė! Ak, Agnesė! — ištarė ji meiliai ir net sumirksėjo žiūrėdama į lėlę suplėšyto popieriaus lizde.

Iš tikrųjų stebuklas. Tik vieną kartelį Megė buvo buvusi Vehaine — tada seniai, gegužę, ją nusivežė todėl, kad buvo labai gera mergaitė. Ji sėdėjo ant aukštos dviračio vežimaičio pasostės greta mamos kuo klusniausiai, bet buvo pernelyg susijaudinusi, tai beveik nieko nepamatė ir neprisiminė. Įsiminė tiktai Agnesę, gražuolę lėlę rožinio atlaso krinolinu, išvien apsiuvinėtu kreminiais mezginiais, sėdinčią ant prekystalio. Iškart mintyse ir pavadino ją Agnese — tik tas vardas jai atrodė tinkamas tokiai su niekuo nepalyginamai būtybei. Tačiau mėnesių mėnesius Megė svajojo apie Agnesę be jokios vilties; ji dar nebuvo turėjusi lėlės ir nežinojo, kad mažos mergytės ir lėlės — tiesiog neperskiriamos. Ji žaidė sau laiminga su senais, nuo brolių atlikusiais švilpukais, laidyklėmis, sulankstytais kareivėliais, išsitepdavo rankas ir išsipurvindavo batukus.

Megei nė į galvą neatėjo, kad su Agnese galima žaisti. Paglosčiusi ryškiai rožinės suknelės klostes, — nė vienos moters nebuvo mačiusi su tokia puošnia suknele, — ji švelniai pasiėmė Agnesę į glėbį. Lėlės rankos ir kojos buvo taip sunertos, kad visaip lankstėsi ir sukiojosi; sukiojosi net kaklas ir plonas dailus liemuo sukiojosi. Auksiniai plaukai buvo sukelti nuo kaktos į aukštą kuodą, prismaigstytą perliukų, kaklas ir krūtinė bolavo tarp kreminių lengvų kaip puta mezginių, susegtų perline sagele. Švelniai padažytas gražių bruožų veidas buvo matinis, neglazūruoto porceliano, todėl atrodė kaip natūralios odos. Stulbinamai gyvos mėlynos akys švietė apsuptos blakstienų iš tikrų plaukų, akių rainelės buvo išmargintos ir apvestos tamsesniu brūkšneliu; Megė buvo sužavėta, kai pamatė, kad Agnesei atsilošus akys užsimerkia. Ant rausvo skruosto jai buvo juodas apgamas, o pro tamsiai raudonas vos praviras lūpas buvo matyti smulkučiai balti dantys. Megė atsargiai pasidėjo lėlę į sterblę, patogiai sukeitė kojas ir sėdėjo neatitraukdama nuo jos akių.

Šitaip jai sėdint po akacija, atbėgo Džekas ir Hiujis, šiugždindami dalgio neužgriebtą patvorio žolę. Megės plaukai kaip tikros Klieri degė lyg ugnis — visi Klierių vaikai, išskyrus Frenką, kaip už bausmę turėjo raudoną vienokio ar kitokio atspalvio kupetą plaukų. Džekas kumštelėjo broliui ir smagiai parodė į Mėgę. Jie persiskyrė šypsodamiesi ir tarytum kareiviai, sekantys paskui išdaviką maorį, ėmė sėlinti iš dviejų pusių. Bet Megė būtų ir šiaip jų negirdėjusi — ji tik galvojo apie Agnesę ir tyliai sau niūniavo.

— Ką čia turi, Mege? — staigiai prišokęs suriko Džekas. — Parodyk!

— Aha, parodyk! — sukikeno Hiujis iš kitos pusės.

Megė prisiglaudė lėlę prie krūtinės ir papurtė galvutę:

— Ne, ji mano! Aš gavau gimimo dienai!

— Parodyk, parodyk! Mes tik pasižiūrėsim.

Džiaugsmas ir pasididžiavimas paėmė viršų. Megė pakėlė lėlę, kad ir broliai pasigėrėtų.

— Žiūrėkit, kokia graži! Jos vardas Agnesė.

— Agnesė? Agnesė? — Džekas vos nepaspringo. — Na ir vardelis! Kodėl gi nepavadinai Mere ar Bete?

— Todėl, kad ji Agnesė.

Hiujis pastebėjęs, kad lėlės riešas sukiojasi, net švilptelėjo.

— Ei, žiūrėk, Džekai! Jai galima rankas judinti!

— Kaip? Duok, pamėginsim.

— Ne! — Megė vėl apsikabino lėlę, jau su ašaromis akyse. — Ne, jūs ją sudraskysit! Oi, Džekai, neimk, sudraskysi!

— Cha! — Jo nešvarūs įdegę pirštai apėmė sesutės riešus, stipriai suspaudė. — Nori, kad tau rankas išsukčiau? Ir nežliumbk, nes pasakysiu Bobui. — Jis mėgino praskėsti jos rankutes, net oda pabalo, o Hiujis traukė nutvėręs už lėlės sijono. — Duok, nes dar blogiau bus!

— Ne, Džekai, būk geras! Tu ją sudraskysi, tikrai sudraskysi! Oi, paleisk! Būk geras, neliesk!

Nors riešus labai skaudėjo, ji tvirtai laikė lėlę kūkčiodama ir spardydamasi.

— Jau turiu! — suklykė Hiujis, kai lėlė išslydo Megei iš glėbio.

Džekas ir Hiujis susižavėjo lėle visai kaip Megė; šalin nulėkė suknelė, apatiniai sijonai ir ilgos mezginiuotos kelnaitės. Agnesė liko nuoga, ir berniukai visaip vartė ją ir tampė, užkėlė koją virš galvos, veidą nusuko į nugarą, kraipė kaip įmanydami. Megė stovėjo šalia ir verkė, bet jiems buvo nė motais, o ji net nemanė šauktis pagalbos, nes taip jau buvo Klierių šeimoje — nemoki pats atsilaikyti, pagalbos ir užuojautos nelauk, nesvarbu, kad tu mergaitė.

Auksiniai lėlės plaukai susitaršė, perlai švysčiodami sukrito į aukštą žolę ir prapuolė. Apdulkėjęs batas netyčia užmynė numestą suknytę ir ant atlaso paliko kalvės suodžių dėmę. Megė suklupusi puolė rinkti mažyčius rūbelius, kol jų daugiau nepagadino, paskui ėmė naršyti po žolę, kur galėjo būti įkritę perliukai. Akis temdė ašaros, širdį gniaužė lig tol nepatirtas skausmas, nes ji dar nebuvo turėjusi nieko, dėl ko būtų buvę verta sielotis.

Frenko įmesta į šaltą vandenį pasaga sušnypštė, jis atsitiesė; nugara paskutinėm dienom nebeskaudėjo, tai gal jau bus įpratęs kalviauti. Seniai laikas, būtų pasakęs tėvas, juk visą pusmetį jau dirbi. Bet Frenkas ir pats žinojo, kiek jis jau pristatytas prie žaizdro ir priekalo: skaičiavo tą laiką su pagieža ir neapykanta, įmetęs į dėžę kūjį, virpančia ranka nusibraukė nuo kaktos lygius juodus plaukus ir per galvą nusitraukė seną odinę prijuostę. Marškiniai buvo numesti kampe ant šiaudų krūvos; Frenkas sunkiais žingsniais nuėjo ten ir valandėlę pastovėjo įsmeigęs akis— juodas ir išplėstas — į neobliuotą sieną, nieko nematydamas.

Jis buvo nedidukas, ne aukštesnis kaip penkių pėdų ir trijų colių, ir liesas kaip visi paaugliai, bet nuo darbo su kūju jau pūpsojo pečių ir rankų raumenys, o nuoga balta lygutėlė oda blizgėjo nuo prakaito. Jo plaukai ir akys buvo juodi — tuo skyrėsi iš visos šeimos; putlios lūpos bei plati nosis irgi buvo ne kaip kitų — motina turėjo maorių kraujo, ir tai buvo matyti. Jam jau greit šešiolika, o Bobui dar tik vienuolika, Džekui dešimt, Hiujui devyneri, Stiuartui penkeri, o mažajai Megei treji. Tada jis prisiminė, kad Megei šiandien suėjo ketveri metukai, juk jau gruodžio aštunta. Frenkas apsivilko marškinius ir išėjo iš daržinės.

Namas stovėjo ant kalniuko bent šimtu pėdų aukščiau už daržinę ir arklidę. Kaip ir visi namai Naujojoje Zelandijoje, jis buvo medinis, aplipdytas priestatais, bet tik vieno aukšto, kad nors kas liktų, jei būtų žemės drebėjimas. Aplink namą augo akacijų krūmai, tuo metu gausiai apsipylę skaisčiai geltonais žiedais; vešliai, kaip ir visur šitame krašte, žaliavo žolė. Net viduržiemį, kai pavėsy per visą dieną išsilaiko nenutirpęs šerkšnas, žolė neparuduoja, o per ilgą švelnią vasarą ji pasidaro tik žalesnė. Lyja čia taip ramiai, kad nė jokio gležno augalėlio neįdrėks, snigti visai nesninga, o saulė tiktai glosto, bet nekepina. Naujojoje Zelandijoje Dievo rykštė nepliekia iš dangaus, o grasina iš žemės gelmių. Visad lauki užgniaužęs kvapą, kojomis vos jausdamas drebėjimą ir duslius smūgius. Nes po žeme glūdi baisinga jėga, tokia milžiniška jėga, jog prieš trisdešimt metų dingo kaip nebuvęs aukščiausias kalnas; lyg niekur nieko stūksojusių kalvų šlaitai sutrūkinėjo, iš plyšių staugdami ėmė veržtis garai, ugnikalniai spjaudė į padangę dūmų kamuolius, o kalnų upokšniai bėgo karšti. Riebiai kunkuliavo didžiuliai purvo ežerai, vandenyno bangos baikščiai plakėsi į uolas, kurių galėjo ir neberasti per kitą jūros potvynį, ir žemės pluta vietom tebuvo devynių šimtų pėdų storio.

Ir vis tiek tai gera, maloninga žemė. Už namo plyti kiek banguota lyguma, žalia kaip Fionos Klieri sužadėtuvių žiedo smaragdas, nusėta tūkstančiais baltų gumulėlių, kurie iš arčiau pasirodo esą avys. O ten, kur žydrame danguje juoduoja dantyta kalnų linija, į dešimties tūkstančių pėdų aukštį šauna Egmonto kalnas, paniręs debesyse, jo šlaituose baltuoja sniegas, o visas pavidalas toks taisyklingas ir tobulas, jog net tie, kurie kaip Frenkas mato jį kiekvieną dieną, per visą savo gyvenimą nesiliauja juo gėrėjęsi.

Nuo daržinės į namus gana stati įkalnė, bet Frenkas ėjo skubiai, nes žinojo, kad dabar pasitraukti iš kalvės negalima, tėvo buvo aiškiai dėl to pasakyta. Pagaliau pasukęs už namo kampo, prie akacijos krūmo jis pamatė vaikus.

Frenkas vežė motiną į Vehainą pirkti Megei lėlės ir lig šiol tebesistebėjo, kaip ji tai sugalvojo. Motina nedovanodavo per gimtadienius nepraktiškų daiktų, neturėjo tiek pinigų ir nė vienam vaikui nebuvo nupirkusi žaislo. Visi gaudavo drabužių, ir negausi apranga pasipildydavo per Kalėdas bei gimimo dienas. Bet Megė greičiausiai bus pamačiusi lėlę, kai tąkart buvo nuvažiavusi į miestelį, ir Fiona to neužmiršo. Kai Frenkas ėmė klausinėti, ji tik sumurmėjo, atseit kaip čia bus mergaitė be lėlės, ir nukreipė kalbą į kitką.

Ant tako Džekas ir Hiujis nutvėrę lėlę iš abiejų pusių negailestingai sukiojo jai visus sąnarėlius. Mėgę Frenkas matė iš nugaros, ji stovėjo ir žiūrėjo, kaip broliai niekina Agnesę. Baltos švarios kojinaitės buvo nusmukusios ir susiraukšlėjusios apie juodus batukus, ir iš po rudos aksominės šventinės suknutės buvo matyti rausvos blauzdos. Ant nugaros vilnijo ir švytėjo saulėje rūpestingai sugarbanoti plaukai — ne vario ir ne aukso, bet savotiškos tarpinės spalvos. Baltas taftos kaspinas, kuriuo buvo perrištos garbanos, kad nekristų ant kaktos, karojo visas purvinas, suknelė buvo dulkina. Vienoje rankutėje Megė laikė suspaudusi lėlės drabužėlius, kita bergždžiai stengėsi nustumti Hiujį.

— Ak jūs rupūžės!

Džekas ir Hiujis stryktelėjo ir nukūrė užmiršę lėlę; kai Frenkas keikiasi, protingiausia nešdintis.

— Tegu tik aš dar nutversiu jus kišant nagus prie tos lėlės, atkentės jūsų šiknos! — suriko Frenkas jiems iš paskos.

Pasilenkęs suėmė Mėgę už pečių, švelniai krestelėjo.

— Na na, ko verki? Jau nustok, jie gi nuėjo ir daugiau tavo lėlytės nebelies, aš tau sakau. Ei, nusišypsok, juk šiandien tavo gimimo diena!

Megės veidukas buvo net paburkęs, ašaros bėgo upeliais; ji žvelgė į Frenką tokiomis didelėmis ir liūdnomis pilkomis akimis, kad jam sugniaužė gerklę. Išsitraukęs iš kelnių kišenės nešvarų skudurėlį, nevikriai perbraukė jai per skruostus, paskui suėmė nosį:

— Pūsk!

Megė padarė kaip liepiama; ašaros jau džiūvo, ir ji pradėjo pasakoti garsiai žagsėdama:

— Oi, Fre— Fre— Frenkai, jie iš manęs atėmė Ag— Agnesę! — Ji sušnarpštė. — Jos pla— aukai visi pasileido, ir ji pa— pa— pametė visus gražiuosius perliukus! Jie nukrito į žo— žo— žolę, kaip dabar juos rasiu!

Vėl pasipylė ašaros, užtiško Frenkui ant rankos; jis valandėlę žvelgė į šlapią dėmelę ant savo odos, paskui nulaižė tuos lašelius.

— Na tai reikės suieškoti, ar ne? Bet kaip tu ieškosi, kai taip verki, a? Ir ko dabar kalbi kaip mažytė? Juk jau pusė metų, kai moki sakyti „žolę”, o ne „žolę”! Na, dar papūsk nosytę ir pasiimk savo vargšiukę... kaip ji?.. Agnesę. Jeigu neaprengsi, ji smarkiai nudegs saulėje.

Jis pasodino Megę tako pakrašty, atsargiai padavė jai lėlę ir ėmė keliaklupsčias šliaužioti, naršydamas po žolę; pagaliau džiugiai šūktelėjo ir atkišo jai perliuką.

— Va! Vienas jau yra! Mes juos visus surasim, tu tik palauk, pamatysi.

Megė nudžiugusi žiūrėjo, kaip vyresnysis brolis kniausiasi tarp žolių ir rodo jai kiekvieną atrastą perliuką; paskui ji prisiminė, kokia tikriausiai jautri Agnesės oda, kaip lengvai ji gali nudegti, ir susikaupusi ėmė lėlę rengti. Agnesė neatrodė labai nukentėjusi. Plaukai buvo susivėlę, šukuosena iširusi, rankos ir kojos dėmėtos, nes berniūkščiai tampė jas purvinais pirštais, bet viskas tebebuvo sveika. Megei virš ausų buvo įkišta po vėžlio kiauto šukutes; ji ėmė traukti vienas, šiaip taip ištraukė ir pradėjo šukuoti Agnesei plaukus, tikrų tikriausius plaukus, gražiai priklijuotus prie marlės ir nušviesintus iki auksinės šiaudų spalvos.

Ji nevikriai braukė per kažkokį gniužulą plaukuose, ir atsitiko baisus dalykas. Plaukai atitrūko, visi iškart, ir kaip koks sušiauštas kuodelis pakibo ant šukučių. Virš lygios plačios Agnesės kaktos nebebuvo nieko — jokio viršugalvio, net pliko kiaušo. Tik baisi žiojinti skylė. Virpėdama iš baimės, Megė pasilenkė ir žvilgtelėjo į galvos vidų. Ten neaiškiai buvo matyti atvirkštiniai skruostų ir smakro kontūrai, pro praviras lūpas ėjo šviesa ir tamsavo dantys kaip kokio žvėriuko, o aukštėliau buvo Agnesės akys — du pasibaisėtini barškantys rutuliukai, užmauti ant vielos, žiauriai persmeigtos per galvą.

Megė suriko plonai ir garsiai, nevaikiškai; numetė Agnesę ir toliau rėkė užsidengusi rankutėmis veidą, virpėdama ir krūpčiodama. Paskui pajuto, kaip Frenkas traukia nuo veido delnus ir ima ją ant rankų, glaudžia jos galvytę sau prie kaklo. Apsikabinusi jį, Megė leidosi guodžiama ir taip aprimo nuo jo artumo, kad net užuodė, kaip maloniai jis kvepia, — arkliais, prakaitu ir geležimi.

Kai ji nusiramino, Frenkas paklausė, kas atsitiko; jis paėmė lėlę ir nustebęs žiūrėjo į jos tuščiavidurę galvą, mėgindamas prisiminti, ar ir jį kamavo tokios keistos baimės, kai buvo mažas. Bet ne, jį tada buvo apsėdę kitokie košmarai — žmonės, šnabždesiai, šalti žvilgsniai. Prisiminė sumenkusį, susitraukusį motinos veidą, savo delne drebančią jos ranką, palinkusius pečius.

Ką Megė buvo mačiusi, kad taip persigando? Ji, ko gero, nebūtų taip susijaudinusi, jei vargšė Agnesė, netekusi plaukų, būtų apsipylusi krauju. Kraujas buvo įprastas daiktas; bent kartą per savaitę kuris nors iš Klierių jo paliedavo gana gausiai.

— Jos akys, akys! — šnibždėjo Megė, nenorėdama nė žiūrėti į lėlę.

— Ji tiesiog stebuklinga, Mege, — sumurmėjo Frenkas, kniaubdamasis Megei į plaukus. Kokie puikūs plaukai, vešlūs, ir kokia sodri spalva!

Bent pusvalandį jam reikėjo įkalbinėti, kad ji pažvelgtų į Agnesę, ir dar bent pusvalandis praėjo, kol ji išdrįso pasižiūrėti į kiaurą lėlės galvą. Frenkas parodė, kaip įtaisytos akys, kaip rūpestingai ir tiksliai viskas suderinta, kad jos lengvai atsimerktų ir užsimerktų.

— O dabar eime, tau laikas namo, — pasakė Frenkas, kilstelėjęs aukštyn pagavo Megę į glėbį, o per vidurį įspraudė lėlę. — Mes paprašysim mamytę, kad ją sutaisytų, gerai? Išskalbsim ir išlyginsim drabužėlius ir vėl priklijuosim plaukus. O su tais perliukais aš padarysiu tikrus segtukus, kad neiškristų, ir tu galėsi visaip ją šukuoti.

Fiona Klieri virtuvėje skuto bulves. Ji buvo labai daili, tikra gražuolė, žemesnio nei vidutinio ūgio, tiktai gana griežto veido, net rūsti; turėjo puikią figūrą ir liekną liemenį, kuris nė kiek nepastorėjo, nors buvo išnešiojusi šešis vaikus. Ji vilkėjo pilka medvilnine suknele, kurios apačia šlavė švarutėles grindis; iš priekio suknelę saugojo didžiulė balta krakmolyta prijuostė, ant sprando ją laikė juostelė, o už nugaros buvo rūpestingai surišta standi kokarda. Nuo ankstaus ryto iki vėlaus vakaro Fionos gyvenimas ėjo virtuvėje ir darže, jos tvirti juodi bateliai mynė ir mynė tuo pačiu ratu — nuo viryklės prie skalbinių geldos, paskui prie daržo lysvių, prie skalbinių virvių ir vėl prie viryklės.

Ji padėjo peilį ant stalo, pasižiūrėjo į Frenką ir Megę, ir gražių jos lūpų kampučiai nusileido.

— Mege, tau šįryt leidau apsivilkti šventinę suknelę, tik kad neišpurvintum. O dabar pasižiūrėk į save! Kokia tu nevala!

— Ji nekalta, mama, — užsistojo Frenkas. — Džekas ir Hiujis buvo atėmę iš jos lėlę, norėjo pasižiūrėti, kaip sukiojasi rankos ir kojos. Aš prižadėjau Megei, kad mes ją sutaisysim, bus vėl kaip nauja. Juk sutaisysim, ką?

— Parodyk, — Fija ištiesė ranką prie lėlės.

Ji buvo nekalbi moteris, nesileisdavo į ilgas šnekas. Niekas nežinojo, ką ji galvoja, net vyras; jam buvo palikusi drausminti vaikus ir pati jo klausė — visa, ką jis liepdavo, darė neprieštaraudama ir nesiskųsdama, jei tik nenutikdavo kas nors neįprasta. Megė buvo girdėjusi brolius šnibždantis, kad ji tėtės bijosi ne mažiau kaip ir jie; gal tai buvo ir tiesa, bet Fiona savo baimę slėpė po išoriniu griežtoku ramumu. Ji niekad nesijuokdavo, niekad ir nesikarščiuodavo.

Apžiūrėjusi Agnesę, Fija padėjo ją ant spintelės prie viryklės ir pažvelgė į Megę.

— Drabužėlius išskalbsiu rytoj iš ryto, tada ir šukuoseną sutvarkysiu. O Frenkas šiandien po vakarienės gali priklijuoti plaukus ir ją išmaudyti.

Žodžiai buvo greičiau ne guodžiantys, o dalykiški. Megė linktelėjo nedrąsiai šypsodama; kartais ji taip norėdavo, kad mama nusijuoktų, bet toji nesijuokdavo. Megė jautė, kad jos abi turi kažką bendra, skirtinga nuo tėvo ir berniukų, bet mama buvo tokia tolima su ta savo tiesia nugara, tomis nenustygstančiomis kojomis. Ji tik linktelės išsiblaškiusi, pasiaus savo plačius sijonus, sukdamasi tarp viryklės ir stalo, vis dirbdama, dirbdama, dirbdama.

Nė vienas iš vaikų, išskyrus Frenką, nesuprato, kad Fija nuolatos ir beviltiškai pervargusi. Tiek daug reikia visko padaryti, pinigų vis trūksta ir trūksta, neužtenka nė laiko, ir rankas turi tik dvi. Ir laukė tos dienos, kai Megė bus tiek paaugusi, kad galės pavaduoti; ir dabar jau mergytė šį tą padaro, kas paprasčiau, bet ketverių metų vaikas naštos nepalengvins. Šeši vaikai, o tik viena mergaitė, ir ta pati mažiausia. Visos pažįstamos ir užjaučia, ir pavydi jai, bet darbas nuo to nepasidaro pats. Siuvinių krepšelyje kalnas nesuadytų kojinių, nauja kojinė ant virbalų, Hiujis jau baigia išaugti visus megztukus, o Džekas dar ne toks didelis, kad galėtų atiduoti jam savuosius.

Tą savaitę, kai Megei suėjo ketveri metai, Padrikas Klieris buvo namie visai atsitiktinai. Avių kirpimas dar nebuvo prasidėjęs, ir jis dirbo pas kaimynus — arė ir sėjo. Šiaip jis buvo avikirpis, tas darbas sezoninis, nuo vasaros vidurio lig žiemos galo, o paskui avys pradeda ėriuotis. Bet jis susirasdavo pakankamai kitokio darbo ir su šeima prasilaikydavo visą pavasarį bei pirmąjį vasaros mėnesį: padėdavo prie ėriavimosi, ardavo ar pavaduodavo kokį pieno ūkio savininką, kai reikėdavo melžti po du kartus per dieną. Kur tik gaudavo darbo, ten ir eidavo, palikęs žmoną ir vaikus dideliame name verstis pačius kaip išmano; ir ne taip jau tai buvo žiauru. Ką beveiksi, jei tau nelemta turėti žemės.

Kai jis parėjo saulei jau nusileidus, namie degė lempos ir ant aukštų lubų mirgėdami šoko šešėliai. Berniukai verandoje iš kiemo pusės buvo aptūpę varlę; tik Frenko ten nebuvo, ir Padrikas suprato, kur jis, išgirdęs ritmingą kirvio pokšėjimą prie malkų rietuvės. Eidamas per verandą, bakstelėjo koja Džekui į užpakalį ir nusuko Bobui ausį.

— Eikit padėkit Frenkui prie malkų, tinginių pančiai. Ir kuo greičiau, kol mama nepadavė vakarienes, o kad ne, tai pašukuosiu jums kailius.

Jis linktelėjo Fionai, triūsiančiai prie viryklės; neapkabino, nepabučiavo, nes jam atrodė, kad visokie meilumai tarp vyro ir žmonos dera tik lovoje. Kai su nuaute traukė žemėn purvinus batus, atšokavo Megė nešina jo šlepetėmis, ir jis nusišypsojo mergytei, savotiškai stebėdamasis, kaip ir visada, kai ją pamatydavo. Tokia ji graži, tokie gražūs plaukai; jis suėmė garbaną, ištempė ir paleido — smagu buvo žiūrėti, kaip ji vėl susisuka ir staigiai grįžta į vietą. Pasiėmęs mažylę ant rankų, nusinešė prie ugniakuro, kur stovėjo vienintelė patogi virtuvės kėdė — Vindzoro stiliaus, su pagalvėle, pririšta prie sėdynės. Tyliai atsiduso, atsisėdo ir išsitraukęs pypkę nerūpestingai iškratė pelenus ant grindų. Megė susirangė jam ant kelių, apsivijo rankutėmis kaklą ir pakėlusi vėsų gaivų veidelį įsitraukė į vakaro žaidimą — stebėjo, kaip pro jo trumpą auksinę barzdą prasišviečia liepsna.

— Na kaip tu, Fija? — paklausė Padrikas Klieris žmoną.

— Gerai, Pedi. Ar jau pabaigei tą žemutinį sklypą?

— Jau, visą išvariau. Ryt iš pat ryto pradėsiu aukštesnįjį. Na bet ir privargau!

— Aš manau. Ar Makfersonas vėl davė tą kumelę, kur su nikiu?

— Tai žinoma. Ką, gal sau ją užsikars, o man atiduos keršį? Tiesiog rankas nutraukė. Dievaži, tokio nesuvaldomo gyvulio visoj Naujojoj Zelandijoj nerasi.

— Ką padarysi. Senio Robertsono visi arkliai geri, o jau greitai pas jį pereisi.

— Dar negreit. — Jis prisikimšo pypkę rupaus tabako ir išsiėmė skalą iš puodynės, stovinčios netoli viryklės. Kyštelėjo skalą pro dureles, ir ta užsidegė. Padrikas atsilošė kėdėje ir taip smarkiai užsitraukė, kad pypkė net sukliurksėjo. — O kaip tau, Mege, patinka būti ketverių metų? — paklausė dukrelę.

— Labai patinka, tėte.

— Ar mama tau ką nors padovanojo?

— Oi, tėte, kaip jūs su mama atspėjot, kad aš noriu Agnesės?

— Agnesės? — Jis greitai žvilgtelėjo į Fiją, šypsodamas klausiamai pakėlė antakius. — Tai jos vardas Agnesė?

— Taip. Ji labai graži, tėte. Žiūrėčiau ir žiūrėčiau visą dieną.

— Gerai dar, kad liko į ką žiūrėti, — piktai pasakė Fija. — Vargšelė Megė nespėjo dorai nė pamatyt, Džekas su Hiuju pasigriebė.

— Ką gi, berniukai yra berniukai. Ar labai sudraskė?

— Viską bus galima pataisyt. Daug nespėjo, Frenkas juos užklupo.

— Frenkas? O ko jam čia prireikė? Visą dieną turėjo dirbti kalvėje. Hanteris jau klausė sklendžių.

— Jis ir dirbo kalvėj. Buvo tik atėjęs kažkokio daikto, — skubiai pasakė Fija. Padrikas per daug ant Frenko užsisėdęs.

— Oi, tėte, Frenkas pats geriausias brolis! Jis Agnesę nuo mirties išgelbėjo, o po vakarienės priklijuos jai plaukus.

— Gerai, — mieguistai pasakė tėvas, atlošdamas galvą ir užsimerkdamas.

Prieš pakurą buvo karšta, bet jis tartum nė nejautė, tik ant kaktos blizgėjo prakaito karoliukai. Jis susinėrė rankas ant pakaušio ir sėdėjo snūduriuodamas.

Iš Padriko Klierio vaikai ir paveldėjo tankius garbanotus įvairiausių vario atspalvių plaukus, nors nė vienas neturėjo tokių ryškiai raudonų kaip tėvas. Ūgio Padrikas buvo nedidelio, bet visas tartum iš plieninių spyruoklių, palinkusiomis nuo jodinėjimo kojomis, nuo avių kirpimo ištįsusiomis rankomis; ir krūtinė, ir rankos buvo apžėlusios garbanotais auksiniais plaukais, kurie būtų atrodę bjaurūs, jeigu būtų buvę juodi. Šviesiai mėlynos akys buvo nuolat prisimerkusios tartum jūreivio nuo žiūrėjimo į tolumas, veidas toks malonus, neįprastai šviesus, kad visiems patikdavo iš pirmo žvilgsnio. Nosis buvo didinga, tikra romėniška nosis, ir turbūt stebino tėvynainius airius, bet juk prie Airijos krantų visais laikais duždavo laivai. Jo kalboje išliko minkštas skubrus Golvėjaus airių akcentas, bet kone dvi dešimtys metų kitame pusrutulyje įspaudė savo žymes — pasikeitė kai kurių garsų tarimas, kalba kiek sulėtėjo tartum tiksėjimas seno laikrodžio, kurį jau reikia prisukti. Jis buvo laimingas — kur kas geriau nei daugelis sugebėjo atremti gyvenimo vargus bei sunkumus, ir nors griežtai žiūrėjo tvarkos ir šeimą laikė kietai, visi vaikai, išskyrus vieną, jį tiesiog dievino. Jei pristigdavo namuose duonos, jis apsieidavo be duonos; jei reikėdavo naujo drabužio jam ar kuriam iš vaikų, jis apsieidavo be to drabužio. Šitaip meilė parodoma daug geriau nei milijonais lengvai dalijamų bučinių. O būdo jis buvo itin ūmaus, kartą net užmušė žmogų. Bet jam pasisekė; tas žmogus buvo anglas, o Dan Laheiro uoste stovėjo laivas, pasiruošęs su jūros potvyniu išplaukti į Naująją Zelandiją.

Fiona pro virtuvės duris šūktelėjo:

— Vakarienės!

Vienas paskui kitą suėjo berniukai, paskutinis — Frenkas su glėbiu malkų ir sumetė jas į dėžę prie viryklės. Padrikas paleido nuo kelių Megę ir nuėjęs prie stalo atsisėdo jo gale, sūnūs susėdo iš kraštų, o Megė užsirepečkino ant medinės dėžės, kurią tėvas pastatė ant kėdės greta savęs.

Fija prie kito stalo sudėliojo maistą į lėkštes vikriau ir geriau nei kokia padavėja; nešė iškart po dvi lėkštes— pirmiausia Pedžiui, paskui Frenkui, visiems kitiems, paskiausia Megei ir sau.

— Ee! Troškinys! — nusivaipė Stiuartas, imdamas peilį ir šakutę.

— Valgyk, valgyk, — suniurnėjo tėvas.

Didelės lėkštės buvo prikrautos su kaupu: virtos bulvės, troškinta aviena, pupelės ką tik iš daržo, — nieko nepagailėta. Nors vaikai purkštavo, kad neskanu, ar zykė sau patylom, visi, taip pat ir Stiuartas, švariai išdažė lėkštes su duona ir dar suvalgė po kelias riekes, storai užteptas sviestu ir savų agrastų uogiene. Fija atsisėdusi greitosiomis pavalgė troškinio, paskui vėl nuskubėjo prie viryklės ir į dideles gilias lėkštes išdėliojo po gerą gabalą pudingo, labai saldaus ir dar su uogiene. Kiekvieną apliejusi karštu garuojančiu pieno kremu, vėl ėmė nešti į stalą lėkštes po dvi iš karto. Pagaliau su atodūsiu atsisėdo; dabar galės valgyti ramiai.

— Oi, kaip skanu! Su uogiene ir kremu! — sušuko Megė, braukydama šaukštuku, kol pro geltoną kremą prasisunkė rausvi ruoželiai.

— Na taip, Mege, vaikeli, juk tavo gimimo diena, mama ir iškepė tavo mėgstamiausią pudingą, — pasakė šypsodamas tėvas.

Dabar jau niekas nesiskundė; nesvarbu koks tas pudingas, jį sukirto pasigardžiuodami. Visi Klieriai buvo smaližiai.

Kad ir valgydami daug krakmolingo maisto, jie nė kiek nestorėjo. Viską sunaudodavo dirbdami ir žaisdami. Daržoves ir vaisius valgė dėl to, kad buvo skanu, tačiau stiprumą palaikė duona, mėsa, bulvės ir karšti miltiniai pudingai.

Paskui Fija visiems pripylė arbatos iš didžiulio arbatinio, ir jie dar kokią valandą sėdėjo prie stalo, gėrė arbatą, kalbėjosi, skaitė; Pedis papsėjo pypkę įkišęs nosį į knygą, pasiimtą iš bibliotekos, ir Bobas buvo įnikęs į knygą, o jaunesnieji vaikai planavo, ką veiks rytoj. Buvo prasidėjusios vasaros atostogos, berniukai jautėsi ištrūkę į laisvę ir nekantravo imtis jiems padalytų darbų apie namus ir darže. Bobas turėjo padažyti, kur reikėjo, namą iš lauko, Džekui ir Hiujui buvo paskirta malkų rietuvė, ūkiniai pastatai ir melžimas, Stiuartui daržas — vienas juokas, palyginti su mokyklos siaubais. Retkarčiais Pedis pakeldavo galvą nuo knygos ir pridurdavo prie sąrašo dar kokį darbą. Fija tylėjo, o Frenkas sėdėjo nuleipęs iš nuovargio ir tik siurbčiojo arbatą, vieną puoduką po kito.

Pagaliau Fija pamojo Megei, kad atsisėstų ant aukštos kėdutės, suraišiojo nakčiai plaukus skudurėliais ir liepė eiti miegoti, nuėjo gulti ir Stiuartas su Hiuju; Džekas ir Bobas išsiprašė, kad dar leistų pašerti šunis; Frenkas nusinešė ant stalo prie viryklės Megės lėlę ir ėmėsi klijuoti jai plaukus. Padrikas pasirąžęs užvertė knygą ir padėjo pypkę į didžiulę mirguliuojančią vaivorykštės spalvomis kriauklę, kurią naudojo vietoj peleninės.

— Na, mama, eisiu gult.

— Labanaktis, Pedi.

Fija nurinko indus ir nuo sienos nusikabino didelę cinkuotą geldą. Pasidėjusi ją kitame gale stalo, prie kurio sėdėjo Frenkas, nukėlė nuo ugnies sunkų ketaus puodą ir įsipylė karšto garuojančio vandens. Iš senos žibalo skardinės šliūkštelėjo šalto, įmetusi muilą su vieline muiline paplakė, kol prisidarė putų, ir pradėjo plauti bei skalauti lėkštes, statyti skiausčias.

Frenkas tvarkė lėlę nepakeldamas galvos, bet kai ant stalo išaugo švarių lėkščių krūva, jis tylom atsistojęs paėmė šluostę ir pradėjo jas šluostyti. Ėjo nuo stalo prie indaujos ir vėl atgal, dirbo mikliai, su įgudimu. Juodu su motina žaidė slaptą ir pavojingą žaidimą, nes viena iš griežčiausių taisyklių Pedžio valdose buvo tikslus pareigų pasiskirstymas. Visi namų darbai priklauso moteriai, ir baigta. Nė vienas iš vyrų tegu nė piršto neprikiša prie moteriško darbo. Bet kas vakarą, Pedžiui nuėjus gulti, Frenkas padėdavo motinai, ir Fija lyg sąmokslininkė atidėliodavo indų plovimą iki tos akimirkos, kai jie išgirsdavo dunkstelint į grindis Pedžio šlepetes. Jei jau Pedis nusimetė šlepetes, į virtuvę jis nebeateis.

Fija švelniai pažvelgė į sūnų.

— Nežinau, ką daryčiau be tavęs, Frenkai, bet geriau jau nepadėtum. Tau bus per maža poilsio iki ryto.

— Nieko, mama, kad pašluostysiu kelias lėkštes, nenumirsiu. Nors tiek tave užvaduosiu.

— Čia mano darbas, Frenkai. Aš nesiskundžiu.

— O, kad mes praturtėtume, tada galėtum pasisamdyti tarnaitę.

— Gerai nori! — Fija nusišluostė paraudusias muilinas rankas ir atsidususi įsisprendė į šonus. Pažvelgė į sūnų kiek susirūpinusiomis akimis — kiekvienas darbininkas pakeiksnoja gyvenimą, o Frenkas tiesiog negali jo pakęsti.

— Frenkai, nekurk didelių planų. Tik blogiau nuo to bus. Mes paprasti žmonės, darbininkai, vadinasi, niekados nebūsim turtingi ir neturėsim tarnaičių. Būk patenkintas tuo, kas esi ir ką turi. Šitaip kalbėdamas tu įžeidi tėtę, o jis tikrai to nenusipelnė. Pats žinai. Nei jis geria, nei lošia, tiktai plūkiasi dėl mūsų visų. Nė penso iš savo uždirbtų pinigų neišleidžia sau. Viskas išeina mums.

Raumeningi pečiai nekantriai truktelėjo, tamsus veidas paniuro, pasidarė atšiaurus.

— Bet kas gi čia bloga, jei aš noriu iš gyvenimo daugiau, negu tik triūsti iki devinto prakaito? Nesuprantu, kodėl negerai norėti, kad tu turėtum tarnaitę.

— Negerai todėl, kad tai neįmanoma! Juk žinai, neturim iš ko toliau leisti tave į mokyklą, o jei nebaigsi mokyklos, ką galėsi dirbti — tik juodą darbą. Iš tavo kalbos, tavo apsirengimo ir rankų matyti, kad esi darbininkas. Bet pūslės delnuose nėra negarbė. Kaip tėtė sako: kieno rankos pūslėtos, žinok, jis garbingas žmogus.

Frenkas nieko nebeatsakė, tik gūžtelėjo pečiais. Visi indai buvo sudėti į vietą; Fija išsitraukė siuvinių krepšelį ir atsisėdo į Pedžio kėdę prie pakuros, o Frenkas vėl ėmėsi lėlės.

— Vargšelė Megė! — staiga pasakė jis.

— Kodėl?

— Šiandien, kai tie padūkėliai tampė jos lėlę, ji taip verkė, sakytum visas jos pasaulis būtų sugriuvęs. — Jis pasižiūrėjo į lėlę, jau su plaukais. — Agnesė! Ir iš kur ji ištraukė tokį vardą?

— Greičiausiai bus nugirdusi mane kalbant apie Agnesę Forteskju— Smit.

— Kai atidaviau jai lėlę, pasižiūrėjo į galvos vidų ir vos nenumirė iš baimės. Akys ją nugąsdino, tik nesuprantu kodėl.

— Megė visada mato, ko nėra.

— Gaila, kad neturim pinigų, taip norėtųsi kuo ilgiau leisti mažuosius į mokyklą. Jie tokie protingi.

— Ak, Frenkai. Daug norįs ant mažo atsisėda, — alsiai atsakė motina. Pasipurčiusi ji persibraukė ranka per akis ir įsmeigė adatą į pilkų vilnonių siūlų kamuoliuką. — Nebegaliu. Taip nusivariau, kad nebematau nieko.

— Eik gulti, mama, aš užpūsiu lempas.

— Dar tik prikrausiu krosnį.

— Aš prikrausiu.

Frenkas atsistojo ir atsargiai užkišo puošniąją lėlę už torto formos ant indaujos, kad vėl kas neatsitiktų. Dėl berniukų buvo ramus — nebegriebs, jo jie bijojo labiau nei tėvo, nes Frenkas buvo gana žiaurus. Tas žiaurumas niekad neprasiverždavo prie motinos ir sesers, bet broliai visi nuo jo kentėdavo.

Fija žiūrėjo į jį skaudama širdimi — Frenkas turėjo kažkokio nežaboto atšiaurumo, bus dėl jo bėdos. Kad bent kiek jie su Pėdžių sutartų! Bet amžinai vienam viskas atrodo priešingai negu kitam, ir ginčijasi nuolat. Gal Frenkas per daug ja rūpinasi, per daug prie jos prisirišęs. Jei taip, ji pati kalta. Bet tai reiškia, kad jis myli ją, turi gerą širdį. Nori bent kiek palengvinti jai gyvenimą. Ir vėl Fija sugavo save laukianti nesulaukianti dienos, kada Megė paūgės ir nukels tą naštą Frenkui nuo pečių.

Ji pasiėmė nuo stalo lempą, bet paskui vėl padėjo ir priėjo prie sūnaus — tupėdamas prieš krosnį, Frenkas kišo malkas į didelę pakurą, klibino krosniakaištį. Per baltas jo rankas ėjo ryškios venos, gražios plaštakos buvo nenuplaunamai pajuodusios. Droviai ištiesusi ranką, Fija švelniai nubraukė jam nuo akių tiesius juodus plaukus; tik tokią glamonę sau leido.

— Labanaktis, Frenkai, ačiū tau.

Ant sienų šoko ir blaškėsi lempos šešėliai, kai Fija tyliai ėjo iš miegamojo į miegamąjį.

Frenkas ir Bobas miegojo arčiausiame kambaryje; Fija be garso stumtelėjo duris, aukštai pakėlė lempą, ir toji apšvietė dvigulę lovą kampe. Bobas tysojo aukštielninkas, išsižiojęs, virpėdamas ir krūpčiodamas kaip šuo; ji priėjo prie lovos ir pavertė jį ant dešiniojo šono, kol košmaras dar neįsisiautėjęs, ir kiek pastovėjo žiūrėdama. Koks panašumas į Pedį!

Gretimame kambaryje Džekas ir Hiujis kone pinte susipynę. Šitie tai tikri išdykėliai! Nuolat ką nors iškrečia, bet ne iš piktumo. Ji norėjo juos išskirti ir patvarkyti patalą, bet ryškiai rudos garbanotos galvos nesidavė perskiriamos. Fija atsiduso, tesižinai. Ir kaip jie gali pailsėti per naktį šitaip miegodami, — bet jie, regis, nuo to klestėte klesti.

Kambarys, kur miegojo Megė ir Stiuartas, buvo per tamsus ir liūdnas tokiems mažiems vaikams. Sienos nudažytos niūria ruda spalva, ant grindų rudas linoleumas, nė jokio paveikslėlio ant sienų. Kaip ir kituose miegamuosiuose.

Stiuartas buvo apsisukęs atžagariai, ir iš po antklodės tebuvo matyti naktiniais marškiniais aptemptas užpakaliukas ten, kur turi būti galva; veidas ir vėl prispaustas prie kelių, kaip jis ir neuždūsta. Fija atsargiai pakišo ranką po antklode ir sustingo. Vėl šlapias! Ką gi, iki ryto jau ir pagalvė būtinai bus šlapia. Jis visada taip, apsisuka ir vėl apsišlapina. Na bet iš penkių sūnų tik vienas slapukas — dar ne taip blogai.

Megė buvo susirangiusi į kamuoliuką, įsikišusi Į burną nykštį. Skudurėliais suraišioti plaukai išsidraikę aplinkui. Vienintelė duktė. Fija tik probėgšmais nužvelgė ją ir išėjo; Megė jai ne paslaptis, ji bus moteris. Fija žinojo, kas jos laukia, ir nei pavydėjo jai, nei jos gailėjo. Sūnūs kas kita; kiekvienas iš jų — stebuklas, atsiradęs iš jos, moters, kūno. Sunku, kai nėra kas padeda namuose, bet sūnus verta auginti. Tarp sau lygių Pedis yra daugiausia gerbiamas kaip tik dėl jų. Augink sūnus, tai būsi tikras vyras.

Fija tyliai uždarė savo miegamojo duris ir pastatė lempą ant komodos. Mikliais pirštais atsisagstė daugybę mažų sagučių nuo aukštos apykaklės iki klubų, paskui nusitraukė žemyn rankoves. Taip pat nusismaukusi apatinį, tik dar tebeglausdama jį prie krūtinės, apsivilko ilgus flanelinius naktinius marškinius. Ir tik tada, jau padoriai slepiama drabužio, nusimovė apatinį, kelnaites ir nestipriai suvarstytą korsetą. Ant pečių pasklido auksaspalviai plaukai — ji paleido kietai susuktą mazgą ir, išėmusi visus segtukus, sudėjo juos į kriauklę ant komodos. Net ir plaukams, tokiems gražiems, tankiems ir žvilgantiems, labai tiesiems, nebuvo duodama laisvės — Fija užkėlė rankas ir pradėjo skubiai pintis juos į kasą. Paskui pasisuko į lovą, nejučia užgniaužusi kvapą, bet Pedis miegojo, ir ji su palengvėjimu atsiduso. Ne dėl to, kad būtų buvę nemalonu, kai Pedžiui užeidavo noras, nes jis mylėdavo droviai, švelniai, dėmesingai. Jei Megė būtų bent pora trejetu metų vyresnė... bet dabar turėti daugiau vaikų būtų pernelyg sunku.

2

Sekmadieniais, kai Klieriai važiuodavo į bažnyčią, Megė turėdavo pasilikti namie su kuriuo nors vyresniu berniuku, ir ji laukė dienos, kai jau bus didelė ir taip pat galės važiuoti. Padrikas Klieris manė, kad mažų vaikų nėra ko vežtis į svetimus namus, net jeigu tai Dievo namai. Kai Megė pradės eiti į mokyklą ir išmoks tyliai sėdėti, jai bus galima ir į bažnyčią. Bet ne anksčiau. Taigi kiekvieno sekmadienio rytą Megė labai nelaiminga stovėdavo prie vartų po akacijų krūmu ir žiūrėdavo, kaip visi sėdasi į seną dviratį vežimą, o brolis, paliktas prie jos, dedasi, kad jam baisiausiai smagu išvengti pamaldų. Vienintelis iš Klierių, kuris tikrai džiaugdavosi atsiskyręs nuo šeimos, buvo Frenkas.

Religija buvo neatsiejama Pedžio gyvenimo dalis. Kai jis vedė Fiją, katalikų kunigai buvo nepatenkinti, nes Fija priklausė Anglikonų bažnyčiai; nors dėl Pedžio ji atsižadėjo savo tikėjimo, pereiti į jo tikėjimą nesutiko. Sunku pasakyti kodėl — gal dėl to, kad buvo iš Armstrongų, senos pirmųjų atkilėlių, tikrų anglikonų giminės, o Pedis tik skurdžius emigrantas iš Airijos, ir dar ne iš angliškosios jos dalies. Armstrongai apsigyveno Naujojoje Zelandijoje gerokai anksčiau už pirmuosius „oficialius” kolonistus ir dėl to buvo laikomi aristokratais. Jų akimis žiūrint, Fijos santuoka buvo gėdingas mezaliansas.

Naujosios Zelandijos Armstrongų klaną įkūrė Roderikas Armstrongas, ir labai savotiškai.

Viskas prasidėjo nuo įvykio, atsiliepusio aštuonioliktojo šimtmečio Anglijai daugeliu nenumatytų pasekmių — nuo Amerikos Nepriklausomybės karo. Kasmet iki 1776 metų į Virdžiniją ir Šiaurės bei Pietų Karoliną buvo atgabenama daugiau kaip tūkstantis smulkių Britanijos kriminalinių nusikaltėlių, parduotų pagal sutartį darbams, ne ką geresniems už vergiją. To meto britų teisingumas buvo rūstus ir nepalenkiamas: už žmogžudystę, padegimą, paslaptingą „čigonavimo” nusikaltimą ir daugiau kaip šilingo vagystę buvo kariama. Už menkesnius nusižengimus buvo tremiama į Ameriką iki gyvos galvos.

Tačiau kai 1776 metais kelias į Ameriką buvo užkirstas, Anglija atsidūrė nepavydėtinoje padėtyje: nusikaltėlių greitai daugėjo, o išgabenti jų nebebuvo kur. Visi kalėjimai buvo kimšte prikimšti, o kas į juos nebetilpo, tuos suvarė į senus nebenaudojamus laivus, pūvančius upių žiotyse. Reikėjo ko nors griebtis, ir buvo griebtasi. Labai nenoriai, kadangi dėl to teko išleisti keletą tūkstančių svarų, kapitonui Artūrui Filipui buvo įsakyta plaukti į Didžiąją Pietų Žemę. Ėjo 1787 metai. Jo vienuolikos laivų flotilėje išplaukė daugiau kaip tūkstantis nuteistųjų, taip pat jūreivių, karininkų ir jūrų pėstininkų. Toli gražu ne šlovinga laisvės ieškotojų kelionė. Baigiantis 1788 metų sausiui, praėjus aštuoniems mėnesiams, kai buvo iškeltos burės Anglijoje, flotilė atplaukė į Botani Bėjų. Jo Beprotiškoji Didenybė Jurgis Trečiasis įsigijo naują sąvartyną savo visuomenės atmatoms — Naujojo Pietų Velso koloniją.

1801 metais Roderikas Armstrongas, vos sulaukęs dvidešimties, buvo nuteistas ištremti iki gyvos galvos. Vėlesnės Armstrongų kartos tvirtino, kad jis buvo kilęs iš Somerseto diduomenės, kuri prarado turtus, įsivėlusi į Amerikos revoliuciją, ir kad buvo išvis nekaltas, bet niekas iš jų nepasistengė atsekti įžymiojo protėvio kilmės. Visi tik šildėsi jo šlovės atspindžiuose ir kiekvienas nuo savęs pridurdavo apie jį kokį pramaną.

Kad ir kokios kilmės ir padėties Anglijoje, jaunasis Roderikas Armstrongas buvo tikras padūkėlis. Per visą tiesiog neapsakomą aštuonių mėnesių kelionę iki Naujojo Pietų Velso jis buvo užsispyręs, nesukalbamas kalinys, bet vėliau laivo vyresnybė jį pamėgo už nesutikimą numirti. 1803 metais, kai laivai atplaukė į Sidnėjų, jis ėmė dar pasiučiau elgtis, todėl buvo nugabentas į Norfolko salą, į nepataisomųjų kalėjimą. Jo įveikti nebuvo galima jokiais būdais. Jį marino alkiu, buvo įgrūdę į tokią mažą kamerą, kur neįmanoma nei sėdėti, nei stovėti, nei gulėti; plakė rykštėmis, kol iš jo pasidarė kruvina košė; buvo prirakinę grandinėmis jūroje prie uolos, tegu springsta. O jis tik juokėsi iš savo kankintojų — vieni kaulai ir oda, dengiama nešvarių skarmalų, visai be dantų, kūnas raižyte išraižytas randų, bet nušviestas iš vidaus pagiežos ir pasipriešinimo liepsnos, kurios, atrodė, niekas negali užslopinti. Kiekvienai naujai dienai auštant, jis įsakydavo sau nemirti, o dienai praėjus juokdavosi triumfuodamas, kad tebėra gyvas.

1810 metais Roderikas Armstrongas, sukaustytas viena grandine su kitais katorgininkais, buvo nusiųstas į Van Deimeno Žemę kirsti kelio kietame kaip geležis smiltainyje per dykumą už Hobarto. Pirmai progai pasitaikius, jis prakirto savo kapliu skylę sargybos viršininko krūtinėje; paskui su dešimčia tokių pat kaip jis kalinių sudorojo dar penkis sargybinius, gabalėlis po gabalėlio pjaustydami jiems mėsą nuo kaulų, kol tie išleido paskutinį kvapą staugdami nuo baisiausių kančių. Juk ir katorgininkai, ir jų prižiūrėtojai jau buvo žvėrys, primityvūs padarai, netekę žmogiškų jausmų. Roderikas Armstrongas negalėjo šiaip sau pabėgti, palikdamas savo kankintojus sveikus ar staigiai nužudytus, kaip negalėjo susitaikyti su kalinio dalia.

Vienuolika vyrų, palaikydami jėgas atimtu iš sargybinių romu, duona ir džiovinta mėsa, nusigavo daugelį mylių per miškus, lediniam lietui pliaupiant, ir atėjo į banginių žūklės uostą Hobartą; čia pavogę barkasą leidosi per Tasmano jūrą be maisto, vandens ir be burių. Kai bangos išmetė barkasą į dyką Naujosios Zelandijos Pietų salos vakarinį krantą, gyvi tebuvo Roderikas Armstrongas ir dar du vyrai. Apie tą neįsivaizduojamą kelionę jis niekam nepasakodavo, bet žmonės pašnibždomis pakalbėdavo, kad tie trys išliko gyvi tik todėl, kad nužudė ir suvalgė savo silpnesnius bendrus.

Tai atsitiko praėjus devyneriems metams po Roderiko Armstrongo ištrėmimo iš Anglijos. Jis dar buvo jaunas, bet atrodė kaip šešiasdešimtmetis. Kai Naujojoje Zelandijoje nuo 1840 metų ėmė kurtis pirmieji persikėlėliai, gavę oficialų leidimą, Armstrongas jau buvo užgyvenęs geras žemes Pietų salos Kenterberio apygardoje, „vedęs” maorę ir tapęs tėvu trylikos gražių vaikų, pusiau polineziečių. Apie 1860 metus Armstrongai jau buvo aristokratai, leido sūnus mokytis į privilegijuotas Anglijos mokyklas ir savo suktumu bei godumu ne kartą įrodė, kad tikrai yra neeilinio, pavojingo žmogaus palikuoniai. 1880 metais Roderiko vaikaitis Džeimsas sulaukė dukters Fionos, vienintelės dukters iš penkiolikos vaikų.

Fija gal ir pasigesdavo griežtesnių protestantiškų apeigų, įprastų iš vaikystės, bet niekam to nesisakė. Pedžio religinius įsitikinimus ji visai pakentė ir eidavo su juo klausyti mišių, taip pat žiūrėjo, kad ir vaikai garbintų tik katalikų Dievą. Bet katalikų tikėjimo taip ir nepriėmė, todėl kasdienybė nebuvo labai šventa, jai trūko tokių bruoželių kaip malda susėdus prie stalo ir einant gulti.

Be tos vienintelės kelionės į Vehainą prieš pusantrų metų, Megė niekur nebuvo toliau nuo namų kaip daržinė ir kalvė slėnyje. Tą rytą, kai pirmą kartą turėjo eiti į mokyklą, ji taip jaudinosi, jog išvėmė, ką buvo suvalgiusi pusryčių, ir reikėjo ją vėl, nusivedus į miegamąjį, nuprausti ir perrengti. Gražutį naują mėlyną jūreivišką kostiumėlį su didele balta apykakle žemėn, ir vėl ji su savo bjauria ruda pusvilnone suknele sagutėmis susegtu stačiu kaklu, tokiu ankštu, kad net smaugia.

— Ir dėl Dievo meilės, Mege, kitąkart, kai pajusi, kad vemsi, tuoj sakyk! Nesėdėk, kol jau bus po viskam ir man reikės tą bjaurastį valyti ir plauti! O dabar paskubėk, nes jei nueisi po skambučio, sesuo Agata tikrai tave prilups. Gražiai elkis ir klausyk brolių!

Kai Fija pagaliau išleido Megę pro duris, įdavusi seną krepšelį su priešpiečiais — duonos su uogiene, Bobas, Džekas, Hiujis ir Stiuartas jau net trypė iš nekantrumo prie vartų.

— Greičiau, Mege, pavėluosimi — šūktelėjo Bobas, sukdamas į kelią.

Megė bėgom pasileido broliams iš paskos.

Buvo truputis po septynių, ir švelni ryto saulė šildė jau kelias valandas; rasa nuo žolės buvo nenudžiūvusi tik pačiame šešėlyje. Vehaino kelias buvo ratų vėžės, dvi tamsiai raudono molio juostos, atskirtos ryškios žalumos rėžio. Iš abiejų pusių aukštoje žolėje žydėjo daugybė baltų kalijų ir oranžinių nasturtų, jos augo palei tvarkingas medines tvoras, trukdančias įkelti koją į svetimą nuosavybę.

Bobas visada eidavo į mokyklą dešiniųjų tvorų viršumi, veršenikę užsidėjęs ant galvos, užuot nešęsis ant nugaros. Kairioji tvora priklausė Džekui, o trims mažiesiems Klieriams liko pats kelias. Iš daubos, kur stovėjo kalvė, užlipę ant ilgo stataus kalno, kur kirtosi Robertsono ir Vehaino keliai, jie pridusę stabtelėjo valandėlę, ir penkios ryškios galvelės sušvito plunksninių debesų fone. Dabar geriausias kelio gabalas — į pakalnę; jie susiėmė už rankų ir nušokavo žemyn žaliu, gėlėmis apaugusiu šlaitu, gailėdamiesi, kad nėra laiko pralįsti pro pono Čepmeno tvoros apačią ir nusiridenti žemyn kaip akmenukams.

Nuo Klierių namų iki Vehaino buvo penkios mylios, ir kai Megė pamatė tolumoje telegrafo stulpus, jai buvo visai pakirtę kojas ir nusmukusios kojinės. Klausydamasis, ar dar negirdėti varpelio, Bobas nekantriai žvilgčiojo, kaip ji bidzena iš paskos, vis pasitempdama kelnaites ir gaudydama kvapą. Išraudęs veidelis po plaukų kupeta neįprastai nublyško. Atsidusęs Bobas padavė savo veršenikę Džekui ir pasitrynė delnus į kelnes.

— Eikš, Mege, panėšėsiu ant kupros, — suniurnėjo jis, piktai žvelgdamas į brolius — tegu nemano, kad jis praskydo.

Megė užsiropštė jam ant nugaros, prisitraukė aukščiau, kad galėtų kojomis apsikabinti liemenį, ir palaimingai priglaudė galvelę prie brolio kaulėto peties. Dabar jau patogiai galėjo pasižiūrėti į Vehainą.

O pasižiūrėti nelabai buvo į ką. Vehainas, išsimėtęs abipus gudronuoto kelio, buvo iš tikro didelis kaimas. Didžiausias namas čia viešbutis, dviejų aukštų, su kiltine stogine, dengiančia nuo saulės šaligatvį prie namo; toliau ši stoginė, laikoma stulpų, ėjo palei visą nutekamąjį griovį. Antras didelis pastatas buvo parduotuvė, kuri taip pat galėjo pasigirti stogine ir dar dviem ilgais mediniais suolais praeiviams pailsėti po visokių prekių prigrūstomis vitrinomis. Priešais savivaldybę stovėjo vėliavos stiebas, o jo viršūnėje plakėsi nušiurusi, išblukusi valstybinė vėliava. Garažų miestely nebuvo, nes dar labai nedaug kas turėjo ekipažus su varikliu, užtat netoliese nuo savivaldybės stovėjo kalvė, už jos arklidės ir degalinė greta lovio arkliams girdyti. Vienintelis pastatas visoje gyvenvietėje, kuris iš tikrųjų krito į akį, buvo keista ryškiai žydra labai neangliškos išvaizdos kavinė; visi kiti namai buvo nudažyti nuosaikia ruda spalva. Greta viena kitos stovėjo miesto mokykla ir anglikonų bažnyčia, o tiesiai priešais — Šventosios Širdies vienuolyno bažnyčia ir parapijos mokykla.

Klieriams skubant pro parduotuvę, suskambo katalikų mokyklos varpelis, ir tuoj storesniu balsu jam atsiliepė didelis varpas ant stulpo priešais miesto mokyklą. Bobas pasileido risčia, ir jie įbėgo į žvyruotą kiemą, kai apie penkiasdešimt vaikų jau rikiavosi į eiles priešais nedidukę vienuolę, turinčią rankoj ploną lanksčią rykštę, aukštesnę už ją pačią. Nelaukdamas paliepimo, Bobas nusivedė saviškius pro mokinių eiles ir sustojo pakrašty, įsmeigęs akis į rykštę.

Kad Šventosios Širdies vienuolynas dviejų aukštų, ne iškart buvo matyti, nes jis stovėjo gan atokiai nuo kelio už tvoros. Viršutiniame aukšte gyveno keturios Gailestingųjų seserų ordino vienuolės; vienos, ekonomės, vaikai niekada nematydavo; trys dideli kambariai apačioje buvo mokyklos klasės. Apie visą tą stačiakampį ėjo plati dengta veranda — kai lydavo, vaikams čia buvo leidžiama ramiai pasėdėti per pertraukas ir suvalgyti priešpiečius, o saulėtomis dienomis buvo uždrausta ir koją įkelti. Keli dideli figmedžiai teikė pavėsį erdviam kiemui, o už namo, kiek slėsniau, buvo apskrita pievelė, vadinama „kriketo aikštele”, nes ten ir buvo žaidžiamas kriketas.

Nekreipdami dėmesio, kad iš jų patyliukais kikena vaikai rikiuotėje, Bobas ir jo broliai nė nepakrutėjo, kol visi suėjo į vidų, seseriai Ketrinai išklerusiu mokyklos pianinu barbenant „Tėvų tikėjimą”. Tik tada, kai už durų pradingo paskutinis vaikas, sesuo Agata, kuri lig tol stovėjo kaip įbesta, žengė prie laukiančių Klierių, o jos sunkūs vilnoniai sijonai valdingai šlavė kiemo žvyrą.

Megė žiūrėjo išvertusi akis, nes pirmąsyk matė vienuolę. Ir tikrai buvo į ką pažiūrėti: trys lopinėliai gyvo kūno — veidas ir rankos, o daugiau akinamai baltas krakmolytas gobtuvas ir antkrūtinis virš juodų juodžiausio plačių plačiausio drabužio klosčių, drūtas liemuo apjuostas plačiu odiniu diržu, o nuo jo sagties — metalinio žiedo — nukaręs stambus medinis rožinis. Sesers Agatos oda buvo pasidariusi raudona nuo itin smarkaus prausimosi ir dėl to, kad aštrūs kaip peilio ašmenys gobtuvo kraštai taip apverždavo veidą, jog tarsi atskirdavo jį nuo kūno ir vargiai begalėjai jį pavadinti veidu; ant smakro, kuris negailestingai gobtuvo spaudžiamas buvo pasidaręs dvigubas, kuokštais žėlė gyvaplaukiai. Lūpų visai nebuvo matyti, iš rūpesčio buvo sučiauptos taip kietai, kad atrodė tik brūkšnys — nelengva būti Kristaus sužadėtine šitoje kolonijoje pasaulio krašte, kur net metų laikai mainosi atžagariai, kai įžadus esi davus prieš penkiasdešimt metų mieloje malonioje Kilarnio abatijoje. Abiejose nosies pusėse raudonavo dvi dėmelės, žiauriai įspaustos apskritų plieniniais rėmeliais akinių, iš už kurių įtariai ir piktai žvelgė blyškiai mėlynos akys.

— Na, Robertai Klieri, kodėl pavėlavot? — suriko sesuo Agata sausu, anaiptol nebe airišku balsu.

— Dovanokit, sesuo Agata, — visas sustingęs atsakė Bobas, neatitraukdamas melsvai žalių akių nuo siūbuojančios rykštės galiuko.

— Kodėl pavėlavot? — pakartojo ji.

— Dovanokit, sesuo Agata.

— Pirma naujų mokslo metų diena, Robertai Klieri, tai aš manyčiau, kad bent jau šiandien galėjai pasistengti ateit laiku.

Megė drebėjo, bet sukaupė drąsą.

— Ak, nepykite, viskas per mane, — sucypė ji.

Blyškiai mėlynos akys nukrypo nuo Bobo ir ėmė skvarbyti Megę, o toji stovėjo žvelgdama kuo nekalčiausiai, nes nežinojo, kad sulaužė pirmąją taisyklę, kurios reikia laikytis mirtinoje dvikovoje, nesibaigiančioje tarp mokinių ir mokytojų: nesakyk, kol nepaklaus. Bobas staigiai įspyrė jai į koją, ir ji pašnairavo į brolį nieko nesuprasdama.

— Kodėl per tave? — paklausė vienuolė: taip atšiauriai su Mege niekas nebuvo kalbėjęs.

— Na aš prie stalo susivėmiau, ir viskas perėjo iki pat kelnaičių, tai mama mane turėjo nuprausti ir pervilkti kitais drabužėliais, todėl ir pavėlavom, — be užuolankų paaiškino Megė.

Sesers Agatos išraiška liko kaip buvus, tik lūpos ištįso it ištempta iki galo spyruoklė ir kiek palinko rykštės galiukas.

— Kas čia tokia? — paklausė ji Bobą taip, tarsi Megė būtų koks nematytas bjaurus vabalas.

— Dovanokit, sesuo Agata, čia mano sesuo Megana.

— Tai ateičiai jai išaiškink, Robertai, kad yra tokių dalykų, apie kuriuos tikri džentelmenai ir damos nekalba. Ir nieku gyvu niekada negalima minėti jokio apatinio drabužio, vaikai iš padorių namų savaime turėtų šitai žinoti. Ištieskit rankas, visi.

— Bet, sesuo Agata, čia aš kalta! — graudžiai sušuko Megė, tiesdama rankutes delnais į viršų, kaip buvo mačiusi tūkstantį kartų namuose brolius darant juokais.

— Nutilk! — pro dantis iškošė pasisukdama į ją sesuo Agata. — Man visiškai vis tiek, kuris iš jūsų kaltas. Pavėlavote, todėl visi turite būti nubausti. Šeši kirčiai, — paskelbė ji nuosprendį lygiu balsu, net pasigardžiuodama.

Siaubo apimta žiūrėjo Megė, kaip Bobas tvirtai laiko ištiestas rankas, o ilga rykštė švilpčioja taip greitai, kad nespėji nė akimis susekti, ir šaižiai pliaukši į delną, į švelnų jautrų minkštimą. Po pirmo kirčio iššoko raudonas rumbas; kitas kirtis kliuvo prie pat pirštų, į dar jautresnę vietą, ir trečias — į pirštų galiukus, kur odoje daugiausia jautrių taškelių, nebent tik lūpose jų dar daugiau. Sesuo Agata žinojo, ką daro. Dar trys kirčiai kliuvo antrajai Bobo rankai, paskui sesuo Agata ėmėsi Džeko, kuris stovėjo greta. Bobas išblyško, bet nei aiktelėjo, nei sukrutėjo, taip pat laikėsi ir kiti broliai, kai atėjo jų eilė, net tykus ir švelnus Stiuartas.

Kai rykštė pakilo virš Megės rankučių, ji nejučia užsimerkė, kad nepamatytų, kaip nusileis. Tačiau skausmas buvo lyg sprogimas, delną sakytum ugnis nudegino iki pat kaulo, nutvilkė iki alkūnės, ir tada rėžė kitas kirtis, o kai skausmas pasiekė petį, paskutinis kirtis per pirštų galelius, smilktelėjęs tuo pačiu keliu, nudiegė širdį. Megė kietai sukando apatinę lūpą, iš gėdos ir išdidumo neleido sau pravirkti ir buvo taip įniršusi ir pasipiktinusi dėl neteisybės, jog nedrįso atsimerkti ir pažvelgti į seserį Agatą; pamoka pasiekė tikslą, nors iš esmės ne tą, kurio norėjo sesuo Agata.

Skausmas nutyko tik per priešpiečius. Visą rytą Megė pratūnojo baimės ir glumo migloje, nieko nesuprasdama, kas aplinkui sakoma ir daroma. Įgrūsta į paskutinį suolą mažųjų klasėje, ji iki pat ilgosios pertraukos nematė, kas sėdi greta; ir pertrauka neatnešė palengvėjimo — ji susitraukusi stovėjo Bobui ir Džekui už nugarų kiemo kampe. Tiktai Bobui griežtai paliepus, suvalgė motinos įdėtą duoną su agrastų uogiene.

Kai vėl paskambino pamokoms ir Megė susirado vietą rikiuotėje, akys jau buvo prasiblaiviusios ir ėmė suvokti, kas dedasi aplink. Gėda dėl bausmės dar graužė nė kiek ne mažiau, bet ji laikė galvą iškėlusi ir dėjosi nepastebinti, kaip kitos mergaitės kuždasi, kumščiodamos viena kita.

Sesuo Agata stovėjo priešais rikiuotę su savo rykšte, sesuo Diklena slankiojo vaikams už nugarų, sesuo Ketrina, atsisėdusi prie pianino, kuris stovėjo prie jaunesniųjų mokinių klasės durų, pradėjo skambinti „Pirmyn, Kristaus kariai” pabrėžtinai maršo taktu. Iš tiesų tai buvo protestantų giesmė, bet per karą pasidarė visiems bendra. Mieli vaikučiai žygiuoja, tarsi iš tikrųjų būtų kareivėliai, didžiuodamasi pagalvojo sesuo Ketrina.

Sesuo Diklena buvo tiksli sesers Agatos kopija, tik penkiolika metų jaunesnė, o sesuo Ketrina vienintelė iš visų trijų vienuolių dar turėjo šį tą žmogiška. Ji buvo tik trisdešimties su trupučiu, aišku, airė, ir įsiliepsnojęs jos uolumas dar nebuvo visai užgesęs; jai dar teikė džiaugsmo mokymas, ir susižavėjusiuose į save atkreiptuose veideliuose tebematė nemarųjį Kristaus paveikslą. Bet ji mokė vyresniuosius vaikus, kurie, sesers Agatos manymu, jau buvo ganėtinai gavę mušti, kad net tokios jaunos ir atlaidžios mokytojos priežiūroje elgtųsi gerai. Pati sesuo Agata mokė mažiausius, idant saviškai suformuotų to žalio molio protus ir širdis, vidurinės klasės buvo paliktos seseriai Diklenai.

Saugiai pasislėpusi paskutiniame suole, Megė išdrįso žvilgtelėti į greta sėdinčią mergytę. Į baikštų jos žvilgsnį atsakė plati bedantę šypsena, išsprogintos didelės juodos akys tamsiame, kiek blizgančiame veide. Ji tiesiog pakerėjo Megę, pripratusią prie šviesios odos, nes netgi Frenkas, nors tamsiaakis ir tamsiaplaukis, odą turėjo labai baltą; ir suolo draugė pasirodė Megei pati gražiausia mergaitė pasaulyje.

— Kuo tu vardu? — puse burnos sumurmėjo tamsioji gražuolė — ji graužė pieštuko galą ir spjaudė atplaišėles į tuščią įdubą, skirtą rašalinei.

— Megė Klieri, — pašnibždom atsakė jai Megė.

— Kas ten dabar! — pasigirdo sausas šaižus balsas nuo pirmųjų suolų.

Megė krūptelėjo, suglumusi apsidairė. Dusliai stuktelėjo dvidešimties vaikų vienu kartu padėti pieštukai, tyliai sušnarėjo pastumti į šoną brangūs popieriaus lapeliai, kad slapčiom būtų galima pasidėti ant suolo alkūnes. Megei širdis apmirė pajutus, kad visi į ją žiūri. Tarpusuoliu skubinosi sesuo Agata; Megę apėmė tokia didelė baimė, kad jei tik būtų buvę kaip, būtų dūmusi lauk kiek kojos neša. Bet už nugaros buvo viduriniosios klasės pertvara, iš abiejų pusių supo suolai, o priešais stovėjo sesuo Agata. Megės rankos ant suolo gniaužėsi nuo stingdančios baimės, iš susitraukusio veidelio į vienuolę žvelgė didžiulės akys.

— Tu kalbėjaisi, Megana Klieri?

— Taip, sesuo Agata.

— Ir ką gi tu sakei?

— Pasisakiau savo vardą ir pavardę, sesuo Agata.

— Savo vardą ir pavardę! — pašaipiai pakartojo vienuolė apžvelgdama vaikus, tartum ir jie būtų turėję jausti tokią pat panieką. — Mat, vaikai, kokia mums garbė! Mūsų mokykloje atsirado dar viena iš Klierių padermės ir nebeiškenčia neapsiskelbusi, kas ji tokia! — Ji vėl atsisuko į Megę. — Atsistok, tu laukine neišmanėle, kai su tavim kalbuos! Ir ištiesk rankas.

Megė sunkiai atsistojo, ilgos garbanos švystelėjo per veidą ir vėl nukrito už nugaros. Ji desperatiškai gniaužė sunertas rankas, bet sesuo Agata nė nepakrutėjo, tik stovėjo ir laukė, laukė, laukė... Pagaliau Megė prisivertė ištiesti rankas, bet kai rykštė pakilo, atitraukė jas dusdama iš baimės. Sesuo Agata suleido pirštus į tankius Megės plaukus ant pakaušio ir prisitraukė ją artyn, visai prie pat siaubingų akinių.

— Ištiesk rankas, Megana Klieri!

Tie žodžiai buvo ištarti mandagiai, šaltai, negailestingai.

Megė išsižiojo ir apvėmė visą sesers Agatos abito priekį. Vaikai kaip vienas aiktelėjo pasibaisėję, sesuo Agata stovėjo raudonu iš įsiūčio ir nustebimo veidu, o ta šlykštynė lašėjo nuo juodų klosčių ant grindų. Tada ji puolė tvoti Megę rykšte kur pakliuvo, o Megė užsidengusi veidą rankomis gūžėsi kampe ir vis dar žiaukčiojo. Kai sesuo Agata taip pailso, kad jau nebekilo ranka su rykšte, ji parodė į duris.

— Eik namo, tu bjauri bukaprote, — ištarė ji, pasisuko ant kulnų ir išėjo pro sesers Diklenos klasę.

Megė paklaikusiu žvilgsniu susirado Stiuartą; jis linktelėjo tarsi sakydamas, kad eitų, kaip buvo liepta, jo švelnios žalsvos akys buvo kupinos gailesčio ir užuojautos. Šluostydamasi burną nosine, Megė vargais negalais pasiekė duris ir išėjo į kiemą. Iki pamokų galo dar buvo dvi valandos; ji apatiškai nukiūtino gatve, neturėdama jokios vilties, kad berniukai eis iš paskos, ir buvo pernelyg įsibaiminusi, kad susirastų, kur palaukti. Gaus eiti namo pati viena, gaus pati viską prisipažinti mamai.

Fija kone užgriuvo ant jos, sunkiai išėjusi pro virtuvės duris su pilna šlapių skalbinių pintine. Megė sėdėjo ant viršutinio verandos laiptelio nuleidusi galvą, ryškių garbanų galiukai buvo sulipę, suknytės priekis visas dėmėtas. Padėjusi sunkią naštą, Fija atsiduso, nusibraukė ant akių užkritusią plaukų sruogą.

— Na, kas nutiko? — paklausė ji alsiai.

— Aš apvėmiau seserį Agatą.

— O Viešpatie! — ištarė Fija, susidėjusi rankas ant klubų.

— Ir dar mane primušė su rykšte, — sušnabždėjo Megė pilnomis neišlietų ašarų akimis.

— Nieko sau dalykėliai, ką ir sakyti. — Fija sunkiai, net svyruodama pakėlė pintinę. — Ak, Mege, neišmanau, ką su tavim daryti. Palauksim, pažiūrėsim, ką tėtė pasakys.

Ir ji nuėjo per kiemą prie virvių, kur plevėsavo dar kita tiek skalbinių.

Megė iš lėto persibraukė per veidą delnais, valandėlę pažiūrėjo į nueinančią motiną, paskui atsistojo ir nužingsniavo takeliu kalvės link.

Kai ji pasirodė tarpdury, Frenkas buvo ką tik pakaustęs pono Robertsono kumelę ir vedė ją į gardą. Grįžtelėjęs pamatė Megę, ir jį užplūdo prisiminimai apie savo paties iškęstas mokykloje kančias. Kokia dar Megė mažutė, apvalutė, tokia miela ir tyra, bet jos akių žiburiai žiauriai užgniaužti ir žvilgsnyje užsislėpę tai, dėl ko norisi nužudyti seserį Agatą. Nužudyti iš tikrųjų, taip, suimti už dvigubo pagurklio ir pasmaugti... Įrankius žemėn, šalin prijuostę; jis greitai priėjo prie Megės.

— Kas atsitiko, pupute? — paklausė pasilenkęs jai prie veidelio.

Tartum nuodingi garai tvokstelėjo vėmalų smarvė, bet jis prisivertė nenusigręžti.

— O Fre... Fre... Frenkai! — suaimanavo Megė, veidas persikreipė, ir pagaliau, tarsi išgriovusios užtvanką, plūstelėjo ašaros. Ji apsikabino broliui kaklą ir stipriai prigludo, verkė ji tyliai, skausmingai — taip verkdavo visi Klierių vaikai, išaugę iš kūdikystės. Sunku į tokį verksmą žiūrėti, čia nieko nepadėsi nei meiliais žodžiais, nei bučiniais.

Kai Megė nurimo, jis paėmė ją į glėbį ir nusinešė ant kvapaus šieno prie pono Robertsono kumelės; abu sėdėjo užmiršę viską pasaulyje, o kumelė visai čia pat pešnojo šieną. Megės galvytė ilsėjosi Frenkui ant lygios nuogos krūtinės, susiviję tartum vijoklio ūseliai jos plaukai pakildavo į orą, kai kumelė prunkšdama iš pasitenkinimo pūstelėdavo į šieną.

— Kodėl ji mušė mus visus, Frenkai? — paklausė Megė. — Aš juk pasakiau, kad pavėlavom per mane.

Frenkas jau apsiprato su tuo kvapu, ir jam nebebuvo bjauru; jis ištiesė ranką, paglostė kumelei snukį, stumtelėjo į šalį, kai toji pernelyg smalsiai prisikišo artyn.

— Mes neturtingi, Mege, tai ir yra svarbiausia priežastis. Vienuolės nekenčia neturtingų mokinių. Kai ilgiau pabūsi toje šlykščioje jos mokykloje, pamatysi, kad sesuo Agata ne tik ant Klierių užsisėdusi, bet ir ant Maršalų, ir Makdonaldų. Mes visi neturtingi. O jei būtume turtingi ir važinėtume į mokyklą didele karieta kaip O’Brajenai, jos apie mus tupinėte tupinėtų. Bet kad mes negalim padovanoti bažnyčiai nei vargonų, nei auksu siuvinėtų rūbų, nei arklio su vežimaičiu vienuolėms — tai kas mes joms. Gali mums daryti ką tik nori.

Prisimenu, kartą sesuo Agata taip ant manęs užsiuto, kad rėkė nenutildama: „Ar nepravirksi tu, dėl Dievo meilės! Nors cyptelėk, Frensi Klieri! Jeigu suteiktum tą malonumą pasiklausyt, kaip tu staugi, nemuščiau tavęs taip smarkiai ir taip dažnai.”

Čia dar viena priežastis, dėl ko ji mūsų taip nekenčia; mat mes toli pralenkiam Maršalus ir Makdonaldus. Iš Klierių ji nė ašarėlės negali išspausti. O nori, kad keliaklupsti prieš ją šliaužiotume. Žinai, aš sakiau saviškiams, ką padarysiu, jei kuris ims žliumbti mušamas, tu taip pat tai įsidėk į galvą, Mege. Kad ir kaip tave priluptų, nemėgink nė aiktelėti. Ar verkei šiandien?

— Ne, Frenkai, — nusižiovavo ji, vokai nusviro, o nykštys nušliuožė per skruostą aklai ieškodamas burnos.

Frenkas paguldė ją ant šieno ir su šypsena niūniuodamas vėl nuėjo prie darbo.

Kai įėjo Pedis, Megė tebemiegojo. Tėvo rankos buvo mėšluotos ligi alkūnių — išmėžė šiandien pono Džermeno karvidę, — plačiakraštė skrybėle užsmaukta lig pat akių. Jis pasižiūrėjo, kaip Frenkas daužo ant priekalo vežimo ašį, o aplink jo galvą sūkuriuoja kibirkštys, paskui žvilgsnis nukrypo į šieną, kur susirietusi gulėjo duktė, o bėroji pono Robertsono kumelė kinkavo galvą viršum jos miegančio veidelio.

— Taip ir maniau, kad ji čia, — pasakė Pedis, nusviesdamas botagą ir vesdamas savo senąjį keršį į daržinės galą, į gardą.

Frenkas tik linktelėjo, pasižiūrėjo niūriai, kupinu abejonės ir nepasitikėjimo žvilgsniu, kuris taip erzindavo Pedį, ir vėl ėmėsi įkaitusios iki baltumo ašies; nuogi jo šonai blizgėjo nuo prakaito.

Nubalnojęs keršį, Pedis įvedė jį į gardą, pripylė vandens, paskui pataisė ėdesio — sumaišė avižų su sėlenom bei trupučiu vandens — ir sukrėtė į ėdžias. Gyvulys meiliai sužvengė ir nusekė akimis, kai jis nuėjo prie didelio lovio lauke ir nusivilko marškinius. Pedis nusimazgojo rankas, veidą, nusiprausė iki pusės, sušlapo ir kelnės, ir plaukai. Šluostydamasis seno maišo skiaute klausiamai pažvelgė į sūnų.

— Mama sakė, kad Megę išvarė namo. Ar nežinai, kas ten atsitiko?

Frenkas liovėsi kalęs ašį, ji jau buvo atvėsusi.

— Žiopliuke apvėmė seserį Agatą.

Skubiai sutramdęs šypsnį, Pedis valandėlę pažiūrėjo į tolimą sieną, paskui susivaldęs atsigręžė į Megę.

— Taip susijaudino nuo mokyklos, a?

— Nežinau. Šįryt jau namie vėmė, todėl visi susivėlino, nespėjo iki skambučio. Kliuvo visiems po šešis kirčius, bet Megė baisiai nusiminė — manė, kad reikėjo tik ją vieną nubausti. Po priešpiečių sesuo Agata ją vėl užsipuolė, ir mūsų Megė suvarė ant švaraus juodo jos abito kiek buvo suvalgiusi duonos su uogiene.

— Na ir paskui?

— Sesuo Agata ją atsakančiai prilupo ir parvarė namo.

— Ką gi, atkentėjo ganėtinai. Vienuoles aš labai gerbiu ir žinau, kad ne mums spręsti, ar jos teisingai ką daro, bet su rykštėm galėtų taip ir nesišvaistyti. Kas be ko, mokslus į mūsų bukas airiškas galvas reikia mušte įmušti, bet, šiaip ar taip, mažulė Megė juk buvo mokykloj pirmą dieną.

Frenkas apstulbęs spoksojo į tėvą. Lig šiol nė karto Pedis nebuvo kalbėjęsis su vyriausiuoju sūnumi kaip vyras su vyru. Iš to netikėtumo užmiršęs amžiną pagiežą, Frenkas suprato, kad nors Pedis išdidžiai giriasi sūnumis, Megę jis myli dar labiau už juos. Jis pajuto tėvui didelį palankumą ir nusišypsojo be įprastinio nepasitikėjimo.

— Ta mūsų mažiukė — tai bent!

Pedis atsainiai linktelėjo užsižiūrėjęs į Megę. Suprunkštė kumelė; Megė sukrutėjo, atsivertė aukštielninka ir atsimerkė. Kai pamatė greta Frenko stovintį tėvą, atsisėdo kaip įgelta, iš baimės net nubalo.

— Na, Mege, sunki diena tau buvo, ar ne, vaikuti?

Pedis priėjęs pasiėmė ją ant rankų ir net žioptelėjo užuodęs bjaurų kvapą. Bet tik truktelėjo pečiais ir stipriai ją prisiglaudė.

— Mane mušė, tėti, — prisipažino ji.

— Ką gi, kiek pažįstu seserį Agatą, tai nebuvo paskutinis kartas, — nusijuokė tėvas, keldamas ją sau ant peties. — Eime geriau, pažiūrėsim, gal mama turės katile karšto vandens tau išprausti. Smirdi dar labiau negu Džermeno tvartas.

Frenkas sustojęs tarpdury palydėjo akimis dvi ugnines galvas, švytuojančias take, paskui atsigręžė ir sutiko įsmeigtą į save romų kumelės žvilgsnį.

— Eime, bėriuke, parvesiu tave namo, — pasakė jis imdamas už apynasrio.

Sublogavimas Megei išėjo į gera. Sesuo Agata mušė ją kaip mušusi, bet saugumo sumetimais visuomet stovėdavo gerokai atokiau, todėl smūgiai būdavo nestiprūs ir rezultatas toli gražu ne toks, kokio ji norėjo.

Tamsiaplaukė tam pačiam suole buvo Tereza Anuncio, jauniausioji duktė italo, laikančio Vehaine žydrą kavinę. Ji buvo žioploka, todėl sesuo Agata ne itin kreipė į ją dėmesį, bet ne tokia jau žiopla, kad vis kristų vienuolei į akis. Kai Terezai išaugo dantys, ji taip išgražėjo, kad Megė negalėjo atsižavėti. Per pertraukas jos vaikštinėdavo po kiemą apsikabinusios viena kitą per liemenį, o tai reiškė, kad yra geriausios draugės ir kad niekam daugiau nevalia siekti kurios nors iš jų palankumo. O jau kalbos turėjo...

Kartą per ilgąją pertrauką Tereza nusivedė ją į kavinę ir supažindino su tėvais ir didžiaisiais broliais bei seserimis. Jie susižavėjo Megės liepsnojančiu auksu, kaip ji tamsiu jų grožiu, o kai pažvelgė į juos didelėmis su dailiais taškučiais pilkomis akimis, visi pasakė, kad ji tikras angeliukas. Iš motinos Megė buvo paveldėjusi kažkokį nenusakomą aristokratiškumą, ir kiekvienas tai iškart pajusdavo, pajuto ir Anuncijai. Kaip ir Tereza, jie šokinėjo apie ją, pavaišino stambiai supjaustytais bulvių traškučiais, išvirtais čirškančiame avienos lajuje, ir gabalėliu labai skanios, be kaulų žuvies, apvoliotos tešloje ir išvirtos tame pačiame garuojančiame kunkuliuojančiame lajuje kartu su bulvėmis, tik atskirame vielos tinklelyje. Megė dar niekad nebuvo ragavusi tokių gardžių valgių ir pagalvojo, kad būtų gerai kuo dažniau valgyti priešpiečius kavinėje. Bet dar reikėjo, kad tokį malonumą jai leistų mama ir vienuolės.

Namie Megė tiek ir tekalbėjo, kad „Tereza sako”, „O žinot, ką padarė Tereza”, kol pagaliau Pedis nebeiškentęs užriko, kad Terezos jam jau gana.

— Ir kam čia reikia trintis su tais italais, — ėmė bambėti jis, nes kaip ir visi britai instinktyviai nepasitikėjo tamsiaodžiais ateiviais nuo Viduržemio jūros pakrančių. — Italai tokie nešvarūs. Mege, dukrele, jie retai prausiasi, — nei šiaip, nei taip paaiškino, suglumęs nuo priekaištingo Megės žvilgsnio.

Frenkas, nesitveriantis iš pavydo, pritarė tėvui. Ir Megė namie jau mažiau bekalbėjo apie draugę. Bet namiškių nepalankumas draugystei negalėjo kliudyti, nes jos gyveno toli viena nuo kitos ir matydavosi tik mokykloje; Bobas ir kiti broliai buvo labai patenkinti, kad ji užsiėmusi su Tereza. Jie galėjo kaip pašėlę duotis po kiemą tartum sesers iš viso nebūtų.

Nesuprantami ženklai, kuriuos sesuo Agata rašydavo ir rašydavo klasės lentoje, pamažu ėmė darytis suprantami, ir Megė sužinojo, kad jeigu parašytas kryžiukas, vadinasi, reikia suskaičiuoti, kiek bus iš viso, o jeigu brūkšniukas, reikia atimti apatinius skaičius iš viršutinių, ir tada išeis mažiau, negu buvo iš pradžių. Ji turėjo nuovoką ir būtų buvusi gera, gal net puiki mokinė, jeigu būtų įstengusi įveikti baimę. Bet vos tik ją imdavo gręžti sesers Agatos akys, o sausas balsas staiga mesdavo klausimą, ji imdavo miksėti ir lementi ir visai nieko nesugalvodavo. Skaičiuoti jai buvo lengva, bet kai reikėdavo parodyti, kaip moka skaičiuoti atmintinai, ji negalėdavo prisiminti, kiek bus du ir du. Skaitymas atvėrė akis į nuostabiausią, kerintį pasaulį, ir Megė skaitydavo neatsiskaitydama, tačiau kai sesuo Agata pastatydavo skaityti garsiai, ji vargiai galėdavo ištarti „katė”, o ką jau kalbėti apie „miaukia”. Atrodė, ji niekad nesiliaus virpėjusi nuo kandžių sesers Agatos pastabų ar skaisčiai raudonavusi dėl to, kad visa klasė juokiasi. Juk kaip tik jos grifelinę lentelę sesuo Agata visada iškeldavo vaikams pasišaipyti, visada tik jos kruopščiai prirašytus popieriaus lapelius rodydavo prieš klasę kaip nešvarų ir netvarkingą darbą.

Turtingesnieji vaikai buvo laimingi, jie turėjo trintukus, o Megės trintukas buvo piršto galelis, ir jį paseilinusi imdavo trinti padarytą iš susijaudinimo klaidą, kol popierius nueidavo plonyčiais kirminiukais ir likdavo purvina dėmė. Prasitrindavo net skylės, šitaip daryti buvo griežčiausiai uždrausta, bet Megė iš nevilties griebdavosi bet ko, kad tik išvengtų sesers Agatos barimo.

Prieš ateinant į mokyklą Megei, pagrindinis sesers Agatos rykštės ir geluonies taikinys buvo Stiuartas. Tačiau Megė pasirodė už jį tinkamesnė, nes liūdnas Stiuarto ramumas ir beveik kaip šventojo atsajumas buvo kietas riešutas net seseriai Agatai. O Megė, nors ir didvyriškai stengėsi savo elgesiu nepažeminti Klierių, kaip buvo prisakęs Frenkas, vis dėlto drebėdavo ir raudonuodavo it burokas. Stiuartas labai jos gailėjo ir mėgino palengvinti jos dalią tyčia užsitraukdamas vienuolės pyktį ant savo galvos. Bet toji iškart pamatė jo gudrybę ir dar labiau užsiuto dėl to, kad Klieriai taip akivaizdžiai stoja vienas už kitą, net ir už mergaitę. Jeigu kas būtų paklausęs, kodėl gi ji taip griežia dantį ant Klierių, nebūtų galėjusi atsakyti. Bet senai vienuolei, graužiamai kartėlio, kad gyvenimas nuėjo taip, o ne kitaip, išdidžią ir jautrią Klierių šeimą buvo sunku pakęsti.

Didžiausia Megės nuodėmė buvo kairiarankumas. Kai per pirmą rašymo pamoką ji atsargiai paėmė į rankutę grifelį, sesuo Agata užpuolė ją kaip Cezaris galus.

— Megana Klieri, tuoj pat padėk grifelį! — sugriaudėjo jinai.

Šitaip prasidėjo jų didysis mūšis. Megė buvo beviltiška, nepagydoma kairiarankė. Kai sesuo Agata per jėgą įbruko jai grifelį į dešinę ranką ir apgniaužė pirštus taip kaip reikia, Megė sėdėjo palinkusi ties lentele, galva jai sukosi, ir buvo visai nežinia, kaip priversti tą niekam tikusią ranką daryti tai, ką liepia sesuo Agata. Sąmonė buvo kurčia, akla ir nebylė; tas nenaudingas priedas, dešinioji ranka, ne daugiau buvo susijęs su minčių tėkme kaip kojų pirštai. Toji ranka buvo kaip vieno kaulo, todėl Megė, brėždama liniją, nuvažiavo kažkur už lentelės krašto ir tarsi suparalyžiuota išmetė grifelį. Ko tik nedarė sesuo Agata, niekaip negalėjo priversti Megės dešiniosios rankos parašyti A. Megė slapčiom perimdavo grifelį į kairę ranką ir nepatogiai užstojusi alkūne lentelę išrašydavo visą eilę kuo gražiausių it nulietų A raidžių.

Mūšį laimėjo sesuo Agata. Rytą rikiuotėje ji pririšdavo Megei prie liemens kairiąją ranką virve, o atrišdavo tik trečią valandą, kai varpelis paleisdavo vaikus namo. Net per ilgąją pertrauką ji būdavo priversta valgyti, vaikščioti ir žaisti su kietai pririšta kairiąja ranka. Taip tęsėsi tris mėnesius, ir pagaliau ji išmoko rašyti kaip reikiant pagal sesers Agatos reikalavimus, nors rašysena buvo negraži. Kairioji ranka, kad Megė niekad ja nebesinaudotų, buvo rišama prie liemens dar du mėnesius; po to sesuo Agata sušaukė visą mokyklą poterių, kad padėkotų Visagaliam Dievui, kurio išmintis parodė Megei jos paklydimą. Dievo vaikai visi dešiniarankiai; kairiarankiai — velnio išperos, ypač jei jie dar ir rudaplaukiai.

Tais pirmaisiais mokyklos metais Megė neteko vaikiško putlumo ir labai suliesėjo, o paaugo visai nedaug. Ji įprato kramtyti nagus iki pat gyvuonies ir turėjo kęsti, kai sesuo Agata liepdavo apeiti visus suolus ištiesus rankas, kad vaikai pasižiūrėtų, kaip bjauriai atrodo nukramtyti nagai. O juk beveik pusė vaikų nuo penkerių iki penkiolikos metų kramtydavosi nagus visai kaip ir Megė.

Fiona gavo buteliuką alavijų sulčių ir ta karčia bjaurastim ištepė Megei pirštų galiukus. Visi namie turėjo žiūrėti, kad jų nenusiplautų, ir kai mokykloje mergaitės pastebėjo išdavikiškas rudas dėmes, ji iškentė ir šį pažeminimą. Kai tik įsikišdavo pirštą į burną, pajusdavo neapsakomą šlykštumą, tartum būtų paragavusi karbolio, su kuriuo plaudavo avis; nevilties pagauta ji ėmė trinti pirštus paseilindama nosinę ir kone kiaurai prasitrynę odą, bet didumą nuvalė. Pedis pasiėmė rykštę, daug švelnesnę nei sesers Agatos, ir gerokai pašokdino ją po virtuvę. Pedis vaikams nešerdavo nei per rankas, nei per veidą, nei per užpakalį, tiktai per kojas. Kojas skauda ne mažiau kaip kurią kitą vietą, o sužaloti vaiko nesužalosi. Bet nepaisydama nei alavijo, nei pajuokų, nei sesers Agatos ir tėvo rykščių, Megė graužė nagus kaip graužusi.

Visas jos gyvenimo džiaugsmas buvo draugystė su Tereza Anuncio, ir vien dėl jos pakentė mokyklų. Per pamokas Megė trokšte trokšdavo pertraukos, kai galės sėdėti po didžiuoju figmedžiu apsikabinusi su Tereza per liemenį ir kalbėtis, kalbėtis. Tereza pasakodavo apie savo nepaprastą iš toli atkeliavusią šeimą, savo lėles, kurių turėjo be skaičiaus, ir tikrą kinišką baltą su mėlynu arbatos servizą.

Pamačiusi tą servizą, Megė net žado neteko. Jis buvo iš šimto aštuonių daikčiukų — maželyčiai puodukai, lėkštės ir lėkštelės, arbatinukas ir cukrinė, ir ąsotėliai pienui bei grietinėlei, ir tokie mažučiukai peiliai, šakutės ir šaukštukai, kaip tik lėlėms. Tereza turėjo labai daug žaislų: ji buvo mažiausia iš vaikų, be to, augo italų šeimoje, kuri neslėpė karštos meilės vaikams ir negailėjo pinigų. Abi mergaitės žiūrėjo viena į kitą su baiminga pagarba ir pavydu, nors griežto kalvinistinio Megės auklėjimo Tereza nė kiek nepavydėjo. Tiktai gailėjosi draugės. Negalima pribėgti prie mamos, apsikabinti ir pabučiuoti? Vargšė Megė!

O Megė niekaip negalėjo sulyginti trumpos drūtos, visada šypsančios Terezos mamytės su savo liekna, rimta mama, todėl niekad nepagalvodavo: ak, kad mama mane apkabintų ir pabučiuotų. Ji tik pagalvodavo: ak, kad Terezos mama mane apkabintų ir pabučiuotų. Tačiau apie apkabinimus ir bučinius ji galvodavo daug mažiau negu apie kinišką arbatos servizą. Tokie plonyčiai, tiesiog peršviečiami, trapūs gražučiai indeliai! Ak, jei ji turėtų tokį servizą ir galėtų kasdien virti arbatėlę Agnesei, girdyti ją iš balto tamsiai mėlynais raštais puoduko su lėkštele!

Penktadienį per pamaldas senojoje bažnyčioje, išpuoštoje nuostabiais, keistais maorių drožiniais, maorių ištapytomis lubomis, Megė atsiklaupusi meldėsi, kad ir ji turėtų tokį kinišką mėlynai išgražintą arbatos servizą. Kai kunigas Heizas pakėlė monstranciją, Švenčiausiasis blausiai pažvelgė pro stiklą, apsuptą deimantinių spindulių, ir pasiuntė palaimą nulenkusiems galvas parapijiečiams. Visiems, išskyrus Megę, nes ji net nematė monstrancijos, o stengėsi prisiminti, kiekgi lėkštelių tame Terezos arbatos servize. Ir kai su vargonais didingai užgiedojo maorių choras, Megės galvelė svaigo nuo mėlynų tonų, visiškai svetimų katalikų tikėjimui ir Polinezijai.

Mokslo metai ėjo į pabaigą, artinosi gruodis ir Megės gimimo diena, po kurios prasideda tikra vasara, ir tada ji sužinojo, kaip brangiai reikia mokėti už tai, kad gautum, ko širdis trokšta. Ji sėdėjo ant aukštos taburetės netoli krosnies, o Fiona šukavo jai plaukus kaip paprastai išeinant į mokyklą. Sudėtingas tai buvo darbas. Megės plaukai iš prigimties sukosi, ir motina sakė, kad jai labai pasisekė. Mergaitėms, kurių plaukai tiesūs, labai sunku esą užaugus pasidaryti prašmatnią šukuoseną iš plonų nucibusių sruogų. Nakčiai beveik iki kelių ilgumo garbanas ji stipriai, iki skausmo tempdama, susukdavo ant skudurėlių, pasidarytų iš senos baltos paklodės, ir kiekvieną rytą Megė turėdavo lipti ant taburetės, kad motina atraišiotų tuos skudurėlius ir sušukuotų.

Fiona šukavo su senu sidabriniu šepečiu, imdama po vieną ilgą stipriai susiraičiusią garbaną, ir suko ant smiliaus, kol pasidarydavo stora blizganti dešrelė; tada atsargiai ištraukusi pirštą kresteldavo, ir pasidarydavo ilga, pavydėtinai standi garbana.

Šitai reikėdavo atlikti bent dvylika kartų, tada sukelti priekines garbanas ant viršugalvio, perrišti ką tik išlygintu baltu taftos kaspinu, ir Megė būdavo gatava. Visos kitos mergytės eidavo į mokyklą su kaselėmis, jas sugarbanodavo tik ypatingomis progomis, bet Fija šiuo atžvilgiu laikėsi tvirtai — Megė turi būti visą laiką su garbanomis, nieko, kad ir sunku ištaikyti tam laiko kas mielą rytą. Ji nė nenumanė, kad tie geri norai neina į gera, nes dukters plaukai ir taip buvo patys gražiausi visoje mokykloje. Pirštu prikišamai tai parodant kasdien, kilo tiktai pavydas ir neapykanta.

Megei skaudėjo, kai šukavo, bet ji buvo prie to įpratusi, nes neatsiminė dienos, kad taip nebūtų daroma. Tvirta Fijos ranka negailestingai braukė šepečiu susivėlusius plaukus. Megei pešė, net ašaros tryško, ir ji turėjo laikytis abiem rankom už taburetės, kad nenukristų. Tądien buvo pirmadienis, paskutinės mokslo metų savaitės pradžia, o gimimo diena jau tik už dviejų dienų; Megė sėdėjo įsikibusi į taburetę ir svajojo apie kinišką arbatos servizą, nors ir žinojo, kad ta svajonė neįgyvendinama. Toks servizas buvo Vehaino didžiojoje parduotuvėje, bet ji jau išmanė apie kainas ir suprato, jog tas daiktas tėvo kišenei neįperkamas.

Staiga Fiona šūktelėjo, ir taip neįprastai, kad Megė atsipeikėjo iš svajų, o vyrai, susėdę prie pusryčių stalo, smalsiai pakreipė galvas.

— Viešpatie švenčiausias! — ištarė Fija.

Pedis pašoko apstulbęs — dar nė karto nebuvo girdėjęs, kad žmona minėtų Viešpaties vardą be reikalo. Ji stovėjo laikydama vienoje rankoje Megės garbaną, kitoje iškėlusi šepetį, jos veidas buvo persikreipęs iš siaubo ir pasibjaurėjimo. Jas tuoj apstojo Pedis ir berniukai; ir Megė norėjo pasižiūrėti, kas nutiko, bet taip gavo su dygiuoju šepečio šonu, kad net apsiašarojo.

— Žiūrėk! — sušnibždėjo Fija Pedžiui, pakėlusi garbaną prieš saulę.

Saulėje plaukai suspindo auksu, ir Pedis iš pradžių nieko neįžiūrėjo. Paskui pamatė — per Fionos ranką keliauja kažkoks gyvis. Jis paėmė iš jos garbaną ir mirgančioje šviesoje pamatė dar ne vieną gyvį, įnikusį į savo darbą. Atskirus plaukus buvo kibte apkibusios mažos baltos kruopelės, o gyviai vis lipdė ir lipdė ant jų dar daugiau tų kruopelių. Megės plaukai buvo didelės veiklos arena.

— Utėlės! — pasakė Pedis.

Bobas, Džekas ir Stiuartas taip pat pasižiūrėjo ir kaip tėvas pasitraukė atokiau; tiktai Frenkas ir Fiona kaip užkerėti tebežiūrėjo į Megės plaukus, o Megė sėdėjo susitraukusi ir labai nelaiminga, nesuprasdama, kuo nusikalto. Pedis sunkiai klestelėjo į savo krėslą ir mirksėdamas įsistebeilijo į ugnį.

— Tai nuo tos nelemtos italiūkštės! — pagaliau ištarė jis ir piktai pažvelgė į žmoną. — Suskiai prakeiktieji, purvinų kiaulių gauja!

— Pedi! — pasipiktino Fija.

— Dovanok, kad keikiuos, mama, bet negaliu, — kai pagalvoju, kad šita italiūkštė apleido Megę utėlėmis, tai nors dabar pat einu į Vehainą ir ištrankau tą jo suskretusią kavinę į šipulius! — pratrūko jis niršiai daužydamas kumščiu sau į kelį.

— Mama, kas ten yra? — pagaliau įstengė ištarti Megė.

— Žiūrėk, tu nevala! — atsakė motina, pakišdama ranką Megei prie akių. — Tavo plaukai pilni šitų šlykštynių, tai nuo tos gerosios draugužės! Ir ką man dabar su tavim daryti?

Megė pažiūrėjo į mažą padarėlį, aklai ropojantį per nuogą motinos ranką ir ieškantį plaukuotesnės teritorijos, ir pravirko.

Nelaukdamas paliepimo, Frenkas užkaitė katilą vandens, o Pedis vaikščiojo po virtuvę iš vieno galo į kitą ir rėkavo tūždamas kaskart vis labiau, kai tik pažvelgdavo į dukterį. Pagaliau priėjo prie durų, kur buvo prikalta kablių, užsimaukšlino skrybėlę ir nusikabino ilgą botagą.

— Joju į Vehainą, išdėsiu viską tam bjaurybei italui, tegu jis savo šlykščias žuvis su bulvėm susikiša žinai kur! Ir pas seserį Agatą nueisiu, pasakysiu jai, ką sau mano, prisileidusi į mokyklą utėlėtų vaikų!

— Pedi, nesikarščiuok! — ėmė maldauti Fiona. — O jeigu italiukė čia niekuo dėta? Kas, kad ir turės utėlių, gal abi su Mege apsikrėtė nuo kokios kitos.

— Ką čia šneki! — niekinamai šūktelėjo Pedis.

Jis nubildėjo laipteliais į kiemą, ir po kelių minučių jie išgirdo kaukšint keliu keršio kanopas. Fiona atsiduso, beviltiškai žvelgdama į Frenką.

— Na, kad tik nepakliūtų į kalėjimą. Frenkai, šauk berniukus vidun. Į mokyklą šiandien niekas neis.

Vieną po kitos Fija atidžiai išžiūrėjo sūnų galvas, taip pat ir Frenko, paskui liepė jam, kad ir jai pažiūrėtų. Nebuvo matyti, kad kurį būtų ištikusi Megės bėda, bet Fija neketino rizikuoti. Kai užvirė didysis skalbimo katilas, Frenkas nusikabino geldą ir pripylė pusę karšto vandens, pusę šalto. Paskui iš daržinės atsinešė nepraimtą penkių galonų žibalo skardinę, pasiėmė gabalą skalbiamo muilo ir pradėjo darbą nuo Bobo. Kiekvienam vaikui sušlapina galvą geldoje, užpila kelis puodukus žibalo, paskui muilina. Bjauri žibalo ir muilo košė labai graužė; berniūkščiai staugė, trynėsi akis ir draskydami nagais paraudusias perštinčias galvas grasino žiauriai atkeršysią visiems italams.

Fija išsiėmė iš siuvinių pintinės didžiąsias žirkles. Vėl priėjo prie Megės — toji nebuvo drįsusi nė pakrutėti ant taburetės, nors praėjo daugiau kaip valanda, — ir atsistojo su žirklėmis rankoje, žiūrėdama į gražius banguotus plaukus. Ir tada pradėjo kirpti juos — čekš! čekš! — kol visos ilgos garbanos švytinčiomis krūvelėmis nugulė grindis; Megei ant galvos vietomis ėmė šviesti balta oda. Su abejone akyse motina pažvelgė į Frenką.

— Gal reikėtų nuskusti? — paklausė prisiversdama.

Frenkas prieštaraudamas kilstelėjo ranką.

— Oi ne, mama, ne! Tikrai nereikia! Užteks išplauti su žibalu. Būk gera, neskųsk plikai!

Megei irgi buvo liepta ateiti prie geldos, pasilenkti, tada motina su Frenku ėmė pilti jai ant galvos žibalą, puodelį po puodelio, ir trinti su ėdančiu muilu likusius plaukų kuokštelius. Kai jiems pasirodė, kad jau gana, Megė nuo ilgo buvimo kietai užmerktomis akimis beveik nieko nematė, o visas veidas ir galvos oda buvo nuėję pūslėmis. Frenkas sušlavė ant popieriaus nukirptas garbanas ir sukišo į pakurą, o šluotą pamerkė į žibalą. Jis ir motina taip pat išsiplovė galvas su žibalu, aikčiodami, nes labai graužė, tada Frenkas pasiėmė kibirą ir įsipylęs karbolio išplovė grindis.

Kai virtuvėje pasidarė sterilu kaip ligoninėje, jie ėmėsi miegamųjų, surinko paklodes ir antklodes nuo visų lovų ir iki vakaro virino, gręžė ir džiaustė. Čiužinius ir pagalves sukabino ant tvoros už namo ir apipurškė žibalu, o svetainės kilimus išdaužė aliai siūlelį. Visi berniukai buvo pristatyti prie darbo, tiktai Megės niekur neprileido, nes buvo užsitraukusi visišką nemalonę. Tad ji verkdama nubindzino už daržinės. Nuo trinkimo pragraužta ir pūslėm nuėjusi galva degte degė, ir buvo taip skaudžiai gėda, kad kai Frenkas ją čia atrado, nedrįso nė akių pakelti, ir nebuvo galima jos įkalbėti, kad eitų namo.

Pagaliau jis gavo nusitempti ją per jėgą, o ji spardėsi, draskėsi ir pavakary, kai grįžo iš Vehaino Pedis, buvo nulindusi į kampą. Tėvas, pamatęs nukirptą Megės galvą, net apsiverkė linguodamas krėsle, užsidengęs rankomis veidą, o visi stovėjo aplinkui, mindžikavo ir įmanydami būtų prasmegę skradžiai žemę. Fiona užvirino arbatinį ir, kai Pedis apsiramino, įpylė jam arbatos.

— Kaip ten buvo Vehaine? — paklausė ji. — Taip ilgai negrįžai.

— Na, pirmiausia gerai nušniojau botagu tą suskį italą ir įverčiau į lovį, kur arklius girdo. Tada pamačiau — Maklaudas išėjo iš savo krautuvės ir žiūri, tai pasakiau jam, kas nutiko. Maklaudas pasišaukė iš alinės dar vyrukų, ir mes visus tuos italus suvertėm į lovius, ir moteris, na ir supylėm ten kelis galonus karbolio. Tada nuėjau į mokyklą, susiradau seserį Agatą, ir žinai, toji kone pasiuto, kad nieko pati nematė. Išsitraukė iš suolo tą italiūkštę, žvilgt į jos plaukus, o ten, ką tu, knibždėte knibžda. Išgrūdo ją namo ir liepė negrįžti, kol galva bus švari. Dar jinai su seserim Diklena ir seserim Ketrina apžiūrėjo visus vaikus ir atrado daugybę utėlėtų. Ir pačios vienuolės draskyte draskosi, kai mano, kad niekas nemato. — Jis šyptelėjo prisiminęs, bet pažvelgęs į Megės galvą vėl apniuko ir piktai pasakė: — O tu, panelyt, kad man daugiau nesusidėtum su jokiais italais. Tik su broliais draugauk. Jeigu jie netinka, tuo blogiau tau. Girdi, Bobai, žiūrėk, kad Megė mokykloj būtų tik su tavim ir saviškiais, daugiau su niekuo.

— Gerai, tėte, — linktelėjo Bobas.

Kitą rytą Megė persigando sužinojusi, kad vėl reikės eiti į mokyklą.

— Ne, ne, aš neisiu! — sudejavo ji susiėmusi rankomis galvą. — Mama, mamyte, aš negaliu tokia eiti į mokyklą, kai ten sesuo Agata!

— Nieko nieko, nueisi, — atsakė motina, nekreipdama dėmesio į maldaujanti Frenko žvilgsnį. — Kitąkart užtat žinosi.

Megė išėjo į mokyklą vilkdama kojas, jos galva buvo aprišta ruda skarele. Sesuo Agata jos tartum nė nematė, bet mergaitės per pertrauką nutraukė skarelę — norėjo pasižiūrėti, kokia dabar jos galva. Megės veidukas buvo beveik nenukentėjęs, bet galva atrodė baisiai — žaizdos buvo raudonos ir šlapios. Bobas, pamatęs, kas atsitiko, iškart priėjo ir nusivedė seserį į tolimą kriketo aikštelės kampą.

— Nekreipk į jas dėmesio, Mege, — šiurkščiai pasakė jis, nevikriai rišdamas skarelę ir tapšnodamas per pastirusius petelius. — Raganos kokios! Baidyklės! Gaila, kad neprisirinkau utėlių tau iš galvos. Galėčiau gerai jas pamokyti, — kai tik užsižiopso, tuoj ir paleidžiu joms į plaukus.

Priėjo ir kiti Klierių berniukai, ir jie visi sėdėjo ir saugojo Megę, kol paskambino pamokai.

Per ilgąją pertrauką plikai nuskusta galva atbėgo į mokyklą Tereza Anuncio. Ji puolė mušti Megės, tačiau berniukai lengvai atgynė. Traukdamasi atgal, ji staigiai iškėlė dešinę ranką sugniaužtu kumščiu, o kairiąja paplekšnojo per dešiniosios bicepsus; tai buvo mįslingas, kerintis gestas, kurio niekas nesuprato, bet berniukai godžiai jį pasisavino — ateity pravers.

— Nekenčiu tavęs! — šaukė Tereza. — Mano tėtė dabar turės iš čia išsikelti, ir tik per tavo tėtę!

Ji raudodama apsisuko ir nubėgo.

Megė laikė galvą aukštai iškėlusi ir neišliejo nė ašarėlės. Mokėsi. Na ir kas, ką mano kiti, na ir kas, na ir kas! Mergaitės dabar jos vengė — bijojo Bobo ir Džeko, be to, žinia apie tai, kas įvyko, pasiekė tėvus, ir tie liepė laikytis atokiau: su Klieriais susidėjęs būtinai įpulsi į bėdą. Taigi Megė paskutines mokslo dienas praleido visų atstumta ir ignoruojama. Net sesuo Agata pritarė naujajai politikai ir pyktį dabar liejo ant Stiuarto.

Kaip ir visi mažųjų gimtadieniai, kai pasitaikydavo vidury savaitės, taip ir ši Megės sukaktis buvo atidėta šeštadieniui, ir tada ji gavo išsvajotąjį arbatos servizą. Servizas buvo išdėliotas ant dailaus mėlyno stalelio — jį ir dvi kėdutes sumeistravo Frenkas, nežinia iš kur nugriebęs laiko, ir ant vienos kėdutės sėdėjo Agnesė nauja melsva suknia, kurią pasiuvo Fiona, taip pat nežinia iš kur nugriebusi laiko. Liūdnai žiūrėjo Megė į mėlynų piešinukų siautulį ant kiekvieno indelio: į fantastiškus medžius su keistais išsipūtusiais žiedais, įmantrią pagodą, nematytus neregėtus paukščius ir mažytes žmonių figūrėles, amžinai einančias per lanku išriestą lieptelį. Viskas viskas jau buvo praradę žavesį. Bet Megė nuvokė, kodėl namiškiai daug ko atsisakė, kad ji gautų dovaną, jų manymu, labiausiai trokštamą. Todėl ji pareigingai išvirė Agnesei arbatos mažučiame keturkampiame arbatinyje ir tarsi labai džiaugdamasi atliko visą arbatos gėrimo ritualą. Ir toliau ji daug metų atkakliai virė arbatą, nesudaužė, net neįskėlė nė mažiausio indelio. Niekam nė nedingtelėjo, kaip ji nekenčia to servizo mėlynais piešinukais, mėlyno stalelio su kėdutėm ir melsvos Agnesės suknelės.

Likus dviem dienom iki 1917 metų Kalėdų, Pedis parsinešė įprastinį savaitraštį ir krūvelę knygų iš bibliotekos. Tačiau šį kartą pirmiausia ėmėsi laikraščio. Jo leidėjai, nusižiūrėję į madingus Amerikos žurnalus, kurių retkarčiais pakliūdavo į Naująją Zelandiją, buvo pasigavę naują idėją: visą vidurį paskyrę karui. Čia buvo ir nelabai įžiūrimų fotografijų, kaip anzakai [* Pirmojo pasaulinio karo metais Australijos ir Naujosios Zelandijos korpuso kareiviai] šturmuoja neįkopiamas Galipolio uolas, ir ilgų straipsnių, garbinančių Pietų pusrutulio karių narsą, ir apybraižų apie visus australus ir naujazelandus, apdovanotus Viktorijos kryžium nuo pat jo įsteigimo, ir didingą, per visą puslapį graviūra, vaizduojanti Australijos kavaleristą ant kovos žirgo: lekia užsimojęs kardu, iš už atversto plačiakraštės skrybėlės krašto plevėsuoja ilgos, minkštos kaip šilkas plunksnos.

Nutaikęs progą Frenkas pasičiupo laikraštį ir godžiai perskaitė, gerte sugerdamas visą šovinistinę rašliavą paklaikusiomis, degančiomis akimis.

— Tėte, aš noriu į karą! — ištarė jis, pagarbiai dėdamas laikraštį ant stalo.

Fija krūptelėjo, staigiai pasuko galvą, išlaistė troškinio padažą per visą viryklę, o Pedis taip ir sustingo krėsle, užmiršęs knygą.

— Tu dar per jaunas, Frenkai, — pasakė jis.

— Ne, visai ne per jaunas! Man jau septyniolika, tėte, aš suaugęs! Kaip taip galima — fricai ir turkai ten skerdžia mūsiškius kaip kiaules, o aš čia sėdėsiu rankas sudėjęs? Seniai laikas vienam iš Klierių atlikti savo pareigą.

— Tu dar nepilnametis, Frenkai, tavęs neims.

— Paims, jei tu nebūsi prieš, — skubiai atkirto Frenkas, įsmeigęs juodas akis Pedžiui į veidą.

— Bet aš prieš. Dabar tu vienintelis šeimoje dirbi, ir mums reikalingi tavo atnešami pinigai, puikiai tai žinai.

— Bet ir kariuomenėj man mokės!

Pedis nusijuokė.

— Kareivio algelę, a? Kalvis Vehaine gauna gerokai daugiau nei kareivis Europoj.

— Bet ten pabuvus man gal pasiseks ko nors pasiekti, negi liksiu visą gyvenimą kalviu! Tik šitaip galėčiau prasimušti, tėte!

— Kvailystės! Viešpatie Dieve, tu pats nežinai, ką kalbi, berneli. Karas yra baisus dalykas. Aš esu kilęs iš šalies, kuri kariauja tūkstantį metų, ir geriau tai žinau. Argi negirdėjai, ką pasakoja tie, kurie grįžo iš Būrų karo? Dažnai būni Vehaine, pasiklausyk. O pikčiausia, kad prakeiktiesiems anglams anzakai tėra patrankų mėsa, juos grūda ten, kur bijo neteksią savo brangiausių kareivėlių. Matai, kaip beprasmiškai tas pasiutėlis Čerčilis nusiuntė mūsų vyrus į Galipolį! Iš penkiasdešimties tūkstančių — dešimt tūkstančių nukautų! Blogiau nei sušaudyti kas dešimtą! Ir kuriam galui tau kariauti už tą Angliją? Ką ji tau gero padarė? Vien tiktai kraują siurbia iš kolonijų. O kariuomenėj visi žiūrės į tave iš aukšto — mat iš kolonijos! Nei mūsų krašto, nei Australijos tas karas nepasieks. O motušei Anglijai gal tik į gera išeitų, jei pralaimėtų; seniai metas ją pamokyti, bent jau už Airiją. Aš tikrai neliesiu ašarų, net jei kaizeris atžygiuotų į Strendą.

— Bet, tėte, aš noriu į kariuomenę!

— Gali sau norėt, Frenkai, tavo valia, bet niekur tu neisi, geriau nė nebegalvok. Tau dar reikia paūgėti.

Frenkas išraudo, lūpos kietai susispaudė; jis labai kentėjo, kad buvo mažo ūgio. Mokykloje visada būdavo pats žemiausias klasėje ir dėl to pešdavosi kaip niekas kitas. Pastaruoju metu jį buvo perėmusi baisi abejonė — gal jau daugiau nebeaugs? Juk dabar, septyniolikos metų, jis tebėra penkių pėdų ir trijų colių, visai kaip buvo ir keturiolikos. Niekas nežinojo, kiek jis iškentė dvasios ir kūno kančių, darydamas mankštą, tampydamasis, bergždžiai vildamasis.

Darbas kalvėje išugdė jam jėgą toli gražu ne pagal kūno sudėjimą; jei Pedis būtų specialiai rinkęs profesiją tokiam kaip Frenko temperamentui, vargu ar būtų geriau pataikęs. Mažiukas, bet tartum jėgos įsikūnijimas, septyniolikos metų jis dar nebuvo niekieno nugalėtas ir tuo išgarsėjęs visame Taranakio pusiasalyje. Prieš jį neatsilaikydavo net patys augiausi, tvirčiausi vaikinai, nes jo įniršis, neviltis, nevisavertiškumas stodavo į kovą kartu su geležiniais raumenimis, puikia nuovoka, piktu būdu, nepalenkiama valia.

Kuo augesni ir tvirtesni buvo priešininkai, tuo labiau Frenkas troško matyti juos parblokštus, pažemintus. Vienmečiai iš tolo jo lenkdavosi, nes puikiai žinojo, koks jis agresyvus. Pastaruoju metu, ieškodamas su kuo susikibti, jis mesdavo iššūkį gerokai vyresniems, ir apylinkės vyrai ilgai šnekėjo, kaip jis sumalė Džimą Kolinzą, nors tas buvo dvidešimt dvejų metų, šešių pėdų ir keturių colių ūgio ir galėdavo pakelti arklį. Lūžusia kaire ranka ir įlaužtais šonkauliais Frenkas daužėsi su Džimu Kolinzu tol, kol tas visas kruvinas susmuko jam po kojų, ir reikėjo jėga sulaikyti, kad nebespardytų be nuovokos gulinčio žmogaus į veidą. Kai tik sugijo ranka ir buvo nuimti raiščiai nuo šonkaulių, Frenkas nuėjo į miestelį ir pakėlė arklį, norėdamas parodyti, kad ne vienas Džimas tai gali ir ūgis čia nieko nereiškia.

Pedis puikiai žinojo, kuo garsėja jo atžala, ir suprato, kad Frenkas šitaip stengiasi parodyti savo vertę, bet vis tiek pyko, kai muštynės trukdydavo darbui kalvėje. Pedis, ir pats nedidelio ūgio, jaunystėje taip pat įrodinėjo savo drąsą kumščiais, bet Airijoje, kur užaugo, jis nebuvo toks jau menkas, o kai atsidūrė Naujojoj Zelandijoj, kur vyrai aukštesni, jau buvo suaugęs. Dėl to nedidelis ūgis jo taip įkyriai nekamavo kaip Frenko.

Dabar jis atidžiai stebėjo vaikinuką, stengdamasis jį suprasti, bet nesuprato; šitas vaikas visada buvo ne taip prie širdies kaip kiti, nors ir labai norėjo, kad visi būtų lygūs. Jis žinojo, kad tai skaudina Fioną, kad jai neramu dėl jų nebylaus priešiškumo, tačiau net meilė žmonai negalėjo įveikti susierzinimo, kurį nuolat kėlė Frenkas.

Frenko trumpos, bet labai dailios rankos tartum ką gindamos laikė uždengusios laikraštį, jo akyse, įsmeigtose Pedžiui į veidą, buvo keistai sumišęs maldavimas ir išdidumas — toks užsispyrėliškas išdidumas, jog neleido maldauti balsu. Koks svetimas tas veidas! Nieko jame nėra nei iš Klierių, nei iš Armstrongų, gal tik akys būtų kiek panašios į Fionos, jei ir Fionos akys būtų tamsios ir piktai blykčiotų dėl menkiausios priežasties. Bet ko nestigo berniukui, tai nestigo — drąsos.

Pedžiui išsitarus apie Frenko ūgį, kalba staiga nutrūko; neįprastai tylėdami visi valgė troškintą triušį, net Hiujis su Džeku šnekučiavosi atsargiai, droviai, tarpais spigiai sukikendami. Megė išvis nieko nevalgė, tik žiūrėjo į Frenką, tartum jis būtų galėjęs bet kurią akimirką išnykti iš akių. Frenkas paknebeno šakute tiek laiko, kiek reikalavo padorumas, bet kai tik buvo galima, atsiprašė ir pakilo nuo stalo. Po minutės jie išgirdo monotoniškai pokšint kirvį prie malkų rietuvės; Frenkas kapojo kietmedžio trinkas, kurių Pedis buvo parūpinęs žiemai, — jos ilgai degdavo.

Kai visi manė, kad Megė seniai miega, ji išlindo pro langą ir nusigavo iki malkų rietuvės. Šitas kiemo kampas buvo nepaprastai svarbus namų gyvenime; apie tūkstantis kvadratinių pėdų buvo storai nuklota skiedromis ir žievėmis ir kietai sutrypta, vienoje pusėje gulėjo dar nesupjauti rąstai, o kitoje kilo siena dailiai sukapotų ir sukrautų tarsi mozaika pliauskų, kaip tik tokio ilgumo, kad tilptų į dėžę prie krosnies. Ties viduriu stūksojo trys neišrauti kelmai, naudojami kaip trinkos malkoms skaldyti.

Frenko prie trinkų nebuvo; jis darbavosi prie didžiulio eukalipto rąstgalio, tokio didelio, kad nebuvo įmanoma užtempti net ant pačios žemiausios, plačiausios trinkos. Dviejų pėdų skersmens rąstas gulėjo ant žemės, iš galų pritvirtintas geležimis, o Frenkas išsižergęs stovėjo ant jo ir kirto skersai. Kirvis švysčiojo greitai, kad net švilpė, ir kotas švogždė slidinėdamas tarp prakaituotų delnų. Blausi sidabro dėmė čia žybteldavo virš galvos, čia vėl krisdavo ir atkirsdavo pleištelį nuo kieto it geležis medžio taip lengvai, lyg jis būtų pušinis ar koks lapuotis. Šipuliai lakstė į visas puses, prakaitas nuoga Frenko krūtine ir nugara tekėjo upeliais, o kad neužpiltų akių, buvo ant kaktos apsirišęs nosinę. Toks kapojimas buvo pavojingas: truputį kryptelėsi — ir liksi be pėdos. Ant riešų Frenkas buvo užsisegęs odinius dirželius, kad sugertų rankomis tekantį prakaitą, bet buvo be pirštinių; maži tvirti delnai lengvai laikė kirvio kotą, ir jis darbavosi tiesiog meistriškai.

Megė atsitūpė prie abejų jo nusimestų marškinių ir žiūrėjo su baime ir pagarba. Netoliese gulėjo trys atsarginiai kirviai, nes eukaliptas bematant atšipina kad ir aštriausią kirvį. Vieną, paėmusi už koto, ji užsitraukė sau ant kelių, — taip norėjo kapoti malkas kaip Frenkas. Kirvis buvo sunkus, vos pakėlė. Šių kraštų kirviai su vieneriais ašmenimis, taip išgaląstais, jog plauką gali perkirsti kaip skustuvu, nes dvejų ašmenų kirviai per lengvi eukalipto medienai. Pentis colio storumo, sunki, kotas kietai užkaltas mediniais pleišteliais. Jei paliksi palaidesnį, kirvis nusmuks ir nulėkęs kaip patrankos sviedinys dar užmuš ką.

Greitai temo, ir Frenkas kapojo beveik iš nuojautos; Megė vikriai lankstėsi nuo skriejančių skiedrų — buvo gerai įpratusi — ir kantriai laukė, kol ją pastebės. Rąstas iki pusės jau buvo perkirstas, ir Frenkas uždusęs apsisuko; tada vėl užsimojo kirviu ir ėmė kirsti iš kito šono. Kirto gilų siaurą griovelį — taip greičiau ir medis nenueina skiedrom; artėjant prie vidurio, kirvis visas pradingdavo tame griovelyje, ir didelės skiedros lėkė vos ne stačiai į Frenką. Bet jis nekreipė dėmesio, kapojo dar smarkiau. Pagaliau rąstas staiga persiskyrė, tą pačią akimirką Frenkas šoktelėjo į orą — vos ne prieš tai, kai kirvis trenkė paskutinį kartą. Abu rąstgaliai susiglaudė, o Frenkas nušokęs žemėn šypsojosi, bet nelinksma buvo jo šypsena.

Jis pasisuko paimti kito kirvio ir pamatė sesutę, kantriai sėdinčią su naktiniais marškiniais, kurių visos sagutės tvarkingai aliai vienos buvo užsagstytos. Vis dar negalėjo priprasti, kad plaukai nebe suraišioti skudurėliais, o kūpso daugybė trumpų garbanėlių, bet jam pasirodė, kad šitaip berniukiškai jai dar labiau tinka, galėtų taip ir būti. Priėjęs jis atsitūpė, kirvį pasidėjo skersai kelių.

— Kaip čia atsiradai, šelmiuke?

— Stju užmigo, ir aš išlindau pro langą.

— Dar, ko gero, visai į berniūkštį pavirsi.

— Ir tegu. Geriau žaisti su berniukais negu vienai.

— Aš manau. — Jis atsisėdo, atsirėmė nugara į rąstą ir alsiai pasuko į ją galvą. — Tai kas gi yra, Mege?

— Frenkai, juk tu neišvažiuosi, tikrai neišvažiuosi?

Uždėjusi rankas su apkramtytais nagais jam ant šlaunies, ji susirūpinusi žvelgė į veidą, buvo prasižiojusi, nes nosis užsikimšo nuo tramdomų ašarų, ir ji negalėjo laisvai kvėpuoti.

— Turbūt išvažiuosiu, — švelniai ištarė jis.

— Ak, Frenkai! Na ką tu! Mes su mama negalim be tavęs! Garbės žodis, aš nežinau, ką mes be tavęs darysim!

Nors ir skaudama širdimi, jis šyptelėjo — ji kalbėjo visiškai kaip motina.

— Mege, kartais gyvenime juk išeina ne taip, kaip norisi. Jau turėtum tai žinoti. Mes, Klieriai, nuolat mokomi darbuotis visų labui ir kad nė kiek negalvotume apie save. Bet aš su tuo nesutinku; man regis, pirmiausia kiekvienas turėtų pagalvoti apie save. Aš noriu išvažiuoti todėl, kad man jau septyniolika metų ir laikas susitvarkyti gyvenimą saviškai. O tėtė neleidžia, sako, aš reikalingas namie, mūsų šeimai. Ir turiu jo klausyti, nes dar nesu dvidešimt vienerių.

Megė rimtai linktelėjo stengdamasi susigaudyti.

— Žinai, Mege, aš apie tai daug ir ilgai galvojau. Išvažiuoju, ir viskas. Aišku, tau ir mamai manęs trūks, bet juk tuoj užaugs Bobas, o tėtė ir berniukai manęs nė kiek nepasiges. Tėtei rūpiu tik tiek, kad uždirbu pinigų.

— Tai tu mūsų nebemyli, Frenkai?

Jis pasisuko, griebė ją į glėbi ir prisispaudė prie savęs, o jo širdis plyšte plyšo iš skausmo ir meilės.

— Ak, Mege! Aš myliu tave ir mamą labiau už visus! Dieve mano, kad būtum didesne, galėčiau su tavim pasikalbėti. Bet gal ir gerai, kad tu dar maža, gal ir gerai...

Staiga ją paleido ir stengdamasis susivaldyti prispaudė galvą prie rąsto, ėmė sukioti į šonus, rijo seiles, lūpos drebėjo. Pagaliau pažvelgė į sesutę.

— Kai paaugsi, Mege, suprasi mane.

— Nevažiuok niekur, Frenkai, — vėl ėmė ji prašyti.

Frenkas nusijuokė, beveik sudejavo.

— O Mege! Argi tu negirdėjai, ką sakiau? Tiek to, nesvarbu. Svarbiausia — niekam neprasitark, kad buvai čia su manim. Nereikia jiems žinoti, kad tau pasipasakojau.

— Girdėjau, Frenkai, viską girdėjau, — atsakė Megė. — Bet niekam nieko nesakysiu, prižadu tau. Tik oi, kaip aš noriu, kad tau nereikėtų išvažiuoti!

Ji buvo per maža ir nemokėjo pasakyti to, ką jautė jos širdis: kas jai beliks, kai Frenkas išvažiuos? Juk jis vienintelis taip akivaizdžiai ją myli, vienintelis panešioja ir paglosto. Kai buvo mažesnė, tėtė dažnai paimdavo ant rankų, bet kai pradėjo eiti į mokyklą, nebeleidžia užlipti ant kelių ir apsikabinti, sako: „Tu jau didelė, Mege”. O mama visada taip užsiėmusi, taip išvargusi, tiek turi rūpesčių su berniukais ir po namus. Frenkas jai iš visų mieliausias, Frenkas jai kaip žvaigždė jos mažučiam danguj. Jam vieninteliam smagu pasėdėti ir pasišnekėti su ja, ir jis viską paaiškina taip, kad ji supranta. Nuo tos dienos, kai Agnesė buvo palikusi be plaukų, atsirado Frenkas, ir pačios skaudžiausios nelaimės taip nebedraskė širdies. Nei sesers Agatos rykštė, nei utėlės, nes greta buvo Frenkas, guodė ją ir ramino.

Megė atsistojo ir net prisivertė nusišypsoti.

— Jeigu tau taip labai reikia važiuoti, Frenkai, ką gi padarysi.

— O tau, Mege, reikia atsigulti, eik į lovą, kol mama neaptiko. Na, dumk greičiau!

Nuo to priminimo viskas išdulkėjo jai iš galvos; pasilenkusi susiieškojo marškinių apačią, ištraukė tarp kojų į priekį ir laikydama kaip kokią uodegėlę nutipeno basa, spardydama skiedras ir aštrius šakalius.

Rytą Frenko nebebuvo. Fija atėjo kelti Megės pikta, vos pratarė žodį kitą; Megė šoko iš lovos kaip nuplikyta ir apsirengė pati, neprašė nė daugybės mažų sagučių užsegti.

Virtuvėje berniukai paniurę sėdėjo apie stalą, o Pedžio kėdė buvo tuščia. Kaip ir Frenko. Megė smuko į savo vietą ir sėdėjo iš baimės nepataikydama danties ant danties. Kai tik pavalgė, motina visus išgrūdo lauk, ir už daržinės Bobas pasakė Megei naujieną.

— Frenkas pabėgo, — sušnibždėjo jis.

— Gal ko nors į Vehainą nuvažiavo, — suabejojo Megė.

— Ne, kvailiuke! Į kariuomenę išėjo. Gaila, kad aš per mažas ir negalėjau eit kartu. Kaip jam pasisekė!

— O man gaila, kad jo nebebus namie.

Bobas truktelėjo pečiais.

— Aš taip ir maniau, ką tu, mergiotė, daugiau pasakysi.

Kitu atveju už tokius žodžius Megė būtų šokusi į akis, bet dabar nuleido juos negirdom ir nuėjo vidun pasižiūrėti, ar ko nereikia motinai.

— Kur tėtė? — paklausė ji, kai Fija pristatė ją lyginti nosinių.

— Išvažiavo į Vehainą.

— Ar Frenką parsiveš?

Fija piktai purkštelėjo:

— Išlaikysi tu paslaptį šituos namuos! Ne, Vehaine jis Frenko neberas, net nemano rasti. Tik nusiųs telegramą į Vanganujį policijai ir kariuomenėn. Jie ir sugrąžins Frenką.

— Oi mama, gal jie Frenką ir suras! Aš taip nenoriu, kad jis išvažiuotų!

Fija patėškė ant stalo sviestą iš muštuvio ir ėmė įnirtingai maigyti minkštą geltoną gumulą dviem medinėm mentelėm.

— Niekas nenori, kad Frenkas išvažiuotų. Dėl to tėtė ir pasirūpins, kad jį sugrąžintų. — Motinos lūpos virpėjo, ji dar smarkiau ėmė daužyti sviestą. — Vargšas Frenkas! Vargšas, vargšas Frenkas! — atsiduso ji užmiršusi Megę. — Ir kodėl vaikai turi kentėti už mūsų nuodėmes? Vargšas mano Frenkas, neranda sau vietos...

Pastebėjusi, kad Megė liovėsi lyginti, ji suspaudė lūpas ir nieko daugiau nebesakė.

Po trijų dienų policininkai parvežė Frenką namo. Seržantas iš Vanganujo pasakė Pedžiui, kad sūnus pašėlusiai priešinosi.

— Na ir mušeika jūsiškis! Kai tik pamatė, kad valdžia jau žino, movė kaip įkirptas per laiptus žemyn — ir jau gatvėj, o du kareiviai iš paskos. Ir manau, kad būtų išnešęs kailį, tik va nepasisekė, ant patrulio pataikė. O jau pliekėsi kaip padūkęs, antrankius tik penkiese supuolę uždėjo.

Su tais žodžiais seržantas nuėmė Frenkui sunkias grandines ir šiurkščiai įstūmė pro vartus; Frenkas kluptelėjo prieš pat Pedį ir atšoko kaip įgeltas.

Vaikai prigludę panamėj, bent per dešimtį žingsnių nuo suaugusiųjų, stebėjo ir laukė. Bobas, Džekas ir Hiujis įsitempę žiūrėjo, bene Frenkas vėl ims muštis; Stiuartas, visus užjaučiantis, tykus vaikelis, žvelgė ramiai; Megė suspaudusi delnais maigė ir gniaužė skruostus, apimta siaubingos baimės, kad Frenko kas nenuskriaustų.

Pirmiausia Frenkas pažvelgė į motiną — į pilkas akis įsmigo juodos akys, niūriai, skausmingai stengdamosi išsakyti tai, apie ką niekad nebuvo kalbama, ko gal ir iš viso nebuvo. Žydras nuožmus Pedžio žvilgsnis pervėrė jį kupinas neapykantos ir paniekos, tartum sakydamas, kad nieko kito iš jo ir nesitikėjo, ir Frenkas nuleido galvą, pripažindamas tėvo teisę pykti. Nuo tos dienos Pedis tekalbėjo su sūnumi tik tiek, kiek reikalavo paprasčiausias mandagumas. Bet sunkiausia Frenkui buvo pažiūrėti į akis vaikams — ryškiaspalvis paukštis, negavęs pakilti į dangų, buvo gėdingai pargrąžintas namo, jo sparnai pakirpti, giesmė nutildyta.

Megė palaukė, kol motina kaip kasvakar apėjo visus miegamuosius, tada išlindo pro langą ir nubėgo per kiemą. Ji žinojo, kur atras Frenką, — daržinėje ant šieno, toliau nuo tėvo ir nuo smalsių akių.

— Frenkai, Frenkai, kur tu? — garsiai sušnabždėjo ji, slinkdama į tykią daržinės tamsą, jautriai tartum žvėrelis basomis kojomis čiuopdama nepažįstamą žemę.

— Aš čia, Mege, — pasigirdo nuvargęs balsas, tiesiog kaip ne Frenko — užgesęs, negyvas.

Ji nuėjo į tą balsą, kur Frenkas buvo išsitiesęs šiene, prigludo prie šono ir apkabino, kiek tik pasiekė rankos.

— Ak, Frenkai, kaip gerai, kad tu grįžai!

Jis sudejavo, pašliaužė žemiau ir padėjo ant jos galvą. Megė kedeno tankius tiesius jo plaukus, švelniai murkdama. Tamsoje Frenkas nematė jos, ir neregima nuo jos einanti užuojauta atvėrė jo žaizdą. Jis pravirko, net raitydamasis nuo skausmo, ašaros merkė jos naktinius marškinius. Megė neverkė. Mažoje jos širdelėje jau buvo tiek moters, kad pajuto nenugalimą, deginantį džiaugsmą būti reikalingai; ji sėdėjo ir priglaudusi sūpavo sūpavo brolio galvą, kol skausmas išseko ir jo nebeliko.

II

1921—1928

RALFAS

3

Kelias į Drohedą nežadina jokių jaunystės prisiminimų, prisimerkęs nuo saulės galvojo kunigas Ralfas de Brikasaras, savo nauju „Daimleriu” kratydamasis giliomis pravėžomis, nusitęsusiomis tarp aukštos sidabriškos žolės. Čia tau ne mieloji, žalioji, rūkuos įsisupus Airija. O kas ta Droheda? Nei kovos laukas, nei aukštos valdžios rezidencija. Bet ar iš tikrųjų taip? Humoro jausmas, dabar jau gerokai aptramdytas, bet vis dar gyvas, sukūrė vaizduotėje paveikslą: Merė Karson kaip tikras Kromvelis didingai dalija grynai savišką pagiežą. Tarp kitko, palyginimas ne toks jau perdėtas; toji moteris, be abejonės, turi tiek pat galios ir valdo tiek pat menkų žmonelių kiek bet kuris galingas anų laikų karvedys.

Už buksmedžių ir eukaliptų išniro paskutiniai vartai; kunigas Ralfas sustabdė automobilį. Užsivožęs nuo saulės nunešiotą pilką plačiakraštę skrybėlę, išlipo, atitraukė geležinį skląstį ir beveik nebetekęs kantrybės atlapojo vartus. Tarp Džilenbouno klebonijos ir Drohedos sodybos dvidešimt septyneri vartai, ir prie kiekvienų reikia sustoti, išlipti iš automobilio, atidaryti, įsėsti ir pravažiuoti, sustoti, išlipti, grįžti uždaryti, paskui vėl sėsti prie vairo ir važiuoti iki kitų vartų. Kieksyk jis troško ranka numoti į pusę to ritualo, nudumti tolyn palikus paskui save vartus atvirus tartum daugybę išsižiojusių iš nustebimo burnų; bet tokiu atveju garbingas jo luomas nesukliudytų vartų savininkams ištepti jį degutu ir išvolioti plunksnose. Gaila, pagalvojo jis, kad arkliai ne tokie greiti ir patvarūs kaip automobiliai, o būtų galima atidaryti ir uždaryti vartus ir nelipant iš balno.

— Nėra tokio gero, kur nebūtų blogo, — ištarė jis pliaukštelėjęs per savo naujo „Daimlerio” sparną ir kietai užšovęs vartus leidosi toliau; buvo likusi mylia kelio per vešlias lankas — sodybos pievas.

Net įpratusiam prie pilaičių ir dvarų airiui šitoji australiška sodyba atrodė įspūdingai. Drohedos valdos buvo seniausios ir didžiausios apylinkėje, ir velionis šeimininkas buvo pastatydinęs atitinkamą namą. Jis buvo dviejų aukštų, santūraus Jurgių epochos stiliaus, sumūrytas iš gelsvų smiltainio luitų, rankomis iškirstų akmens skaldykloje už penkių šimtų mylių į rytus, su dideliais langais, sudalytais daugybės rėmų, ir plačia su geležiniais stulpeliais veranda, juosiančia visą apatinį aukštą. Visus langus iš šonų puošė juodos medinės langinės, ir ne tik puošė — per vasaros karščius jos būdavo uždaromos, kad kambariuose liktų vėsu.

Jau buvo ruduo, ir sienas bei verandos stogą apklėtęs vijoklis buvo žalias, bet pavasarį ši visterija, pasodinta prieš penkiasdešimt metų, tą dieną, kai buvo užbaigtas statyti namas, būdavo išvien apsipylusi švelniai violetiniais žiedais. Namą supo keli akrai skrupulingai prižiūrimos vejos su klombom, kur dar ir dabar skaisčiai žydėjo rožės, geltonžiedės smalkos, jurginai ir serenčiai. Eilė didžiulių blyškiųjų eukaliptų su baltais kamienais ir siaurais lapais, plevenančiais septyniasdešimt pėdų virš žemės, užstojo namą nuo negailestingos saulės; jų šakos buvo apsivijusios raudonai žydinčiom bugenvilijom. Net neišvengiamos krašto gilumoje bjaurios vandens cisternos buvo storai apsipynusios nelepiais vietiniais vijokliais, rožėm bei visterijom ir atrodė stovinčios ne tiek tam, kad atliktų savo paskirtį, o daugiau kaip papuošalas. Jau seniai miręs Maiklas Karsonas, kuris buvo nežmoniškai įsimylėjęs Drohedą, vandens cisternų jai nepagailėjo; buvo šnekama, jog Drohedos vejos žaliuotų ir gėlės žydėtų, jei net visą dešimtį metų neužlytų nė lašo vandens.

Artėjant prie sodybos nuo pievų pusės pirmiausia krisdavo į akis pats namas ir apstoję jį eukaliptai, bet paskui abipus didžiojo namo pamatydavai ir daugiau pastatų — vienaaukščių, iš gelsvo smiltainio, sujungtų dengtomis galerijomis, taip pat užgožtomis vijoklių. Gilios pravėžos pereidavo į platų žvyruotą keliuką, sukantį link apskritos aikštelės šalia namo, skirtos ekipažams pastatyti; toliau tas keliukas pradingdavo ten, kur virė tikrasis Drohedos gyvenimas — prie tvartų, pastatų avims kirpti, daržinių. Kunigui Ralfui labai patiko milžinai pipirmedžiai, savo šešėliu dengiantys šiuos pastatus ir visą veiklą apie juos; tuos medžius jis mėgo labiau nei blyškiuosius eukaliptus greta didžiojo namo. Tankūs šviesiai žali pipirmedžių vainikai, pilni dūzgiančių bičių, atrodė tingūs ir nepaprastai tiko tam Australijos užkampio ūkiui.

Kai kunigas Ralfas pastatęs automobilį atėjo per veją, priekinėje verandoje jo jau laukė tarnaitė šviečiančiu nuo šypsenos strazdanotu veidu.

— Labas rytas, Mine, — pasisveikino jis.

— O, dvasiškas tėveli, džiugu jus matyti tokį malonų rytą, — atsakė ji su žymiu airišku akcentu, viena ranka laikydama plačiai atidarytas duris, o kitą tiesdama paimti jo sulamdytos, visai nekunigiškos skrybėlės.

Viduje, apytamsiame hole su marmurinių plytelių grindimis ir plačiais laiptais su vario turėklais, jis sustojo laukdamas, kol Minė linktelės, kad galima įeiti į svetainę.

Merė Karson sėdėjo minkštame aukštais šonais krėsle prie atviro per visą sienos aukštį lango, matyt, nejausdama plūstančios į vidų vėsos. Vešlūs ryškiai rudi jos plaukai tebebuvo beveik tos pačios spalvos kaip jaunystėje, nors šiurkšti strazdanota oda nuo amžiaus buvo pasidariusi dar dėmėtesnė; kaip šešiasdešimt penkerių metų moteris, ji turėjo visai nedaug raukšlių, tik plonytį tinklelį smulkių rombo pavidalo langelių tartum dygsniuota antklodė. Nenuolaidžią jos prigimtį rodė dvi gilios vagos nuo tiesios romėniškos nosies iki nusvirusių burnos kampelių ir šaltas tvirtas melsvų akių žvilgsnis.

Kunigas Ralfas tyliai priėjo brangiu prancūzišku kilimu ir pabučiavo jai abi rankas; buvo aukštas ir grakštus, ir ši ceremonija labai jam pritiko, juo labiau kad vilkėjo lygią juodą sutaną, teikiančią ypatingo prakilnumo. Tuščios Merės Karson akys droviai sužvilgo, ir ji buvo saldžiai beišsišiepianti, bet susilaikė.

— Ar gersite arbatos, kunige Ralfai? — paklausė ji.

— Pareis nuo to, ar norėsite išklausyti mišias, — atsakė jis sėsdamasis prieš ją ant kėdės ir užsimesdamas koją ant kojos; po sutana buvo aiškiai matyti jojimo kelnės ir auliniai batai, — turėdamas parapiją tokioje vietoje kitaip neapsiausi. — Aš atvežiau jums komuniją, bet jei norėtumėte išklausyti mišias, galėsiu pradėti po keleto minučių. Aš nieko prieš dar šiek tiek papasninkauti.

— Jūs labai man geras, kunige, — su pasitenkinimu atsakė Merė Karson, puikiai žinodama, kad jis, kaip ir visi kiti, rodo pagarbą nėjai pačiai, o jos pinigams. — Bet galite išgerti arbatos, — kalbėjo ji toliau. — man visai užteks išpažinties ir komunijos.

Jis sugebėjo neparodyti pasipiktinimo; šita parapija puiki savitvardos mokykla. Jei kada pasitaikys proga ištrūkti iš šios užkampios vietos, kur pateko per savo būdą, tai daugiau tos pačios klaidos jis nebedarys. Ir jei gerai apskaičiuos visus ėjimus, šita sena moteris gal ir bus atsakymas į jo maldas.

— Turiu pripažinti, kunige Ralfai, kad pastarieji metai buvo man labai malonūs, — tarė Merė Karson. — Jūs kur kas priimtinesnis ganytojas negu senasis kunigas Kelis, tegu supūdo Viešpats jo sielą. — Tariant paskutinius žodžius jos balsas pasidarė žiaurus, kerštingas.

Jis pakėlė į Merę Karson staiga sužiburiavusias akis.

— Brangioji ponia Karson! Jūsų jausmai nelabai katalikiški.

— Bet teisingi. Jis buvo amžinas prasilakėlis, ir esu tikra, kad Viešpats supūdys jo sielą, kaip gėrimas supūdė kūną. — Ji palinko arčiau. — Aš jus gana gerai pažinau per šį laiką ir manau, turiu teisę šio to paklausti, ar ne? Šiaip ar taip, Drohedoje jūs jaučiatės kaip nuosavame ūkyje — ir gyvulininkystės mokotės, ir jodinėjat, išsivadavot nuo gyvenimo nesklandumų Džilyje. Aišku, viską pati pasiūliau, bet manau, kad tikrai turiu teisę iš jūsų šį tą sužinoti, kaip jums atrodo?

Jam buvo nemalonu, kad šitaip primenama, jog jis turi jaustis dėkingas, bet seniai laukė tos dienos, kai ji nuspręs, kad jau yra pakankamai jį užvaldžiusi ir gali pradėti reikalauti ko panorėjusi ir iš jo.

— Na kaipgi, turite teisę, ponia Karson. Nežinau, kaip jums ir dėkoti, kad įsileidžiat mane į Drohedą, ir už visas dovanas — ir arklius, ir automobilį.

— Kiek jums metų? — paklausė ji, daugiau nebeduodama įžanginių klausimų.

— Dvidešimt aštuoneri, — atsakė jis.

— Mažiau, negu aš maniau. Bet vis dėlto tokių kunigų kaip jūs nesiunčia į tokias vietas kaip Džilis. Kuo gi jūs nusikaltot, kad esat ištremtas į šitą užkampių užkampį?

— Įžeidžiau vyskupą, — ramiai šypsodamas atsakė jis.

— Ne kitaip! Betgi menkas malonumas tokiam talentingam kunigui tūnoti Džilenboune.

— Viskam Dievo valia.

— Kvailystės! Nesąmonės! Jūs čia atsidūrėt per žmogiškas silpnybes — ir savo, ir vyskupo. Tik popiežius neklysta. Džilyje jums visiškai ne vieta, mes visi tai suprantam, bet kartu ir džiaugiamės gavę gyvenimui paįvairinti tokį žmogų kaip jūs vietoj tų metropolijos išlaikomų kunigų, kuriuos čia paprastai skiria. Jūsų vieta kur nors bažnytinės valdžios rūme, o ne čia, tarp avių ir arklių. Jums puikiai pritiktų raudona kardinolo mantija.

— Manau, tam nėra jokios galimybės. Vargu ar arkivyskupas popiežiaus legatas ieškos kardinolų Džilenboune. Bet galėjo būti ir blogiau. O dabar turiu jus ir turiu Drohedą.

Ji išklausė šį aiškų meilikavimą taip, kaip jis ir tikėjosi, drauge gėrėdamasi jo grožiu, dėmesingumu, skvarbiu ir subtiliu protu; iš tikrųjų jis būtų puikiausias kardinolas. Gyvenime ji nebuvo mačiusi gražesnio vyro, bent jau tokio, kuris šitaip žiūrėtų į savo grožį. Juk jis turi žinoti, koks yra: aukštas, tobulai sudėtas, subtilių aristokratiškų bruožų, viskas jo išvaizdoje taip rūpestingai užbaigta — nedaugelį savo kūrinių Dievas apdovanoja taip dosniai. Visas jis— juodais banguotais plaukais, stebėtino mėlynumo akimis, mažomis dailiomis plaštakomis ir pėdomis — tikra tobulybė. Taip, turi jis žinoti, koks yra. Ir vis dėlto jis tam abejingas, kažkuo parodo, kad niekada nebuvo ir nebus savo grožio vergas. Pasinaudos juo be mažiausio sąžinės graužimo, jei per jį galės ką nors pasiekti, bet pats savimi nė kiek nesižavi; dar daugiau, jis tartum laiko žmones, pasiduodančius grožio kerams, nevertais net paniekos. Kažin ką Merė Karson būtų atidavusi, kad tik sužinotų, kas praeityje padarė jį tokį.

Keista, tiek daug kunigų yra gražūs kaip Adonis ir traukia moteris kaip Don Žuanas. Tikriausiai jie ir laikosi celibato, kad išvengtų savo patrauklumo pasekmių.

— Kaip jūs galite apsikęsti Džilenboune? — paklausė ji. — Ar ne geriau mesti kunigystę negu taip kęsti? Jūs turit tiek talentų, galėtumėt praturtėti ir įgyti galios bet kurioje srityje, ir nesakykit man, kad jūsų negundo bent jau noras valdyti.

Jis kilstelėjo kairį antakį.

— Brangioji ponia Karson, juk jūs katalikė. Žinot, kad kunigo priesaika nelaužoma. Aš liksiu kunigas iki pat mirties. Negaliu to išsižadeti.

Ji prunkštelėjo:

— Na jau! Negi iš tikrųjų tikit, kad jei išsižadėsit kunigystės, jus užgrius dangaus žaibai ir perkūnai?

— Žinoma, ne. Taip pat nemanau, kad jūs galėtumėte taip kvailai tikėti, esą atpildo baimė laiko mane Bažnyčios prieglobstyje.

— Oho! Piktą turit liežuvį, kunige de Brikasarai! Tai kas gi jus laiko pririštą? Kas verčia kęsti dulkes, karštį ir Džilio muses? Juk gali būti, kad jūs čia nutremtas iki gyvos galvos?

Mėlynos akys valandėlę aptemo, bet tuoj pat jis nusišypsojo žvelgdamas į ją su gailesčiu.

— Jūs puikiai mokat paguosti. — Jis šyptelėjo, pakėlė akis į lubas, atsiduso. — Nuo lopšio aš buvau auklėjamas kunigu, bet ne tai svarbiausia. Kaip man paaiškinti tai moteriai? Aš esu indas, ponia Karson, ir būna metas, kai prisipildau Dievo. Jei būčiau geresnis dvasininkas, niekada nebūčiau tuščias. Ir tam prisipildymui, tam susivienijimui su Dievu vieta neturi reikšmės. Tai atsitinka visur — ar aš esu Džilenboune, ar būčiau vyskupo rūmuose. Bet žodžiais tą nusakyti sunku, nes tai didelė paslaptis net kunigams. Dievo dovana, kuri kitiems neprieinama. Matyt, taip yra. Ir to atsisakyti? Aš negalėčiau.

— Vadinasi, tai ir valdžia, taip? Bet kodėl ji duodama tik kunigams? Kodėl manot, kad ją žmogus įgyja tik per varginamai ilgą patepimo ceremoniją?

Jis papurtė galvą.

— Klausykit, juk tai trunka daugelį metų, dar prieš įšventinimą. Rūpestingai ruoši savo dvasią, kad virstų tuo Dievo indu. Tokią palaimą reikia nusipelnyti. Kiekvienos dienos darbu. Čia ir yra įžadų tikslas, argi nesuprantat? Kad jokie žemiški dalykai nestotų tarp Dievo tarno ir jo dvasios — nei meilė moteriai, nei pinigų pamėgimas, nei nenoras klausyti kitų žmonių. Neturtas man ne naujiena, aš nesu kilęs iš turtingos šeimos. Skaistybės laikytis man visai nesunku. O klusnumas? Man tai sunkiausia. Bet aš klausau, nes jei laikysiu save aukščiau savo paskirties būti indu Dievui priimti, pražūsiu. Klausau. Ir, jei reikės, mielai iškęsiu Džilenbouną iki gyvenimo pabaigos.

— Tai jūs kvailys, — pasakė ji. — Aš taip pat manau, kad yra svarbesnių dalykų už kūnišką meilę, bet būti indu Dievui nėra vienas iš jų. Keista. Niekad nemaniau, kad jūs taip karštai tikit. Man atrodė, kad jūs, ko gero, turit abejonių.

— Turiu ir abejonių. Kuris gi galvojantis žmogus jų neturi? Ir kaip tik dėl to kartais būnu tuščias. — Jis pažvelgė virš jos galvos į kažką, ko ji negalėjo matyti. — Žinot, aš atsisakyčiau visų siekių, visų troškimų, kad tik būčiau tobulas kunigas.

— Tobulumas bet kurioj srity, — pasakė ji, — nepakenčiama nuobodybė. Man labiau prie širdies truputėlis netobulumo.

Jis nusijuokė susižavėjęs, žiūrėdamas net kiek su pavydu. Nuostabi moteris!

Merė Karson našlavo jau trisdešimt trejus metus, vienintelis vaikas, sūnus, mirė visai mažas. Dėl savo ypatingos padėties Džilenbouno visuomenėje ji nepriėmė nė vieno pasiūlymo iš pretenduojančių į jos ranką vyriškių; kaip Maiklo Karsono našlė, nenuginčijamai buvo visiems karalienė, bet, tapusi kieno nors žmona, būtų turėjusi perleisti jam visą savo valdžią. O groti antruoju smuiku — ne Merei Karson. Taigi ji atsižadėjo kūno malonumų, pasirinkdama verčiau valdžią; meilužio turėti buvo neįmanoma, gandai Džilenboune sklisdavo tartum elektros srovė laidais. O ji nė kiek netroško pasirodyti turinti žmogiškų silpnybių.

Bet dabar jau buvo ganėtinai sena, tokio amžiaus, kai manoma, kad moteris nebepasiduoda kūno paskatoms. Ir jei naujasis kunigėlis uoliai eina savo pareigas, o ji apdovanoja jį tokia menka dovanėle kaip automobilis, nieko netinkamo čia nėra. Visą gyvenimą Merė Karson buvo nepajudinamas Bažnyčios ramstis, deramai palaikydavo savo parapiją ir jos dvasiškąjį ganytoją net tuomet, kai kunigas Kelis girtas žagsėdavo nuo mišių pradžios iki galo. O kunigo Kelio įpėdiniui ne ji viena tokia dosni; dvasiškąjį tėvą Ralfą de Brikasarą pelnytai mėgo visi jo ganomieji — tiek turtuoliai, tiek vargšai. Jei tolimesnieji parapijiečiai negali atkakti į Džilį, jis pats nuvyksta pas juos, ir kai Merė Karson dar nebuvo padovanojusi automobilio, jodavo raitas. Jis buvo visų mėgstamas dėl savo kantrybės ir gerumo, o kai kas ir nuoširdžiai jį mylėjo; Bugelos savininkas Martinas Kingas nupirko klebonijai brangius naujus baldus, o Dominykas O’Rokas iš Diben Dibeno mokėjo gerą algą šeimininkei.

Taigi nuo savo amžiaus ir padėties pjedestalo Merė Karson jautėsi galinti visiškai saugiai džiaugtis kunigu Ralfu; jai patiko pasigalynėti su jo protu, tokiu pat sąmojingu ir sumaniu, patiko lenktyniauti įžvalgumu, juoba kad niekad nebuvo tikra, ar pralenkė.

— Grįžkim prie to, ką kalbėjot, kad Džilis nėra tokia vieta, į kurią kreiptų dėmesį arkivyskupas popiežiaus legatas, — tarė ji giliau pasitraukdama į krėslą. — Kaip manot, kas galėtų pastūmėti tą šventąjį vyrą padaryti Džilį pasaulio ašimi?

Kunigas gailiai šyptelėjo.

— Sunku pasakyti. Kokia nors netikėta sėkmė? Staigus tūkstančio sielų išgelbėjimas, staiga atsiradusi galia išgydyti luošus ir aklus... Tačiau stebuklų amžius jau praėjęs.

— Na ką jūs, aš tuo abejoju! Dievas tik pakeitė veikimo būdą. Šiandien jis leidžia į apyvartą pinigus.

— Kokia jūs ciniška! Gal dėl to taip man ir patinkat, ponia Karson.

— Aš vardu Merė. Vadinkit mane Mere.

Minė įvažiavo su arbatos staleliu kaip tik tą akimirką, kai kunigas de Brikasaras ištarė:

— Dėkui, Mere.

Merė Karson atsiduso palinkusi ties karštais paplotėliais ir paskrudintomis duonos riekutėmis su ančiuviais.

— Brangus kunige Ralfai, aš noriu, kad šiandien jūs ypač karštai už mane pasimelstumėt.

— Vadinkit mane Ralfu, — atsakė jis, paskui šelmiškai pridūrė: — Kažin ar įmanoma melstis už jus dar karščiau, negu aš paprastai meldžiuosi, bet pasistengsiu.

— Ak, jūs tiesiog žavus! Bet gal čia pikta užuomina? Aš nieko prieš, kai žmonės sako tiesą į akis, bet kai sakot jūs, niekad nesu tikra, ar jūsų žodžiai neslepia ko nors daugiau. Kaip morka, padėta asilui. Na ką gi jūs iš tikrųjų apie mane galvojat, kunige de Brikasarai? To aš niekad nesužinosiu, nes niekad nebūsit toks netaktiškas, kad pasakytumėt teisybę, ar ne? Gražu, labai gražu... Bet melstis už mane jūs privalot. Aš sena ir esu didelė nusidėjėlė.

— Amžius nieko neaplenkia, o nusidėt nusidedu ir aš.

Ji šaltai nusijuokė.

— Daug duočiau, kad sužinočiau jūsų nuodėmes! Iš tikrųjų daug duočiau. — Ji valandėlę patylėjo, paskui prakalbo visai apie kitką: — Nebeturiu vyresniojo avininko.

— Ir vėl?

— Praėjusiais metais pasikeitė penki. Darosi sunku rasti dorą darbininką.

— Na, eina gandai, kad jūs ne itin dosni ir maloni šeimininkė.

— Ak, koks įžūlumas, — aiktelėjo ji ir nusijuokė. — O kas nupirko jums naujutėlaitį „Daimlerį”, kad nebereikėtų raitam joti?

— Bet kaip aš už jus meldžiuosi!

— Jei Maiklas būtų turėjęs nors pusę jūsų proto ir kitų savybių, aš jį, ko gero, būčiau mylėjusi, — pasakė staiga Merė Karson. Jos veidas pasikeitė, pasidarė piktdžiugiškas. — Gal manot, kad aš neturiu jokių giminių ir man reikės palikti savo pinigus ir savo žemę Šventajai Bažnyčiai, a?

— Ko nežinau, tai nežinau, — atsakė jis ramiai, pildamasis arbatos.

— O aš turiu brolį su gausia klestinčia šeima, daugybe sūnų.

— Labai džiaugiuosi, — santūriai pasakė jis.

— Kai tekėjau, buvau visiškai beturtė. Žinojau, kad Airijoj turtingo vyro negausiu, ten norint gerai ištekėti, reikia išsilavinimo, kilmės ir pažinčių. Todėl aš dirbau neatsikvėpdama, dėjau pinigus bilietui, kad galėčiau išvažiuoti į šalį, kur turtingi vyrai nėra tokie išrankūs. Teturėjau gražų veidą, figūrą ir kiek daugiau proto, negu tikimasi iš moters, ir šito užteko susigauti Maiklą Karsoną, turtingą mulkį. Mylėjo mane kaip beprotis iki pat mirties.

— O kaipgi brolis? — priminė kunigas Ralfas, pamanęs, kad ji nukrypo nuo temos.

— Brolis vienuolika metų jaunesnis už mane, tai dabar jam bus penkiasdešimt ketveri. Tik mes du ir tebesam gyvi. Aš jo beveik nepažįstu, buvo dar mažas, kai išvažiavau iš Golvėjaus. Dabar jis gyvena Naujojoj Zelandijoj, bet jeigu išvyko ten turėdamas tikslą praturtėti, tai jam nepasisekė. Vakar vakare, kai atėjo avininkas ir pasakė, kad Artūras Tevietas susirinko skudurus ir išsinešdino, staiga prisiminiau Padriką. Aš senstu, viena, be artimųjų. O juk Pedis patyręs prie žemės darbų, tik nuosavos žemės neturi iš ko nusipirkti. Aš ir pagalvojau, o ką, jei parašyčiau jam ir pasikviesčiau čia su sūnumis. Kai numirsiu, jam paliks Droheda ir „Mitchar Limited”, nes jis vienintelis artimiausias giminė, artimesnis nei kiti giminaičiai, likę Airijoj, kurių net nepažįstu.

Ji nusišypsojo.

— Laukti kvaila, ar ne? Tegul kraustosi jau dabar, mokosi auginti avis mūsų juodžemio lygumose, nes manau, kad čia viskas kitaip negu Naujojoj Zelandijoj. Ir tada, kai aš numirsiu, jis kaip niekur nieko stos į mano vietą.

Palenkusi galvą ji atidžiai stebėjo kunigą Ralfą.

— Ir kodėl gi nepagalvojot apie tai anksčiau? — paklausė jis.

— O, aš pagalvodavau. Bet iki šiol baisiausiai nenorėjau, kad tuntas maitvanagių lauktų apstojęs, kol aš išleisiu paskutinį kvapą. O pastaruoju metu mano mirties valanda atrodo kur kas artesnė, nei anksčiau atrodydavo, ir aš jaučiuosi taip... ak, nežinau. Tartum būtų malonu, kad aplinkui artimi, to paties kūno ir kraujo žmonės.

— Kas atsitiko, gal blogai jaučiatės? — greitai paklausė jis rimtai susirūpinęs.

Merė Karson truktelėjo pečiais.

— Ne, jaučiuosi visiškai gerai. Ir vis dėlto, kai tau jau šešiasdešimt penkeri, pajunti kažkokią grėsmę. Staiga pamatai, kad senatvė ne tai, kas ištiks ateity; ji jau tave ištiko.

— Suprantu jus, ir gerai padarysit. Jums bus labai malonu girdėti namuose jaunus balsus.

— O ne, jie čia negyvens, — pasakė Merė Karson. — Tegu sau įsikurs vyresniojo avininko namuose prie upelio, kuo toliau nuo manęs. Nemėgstu nei vaikų, nei jų balsų.

— Argi gražu taip elgtis su savo vieninteliu broliu, Mere, nors jis ir daug jaunesnis?

— Jis viską paveldės — tegu tad užsidirba, — atrėžė Merė Karson.

Likus šešioms dienoms iki Megės devynerių metų sukakties, Fionai Klieri gimė dar vienas sūnus; iki tol jai sekėsi palyginti neblogai, vaikų nebuvo, tik du persileidimai. Devyniametė Mėgė jau buvo tikra pagalbininkė. Fionai tuo laiku suėjo keturiasdešimt, ir vaiko išnešiojimas bei gimdymas tokiame amžiuje išsekino jos jėgas. Berniukas, pavadintas Haroldu, gimė silpnas; dabar, ko anksčiau niekad nebūdavo, jų namuose ėmė reguliariai lankytis gydytojas.

Viena bėda — ne bėda, šitaip atsitiko ir Klieriams. Po karo ūkis ne suklestėjo, o nusmuko. Vis sunkiau darėsi gauti darbo.

Sykį baigiant gerti arbatų senis Engus Makverteris atnešė telegramą, ir Pedis atplėšė ją virpančiais pirštais: iš telegramos gerų žinių nelauk. Aplink susispietė berniukai, tik Frenkas, pasiėmęs savo arbatą, išėjo pro duris. Fiona nusekė jį akimis ir staiga atsigręžė išgirdusi, kaip sudejavo Pedis.

— Kas atsitiko? — paklausė ji.

Pedis spoksojo į lapelį popieriaus, tartum ten būtų pranešama apie kieno nors mirtį.

— Arčibaldas mūsų nebeima.

Bobas piktai trinktelėjo kumščiu per stalą: jis jau seniai norėjo dirbti su tėvu kaip avikirpio padėjėjas, ir pas Arčibaldą būtų buvusi pirmoji jų vieta.

— Ir ko jis mums viską taip sugadino, tėte? Juk rytoj turėjom pradėti.

— Nerašo kodėl, Bobai. Greičiausiai koks niekšas užlindo man už akių.

— Ak, Pedi! — atsiduso Fija.

Dideliame pintame lopšyje prie krosnies pravirko mažasis Helas, bet, Fionai nespėjus prie jo nė žingsnio žengti, prišoko Megė; sugrįžo Frenkas ir atsistojęs prie durų įdėmiai žiūrėjo į tėvą, laikydamas rankoje puodelį.

— Na, man regis, reikia nuvažiuoti pas Arčibaldą ir pažiūrėti, — pagaliau pasakė Pedis. — Per vėlu jau ieškotis kitur, bet tegu nors žmoniškai paaiškina. Tikėkimės, kad gausim pas ką nors melžti, o nuo liepos prasideda kirpimas Viloubio ūky.

Iš didžiulės krūvos, laikomos šiltai prie krosnies, Megė ištraukė keturkampį vystyklą, gražiai ištiesė ant stalo, tada iš pinto lopšio iškėlė verkiantį vaiką — Klierių plaukai, dar labai reti, blizgėjo ant jo galvelės. Pervystė jį greitai ir gerai, kaip būtų pervysčiusi motina.

— Mamytė Megė, — paerzino ją Frenkas.

— Visai ne, — atšovė ji pasipiktinusi. — Aš tik padedu mamai.

— Žinau, žinau, — švelniai tarė jis. — Tu gera mergytė, Mege.

Frenkas patempė ją už balto taftos kaspino ant pakaušio, ir tas nusisuko į šoną.

Didelės pilkos akys pažvelgė į jį su meile; greta linksinčios vaiko galvytės jos atrodė kaip suaugusios. Jam suspaudė širdį — ir kam jai tas vargas tokiai mažai, juk vienintelis vaikas, kuriuo ji turėtų rūpintis — Agnesė, bet dabar ji nutremta į miegamąjį ir užmiršta. Jei ne Megė ir ne motina, jis jau seniai būtų išėjęs iš namų. Tulžingai Frenkas dėbtelėjo į tėvą: tai per jį šita nauja gyvybė ir viskas aukštyn kojom namuose. Ir iš darbo jį pavarė, taip jam ir reikia.

Prieš kitų berniukų ir Megės atsiradimą tokios mintys jam nelindo į galvą kaip dabar; kai Fija pradėjo storėti šį kartą, jis buvo jau suaugęs, pats būtų galėjęs vesti ir tapti tėvu. Ir visi, išskyrus Megę, jautėsi nei šiaip, nei taip, ypač motina. Nuo slapta apžiūrinėjančių berniukų žvilgsnių ji susitraukdavo kaip triušelis; susigėdusi nusukdavo akis, kai į ją pažvelgdavo Frenkas. Nė viena moteris neturi šito kentėti, kartojo sau Frenkas tūkstantąjį kartą, prisiminęs šiurpius klyksmus ir dejones jos miegamajame tą naktį, kai gimė Helas. Kaip suaugusio, jo niekur neišsiuntė su kitais vaikais. Tėvas dabar prarado darbą, taip jam ir reikia. Padorus žmogus jau būtų davęs žmonai ramybę.

Motinos plaukai neseniai įvestoje elektros šviesoje tartum aukso gijos, taisyklingas profilis, kai ji taip sėdi ir žiūri per ilgą stalą į Pedį, neapsakomai gražus. Kaip galėjo tokia daili, tokia nepaprasta moteris ištekėti už klajūno avikirpio, atklydusio iš Golvėjaus pelkių? Eina perniek ir ji pati, ir jos Spoudo porcelianas, ir damasto staltiesės, ir persiški kilimai svetainėje, niekas jų ten nemato, nes Pedžio draugų žmonoms ji netinka į kompaniją. Joms pasidaro nesmagu, jos akivaizdoje išgirdus savo vulgarius, garsius balsus, jos visai sutrinka, pamačiusios prie lėkštės daugiau kaip vieną šakutę.

Kai kada sekmadienį motina nueina į tuščią svetainę, atsisėda prie spineto po langu ir skambina, nors pirštai, neturėdami laiko nuolat praktikuotis, sugrubo, ir ji gali paskambinti tik pačius nesudėtingiausius kūrinėlius. Frenkas tada atsisėda už lango tarp alyvų krūmų ir lelijų, užsimerkia ir klausosi. Ir atrodo jam, kad motina, apsirengusi ilga suknia su turniūru iš švelniausių rausvų mezginių, sėdi prie spineto didžiuliame kambaryje, kur sienos kaip dramblio kaulo ir šviečia žvakės kandeliabruose. Nuo to reginio norisi verkti, bet jis niekada daugiau nebeverkia nuo tos nakties ant šieno, kai jį pargabeno namo policininkai.

Megė paguldė Helą į pintinę ir vėl priėjo prie motinos. Ir šita eina perniek. Toks pat išdidus taisyklingas profilis, kažkuo panašios į Fionos rankos ir dar vaikiška figūra. Ji bus visai tokia kaip motina, kai užaugs. O kas ją čia ves? Toks pat nerangus airis avikirpis ar storžievis kaimietis iš kokio nors Vehaino karvių ūkio? Ji verta geresnės dalios, bet jai tai nelemta. Nėra jokios išeities, visi taip sako, ir kuo toliau, tuo jam tai atrodo didesnė tiesa.

Staiga pajutusios įsmeigtą jo žvilgsnį, Fiona ir Megė kartu atsisuko ir nusišypsojo ta ypač švelnia šypsena, kokia moterys šypsosi tik savo mylimiesiems. Frenkas padėjo puoduką ant stalo ir nuėjo šerti šunų, trokšdamas arba pravirkti, arba užmušti ką nors. Padaryti bet ką, kad tik nurimtų tas skausmas.

Praėjus trims dienoms po to, kai Pedis neteko darbo pas Arčibaldą, atėjo Merės Karson laiškas. Jis atplėšė voką Vehaino pašte, tik gavęs laišką į rankas, ir namo paršokavo kaip vaikas.

— Mes važiuojam į Australiją! — suriko jis mosuodamas brangaus pergamentinio popieriaus lapais nustebusiems namiškiams po nosim.

Tyla, visų akys įsmeigtos į jį. Fijos akys išsigandusios, taip pat ir Megės, bet berniukų šviečia džiaugsmu. Frenko liepsnote liepsnoja.

— Bet, Pedi, kodėl gi ji taip staiga prisiminė tave po tiek metų? — paklausė Fija, perskaičiusi laišką. — Juk jau seniai ji ir turtinga, ir vieniša. Bet neprisimenu, kad būtų kada pasiūliusi mums pagalbą.

— Turbūt bus apėmusi baimė, kad nenumirtų viena, — pasakė Pedis, labiau ramindamas save negu žmoną. — Matai, ką rašo: „Aš jau nejauna, o tu ir tavo sūnūs — mano gero paveldėtojai. Manau, kad mums reikia susieiti, kol aš dar gyva, ir tau pasimokyti tvarkytis su įgysiamu turtu. Padarysiu tave vyresniuoju avininku — bus puiki praktika, o didieji berniukai, kurie jau tinkami darbui, taip pat galės gauti vietos prie avių. Droheda taps šeimos įmone, kur bus tvarkomasi be pašalinių”.

— O nieko ji ten nerašo, ar atsiųs mums pinigų kelionei į Australiją? — paklausė Fija.

Pedis išsitiesė ir sustingo.

— Nė nemanau lįst prie jos su tokiu prašymu! — kirste nukirto jis. — Galim nuvažiuot ir be tos išmaldos, aš turiu pakankamai atidėjęs.

— Mano supratimu, ji turėtų apmokėti kelionę, — atkakliai pareiškė Fija, visus priblokšdama, nes retai pasakydavo savo nuomonę. — Ir kodėl turėtum viską pametęs lėkti ten ir jai dirbti, kai ji tik per laišką davė pažadą? Juk nėra piršto pajudinusi mums padėti, ir aš ja nepasitikiu. Kiek prisimenu, tu visada sakydavai, kad didesnio gobšumo kaip jos nesi matęs. Galų gale, Pedi, tu jos beveik nepažįsti, toks didelis amžiaus skirtumas — ji išvyko į Australiją, kai tu dar nė į mokyklą nėjai.

— Nemanau, kad tai turėtų kokią reikšmę, o kad ji gobši, tai mes tik didesnį palikimą gausim. Ne, Fija, į Australiją važiuosim, ir kelią užsimokėsim savais pinigais.

Fiona daugiau nesiginčijo. Ir iš jos veido buvo neįmanoma suprasti, ar ji neįsižeidė už tokį nesiskaitymą.

— Valio! Važiuojam į Australiją! — sušuko Bobas, čiupdamas tėvui už peties.

Džekas, Hiujis ir Stiuartas lakstė pasišokinėdami, Frenkas šypsojo, nebematydamas nieko kambaryje, nuklydęs į kažkokius tolius. Tiktai Fija su Mege dvejojo ir baiminosi, skausmingai vildamosi, kad iš to gal dar nieko neišeis, nes joms gyvenimas Australijoje lengvesnis būti nežadėjo — tie patys vargai, ir dar viskas neįprasta.

— O kur tas Džilenbounas? — paklausė Stiuartas.

Jie išsitraukė seną atlasą; nors Klieriai buvo neturtingi, virtuvėj už valgomojo stalo turėjo kelias lentynas knygų. Berniukai įniko į pageltusius lapus ir pagaliau surado Naująjį Pietų Velsą. Pripratusiems prie nedidelių Naujosios Zelandijos atstumų, jiems nė į galvą neatėjo pasižiūrėti į mastelį apatiniame kairiajame žemėlapio kampe. Ir savaime aišku, jie pamanė, kad Naujasis Pietų Velsas tokio pat didumo kaip Naujosios Zelandijos Šiaurės sala. Surado Džilenbouną kairiajame kampe viršuje, atrodė, kad jis už tokio pat atstumo nuo Sidnėjaus kaip Vanganujis nuo Oklando, nors taškelių, žyminčių miestus, čia buvo kur kas mažiau negu Šiaurės salos žemėlapyje.

— Atlasas labai senas, — pasakė Pedis. — Australija, kaip ir Amerika, auga ne dienom, o valandom. Garantuotai dabar ten miestų daug daugiau.

Garlaivyje jie turės ketvirtą klasę, bet tas nieko tokio, juk kelionė tiktai trijų dienų. Ne ištisų savaičių, kaip plaukiant iš Anglijos į kitą pusrutulį. Pasiimti jie galės drabužius, indus, puodus, virtuvės įrankius, patalynę ir tas brangias lentynas knygų; baldus reikės parduoti, kad būtų iš ko užmokėti už Fionos svetainės daiktų pervežimą — už spinetą, kilimus, kėdes.

— Vešies juos be jokių kalbų, — pareiškė Pedis žmonai.

— Ar tikrai išgalėsim?

— Visiškai. O kiti baldai tai taip — Merė rašo, kad ruošia mums vyresniojo avininko namą ir kad ten yra viskas, ko reikės. Džiaugiuosi, kad negyvensim su ja po vienu stogu.

— Ir aš, — pasakė Fiona.

Pedis, nuvažiavęs į Vanganujį, nupirko bilietus į aštuonvietę ketvirtos klasės kajutę „Vehaine”; buvo keista, kad laivas pavadintas artimiausio jiems miestelio vardu. Išvykti jie turėjo rugpjūčio pabaigoje, ir jau nuo mėnesio pradžios visi ėmė aiškiai suprasti, kad tikrai patirs tą didįjį nuotykį. Šunis reikėjo kam nors atiduoti, arklius ir vežimaitį parduoti, baldus sukrauti į Engaus Makverterio ratus ir nugabenti į Vanganujį išparduoti, o likusius iš Fionos kraičio daiktus supakuoti, kaip ir indus, drabužius, knygas ir virtuvės rakandus.

Frenkas užtiko motiną, stovinčią prie gražiojo senovinio spineto — ji glostinėjo vos rausvą ruožuotą paviršių, išsiblaškiusiu žvilgsniu žiūrėdama į likusias ant pirštų galų aukso dulkeles.

— Ar jį ir anksčiau turėjai, mama? — paklausė Frenkas.

— Taip. Ką turėjau tikrai savo, to niekas negalėjo atimti, kai tekėjau. Spineto, persiškų kilimų, Liudviko Penkioliktojo sofos ir kėdžių, regentystės laikų sekretero. Nedaug, bet jie teisėtai priklauso man.

Liūdnos pilkos akys žvelgė Frenkui per petį į aliejiniais dažais tapytą portretą ant sienos, — nuo senumo jis buvo kiek patamsėjęs, bet vis tiek aiškiai buvo matyti auksaplaukė moteris rausva mezginių suknia, su krinolinu vien iš raukinių raukinėlių.

— Kas ji tokia buvo? — smalsiai paklausė Frenkas, atsigręžęs į portretą. — Seniai norėjau sužinoti.

— Didelė dama.

— Bet ji turi būti tau giminė, į tave kiek panaši.

— Ji? Man giminė? — Fionos akys atitrūko nuo portreto ir ironiškai nužvelgė sūnaus veidą. — Nejaugi aš atrodau galinti turėti tokią giminaitę?

— Taip.

— Mesk tuos niekus iš galvos.

— Verčiau papasakotum, mama.

Ji atsidususi užvožė spineto dangtį, nusišluostė nuo pirštų aukso dulkeles.

— Nėra čia ko pasakoti, visai nėra. Eikš, padėk man sustumti šituos daiktus į vidurį kambario, tėtei bus greičiau supakuoti.

Kelionė buvo tiesiog košmariška. „Vehainui” dar neišplaukus iš Velingtono uosto, jie visi susirgo jūros liga ir sirgo visą kelią, dvylika šimtų mylių audrotais žiemos vandenais. Pedis nusivedė sūnus į denį ir buvo čia su jais, nors draskė vėjas ir taškė purslai; pasižiūrėti, kaip laikosi moterys ir mažasis, nulipdavo tik paprašęs ką nors pagloboti keturis pasigailėtinus žiaukčiojančius berniukus. Frenkas, nors troško gryno oro, vis dėlto pasiliko apačioje su motina ir Mege. Kajutė buvo maža, tvanki ir dvokė nafta, ji buvo žemiau vandens linijos, netoli pirmagalio, todėl čia labiausiai supo.

Praėjus kelioms valandoms po to, kai jie išplaukė iš Velingtono, Frenkas ir Megė jau tikrai pamanė, kad motina miršta; daktaras, kurį labai susirūpinęs stiuardas pakvietė iš pirmos klasės, pesimistiškai palingavo galvą.

— Gerai dar, kad kelionė neilga, — pasakė jis ir paliepė seselei surasti vaikui pieno.

Tarp blogavimo priepuolių Frenkas ir Megė šiaip taip girdė Helą iš buteliuko, nors tas ir nelabai noriai ėmė čiulptuką. Fioną nustojo tąsę, ji gulėjo leisgyvė, jie niekaip negalėjo jos atgaivinti. Stiuardas padėjo Frenkui paguldyti ją ant aukštutinio gulto, kur oras nebuvo toks troškus, ir su rankšluosčiu prie burnos, kuriuo šluostėsi seiles ir tulžį, Frenkas atsisėdo ant kraščiuko ir braukė motinai nuo kaktos susivėlusius geltonus plaukus. Valanda po valandos jis sėdėjo neatsitraukdamas, nors ir pačiam buvo bloga; Pedis atėjęs kaskart pamatydavo tą patį: Frenkas glosto motinai plaukus, o apatiniame gulte greta Helo susirangiusi Megė su rankšluosčiu prie burnos.

Likus trims valandoms kelio iki Sidnėjaus, jūra pasidarė lygi kaip stiklas, ir seną garlaivį apgaubė nuo tolimos Antarktidos atslinkęs rūkas. Vienodais tarpais kaukė sirena, ir Megei, jau kiek atsigavusiai, atrodė, kad dabar, kai baisus daužymas pasibaigė, garlaivis kaukia iš skausmo. „Vehainas” vos ne vos slinko per lipnią pilką miglą tartum ko saugodamasis, kol pagaliau kažkur iš viršaus vėl pasigirdo tas storas vienodas kauksmas — vienišas, beviltiškas, be galo liūdnas. Tada tokie pat skausmingi balsai ėmė skambėti iš visų pusių, ir jų garlaivis per pamėkliškus nuo vandens kylančius ūkus čiuožė juostą. Megė paskui visą gyvenimą prisiminė tuos sirenų balsus, savo pirmąją pažintį su Australija.

Pedis išsinešė žmoną iš „Vehaino” ant rankų, paskui jį ėjo Frenkas su mažiuku, Megė su lagaminu ir berniukai, kiekvienas vargingai klupinėdamas su kokiu nors nešuliu. Pirmonte, kurio pavadinimas jiems nieko nereiškė, jie atsirado ūkanotą žiemos rytą, baigiantis 1921 metų rugpjūčiui. Už palaikio skardinio prieplaukos pastato stovėjo ilgiausia eilė taksi; Megė žiūrėjo išpūtusi akis, nes niekad nebuvo mačiusi vienu kartu tiek daug automobilių. Pedis nežinia kaip sukišo visus į vieną mašiną, kurios vairuotojas sutiko nugabenti juos į Liaudies rūmus.

— Ten, drauguži, tau bus kaip tik, — pasakė jis Pedžiui. — Tai darbininkų viešbutis, viską tvarko Gelbėjimo armija.

Gatvėse buvo pilna automobilių, atrodė, kad jie lekia iškart į visas puses; vežimų su arkliais beveik nebuvo matyti. Susižavėję jie žiūrėjo pro taksi langus į aukštus mūrinius namus, siauras vingiuotas gatveles, į tai, kaip, regis, greitai susiburia ir išsisklaido minios žmonių, tartum atliekančios kokį keistą didmiesčio ritualą. Jau Velingtonas buvo nustebinęs, bet, palyginti su Sidnėjum, Velingtonas atrodė kaip mažas provincijos miestelis.

Fiona pasiliko ilsėtis viename iš nesuskaičiuojamos daugybės kambarių tame prisikimšusiame name, kurį Gelbėjimo armija meiliai vadino Liaudies rūmais, o Pedis nuėjo į Centrinę geležinkelio stotį sužinoti, kada jie galės išvažiuoti į Džilenbouną. Visai atsigavę berniukai ėmė prašytis kartu, nes sužinojo, kad stotis ne taip jau toli, o eiti reikės vien pro parduotuves, ir pro tokią, kur pardavinėjami jūrasvogūnių saldainiai. Pavydėdamas jiems jaunumo, Pedis nusileido, nes dar nežinojo, kaip jį laikys kojos po trijų dienų jūros ligos. Frenkas ir Megė pasiliko su Fiona ir vaiku, jie taip pat norėjo eiti, bet vis dėlto jiems labiau rūpėjo padėti motinai. Išlipus iš laivo, jai sparčiai ėmė grįžti jėgos, ir ji išgėrė puoduką sultinio ir suvalgė pakepintos duonos riekelę, kurią atnešė vienas iš angelų su skrybėlaite.

— Jeigu šįvakar neišvažiuosim, Fija, tai kito traukinio reikės laukti savaitę, — grįžęs pasakė Pedis. — Kaip, ar galėsi jau leistis į kelionę?

Fija virpėdama atsisėdo.

— Galėsiu.

— Aš manau, kad reikėtų palaukti, — drąsiai įsiterpė Frenkas. — Man rodos, mama dar per silpna kelionei.

— Matyt, tu nesupranti, Frenkai, kad jei mes šįvakar neišvažiuosim, turėsim laukti traukinio visą savaitę, o pragyventi Sidnėjuje savaitę aš neturiu pinigų. Kraštas čia didelis, ir ten, kur važiuojam, traukinys kasdien neina. Rytoj galėtume vienu iš trijų traukinių nuvažiuot iki Dabou, bet ten turėtume laukti vietinio, ir man sakė, kad šitaip daug labiau privargtume, negu kad šįvakar pamėginę suspėt į ekspresą.

— Aš galėsiu, Pedi, — pakartojo Fija. — Man padės Frenkas su Mege, ir viskas bus gerai.

Ji žiūrėjo į Frenką, akys maldavo neprieštarauti.

— Tai nusiųsiu Merei telegramą, kad lauktų mūsų rytoj vakare.

Centrinė stotis buvo didžiulė, tokiame pastate Klieriai niekada nebuvo buvę — erdvus stiklinis cilindras tartum kartu ir aidėjo, ir sugerdavo aidą tūkstančių žmonių balsų; žmonės laukė prie savo nusitrynusių, diržais perjuostų lagaminų ir įdėmiai stebėjo didžiulę lentą, kur tarnautojai su ilgomis lazdomis keitė žinias apie traukinius. Tirštėjančioje vakaro tamsoje Klieriai pasidarė minios dalimi, jų akys buvo įsmeigtos į plieninius tartum armonika penktos platformos vartus. Vartai buvo uždaryti, bet ant jų ranka didelėmis raidėmis užrašyta: DŽILENBOUNO PAŠTO TRAUKINYS. Pirmoje ir antroje platformoje didžiulis sujudimas rodė, kad netrukus išvyks naktiniai ekspresai į Brisbaną ir Melburną, pro vartus jau grūdosi keleiviai. Greitai atėjo ir jų eilė, penktos platformos vartai atsidarė susispausdami į šonus, ir pro juos pradėjo skubiai eiti žmonės.

Pedis surado tuščią antros klasės kupė, susodino didesniuosius berniukus prie lango, Fioną su Mege ir mažiuku prie stumdomų į šoną durų, už kurių buvo ilgas koridorius. Į kupė žmonės įkišdavo galvas su viltimi rasti laisvą vietą, bet tuoj pat pradingdavo, persigandę tokios daugybės vaikų. Kartais ir didelę šeimą turėti ne pro šalį.

Naktis buvo šalta, teko atsirišti nuo lagaminų šonų didelius škotiškus kelionės pledus; nors vagonas buvo neapšildomas, nuo žarijų skardinėse dėžėse, kurių buvo pridėliota ant grindų, sklido šiluma; jie šiltų vagonų ir nesitikėjo, nes nei Australijoje, nei Naujojoje Zelandijoje niekas nėra apšildoma.

— Ar toli važiuosim, tėte? — paklausė Megė, kai traukinys pajudėjo, trinksėdamas ir švelniai sūpuodamas per nesuskaičiuojamas bėgių sandūras.

— Daug toliau, negu atrodo iš mūsų atlaso, Mege. Šešis šimtus dešimt mylių. Būsim ten rytoj visai pavakary.

Berniukai aiktelėjo, bet tuoj pat užmiršo, išvydę pasakišką daugybę miesto šviesų; visi susispietė prie langų ir žiūrėjo neatsitraukdami — pro šalį skriejo mylia po mylios, o namų vis nemažėjo. Paskui traukinys padidino greitį, šviesos išsibarstė ir pagaliau visai pranyko, tebuvo matyti vien kibirkščių gūsiai, nešami prošal kaukiančio vėjo. Kai Pedis išsivedė berniukus, kad Fija galėtų pamaitinti Helą, Megė su ilgesiu palydėjo juos akimis. Dabar ji, regis, nebelaikoma lygi su berniukais — nuo tada, kai Helo gimimas sugriovė visą ankstesnį jos gyvenimą, pririšo prie namų taip pat tvirtai kaip ir motiną. Bet iš tikrųjų tai nieko baisaus, pagalvojo Megė, širdyje ištikima šeimai. Mažiukas toks mielas, pats didžiausias jos džiaugsmas, ir labai malonu, kad mama elgiasi su ja kaip su sau lygia suaugusia moterim. Iš kur mama ima tuos vaikus, ji visai nenumanė, bet jie — puikus daiktas. Ji padavė Helą motinai; netrukus traukinys cypdamas ir girgždėdamas sustojo, ir atrodė, dar stovės ilgiausiai, kol atgaus kvapą. Megė baisiai norėjo atidaryti langą ir pasižiūrėti laukan, bet kupė darėsi šalčiau, nors ant grindų ir stovėjo dėžės su žarijomis.

Įėjo Pedis, atnešė Fionai garuojantį puoduką arbatos; ji paguldė pasisotinusį, mieguistą Helą ant sėdynės.

— Kokia čia vieta? — paklausė Fiona.

— Veli Haitsas. Bufetininkė sakė, kad čia turi prikabinti antrą garvežį, kitaip neužvažiuosim į Litgou.

— Ar tuoj reikia išgerti?

— Dar yra penkiolika minučių. Frenkas atneš tau sumuštinių, o aš pasižiūrėsiu, kad pavalgytų berniukai. Kitą sykį galėsim pasistiprinti tiktai Bleinyje, jau bus vėlus vakaras.

Megė staiga nepaprastai susijaudinusi išgėrė su motina arbatą, karštą, saldžią, ir ryte surijo Frenko atneštą sumuštinį. Frenkas paguldė ją ant ilgos sėdynės Helui prie kojyčių, gerai apkamšė pledu, paskui taip pat apklojo ir motiną, išsitiesusią ant sėdynės priešais. Stiuartui ir Hiujui paklojo ant grindų tarp sėdynių, o Bobą, Frenką ir Džeką Pedis išsivedė į kitą kupė, pasakęs Fijai, kad ten pasikalbės su avikirpiais ir permiegos. Traukinyje buvo daug maloniau negu garlaivyje, jis kleksėjo sau, vienodai pūškavo abu garvežiai, galėjai girdėti, kaip telegrafo laiduose kaukia vėjas, kaip kartais, plieno ratams paslydus ant kylančių įkalnėn bėgių, garvežiai supūškuoja piktai, tarsi išsigandę, kad traukinys nenučiuožtų atgal; Megę apėmė miegas.

Rytą Klieriai žiūrėjo pro langą nusiminę ir su baime — tokio krašto jie nebuvo matę ir nė nesapnavo, kad toks galėtų būti toje pačioje planetoje kaip ir Naujoji Zelandija. Kalvų, tiesa, čia buvo, bet daugiau visiškai nieko panašaus į gimtą kraštą. Viskas ruda ir pilka, net medžiai! Sidabru spindintys žieminiai kviečiai plieskiančios saulės jau buvo nurusvinti, jų vilnijo mylių mylios, tiktai kur ne kur įsiterpdavo plonų ištįsusių melsvalapių medžių ir susimetusių į krūvą apdulkėjusių, nusususių pilkų krūmų. Fiona stebėjo tą vaizdą stojiškai, nė kiek nepasikeitusiu veidu, bet vargšės Megės akys buvo pilnos ašarų. Kaip baisu, tokie didžiuliai plotai be jokios tvoros ir visai be žalumos.

Saulei kopiant į zenitą, šalta naktis virto kaitria diena, o traukinys dundėjo ir dundėjo vis tolyn, retkarčiais sustodamas mažame miestuke, kur pilna dviračių ir vežimų su arkliais; automobilių čia, regis, buvo nedaug. Pedis, nekreipdamas dėmesio į sūkuriais lekiančius ir visur sėdančius suodžius, iki galo atidarė abu langus; buvo taip karšta, kad jie duste duso, sunkūs drabužiai, patys tie Naujosios Zelandijos žiemai, lipo prie kūno ir graužė. Atrodė, tiktai pragare gali būti taip karšta žiemą.

Džilenbounas atsirado prieš juos saulei gęstant, keistas suklypusių medinių ir rifliuotos skardos namų sambūris abipus vienintelės plačios dulkinos gatvės, nuobodžios, be medžių. Tirpstanti saulė ant visko užpylė aukso, trumpam suteikė miestukui prakilnaus didingumo, bet jis išblanko dar jiems tebestovint perone. Ir vėl miestukas virto tipiška gyvenviete pačiam tolimiausiam pasaulio krašte, paskutiniu apgyventu žemės lopinėliu, kur dar šiek tiek užlyja lietūs; visai netoli vakarų pusėje plytėjo du tūkstančiai mylių dykumos, kur niekad niekad nelyja.

Prie stoties stovėjo prašmatnus juodas automobilis, per gilias kelio dulkes nerūpestingai link jų ėjo kunigas. Su ilga sutana jis atrodė tarsi iš praeities ir sakytum ne ėjo kaip visi žmonės, o plaukė oru lyg sapne; aplink jį kilo ir sukosi dulkės, raudonos paskutiniuose saulėleidžio spinduliuose.

— Sveiki, aš esu kunigas de Brikasaras, — pasakė jis, paduodamas ranką Pedžiui. — Jūs turit būti Merės brolis, kaip iš akies trauktas. — Jis pasisuko į Fioną ir pakėlė prie lūpų jos glebią ranką, nusišypsojo nuoširdžiai nustebęs; kas ne kas, o kunigas Ralfas skyrė kilmingą moterį nuo prastos. — O, kokia jūs graži! — pasakė jai, tartum kunigai tik taip ir tekalba, tada jo akys nukrypo į krūvelėn susimetusius berniukus. Valandėlę nesusigaudydamas pasižiūrėjo į Frenką, kuris laikė kūdikį, paskui į jo brolius, vieną po kito, nuo didžiausio iki mažiausio. Užpakaly jų viena stovėjo Megė ir net išsižiojusi spoksojo į jį kaip į patį Dievą. Regis, nepastebėdamas, kad puikios medžiagos sutana skęsta dulkėse, jis praėjo pro berniukus, atsitūpė ir suėmė ją delnais tvirtai, maloniai, švelniai. — Na, o kas gi tu tokia? — paklausė šypsodamas.

— Megė, — atsakė ji.

— Ji vardu Megana, — susiraukęs burbtelėjo Frenkas, nekęsdamas šio gražaus žmogaus, aukšto jo ūgio.

— Megana mano mėgstamas vardas. — Jis atsistojo, bet Megės rankutės nepaleido. — Geriausia jums bus pernakvoti klebonijoje, — pasakė jis, vesdamas Megę prie automobilio. — Rytoj rytą nuvešiu jus į Drohedą, o dabar, ką tik iš traukinio, tokia kelionė jums per ilga.

Be „Imperijos” viešbučio, mūriniai pastatai Džilenboune buvo tik katalikų bažnyčia, mokykla, vienuolynas ir klebonija, net didelė miestelio mokykla buvo medinė. Sutemus oras neįtikėtinai atšalo, bet klebonijos svetainėje didžiuliame židinyje liepsnojo malkos ir iš kažkur toliau ateinantys kvapai žadino apetitą. Seimininkė, sudžiūvusi, senutėlė, bet nepaprastai energinga škote, šokinėjo apie juos, kol išvedžiojo po kambarius, nesiliaudama plepėti su ryškiu vakarietišku kalnėnų akcentu.

Įpratusiems prie išdidžių, santūrių Vehaino kunigų Klieriams buvo sunku su linksmu, maloniu kunigu Ralfu. Tiktai Pedis atitirpo, nes jis prisiminė, kokie draugiški buvo kunigai gimtajame Golvėjuje, kokie artimi paprastiems žmonėms. Visi kiti valgė atsargiai tylėdami, o po vakarienės iškart nuskubėjo į viršutinį aukštą, ir Pedis nenoromis nusekė iš paskos. Jam tikėjimas teikė šilumą ir paguodą; jo šeimynykščiams tai buvo įsišaknijusi baimė ir prievarta: daryk taip, o jei ne, būsi amžiams prakeiktas.

Jiems išėjus, kunigas Ralfas atsilošė savo mėgstamam krėsle, žiūrėdamas į ugnį rūkė ir šypsojosi. Vėl prieš akis jam stojo Klieriai, visi iš eilės, kaip išvydo juos pirmąkart, stotyje. Vyras, toks panašus į Merę, bet nuo sunkaus darbo palinkęs ir, aiškiai matyti, toli gražu ne tokio pikto kaip ji būdo; jo išvargusi gražuolė žmona — tokia moteris turėjo išlipti iš karietos, pakinkytos dviem baltais žirgais; tamsiaplaukis paniuręs Frenkas juodomis akimis, juodomis; kiti sūnūs beveik visi į tėvą, tik jauniausias, Stiuartas, labai panašus į motiną, gražus vyras iš jo išaugs; koks bus užaugęs pats mažasis, nežinia; ir pagaliau Megė. Tokios mielos, nuostabios mergytės jis dar nebuvo matęs; plaukai tokie, kad žodžiais nenusakysi, jų spalva — ne varis ir ne auksas, o kažkoks tobulas jų lydinys. Ir kaip pažvelgė į jį pilkomis sidabriškomis akimis, taip tyrai spindinčiomis tartum ištirpę brangakmeniai! Kunigas Ralfas gūžtelėjo pečiais, įmetė nuorūką į židinį ir atsistojo. Sensta, ko gero, jei ėmė fantazuoti — ištirpę brangakmeniai, nieko sau! Jo paties akys tikriausiai jau apsinešusios nusivylimo dulkėmis.

Rytą kunigas de Brikasaras išvežė savo svečius į Drohedą, jau taip apsipratusius su gamtovaizdžiu, kad net linksma buvo klausytis jų kalbų. Kalnai esą už dviejų šimtų mylių į rytus, paaiškino jis, o čia juodžemio lygumų kraštas. Plačios lygios kaip stalas pievos su vienu kitu medžiu. Diena buvo karšta kaip ir vakarykštė, bet važiuoti „Daimleriu” buvo kur kas patogiau nei traukiniu. Ir iškeliavo jie anksti, nevalgę, juodame lagaminėlyje buvo sudėti kunigo Ralfo bažnytiniai rūbai ir Švenčiausiasis Sakramentas.

— Avys kokios purvinos! — liūdnai pasakė Megė, žiūrėdama į daugelį šimtų rusvų pundulių, nosimis baksnojančių žolę.

— A, tai man reikėjo apsigyventi Naujojoj Zelandijoj, — pasakė kunigas, — ten turbūt viskas kaip Airijoj, ir avys baltutės.

— Teisybė, ten daug kas panašiai kaip Airijoj, žolė žalia, net gražu žiūrėti. Tiktai ten daug neapgyventų plotų, mažiau dirbamos žemės, — atsakė Pedis. Kunigas Ralfas jam labai patiko.

Tuo metu būrelis emu atsistojo, paėjo svyruodami ir ištiesę ilgus kaklus leidosi bėgti, greiti it vėjas, net nebuvo matyti, kaip jie kilnoja nerangias kojas. Vaikai aiktelėjo ir ėmė juoktis apstulbę, kad didžiuliai paukščiai bėga, užuot skridę.

— Kaip malonu, kad nereikia laipioti iš automobilio ir darinėti šitų nelemtų vartų, — pasakė kunigas Ralfas, kai Bobas, perėmęs tą pareigą, uždarė paskutiniuosius ir vėl įsispraudė vidun.

Po daugybės netikėtumų, kurių Australija pažėrė jiems kvaitinamu greičiu, Drohedos sodyba su jaukiu Jurgių stiliaus namu, apsivijusiu besiskleidžiančiomis visterijomis, su daugybe rožių krūmų aplinkui, pasirodė artima kaip gimtieji namai.

— Tai mes gyvensim čia? — cyptelėjo Megė.

— Ne visai, — paskubėjo atsakyti kunigas. — Namas, kur jūs gyvensit, yra maždaug už mylios nuo čia, prie upelio.

Merė Karson laukė jų didžiulėje svetainėje ir net nepakilo iš savo krėslo pasitikti brolio, jis turėjo prieiti prie jos.

— Na, Pedi, — ištarė ji gana maloniai, bet žiūrėjo pro jį į kunigą Ralfą, kuris stovėjo laikydamas ant rankų Megę, o ji savo mažomis rankutėmis buvo stipriai apsikabinusi jo kaklą.

Merė Karson sunkiai atsistojo iš krėslo, bet nepasisveikino nei su Fiona, nei su vaikais.

— Mišias išklausysim dabar pat, — pasakė ji. — Aš manau, kad kunigas de Brikasaras skuba išvažiuoti.

— Visai ne, brangioji Mere, — nusijuokė jis, blykstelėjo mėlynos akys. — Aš atlaikysiu mišias, tada sočiai papusryčiausim, gausim ko nors karšto prie jūsų stalo, o paskui aš esu pažadėjęs Megei parodyti, kur ji gyvens.

— Megei, — pakartojo Merė Karson.

— Taip, čia Megė. Bet jūs susipažįstat lyg ir ne iš to galo, ar ne? Pradėsim nuo pradžios, Mere. Čia Fiona.

Merė Karson vos linktelėjo ir beveik nesiklausė, kunigui Ralfui sakant berniukų vardus; ji sekė akimis kunigą ir Megę.

4

Vyresniojo avininko namas stovėjo ant polių, trisdešimčia pėdų aukščiau siauro tarpeklio, kurio pakraščiai buvo apaugę svyruokliais gluosniais, o vietomis ir aukštais eukaliptais. Po Drohedos prabangos sodyba atrodė skurdoka, stogas virš galvos, ir tiek, bet visokie priedai buvo gana panašūs į namų, paliktų Naujojoje Zelandijoje. Kambariuose buvo pristatyta solidžių Viktorijos stiliaus baldų, ir viskas storai nugulę raudonom dulkėm.

— Jums pasisekė, turėsit vonią, — pasakė kunigas Ralfas, vesdamas juos lentiniais priekinės verandos laiptais, gana aukštais, nes poliai, ant kurių stovėjo namas, buvo penkiolikos pėdų aukščio. — Jie dėl atsargos, jeigu patvintų upelis, — paaiškino kunigas Ralfas. — Jis jums tiesiai po kojų, o girdėjau, kad per vieną naktį vanduo galįs pakilti šešiasdešimt pėdų.

Vonia iš tikro čia buvo — sena geležinė vonia ir malkomis kūrenama vandens kolonėlė atitvertame kiemo verandos gale. Bet išviete moteriškoji pusė pasišlykštėjo — ten buvo tik duobė, iškasta už kokių dviejų šimtų jardų nuo namo ir dvokianti. Primityvu, lyginant su Naują ja Zelandija.

— Nelabai švarūs žmonės čia gyveno, — pasakė Fija, perbraukusi pirštu per dulkes ant bufeto.

Kunigas Ralfas nusijuokė.

— Bergždžiai vargsit, jei stengsitės atsikratyti dulkių, — pasakė jis. — Šitame krašte yra trys dalykai, kurių niekada neįveiksit: karštis, dulkės ir musės. Kad ir ką darysit, jų neišvengsit.

Fija pažvelgė į jį.

— Jūs labai geras mums, kunige.

— O kaipgi kitaip? Juk jūs vieninteliai labai geros mano draugės Merės Karson giminaičiai.

Fija tik patraukė pečiais.

— Aš nepratusi, kad dvasininkas būtų draugiškas. Naujojoje Zelandijoje jie laikosi labai atokiai.

— O jūs ne katalikė?

— Ne, bet Pedis katalikas. Ir vaikai visi iki vieno auklėjami katalikiškai, dėl to būkit ramus.

— Man tas nė į galvą neatėjo. Jums ne prie širdies?

— Man visiškai vis tiek.

— Bet į katalikų tikėjimą neperėjot?

— Aš nesu veidmainė, kunige de Brikasarai. Savąja Bažnyčia tikėjimą praradau, o priimti kitą, tiek pat beprasmį tikėjimą, neturėjau jokio noro.

— Suprantu. — Kunigas stebėjo Megę: ji stovėjo priekinėje verandoje ir žiūrėjo į taką, vedantį didžiojo Drohedos namo link. — Graži jūsų dukrelė. Žinot, man labai patinka rusvai auksiniai plaukai. Ticianas, tokius išvydęs, iškart būtų griebęsis teptuko. Tokio atspalvio dar nebuvau matęs. Ar tik tą vieną dukrą turit?

— Taip. Ir mano, ir Pedžio giminėj daugiausia vis berniukai, mergaičių beveik negimsta.

— Vargšiukė, — kažkodėl pasakė kunigas de Brikasaras.

Kai iš Sidnėjaus atkeliavo dėžės su daiktais ir namas pasidarė labiau pažįstamas — tos pačios knygos, gražūs niekniekiai, Fionos baldai svetainėje, — gyvenimas ėmė nusistovėti. Pedis ir berniukai, išskyrus Stiuartą, beveik visą laiką prabūdavo su dviem darbininkais, pasiliktais Merės Karson, kad pamokytų tvarkytis su avimis, nes avininkystė Naujajame Pietų Velse buvo visai kitokia negu Naujojoje Zelandijoje. O Fija, Megė ir Stiuartas patyrė, kad ir šeimininkavimas po namus Naujojoje Zelandijoje visai kitoks negu gyvenant Drohedos vyresniojo avininko sodyboje. Buvo sakytum susitarta be žodžių, kad pačios Merės Karson nieku gyvu negalima trukdyti, bet jos ekonomė ir tarnaitės mielai ateidavo į pagalbą moterims, kaip ir ūkio darbininkai vyrams.

Klieriai pamatė, kad Droheda — atskiras pasaulis, atkirstas nuo visos civilizacijos, ir net Džilenbounas po kurio laiko tapo vien pavadinimu, maža kas iš jo liko atmintyje. Čia, Drohedos sodyboje, buvo: arklidės, kalvė, garažai, daugybė sandėlių viskam — tiek maistui, tiek mašinoms, įrankiams, — šunidės, sudėtingas tvartų labirintas, milžiniška avių kirpimo daržinė, kur vienu metu galėjo dirbti dvidešimt šeši avikirpiai, o už jos dar visokiausi kiemų zigzagai. Buvo čia ir paukštides, ir kiaulidės, karvidės ir pieninė, patalpos gyventi dvidešimt šešiems avikirpiams, trobelės sezoniniams darbininkams, dar du tokie kaip jų, tik mažėlesni namai avininkams, barakai naujokams, skerdykla ir rietuvės malkų.

Visa tai stovėjo maždaug viduryje apskrito trijų mylių skersmens sklypo, sodybos pievų. Tik vienoje vietoje, prie vyresniojo avininko namų, šitas trobesių sambūris siekė mišką. Bet ir palei trobesius, kiemuose, diendaržiuose buvo pilna medžių, teikiančių palaimingą, taip reikalingą pavėsį: daugiausia tai pipirmedžiai, didžiuliai, ištvermingi, tankialapiai, maloniai snūdulingi. Už sodybos aukštoje žolėje tingiai ganėsi arkliai ir karvės.

Gilaus tarpeklio dugnu prie vyresniojo avininko namų tekėjo seklus, lėtas, drumstas upeliukas. Niekas nepatikėjo kunigo Ralfo žodžiais, esą per vieną naktį jis galįs pakilti šešiasdešimt pėdų — tai atrodė neįmanoma. Vanduo iš šito upeliuko buvo siurbiamas rankine pompa virtuvės ir skalbimo reikmėms, ir Fija su Mege ne taip greit įprato praustis, plauti indus ir skalbti žalsvai rudame vandeny. Šeši didžiuliai rifliuotos skardos bakai, užkelti ant panašių į gręžimo bokštus medinių atsparų, rinko nuo stogų lietaus vandenį, kuris buvo vartojamas maistui, bet, pasirodo, jį reikėjo labai taupyti ir nieku gyvu nenaudoti skalbiant. Juk nežinia, kada vėl lis ir bakai vėl bus pilni.

Avys ir kiti gyvuliai gėrė šulinio vandenį, gaunamą ne iš lengvai prieinamo paviršinio sluoksnio, bet tikrą artezinį vandenį iš trijų tūkstančių pėdų gilumos. Jis plūste plūdo vos neverdantis iš vamzdžio, liejosi į tvenkinėlį, o paskui siaurais kanalėliais, apkraštuotais ryškiai žalia žole, tekėjo į kiekvieną, kiek tik buvo sodyboje, gyvulių aptvarą. Šitų kanalėlių vanduo turėjo daug sieros, mineralinių druskų ir žmonėms gerti buvo netinkamas.

Iš pradžių Klierius pribloškė atstumai; Drohedos plotas buvo du šimtai penkiasdešimt tūkstančių akrų. Ilgiausia jos riba tęsėsi aštuoniasdešimt mylių. Nuo Džilenbouno iki Merės Karson namų buvo keturiasdešimt mylių ir dvidešimt septyneri vartai, artimiausia gyvenvietė ne arčiau kaip už šimto šešių mylių. Trumpa rytinė riba ėjo Barvono upe — taip vietos gyventojai vadino šiaurinę dalį Darlingo upės, plataus drumsto tūkstančio mylių ilgio srauto, kuris pagaliau įteka į Marį ir kartu su juo į vandenyną Pietų Australijoje, už pusantro tūkstančio mylių. Džileno upelis, kuris sroveno tarpekliu prie vyresniojo avininko namų, įtekėjo į Barvoną už dviejų mylių nuo sodybos.

Pedis ir berniukai buvo labai patenkinti. Kartais jie ištisas dienas praleisdavo balne, už daugelio mylių nuo namų, nakvodavo po atviru dangum, tokiu plačiu ir tokiu pilnu žvaigždžių, jog atrodė — susilieji su Dievu.

Pilkai ruda žemė buvo kupina gyvybės. Tarp medžių šokuodamos lakstė tūkstantinės kengūrų kaimenės, lengvai perskriedamos per tvoras, buvo gražu žiūrėti į jas, tokias grakščias ir laisvas, į tą jų daugybę; emu buvo susisukę lizdus vidury lygumos, aukštoj žolėj, ir stypčiojo kaip kokie milžinai apie savo apgyventą vietą, išsigąsdavo bet ko, kas neįprasta, ir tada pasileisdavo bėgti greičiau už arklius, palikę savo tamsiai žalius sulig futbolo kamuoliu kiaušinius; termitai statė rūdžių spalvos bokštus tartum miniatiūrinius dangoraižius; didžiulės žiauriai kandančios skruzdės plaukė it upės į savo pylimų angas.

O paukščių buvo tiek daug ir tokių įvairių, ir gyveno jie ne pavieniui ir ne poromis, o tūkstančių tūkstančiais: mažiukės žalios su geltonu ilgauodegės papūgėlės, kurias Fija vadino meilutėmis, vietinių vadinamos banguotosiomis; nedidukės raudonos su žydru, vadinamos raudonosiomis rozelomis; didelės šviesiai pilkos papūgos galos su žvilgančia violetiškai rausva krūtine, pasparnėmis ir galva; didžiuliai sniego baltumo paukščiai su geltonomis galvos plunksnomis — geltonkuodės kakadu. Švilpė ore sukdami ratus mažyčiai puošnūs kikiliai, žvirbliai ir varnėnai, juokėsi, linksmai kvatojo stiprūs rudi tulžiai ir nerdavo žemyn nusičiupti gyvatės, didžiausio sau skanėsto. Ir visi tie paukščiai buvo bemaž kaip žmonės, be jokios baimės šimtais tupėjo medžiuose, dairėsi skaisčiomis nuovokiomis akimis, šūkčiojo, kalbėjo, juokėsi, mėgdžiojo bet koki išgirstą garsą.

Baisingi penkių šešių pėdų ilgio driežai trepsėjo žeme arba vikriai strykčiojo į medžius, nes tiek aukštai šakose, tiek žemėje jautėsi vienodai gerai; tai — goanos. Buvo ir daug kitokių driežų, mažesnių, bet ne mažiau baisių pažiūrėti: pasipuošusių raguotomis apykaklėmis arba kaišiojančių storus ryškiai mėlynus liežuvius. Gyvačių įvairenybė neapsakoma, ir dažnai pačios didžiausios ir iš pažiūros pavojingiausios būdavo pačios nepikčiausios, o trumpa pėdos ilgio gyvačiūkštė galėjo įgelti mirtinai.

O vabzdžių, vabalų! Žiogų, skėrių, svirplių, bičių, visokiausio didumo ir rūšių musių, cikadų, uodų, laumžirgių, milžiniškų drugių — dieninių ir naktinių! Vorų — siaubingų, didžiulių, plaukuotų, su kelių colių ilgio kojomis arba apgaulingai mažučių juodų ir nuodingų, tūnančių išvietėje; kai kurie gyveno dideliuose apskrituose kaip ratas voratinkliuose, ištemptuose tarp medžių, kiti suposi tankiai suaustuose iš ploniausios gijos lopšeliuose, pakabintuose ant žolės, dar kitų namai žemėje — įlenda į urvelį ir užsidaro dureles.

Buvo čia ir plėšrūnų. Tai — laukinės kiaulės, juodos, plaukuotos, didumo sulig karve, piktos, nieko nebijančios mėsėdės; laukiniai šunys dingai, kurie sėlina prigludę prie žemės, pasislėpę žolėje; varnai, kurių šimtai nykiai krankia baltuose nudžiūvusių medžių skeletuose; vanagai ir ereliai, sklandantys ištiestais sparnais, oro srovių nešami.

Nuo daugelio tų grobuonių reikėjo saugoti avis ir karves, ypač kai atsirasdavo jauniklių. Kengūros ir triušiai ėdė brangią žolę; laukinės kiaulės ir dingai draskė ėriukus, veršiukus ir susirgusius gyvulius; varnai išlesdavo jiems akis. Klieriai turėjo išmokti šaudyti ir jodinėdavo su šautuvais; kartais reikėdavo išvaduoti iš kančių sužeistą gyvulį, kartais nudėti laukinę kiaulę ar dingą.

Čia, džiūgaudami galvojo berniukai, tai bent gyvenimas. Nė vienas jų nesiilgėjo Naujosios Zelandijos; musės lindo į akis, nosį, burną ir ausis, nuguldavo juodai, bet jie išmoko australiškos gudrybės — apsagstė skrybėlių kraštus ant virvučių pakabintais kamščiais. Kad neprilįstų visokių šliaužiojančių vabzdžių, klešnes žemiau kelių persirišdavo kengūros odos dirželiais, kikendami iš juokingo jų pavadinimo — baujangai, bet negalėdami be jų apsieiti. Naujoji Zelandija — nuobodybė, palyginti su visu tuo; čia tai bent gyvenimas!

Jų motina ir sesuo, pririštos prie namų, ne taip džiaugėsi, nes neturėjo nei laiko, nei dingsčių pajodinėti, ir visas jų gyvenimas buvo vienodas ir nuobodus. Čia buvo tik sunkiau dirbti tuos darbus, kuriuos nuolatos dirba moterys: virti, valyti, skalbti, lyginti, prižiūrėti vaiką. Prieš jas buvo ir karštis, ir dulkės, ir musės, aukšti laiptai, drumzlinas vanduo, o vyrų amžinai nėra, niekas neatneša ir nepakapoja malkų, nepripumpuoja vandens, nenukerta vištai galvos. Sunkiausia buvo pakelti karštį — dar tik pavasario pradžia, o termometras verandos pavėsyje kasdien rodė šimtą laipsnių [* Pagal Farenheitą]. O kai virtuvėje kūrenosi viryklė, buvo visas šimtas dvidešimt.

Daugiasluoksnis prie kūno prigludęs jų apsirengimas buvo pritaikytas Naujajai Zelandijai, kur namuose beveik visada būdavo vėsu. Merė Karson, kai sykį pasivaikštinėdama atėjo aplankyti brolienės, iš aukšto nužvelgė Fionos kartūninę suknelę uždaru kaklu, iki pat žemės. Ji pati buvo apsirengusi pagal naująją madą: kreminio šilko suknelė tik iki pusės blauzdų, palaida, su didele iškirpte ir plačiomis iki alkūnių rankovėmis.

— Iš tikrųjų, Fiona, tu beviltiškai atsilikusi nuo mados, — pasakė ji dairydamasi po gelsvai perdažytą svetainę su persiškais kilimais ir brangiais plonakojais baldais.

— Neturiu laiko būti kitokia, — gana atžariai kaip viešniai atsakė Fija.

— Dabar turėsi daugiau laiko, vyrai ne namie ir reikės mažiau virti. Pasitrumpink sukneles ir liaukis dėvėjusi apatinius sijonus ir korsetą, nes vasarą mirsi iš karščio. Gali būti dar penkiolika— dvidešimt laipsnių karščiau negu dabar. — Jos akys apsistojo ties portretu — graži šviesiaplaukė moteris, apsirengusi imperatorienės Eugenijos stiliaus krinolinu. — Kas čia? — paklausė ji rodydama pirštu.

— Mano senelė.

— O, iš tikro? O baldai ir kilimai?

— Mano, gavau iš senelės.

— Ak, iš tikrųjų? Brangioji Fiona, tai ištekėdama tu nusmukai, ar ne?

Fija niekada neprarasdavo savitvardos, susitvardė ji ir dabar, tik plonos lūpos pasidarė dar plonesnės.

— Aš taip nemanau, Mere. Gavau gerą vyrą, turėtumėte tai suprasti.

— Tačiau be skatiko. Kokia tavo mergautinė pavardė?

— Armstrong.

— Mat kaip? Ar ne iš tų Armstrongų, iš kurių kilęs Roderikas Armstrongas?

— Jis mano vyresnysis brolis. Pavadintas Roderiku prosenelio garbei.

Merė Karson pakilo, puošnia skrybėlaite vaikydama muses, kurioms nesvarbu, kas tu toks.

— Ką gi, tu aukštesnės kilmės už Klierius, net aš tai pripažįstu. Nejaugi taip mylėjai Pedį, kad viso to atsisakei?

— Kodėl aš taip padariau, — ištarė Fiona ramiu balsu, — mano reikalas, Mere, ne jūsų. Aš nekalbu apie savo vyrą su niekuo, net su jo seserimi.

Raukšlės abipus Merės Karson nosies pagilėjo, akys išsiplėtė.

— Tik pamanykit!

Daugiau ji nebeatėjo, bet ponia Smit, jos ekonomė, lankydavosi dažnai, ir ji taip pat patarė kitaip rengtis.

— Klausykit, — pasakė ji, — aš turiu siuvamąją mašiną, bet ji stovi visai be naudos. Paliepsiu porai darbininkų jums atnešti. O kai man prireiks ką nors susisiūti, ateisiu čia. — Jos akys nukrypo prie mažojo Helo, kuris linksmai voliojosi ant žemės. — Mėgstu, kai aplinkui vaikų balsai, ponia Klieri.

Kartą per šešias savaites iš Džilenbouno atvažiuodavo pašto vežimas, ir tai buvo vienintelis ryšys su pasauliu. Drohedoje buvo du „Fordai”: sunkvežimis, specialiai pritaikytas vandens cisternai vežioti, ir lengvasis T modelio automobilis, be to, „Rols Roisas”, bet į Džilį jais niekas nevažinėdavo, nebent retkarčiais Merė Karson. Keturiasdešimties mylių kelias buvo toks pat tolimas kaip iki mėnulio.

Viljamsas Keliauninkas, pagal sutartį vežiojantis apygardos paštą, visą savo teritoriją apvažiuodavo per šešias savaites. Didingas dvylikos darbinių arklių kinkinys tempė dengtą, plokščiu viršum vežimą didžiuliais dešimties pėdų skersmens ratais, prikrautą visokiausių daiktų, užsakytų atkampiuose ūkiuose. Be laiškų, laikraščių ir žurnalų, Viljamsas išvežiodavo bakalėjos prekes, benziną keturiasdešimt keturių galonų talpos bakais, žibalą keturkampėmis penkių galonų skardinėmis, šieną, maišus grūdų, cukraus, miltų ir bulvių, arbatą medinėse dėžėse, žemės ūkio mašinas, paštu užsakytus žaislus ir drabužius iš Sidnėjaus, Entonio Hoderno parduotuvės, ir šiaip viską, ko tik reikėdavo iš Džilio ar didesnių miestų. Važiuodavo jis sparčiai, sukardavo dvidešimt mylių per dieną, ir kur tik sustodavo, būdavo maloniai sutinkamas; jį klausinėdavo, koks ten, toli, oras, kokios naujienos, įduodavo pinigų, susuktų į popieriuką, kur būdavo pakeverzota, kokių prekių nupirkti Džilyje, ir rūpestingai parašytus laiškus, kurie būdavo dedami į brezentinį maišą su užrašu „Paštas”.

Į vakarus nuo Džilio buvo tik du stambūs ūkiai: arčiau Droheda ir toliau Bugela; už Bugelos plytėjo vietovės, kur paštas patekdavo tik dukart per metus. Keliauninko vežimas duodavosi zigzagais dideliu puslankiu po pietvakarius, vakarus ir šiaurės vakarus, sugrįždavo į Džilį, o paskui leisdavosi į rytus, į nebe tokią ilgą kelionę, nes už šešiasdešimties mylių jau buvo Buru miestas ir jo paštas. Kartais Viljamsas atveždavo kokį žmogų, pasisodinęs greta ant oda aptrauktos pasostės, be jokio uždangalo virš galvos, — svečią ar turintį viltį rasti čia darbo; kartais ir išveždavo ką nors — svečius ar nepatenkintą turėta vieta avininką arba kambarinę, ūkio darbininką, o labai retai ir guvernantę. Žemvaldžiai sau važinėti turėjo automobilius, o tuos, kurie pas juos dirbo, transportu, kaip ir paštu bei prekėmis, aprūpindavo Viljamsas Keliauninkas.

Kai atkeliavo Fionos užsakyti medžiagos rietimai, ji sėdo prie gautos siuvamosios mašinos ir pradėjo siūti: laisvas lengvos medvilnės sukneles sau ir Megei, plonas kelnes ir kombinezonus vyrams, marškinėlius Helui, langų užuolaidas. Ką ir sakyti, kai nebereikėjo vilktis kelių sluoksnių apatinių ir prigulusių viršutinių drabužių, pasidarė gerokai vėsiau.

Megės gyvenimas buvo vienišas, nes tik Stiuartas iš berniukų pasilikdavo namie. Džekas ir Hiujis išjodavo su tėvu — mokėsi avininkystės. Stiuartas nebuvo toks geras draugas kaip anksčiau Džekas ar Hiujis. Jis gyveno savame pasaulyje, buvo ramus berniukas, ir jam būdavo maloniau sėdėti valandų valandas stebint skruzdėlyną, negu laipioti po medžius, o Megė nepaprastai mėgo laipioti po medžius. Australijos eukaliptai jai atrodė nuostabūs, kiekvienas vis kitoks, į vieną įsikarti lengviau, į kitą sunkiau. Tiktai laiko karstytis po medžius ir skruzdėms stebėti buvo ne per daugiausia. Ir Megė, ir Stiuartas daug dirbo. Jie kapojo ir nešė vidun malkas, kasė duobes atliekoms, ravėjo ir laistė daržą ir prižiūrėjo paukščius bei kiaules. Išmoko užmušti gyvates, vorus, nors taip ir nesiliovė jų bijoję.

Keletą metų lietaus beveik užteko; upelis sroveno vos vos, bet cisternos buvo netuščios. Ir žolė buvo dar nebloga, tik, matyt, toli gražu ne tokia vešli kaip geraisiais laikais.

— Tikriausiai bus dar blogiau, — niūriai pasakė Merė Karson.

Tačiau pirma tikros sausros Klieriai patyrė potvynį. Sausio vidury tą kraštą pasiekė šiaurės vakarų musonų pietinis sparnas. Tie stiprūs vėjai ypač klastingi ir pučia kaip susimanę. Kartais jų atneštos vasaros liūtys užkliudo tik šiaurinį žemyno pakraštį, o kartais jie nuklysta toliausiai, net iki Sidnėjaus, ir vargšams jo gyventojams atneša šlapią vasarą. Tą sausį dangų apniaukė juodi audros debesys, vėjas suplėšė juos į primirkusius skutus, ir ėmė lyti — ne mandagiai merkti, o be perstojo pliaupte pliaupti.

Droheda buvo apie tai įspėta; atvažiavo Viljamsas Keliauninkas su aukštai prikrautu vežimu ir dvylika atsarginių arklių, nes skubinosi visus aplėkti, kol lietūs neužkirto kelio.

— Ateina musonai, — pasakė jis sukdamasis cigaretę ir botagu parodė į prekes, kurių buvo daugiau negu kitais kartais. — Kuperis, Barku ir Dajamantina pakilę, o užliejami slėniai jau visi užtvinę. Kvinslandas apsemtas per dvi pėdas, ir tie bėdžiai ieško nors kokios pakilumėlės avims suvaryti.

Staiga prasidėjo tramdoma panika; Pedis su sūnumis ėmė suktis kaip patrakę, varė avis iš žemutinių ganyklų kuo toliau nuo savo upelio ir Barvono. Atvažiavo kunigas Ralfas, pasibalnojo savo arklį ir su Frenku bei geriausiais šunimis nušuoliavo link dviejų ganyklų palei Barvoną, o Pedis ir dar du avininkai, pasiėmę po berniuką, leidosi kiekvienas kitur.

Kunigas Ralfas buvo puikiausias avininkas. Jis jojo ant grynakraujės bėros kumelės, kurią buvo padovanojusi Merė Karson, su tamsiai geltonomis, nepriekaištingai pasiūtomis jojimo kelnėmis, auliniais gelsvai rudais išblizgintais batais ir baltutėliais, be dėmelės marškiniais atraitotomis rankovėmis ir prasegtu kaklu, todėl buvo matyti tvirtos raumeningos rankos ir lygi įdegusi krūtinė. Greta jo Frenkas su senomis, plačiomis kaip maišas pilkos saržos kelnėmis, po keliais sujuostomis diržiukais, ir pilkais apatiniais flanelės marškiniais jautėsi tartum vargšas giminaitis. O juk toks aš ir esu, kreivai šyptelėjęs pagalvojo jis, jodamas per buksmedžių ir pušų giraitę už upelio paskui grakštųjį raitelį ant dailios kumelaitės. Pats jis jojo ant keršo arklio, užsispyrusio, nirtaus gyvulio, kuris baisiai nekentė kitų arklių. Įsijušinę šunys šokinėjo ir lojo, urzgė vienas ant kito, kandžiojosi, kol kunigas Ralfas juos pagaliau išskyrė, negailestingai užtvojęs botagu. Atrodė, nėra pasaulyje darbo, kurio šis žmogus nemokėtų; jis žinojo net kaip kada sušvilpti šunims, o botagu šmaukšėjo kur kas geriau už Frenkų, kuris dar tik mokėsi šito nepaprasto australiško meno.

Didžiulis nuožmus kvinslandiškas šuo, gaujos vedlys, lipte prilipo prie kunigo, nuolankiai sekė paskui jį, parodydamas, kad Frenkas ne šeimininkas. Frenkui buvo beveik vis tiek; jis vienintelis iš Pedžio sūnų nepamėgo gyvenimo Drohedoje. Anksčiau jis nieko taip netroško, kaip ištrūkti iš Naujosios Zelandijos, bet tik ne į tokią vietą kaip čia. Jis nekentė amžino ganyklų saugojimo, kietos žemės, ant kurios dažniausiai tekdavo miegoti, piktų šunų, kurių nepaglostysi ir kurie būdavo nušaunami, jei blogai tarnaudavo.

Bet šitaip joti niaukiantis dangui — jau šioks toks nuotykis; net girgždantys, vėjo lenkiami medžiai tartum šoko apimti neįprasto džiaugsmo. Kunigas Ralfas darbavosi kaip apsėstas, siundė šunis ant būreliais iškrikusių, nieko nenumanančių avių, vaikė tuos kvailus gauruotus padarus, stryksinčius iš baimės, kol pagaliau šmėžuojantys po žolę šunys suginė į krūvą ir ėmė varyti iš ganyklos. Tik su šunimis ir buvo galima saujelei žmonių tvarkytis tokiame dideliame ūkyje kaip Droheda; išmokyti ganyti avis ar galvijus, šunys buvo nuostabiai protingi ir beveik viską darė patys.

Iki nakties kunigas Ralfas su šunimis, padedamas Frenko, kuris kiek įmanydamas stengėsi neatsilikti, išvarė iš vienos ganyklos visas avis — normaliomis aplinkybėmis tai būtų užtrukę kelias dienas. Jis nubalnojo kumelę po medžiais prie antrosios ganyklos vartų, optimistiškai kalbėdamas, kad ir iš čia bus galima išvaryti avis dar prieš prasidedant lietui. Šunys tysojo ant žolės iškorę liežuvius, didysis kvinslandiškasis siaubūnas vergiškai gulėjo prie kunigo Ralfo kojų. Frenkas išėmė iš balnamaišio bjaurių kengūrienos mėsgalių ir numetė šunims, o tie godžiai puolė prie jų, urgzdami ir kandžiodami vienas kitą.

— Šlykštynės, — pasakė jis. — Jie visai ne kaip šunys, tiesiog šakalai kažkokie.

— Man atrodo, kad Dievas kaip tik ir norėjo, kad šunys tokie būtų, — maloniai atsakė kunigas Ralfas. — Budrūs, protingi, agresyvūs ir beveik neprijaukinti. Tokie man patinka labiau už išlepintus kambarinius. — Jis nusišypsojo. — Ir katės. Ar pastebėjai jas prie tvartų? Laukinės ir piktos kaip panteros, žmogaus artyn neprisileis. Bet medžioja puikiai, ir nereikia joms šeimininko, kad šertų.

Iš balnamaišio jis ištraukė gabalą šaltos avienos, duonos ir sviesto, atsipjovė avienos, o kas liko, padavė Frenkui. Padėjęs duoną ir sviestą ant rąstigalio tarp savęs ir Frenko, su akivaizdžiu pasigardžiavimu suleido baltus dantis į mėsą. Troškulį jie numalšino iš brezentu aptrauktos gertuvės, paskui užsidegė suktines.

Netoliese augo vieniša vilga; kunigas Ralfas parodė į ją suktine.

— Čia kaip tik galėsim permiegoti, — pasakė jis, atsirišo antklodę ir pasiėmė balną.

Frenkas iš paskos nuėjo prie medžio, laikomo pačiu gražiausiu šioje Australijos dalyje. Vilgos lapai tankūs, šviesiai žali, o vainikas beveik tobulai apvalus. Šakos taip arti žemės, kad jas lengvai pasiekia avys, dėl to visos vilgos iš apačios tartum apkarpytos lygutėliai kaip gyvatvorė. Jei pradėtų lyti, šitas medis juos apsaugos geriau negu bet kuris kitas, nes Australijos medžių lapija retesnė negu drėgnesnių kraštų medžių.

— Tu nelaimingas, Frenkai, tiesa? — paklausė kunigas Ralfas. Guldamasis jis atsiduso ir vėl ėmė darytis suktinę.

Frenkas, gulėdamas už kokio žingsnio, įtariai pasižiūrėjo į jį.

— Kas yra „laimingas”?

— Dabar laimingi tavo tėvas ir broliai. O tu, tavo mama ir sesutė — ne. Tau nepatinka Australijoje?

— Čia nepatinka. Aš noriu į Sidnėjų. Gal ten ko nors pasiekčiau.

— Į Sidnėjų, a? Juk tai blogio lopšys, — nusišypsojo kunigas Ralfas.

— Na ir kas! Čia aš supančiotas kaip ir Naujojoj Zelandijoj, negaliu nuo jo išsivaduoti.

— Nuo jo?

Bet Frenkas prasitarė netyčia ir daugiau apie tai nenorėjo kalbėti. Jis gulėjo žvelgdamas viršun, į lapus.

— Kiek tau metų, Frenkai?

— Dvidešimt dveji.

— O, mat kaip! Ar gyvenai kada atskirai nuo šeimos?

— Ne.

— O į šokius ar eidavai, mergaitę turėjai?

— Ne.

Frenkas nenorėjo pridurti „kunige Ralfai”.

— Jis gal nebelaikys tavęs ilgai.

— Laikys iki numirsiu.

Kunigas Ralfas nusižiovavo, patogiau įsitaisė.

— Labanakt, — pasakė jis.

Rytą debesys kabojo dar žemiau, bet visą dieną išsilaikė neliję, ir jie išvarė avis ir iš antros ganyklos. Per visą Drohedos žemę iš šiaurės rytų į pietvakarius ėjo nedidelių kalvų virtinė; į tas ganyklas ir varė dabar iš visur avis, nes čia jos galės rasti aukštumėlių, jei jų upelis ir Barvonas patvins.

Lyti pradėjo beveik sutemus, kai Frenkas su kunigu greita risčia skubinosi prie brastos kiek žemėliau Klierių namų.

— Arklių dabar nėr ko gailėti! — sušuko kunigas Ralfas. — Varyk kiek įkerta, antraip paskęsi purve!

Per kelias sekundes jie buvo šlaputėliai, šlapia buvo ir sukepusi žemė. Vanduo nespėjo susigerti, ir aplinkui telkšojo purvo jūra, kurioje arkliai slydinėjo ir klimpo iki pakinklių. Per žolę jie dar galėjo pajoti greitai, bet arčiau prie upelio, kur žemė buvo ištrypta, turėjo nusėsti nuo arklių. Be raitelių arkliams pasidarė lengviau, bet Frenkas visai negalėjo paeiti. Buvo slidžiau kaip čiuožykloje. Visom keturiom jie nurepečkojo iki aukšto kranto ir akimirksniu nučiuožė žemyn. Akmenų brasta, virš kurios paprastai sruvendavo apie pėdą vandens, buvo apsemta keturių pėdų putojančios srovės; Frenkas išgirdo kunigą juokiantis. Arkliai, visaip raginami ir mušami permirkusiomis skrybėlėmis, vargais negalais užsikabarojo į krantą, o Frenkas ir kunigas Ralfas niekaip negalėjo. Kiek kartų mėgino, tiek kartų nuslydo atgal. Kunigas jau sugalvojo, kad reikia lipti į gluosnį, bet tuo metu atėjo Pedis, sunerimęs, kad arkliai grįžo vieni, ir su virve juos užtraukė.

Pedis pakvietė kunigą Ralfą pasilikti, bet tas nusišypsojo ir papurtė galvą.

— Manęs laukia didžiajame name.

Merė Karson išgirdo kunigą Ralfą ateinant anksčiau nei kuris iš namiškių, nes jis ėjo aplinkui, manydamas pro priekines duris greičiau pateksiąs į savo kambarį.

— Šitoks juk neisit vidun, — pasakė ji stovėdama verandoje.

— Tai būkit gera, atneškit rankšluosčių ir mano kelionės krepšį.

Nė kiek nesivaržydama ji žiūrėjo, kaip jis nusitraukia marškinius, batus ir kelnes ir šluostosi purvą.

— Nesu mačius už jus gražesnio vyro, Ralfai de Brikasarai, — pasakė ji. — Ir kodėl tiek daug gražių kunigų? Airiška kilmė? Juk airiai gražūs žmonės. O gal gražūs vyriškiai kunigyste apsisaugo nuo pasekmių, kurias jiems užtrauktųjų išvaizda? Kertu lažybų, kad visos Džilio merginos per jus džiūsta.

— Jau seniai išmokau nekreipti dėmesio į įsimylinčias merginas, — nusijuokė jis. — Daugelis jų kimba prie bet kurio kunigo, jei tik tas ne vyresnis kaip penkiasdešimties metų, o į tuos, kurie neturi trisdešimt penkerių, taikosi visos. Bet tik protestantės atvirai mėgina mane suvilioti.

— Iš jūsų aiškaus atsakymo nesulauksi. — Ji uždėjo ranką jam ant krūtinės. — Jūs sibaritas, Ralfai, deginatės saulėje. Ar visas toks įdegęs?

Šypsodamasis jis pasilenkė, nusijuokė jai į plaukus ir atsisegė apatines kelnes; kai jos nusmuko, nuspyrė koja ir stovėjo tarsi Praksitelio statula, o ji ėjo aplinkui ir iš lėto apžiūrinėjo.

Po pastarųjų dviejų dienų ganyklose jis buvo puikiai nusiteikęs, dabar jo nuotaika dar pagerėjo staiga suvokus, kad ji gal lengviau sužeidžiama, nei buvo įsivaizdavęs; bet gerai pažino jų, todėl visai be baimės paklausė:

— Norit, kad pamylėčiau jus, Mere?

Ji pažvelgė į suglebusią varpą ir prunkštelėjo.

— Man nė į galvą neateitų jus taip varginti! O jums reikia moterų, Ralfai?

Jis niekinamai atmetė galvą.

— Ne!

— Vyrų?

— Tai dar blogiau nei moterys. Ne, nereikia.

— Tai ką, pats?

— Nė į tą pusę.

— Įdomu. — Stumtelėjusi duris ji įžengė į svetainę. — Ralfas, kardinolas de Brikasaras! — nusišaipė. Bet, nebepasiekiama jo skvarbaus žvilgsnio, susmuko savo krėsle sugniaužusi kumščius, keikdama lemties prieštaringumą.

Kunigas Ralfas nuogas išėjo iš verandos ir sustojo ant nupjautos vejos pakėlęs virš galvos rankas, užsimerkęs; šiltas lietus bėgo per pliką jo odą kutendamas ir glostydamas, ir tas pojūtis buvo nuostabus. Visai sutemo. Bet jis tebebuvo suglebęs.

Upelis išsiliejo iš krantų, vanduo kilo vis aukščiau, pasiekė polius, ant kurių stovėjo Pedžio namas, ir per pievas plūdo tolyn didžiosios sodybos link.

— Rytoj ims sekti, — nuramino Merė Karson, kai susirūpinęs Pedis atėjo jai pasakyti.

Ir, kaip visuomet, jos buvo teisybė: kitą savaitę vanduo vis slūgo ir pagaliau sugrįžo į pirmykštę vagą. Išlindo saulė, karštis šoktelėjo iki šimto penkiolikos pavėsyje, žolė sakytum norėdama pasiekti dangų staiga išaugo sulig pusiauju, švari, o jau žvilgėjo, net žilpino akis. Blizgėjo nuplauti medžių lapai, sugrįžo būriai papūgų, nežinia kur lindėjusių per lietų, tarp šakų vėl švysčiojo jų vaivorykštinės plunksnos, ir tarškėjo jos dar garsiau nei pirma.

Kunigas Ralfas grįžo ganyti savo apleistų parapijiečių visai ramiai nusiteikęs, nes žinojo pylos negausiąs — po baltutėliais marškiniais jam prie širdies gulėjo tūkstančio svarų čekis. Vyskupas netvers džiaugsmu.

Avys vėl buvo parvarytos į ankstesnes ganyklas, ir Klieriams teko priprasti prie siestos. Keldavosi jie penktą, visus darbus apeidavo sulig vidurdieniu, o paskui iki penktos popiet būdavo sutežę, apsipylę prakaitu, nervingi. Taip buvo ir moterims namie, ir vyrams ganyklose. Jei kokios ruošos nespėdavo užbaigti iki vidurdienio, atidėdavo pavakariui, vakarienę valgydavo saulei nusileidus prie stalo, išnešto į verandą. Išsinešė laukan ir visas lovas, nes ir naktį karštis neatlėgdavo. Atrodė, kad gyvsidabrio stulpelis nenusileidžia žemiau šimto jau ištisas savaites nei dieną, nei naktį. Jautienos jau ir skonį užmiršo, valgydavo tik mažėlesnes avis, kurios nespėdavo sugesti. O taip norėjosi permainos, tiek buvo įkyrėjęs tas amžinas ratas — avienos muštiniai, troškinta aviena, apkepas su aviena, aviena su prieskoniais, kepta avies kulšis, virta sūdyta aviena, avienos troškinys moliniame puode su daržovėmis.

Bet vasario pradžioje Megės ir Stiuarto gyvenimas staiga pasikeitė. Juos išleido į Džilenbouno vienuolyną, nes arčiau mokyklos nebuvo. Kai paaugs Helas, pasakė Pedis, tegul mokysis neakivaizdinėje Sidnėjaus dominikonų mokykloje; o kadangi Megė ir Stiuartas pripratę prie mokytojų, tai Merė Karson kilniaširdiškai apsiėmė užmokėti už mokslą ir maistą Šventojo Kryžiaus vienuolyne. Be to, Fiona buvo labai užsiėmusi Helu ir nebūtų galėjusi prižiūrėti, kaip jie mokosi. Be žodžių buvo iš pat pradžių nuspręsta, kad Džeko ir Hiujo mokslai jau baigti; Drohedai reikėjo žemės darbininkų, o jie to tik ir norėjo.

Keistas buvo Megei ir Stiuartui ramus gyvenimas Šventojo Kryžiaus vienuolyne po Drohedos, o ypač po Šventosios Širdies mokyklos Vehaine. Kunigas Ralfas subtiliai davė suprasti vienuolėms, kad šie du vaikai jo globotiniai, o jų teta — turtingiausia moteris Naujajame Pietų Velse. Ir čia Megės drovumas iš ydos virto dorybe, o Stiuartas dėl keisto atsajumo, įpročio valandų valandas spoksoti į bekraščius tolius, buvo pramintas „šventuoju”.

Buvo ten tikrai itin ramu, nes tegyveno labai mažai vaikų; mat žmonės čia buvo pakankamai turtingi ir savo atžalas daugiausia leisdavo į pensionus Sidnėjuje. Vienuolyne kvepėjo laku ir gėlėm, tamsiuose aukštais skliautais koridoriuose tvyrojo ramybė ir čiuopte apčiuopiamas šventumas. Kalbėjo visi pusbalsiu, gyvenimas ėjo tartum už plono juodo šydo. Niekas ten jų nemušė, nebarė, ir dar buvo kunigas Ralfas.

Jis nuolat juos lankė ir taip dažnai parsivesdavo į kleboniją, kad net sumanė žalsvai perdažyti kambarį, kur Megė miegodavo, nupirko naujas užuolaidas ir antklodę. Stiuarto kambarys jau du kartus iš eilės buvo dažomas vienodai — ruda ir kremine spalva, bet kunigas Ralfas nė nepagalvodavo, ar Stiuartui gerai. Ir kviesdavosi jį tik todėl, kad nebūtų skriaudos.

O kodėl taip mylėjo Megę, kunigas Ralfas pats nežinojo ir nelabai apie tai susimąstydavo. Prasidėjo nuo gailesčio, kai tą dieną dulkinoje stotyje pamatė ją stovinčią vieną, visiems už nugarų, nepritampančią prie kitų todėl, kad mergaitė, kaip jis įžvalgiai atspėjo. Tačiau kodėl nuošaliai laikosi Frenkas, jo visai nedomino, nejautė jis Frenkui nė gailesčio. Frenkas turėjo kažką tokio, kas slopino švelnius jausmus: niūrią širdį, sielą be vidinės šviesos. O Megė? Ji be galo sujaudino kunigą Ralfą ir jis net nežinojo kodėl. Patiko plaukų spalva; patiko akys, tokios pat spalvos ir formos kaip motinos, dėl to gražios, bet daug mielesnės, išraiškingesnės; ir būdas, kuris jam atrodė grynai moteriškas — nuolankus, bet ir be galo tvirtas. Megė nemaištaus, priešingai, visą gyvenimą bus paklusni, nesiverš iš moteriai likimo nubrėžtų ribų.

Bet tai dar ne viskas. Galbūt pažvelgęs į save giliau, jis būtų supratęs, kad jo jausmas šitai mergytei gimė iš keisto vietos, laiko ir asmens derinio. Niekas nekreipia į jų dėmesio, vadinasi, jos gyvenime yra tuštuma, kurią jis gali pripildyti ir būti jos mylimas; ji tebėra vaikas, dėl to nekelia pavojaus jo gyvenimo būdui ir kunigo reputacijai; ji graži, o grožis jį džiugina; ir — tai jis mažiausiai buvo linkęs pripažinti — ji pripildo jo gyvenime tuštumą, kurios negalėjo pripildyti Dievas, nes ji mylinti žmogiška būtybė, atsiliepianti į kito žmogaus jausmus. Dovanų pirkti jai negalėjo, būtų nesmagiai jautęsi jos namiškiai, todėl stengėsi kuo daugiau būti su ja, daug laiko ir išmonės atidavė puošdamas jos kambarį klebonijoje, ir ne tiek norėdamas ją pradžiuginti, kiek sukurti tinkamą aptaisą savo brangakmeniui. Pigūs pagrąžai — ne Megei.

Gegužės pradžioje į Drohedą susirinko vyrai avių kirpti. Merė Karson puikiausiai žinojo viską, kas Drohedoje daroma, — nuo avių paskirstymo iki botago pliaukštelėjimo. Keletą dienų prieš ateinant avikirpiams ji pasišaukė Pedį į didįjį namą ir nė nepakrutėjusi iš savo krėslo susakė tiksliai iki mažiausios smulkmenos, ką ir kaip daryti. Pripratęs prie Naujosios Zelandijos, Pedis jau iš pat pradžių buvo priblokštas didžiulio pastato su dvidešimt šešiom darbo vietom; dabar, pasikalbėjus su seseria, nuo skaičių ir visokių žinių jam net galva apsisuko. Drohedoje kerpamos ne tik savos avys, bet ir Bugelos, ir Diben Dibeno, ir Bil Bilo. Tai reiškia, kad tenka dirbti be atokvėpio visiems — tiek vyrams, tiek moterims. Bendras avių kirpimas čia paprotys, ir ūkiai, kurie naudojasi Drohedos įranga, nėra kalbos, prisideda, bet didžiausias darbas neišvengiamai prislegia pačių drohediškių pečius.

Avikirpiai atsiveža savo virėją, maistą perkasi Drohedoje, ir reikia pasirūpinti, kad jo būtų pakankamai; reikia išvalyti ir sutvarkyti palaikius barakus, virtuvę ir prausyklą, reikia parūpinti čiužinių ir antklodžių. Ne visi ūkiai tokie dosnūs avių kirpėjams kaip Droheda, bet Droheda didžiavosi savo svetingumu ir garsėjo kaip „velniškai gera vieta”. Merė Karson jokioje kitoje viešoje veikloje nedalyvavo, tai čia pinigų nešykštėjo. Drohedos avių kirptuvė buvo ne tik viena iš stambiųjų Naujajame Pietų Velse, bet samdė ir pačius geriausius darbininkus, tokius kaip Džekis Havas; ir tik tada, kai bus nukirpta daugiau kaip trys šimtai tūkstančių avių, avikirpiai susimes savo maišus į senų rangovo sunkvežimį ir išvažiuos į kitą darbo vietą.

Frenkas dvi savaites nebuvo namie. Su senuoju avininku Pitu Alaus Boseliu, pasiėmę šunų ir dviratį vežimaitį su kuklia manta, traukiamą tingaus arklioko, jie buvo išjoję į tolimas vakarines ganyklas suvaryti avių, atrinkti jų ir surūšiuoti. Darbas buvo lėtas ir nuobodus, nepalyginsi su tuo pašėlusiu avių vijimu prieš potvynį. Kiekvienoje ganykloje buvo aptvarai, todėl jau čia galėjo avis paskirstyti, sužymėti ir palaikyti, kol prieis eilė jas kirpti. Aptvaruose prie kirptuvės tilpo tik tūkstantis avių, todėl, kol eis darbas, tik sukis ir sukis varydamas čia nekirptas, čia jau nukirptas bandas.

Kai Frenkas įėjo į virtuvę, motina stovėjo prie kriauklės, užsiėmusi amžinu nepabaigiamu darbu, — lupo bulves.

— Mama, aš jau čia! — linksmai sušuko.

Motina atsisuko, ir Frenkas, nebuvęs dvi savaites, naujom akim iškart pamatė pilvą.

— O Viešpatie!

Jos akyse užgeso džiaugsmas, veidas paraudo iš gėdos; ji užsidengė rankomis išsipūtusią prijuostę, tartum rankos būtų galėjusios paslėpti tai, ko nebeslėpė drabužiai.

Frenkas visas virpėjo.

— Šlykštus senas eržilas!

— Nekalbėk taip, Frenkai. Tu jau suaugęs, turėtum suprasti. Ne kitaip ir tu atėjai į šį pasaulį, ir tai verta tokios pat pagarbos. Nieko šlykštaus čia nėra. Kai įžeidi tėtę, įžeidi ir mane.

— Neturėjo teisės! Galėtų duoti tau ramybę! — sušnypštė Frenkas ir nusišluostė virpančių lūpų kampelyje ištryškusias putas.

— Nieko čia nėra šlykštaus, — alsiai pakartojo ji ir pažvelgė į jį tyromis pavargusiomis akimis tartum staiga apsisprendusi visiems laikams atsikratyti gėdos. — Tai nešlykštu, Frenkai, kaip ir tai, nuo ko tas pasidarė.

Dabar išraudo Frenkas. Nebegalėjo atlaikyti motinos žvilgsnio, apsisuko ir nuėjo į kambarį, kur miegodavo su Bobu, Džeku ir Hiuju. Plikos sienos ir siauros lovos tyčiojosi iš jo, tyčiojosi tuščios ir beveidės, — nėra kam jų sušildyti, nėra tikslo, kuris jas palaimintų. O jos veidas, gražus išvargęs veidas su tvarkinga auksinių plaukų aureole, visas švyti nuo to, ką ji ir tas šlykštus apžėlęs eržilas darė per nepakeliamą vasaros karštį.

Nėra kur dingti nuo to, nėra kur dingti nuo jos, nuo užslėptų pasąmonėje minčių, nuo troškimų, visai natūralių tokio amžiaus vyrui. Dažniausiai pasiseka nustumti jas tolyn, bet kai ji taip puikuojasi akivaizdžiu savo aistros įrodymu, kai šitaip teškia jam į akis tai, ką slapta daro su tuo šlykščių gašliu gyvuliu... Kaip jam galvoti apie tai, kaip su tuo sutikti, kaip pakelti? O, kad galėtų galvoti apie ją kaip apie visiškai šventą, tyrą ir nesuteptą kaip Dievo Motina, kaip apie būtybę, esančią virš tokių dalykų, kuriais nusideda tegu ir visos moterys pasaulyje. Iš proto varo jos kaltės patvirtinimas. Kad neišeitų iš proto, jam buvo būtina įsivaizduoti, jog ji guli greta to bjauraus senio visiškoje skaistybėje, — juk reikia jai kur nors miegoti, — jog naktį jie nė nepasigręžia vienas į kitą, nė nesusiliečia. O Viešpatie!

Kažkas sudžeržgė, sužvangėjo, ir jis pažvelgęs pamatė, kad sulankstė varinį lovos skersinį kaip raidę S.

— Ir kodėl tu ne tėtė? — paklausė jis.

— Frenkai, — pasakė motina. Ji stovėjo tarpduryje.

Jis pažvelgė į ją, juodos akys drėgnai blizgėjo tartum aplytos anglys.

— Kada nors aš jį užmušiu.

— Ir kartu užmuši mane, — pasakė Fija sėsdamasi ant lovos.

— Ne, aš tave išvaduosiu! — pasipriešino jis karštai, viltingai.

— Frenkai, aš niekada nebusiu laisva, ir nenoriu aš tos laisvės. Ak, kad žinočiau, kodėl tu toks aklas, bet nežinau. Ne iš manęs tai eina ir ne iš tėvo. Žinau, tu nelaimingas, bet kodėl turi išlieti pagiežą ant manęs ir ant tėtės? Kodėl tu būtinai nori viską apsunkinti? Kodėl? — Ji pasižiūrėjo į savo rankas, paskui vėl į jį. — Nenorėjau aš to sakyti, bet turbūt reikia pasakyti. Laikas jau tau susirasti mergaitę, Frenkai, vesti, kurti savo šeimą; Drohedoje vietos gana. Aš niekada šiuo atžvilgiu nesirūpinau dėl kitų berniukų, jie, matyt, visai kitokios prigimties. Bet tau, Frenkai, reikia žmonos. Kai vesi, nebeturėsi kada galvoti apie mane.

Jis gulėjo atsukęs jai nugarą ir neatsigręžė. Bent penkias minutes ji sėdėjo ant lovos laukdama, gal jis ką nors pasakys, paskui atsiduso, pakilo ir išėjo.

5

Kai avikirpiai išvažiavo ir apylinkėje nusistovėjo ramybė prieš žiemą, atėjo kasmetinės Džilenbouno parodos ir žirgų lenktynių metas. Tai buvo didžiausi vietos įvykiai ir trukdavo jie dvi dienas. Fija nekaip jautėsi, taigi Pedžiui vežant Merę Karson į miestą jos „Rols Roisu” greta nesėdėjo žmona, kuri būdavo jam parama bei priturėdavo Merės liežuvį. Jis jau seniai pastebėjo, kad nežinia kodėl jo sesuo prie Fionos nutyksta ir jaučiasi nepatogiai.

Visi kiti važiavo. Mirtinai prigrasinti gražiai elgtis, berniukai sėdėjo sunkvežimyje kartu su Pitu Alaus Boseliu, Džimu, Tomu, ponia Smit ir tarnaitėmis, tik Frenkas buvo anksti rytą pats vienas išdūmęs „Fordu”. Suaugusieji iš tos kompanijos ketino likti ir antrai dienai, lenktynėms. Merė Karson tik jai vienai žinomais sumetimais atsisakė apsistoti klebonijoje, kai kunigas Ralfas pakvietė, bet ji primygtinai siūlė ten nakvoti Pedžiui ir Frenkui. Niekas nežinojo, kur praleis naktį abu avininkai ir sodininkas Tomas, o ponią Smit, Minę ir Ketę priėmė draugės.

Dešimtą ryto Pedis paliko seserį geriausiame „Imperijos” viešbučio numeryje; nulipęs žemyn į barą, pamatė Frenką, stovintį su dideliu bokalu alaus.

— Dabar aš vaišinu, berneli, — geraširdiškai tarė Pedis sūnui. — Turėsiu nuvežti tetulę Merę į iškilnius pusryčius, taigi reikia pasistiprinti, nes be mamos neištversiu tos kankynės.

Įprotį ir baimę sunkiau įveikti, negu gali pasirodyti; tai paaiškėja, kai pamėgini išrauti metų metais įsigalėjusias šaknis. Frenkas nepajėgė padaryti to, ką troško — šliūkštelti alų tėvui į veidą bare, prie žmonių. Jis tik niuktelėjo, kiek buvo likę bokale, gaižiai nusišiepė ir pasakė:

— Dovanok, tėte, esu susitaręs su draugais susitikti parodoje.

— Na ką gi, eik, jeigu jau taip. Še, paimk išlaidoms. Pasilinksmink kaip reikiant, tik jeigu pasigersi, žiūrėk, kad mama nepamatytų.

Frenkas spoksojo į traškantį melsvą penkių svarų banknotą savo rankoje, trokšdamas suplėšyti jį į skutelius ir tėkšti Pedžiui į veidą, bet vėl nugalėjo įprotis; jis perlenkė pinigą, įsikišo į laikrodžio kišenėlę ir padėkojo tėvui. Ir pasistengė kuo greičiau išsprukti iš baro.

Pedis su išeiginiu mėlynu kostiumu — liemenė užsagstyta, auksinis laikrodis prisegtas auksine grandinėle su breloku, padarytu iš aukso grynuolio, rasto Lorenso kasyklose, — pasitaisė celiulioidinę apykaklę ir apsidairė, ar nepamatys bare pažįstamo veido. Per tuos devynis mėnesius, kuriuos jau gyveno Drohedoje, jie nedažnai apsilankydavo Džilyje, bet kaip Merės Karson brolį ir neabejotiną paveldėtoją jį visur miestelyje sutikdavo labai palankiai ir visi pažinojo iš matymo. Vyrai ėmė jam šypsotis, keli balsai šūktelėjo kviesdami alaus, ir netrukus jis atsidūrė nedidelėj jaukioj kompanijoj; apie Frenką nebegalvojo.

Megės plaukai dabar buvo pinami, nes nė viena vienuolė (nepaisant Merės Karson mokamų pinigų) nesiėmė jų sukti, ir kasos gulė jai ant pečių kaip dvi storos kietos virvės, perrištos tamsiai mėlynais kaspinais. Apsirengusią kuklia tamsiai mėlyna Šventojo Kryžiaus auklėtinės uniforma, vienuolė palydėdavo ją per veją į kleboniją ir perduodavo į rankas kunigo Ralfo šeimininkei, kuri mergaitę tiesiog dievino.

— Ak, mažytės tokie gražūs plaukai, visai kaip kokios mūsų kalnietės, — paaiškino ji su škotišku akcentu kunigui, kai tas juokais priminė Enei, kad ji juk nemėgstanti mergaičių ir padejuojanti, kam klebonija taip arti prie mokyklos.

— Na ką jūs, Ene! Plaukai negyvas daiktas, negalima žmogaus mylėti vien dėl plaukų spalvos, — paerzino ją.

— Taigi kad ji tokia mergelė vargalė, pats žinot.

Jis visai nežinojo, bet daugiau neklausinėjo ir nieko nepasakė dėl to, kad ji taip surimavo. Kartais geriau nežinoti, ką Enė turi galvoje, ir neskatinti jos kalbų, atkreipiant į jas dėmesį: ji pati sakosi esanti lėmėja, ir jeigu jau ji gaili mergaitės, tai geriau neišgirsti, kad gaili ne dėl praeities, o dėl ateities.

Atvažiavo Frenkas, vis dar drebėdamas po susidūrimo bare su tėvu ir nežinantis, ką veikti.

— Eime, Mege, nuvesiu tave į parodą, — pakvietė jis tiesdamas ranką.

— O gal aš nuvesiu jus abu? — tarė kunigas, taip pat tiesdamas jai ranką.

Įsiterpusi tarp dviejų labiausiai mylimų žmonių, kuo tvirčiausiai įsikibusi jų rankų, Megė jautėsi kaip devintam danguj.

Džilenbouno parodos aikštė buvo ant Barvono kranto, greta hipodromo. Nors nuo potvynio jau buvo praėjęs pusmetis, žemė dar buvo ne visai išdžiūvusi ir ankstyvų nekantrių lankytojų kojos jau buvo sumynusios ją į košę. Už gardų su avimis, karvėmis, kiaulėmis ir ožkomis, puikiausiomis, rinktinėmis, pretenduojančiomis į prizus, stovėjo pavėnės su visokiais namų darbo daiktais ir valgymais. Jie žiūrėjo ir žiūrėjo į veislinius gyvulius, pyragus, vąšeliu nertus šalius, megztus vaikiškus drabužėlius, siuvinėtas staltieses, kates, šunis ir kanarėles.

O toliau, už viso šito, buvo lenktynių ratas, kur jauni jojikai ir jojikės prajodinėjo arklius pakirptomis uodegomis priešais teisėjus, kurie Megei, — ji net prajuko, — patys atrodė panašūs į arklius. Damos puikiomis saržos amazonėmis, su cilindrais, koketiškai apsuptais plonyčiu vualiu, sėdėjo ant aukštų žirgų šonu. Kaip įmanoma šitaip netvirtai sėdint ir su tokia skrybėle išsilaikyti ramiai ant arklio, jei jis pasileistų greičiau nei eidine, Megė niekaip negalėjo įsivaizduoti, kol pamatė vieną nuostabią damą šuoliuojant su žirgu per visokias sudėtingas kliūtis, — ir pabaigoje ji atrodė taip pat nepriekaištingai kaip iš pradžių. Paskui toji dama staigiai pentinais sulaikė arklį, ristele pajojo per šlapią aikštę ir sustojo tiesiai priešais Megę, Frenką ir kunigą Ralfą, užtverdama jiems kelią. Nuleido nuo balno koją su juodu lakuotu batu ir, sėdėdama visai ant balno kraštelio, įsakmiai ištiesė pirštinėtas rankas.

— Kunige! Būkite malonus, padėkite man nulipti!

Kunigas apkabino ją per liemenį, ji atsirėmė rankomis į pečius, ir jis lengvai nukėlė ją žemėn; kai tik batai pasiekė žemę, iškart ją paleido, paėmė už pavadžio jos arklį ir nuėjo, o ji ėjo greta, lengvai prisitaikiusi prie jo žingsnio.

— Ar laimėsit medžiotojų lenktynes, panele Karmaikl? — paklausė kunigas Ralfas, nerodydamas nė mažiausio susidomėjimo.

Mergina papūtė lūputes; ji buvo jauna, labai graži, ir keistas abejingumas ją užgavo.

— Tikiuosi laimėti, bet tikra nesu. Su manim varžysis ir panelė Houpton, ir jaunesnioji panelė King. Bet prajodinėjimo varžybas, šiaip ar taip, laimėsiu, taigi jei ir nelaimėsiu medžiotojų lenktynių, skųstis nebus ko.

Žodžius ji tarė labai gražiai, sklandžiai ir kartu keistai nenatūraliai — šitaip kalba aukštakilmės merginos, taip rūpestingai auklėtos ir lavintos, kad jų balse nebelieka nei šilumos, nei spalvingesnio žodžio. Ir kunigo Ralfo frazės su ja kalbantis tarsi suapvalėjo, pasidarė glotnios, nušlifuotos, nebeliko nė ženklo malonaus airiško gyvumo; mergina tartum sugrąžino jį į laikus, kai jis pats buvo toks kaip ji. Megė paniuro nustebinta ir sujaudinta jų lengvo, bet atsargaus pašnekesio, nesuprasdama, kodėl kunigas Ralfas kažkoks kitoks, tik matydama jo pasikeitimą, ir nemalonų pasikeitimą. Ji paleido Frenko ranką, nes jau buvo sunku eiti visiems greta.

Kai jie priėjo prie didelės balos, Frenkas buvo kiek atsilikęs. Pažvelgus į vandenį, tikrą seklų tvenkinėlį, kunigui Ralfui sublizgo akys; jis pasigręžė į mergytę, kurią tvirtai tebelaikė už rankos, ir pasilenkė prie jos su ypatingu švelnumu — panelė Karmaikl aiškiai tai pamatė, nes kaip tik švelnumo ir trūko jų mandagiam pokalbiui.

— Aš neturiu apsiausto, mieloji Mege, todėl negaliu pakloti tau po kojų kaip seras Volteris Rolis. Jūs, be abejo, dovanosite man, brangioji panele Karmaikl, — jis atidavė jai pavadį, — aš juk negaliu leisti, kad mano numylėtinė susipurvintų batelius.

Jis lengvai kilstelėjo Megę ir nusinešė prisiglaudęs sau prie šono, palikęs panelę Karmaikl likimo valiai — toji viena ranka susiglobė sunkius žeme besivelkančius sijonus, antra — pavadį ir niekieno nepadedama nuklampojo per balą. Pavymui pasigirdęs griausmingas Frenko juokas nė kiek nepataisė jai nuotaikos; perbridusi per balą, ji iškart nuėjo šalin.

Kunigas Ralfas pastatė Megę ant žemės.

— Jei įmanytų, užmuštų jus, — pasakė Frenkas, gėrėdamasis jų konfliktu ir apskaičiuotu kunigo Ralfo žiaurumu.

Mergina Frenkui atrodė tokia graži ir išdidi, jog jis manė, kad nė vienas vyras jai neatsispirs, net ir kunigas, o vis dėlto kunigas Ralfas taip žaismingai pakirto jos pasitikėjimą savimi, savo įžūliu moteriškumu, kuriuo naudojosi kaip ginklu. Sakytum kunigas nekęstų jos ir visko, ką ji įkūnija, galvojo Frenkas, to rafinuoto ir paslaptingo moterų pasaulio, į kurį jis niekada nebuvo patekęs. Motinos žodžių įskaudintas, Frenkas troško, kad panelė Karmaikl atkreiptų dėmesį į jį, vyriausiąjį Merės Karson įpėdinio sūnų, tačiau ji net nesiteikė jo pastebėti. Visą dėmesį buvo sutelkusi į kunigą, o juk jis be lyties, iš viso ne vyras. Kas, kad aukštas, tamsiaplaukis ir gražus.

— Nesijaudinkit, ji taip lengvai nepasiduos, — ciniškai pasakė kunigas Ralfas. — Ji turtinga, taigi ateinantį sekmadienį bažnyčioje demonstratyviai padės į lėkštę dešimties svarų banknotą. — Jis nusijuokė, pamatęs Frenko veidą. — Ne kažin kiek aš vyresnis už tave, sūnau, bet esu labai praktiškas, nors ir kunigas. Nelaikyk to trūkumu, tai tiesiog gyvenimo patirtis.

Nuo lenktynių rato jie atėjo iki aikštės, skirtos pramogoms. Ir Megei, ir Frenkui tai buvo stebuklas. Kunigas Ralfas buvo davęs Megei net penkis šilingus, o Frenkas turėjo tuos penkis svarus, tai už juos galėjo patekti į šiuos viliojančius stebuklų balaganus. Čia buvo pilna žmonių, visur šmirinėjo vaikai, akis išpūtę į masinančius, nors ir negrabius užrašus ant apskurusių palapinių: „Storiausia moteris pasaulyje”; „Princesė Hurija, šokis su gyvatėmis — pamatysite, kaip ji įžiebia kobros įniršį!”; „Žmogus be kaulų iš Indijos”; „Galijotas, stipriausias žmogus pasaulyje”; „Jūrų mergelė Tetidė”. Visur jie mokėjo pensus ir žiūrėjo užkerėti, nepastebėdami nei apgailėtinai nublukusių Tetidės žvynų, nei bedančio kobros šypsnio.

Visą tolimąjį aikštės galą užėmė didžiulė palapinė su aukšta lentine pakyla priešais; už pakylos per visą jos ilgį nelyginant koks frizas buvo ištempta medžiaga su išpieštomis grėsmingomis figūromis. Vyriškis per garsintuvą, kurį laikė rankoje, šaukė susirinkusiam žmonių būriui:

— Čionai, gerbiamieji, yra garsioji Džimio Šarmeno boksininkų komanda! Aštuoni geriausi pasaulio boksininkai! Pabandykit laimę — nugalėtojo laukia stambi suma!

Moterys ir mergaitės ėmė smelktis lauk iš žiūrovų būrio, o iš visų pusių taip pat skubėdami rinkosi vyrai ir berniukai ir lipte aplipo pakylą. Iškilmingai kaip gladiatoriai, įžygiuojantys į Circus Mcvcimus, vienas paskui kitą ant pakylos suėjo aštuoni vyrai ir sustojo, rankas aprištais riešais įsisprendę į šonus, kojas pražergę, didžiuodamiesi prieš aikčiojančią iš susižavėjimo minią. Megė pamanė, kad jie apsirengę vienais apatiniais, — buvo su ilgais juodais triko, ant viršaus berankoviai marškinėliai bei pilkos aptemptos glaudės iki pusės šlaunų. Ant krūtinių didelėmis baltomis raidėmis užrašai: DŽIMIO ŠARMENO KOMANDA. Visi skirtingo ūgio, vieni aukšti, kiti žemi ir vidutiniai, bet visi itin puikiai sudėti. Nerūpestingai šnekėdamiesi, juokaudami, tartum tai jiems būtų įprasta kasdienybė, jie lankstė rankas, rodė bicepsus ir dėjosi, kad tam viskam yra abejingi.

— Nagi, vaikinai, kas stos kovon? — rėkė į garsintuvą šauklys. — Kas nori išmėginti laimę? Stosi kovon, laimėsi penkinę! — rėkė jis pakaitom su storu būgno dundenimu.

— Aš! — sušuko Frenkas. — Aš! Aš!

Kunigas Ralfas pamėgino jį sulaikyti, bet Frenkas atstūmė jo ranką; arčiau stovintys žmonės, pamatę, koks jis nedidukas, ėmė juoktis ir geraširdiškai stumti jį priekin.

Bet šauklys pasižiūrėjo į jį labai rimtai, ir, kai vienas iš jo vyrų draugiškai ištiesė Frenkui ranką padėdamas užlipti kopėtėlėmis ir pastatė greta tų aštuonių ant pakylos, jis sušuko:

— Nesijuokit, gerbiamieji! Jis nelabai didelis, užtat yra pirmasis savanoris! Juk žinot, kad ne tas narsus, kuris didelis, o tas didelis, kuris narsus! Na tai ką — štai mažasis imasi mėginti laimę, o kaip jūs, dičkiai, a? Maukitės pirštines ir laimėsit penkinę! Susiimkit su vyrais iš Džimio Šarmeno komandos!

Pamažu ėmė rastis daugiau norinčiųjų, jaunuoliai sumišę glamžė rankose skrybėles ir žvalgėsi į profesionalus, rinktinius vyrus, stovinčius greta. Kunigas Ralfas baisiausiai norėjo pamatyti, kas bus, bet nusprendė, kad pats metas išvesti Megę, tai nenorom paėmė ją už rankos ir apsisuko eiti. Megė paleido dūdas, ir kuo tolyn jie ėjo, tuo smarkyn ji rėkė; į juos sužiuro žmonės, ir buvo labai nepatogu, ką ten — net nepadoru, juk jį taip gerai visi pažinojo.

— Klausyk, Mege, aš negaliu tavęs ten vesti! Tavo tėvas man kailį nudirs, ir teisingai padarys!

— Noriu pas Frenką, noriu pas Frenką! — staugė ji visu balsu, spardėsi ir mėgino įkąsti jam į ranką.

— Kokia šiknė! — pasakė kunigas Ralfas.

Paklusęs neišvengiamybei, jis paieškojo kišenėje smulkių ir nuėjo prie palapinės angos, viena akim paslapčia dairydamasis Klierių berniukų; bet jų niekur nebuvo matyti — greičiausiai, pamanė jis, mėgina laimę mėtydami pasagas ant vinies arba šlamščia pyragėlius su mėsa ir ledus.

— Mergaitei čia negalima, dvasiškas tėve! — priblokštas pasakė šauklys.

Kunigas Ralfas pakėlė akis į dangų.

— Mielai neičiau, jei tik patartumėt, kaip ją nuo čia nuvesti, kol nesubėgo visa Džilio policija manęs areštuoti už žiaurų elgesį su vaiku. Mat jos brolis pasišovė boksuotis, ir nieku gyvu neapsieis nepamačiusi, kaip jis nušluostys nosį jūsų vyrukams.

Šauklys truktelėjo pečiais.

— Na ką, dvasiškas tėve, negi aš su jumis ginčysiuos? Eikit jau, tiktai... o... dėl Dievo, žiūrėkit, kad nesipainiotų po kojom. Ne, ne, dvasiškas tėve, pinigus dėkitės atgal į kišenę. Džimiui tas nepatiks.

Palapinė buvo pilnutėlė vyrų ir berniukų, besigrumdančių apie ringą centre. Kunigas Ralfas, laikydamas už rankos Megę, susirado vietą visiems už nugarų, prie brezentinės sienos. Oras buvo padūmavęs nuo tabako ir kvepėjo pjuvenomis, išbarstytomis, kad nebūtų purvo. Frenkas, jau su pirštinėmis, turėjo boksuotis pirmas.

Nors ir nedažnai, bet pasitaikydavo, kad savanoris iš minios atsilaikydavo prieš profesionalius boksininkus. Aišku, jie nebuvo pasaulinio masto, bet keletas iš jų buvo geriausi Australijoje. Dėl mažo ūgio Frenkas gavo kovoti su lengviausio svorio boksininku, paklojo jį trečiu smūgiu ir pasisiūlė boksuotis dar su kuo nors. Kai jis tvarkė jau trečią profesionalą, žinia apie tai pasklido aplinkui, ir palapinė prisigrūdo sausakimša.

Priešininkų kumščiai Frenko beveik nė nepalietė, keli gauti smūgiai tiktai sukurstė jo niekad negęstantį įniršį. Akys jo buvo paklaikusios, iš įkarščio jis kone spragėjo, visų priešininkų veidai atrodė kaip Pedžio, minios šauksmai ir sveikinimai ūžčiojo galvoje kaip vienas galingas balsas, skanduojantis: „Duok! Duok! Duok!” O, kaip jis troško muštis, kovoti, o Drohedoje to neturėjo! Tik per muštynes išliedavo pyktį ir skausmą, ir, kai smogdavo taip, jog priešininkas krisdavo, jam atrodydavo, kad galingas balsas gaudžia kitą dainą: „Užmušk! Užmušk! Užmušk!”

Tada jį pastatė priešais tikrą čempioną, lengvasvorį, kuriam buvo pasakyta laikyti Frenką atokiau ir išsiaiškinti, ar jis moka tik smogti, ar kaip reikiant boksuotis. Džimio Šarmeno akys blizgėjo. Jis nuolat ieškodavo naujų kovotojų ir buvo kelis radęs per tokius pat pasirodymus nuošaliose vietovėse. Lengvasvoris darė, kaip įsakyta, bet jam buvo riesta, nors ir turėjo ilgesnes rankas, nes Frenkas, apsėstas troškimo užmušti, nieko daugiau nematė, tiktai tą šokinėjančią žmogystą, ir persekiojo ją. Iš kiekvieno klinčo, iš kiekvienos smūgių krušos jis mokėsi — buvo iš tos keistos padermės žmonių, kurie net baisiausio įsiūčio pagauti sugeba galvoti. Ir jis ištvėrė visą susitikimą, nors čempiono kumščiai atseikėjo už tai bausmę: užtino akis, buvo perskelta lūpa ir antakis. Bet jis laimėjo dvidešimt svarų ir dar visų susirinkusiųjų pagarbą.

Megė ištrūko iš kunigo Ralfo, kuris laikė nebe taip stipriai, ir išpuolė iš palapinės, — jis nespėjo jos nutverti. Suradęs lauke pamatė, kad jos vemta, dabar maža nosinaite ji šluostėsi aptaškytus batelius. Nieko nesakydamas padavėjai savo nosinę, paglostė ryškią, nuo raudos krūpčiojančią galvelę. Jį ir patį pykino nuo tvankumo palapinėje, tiktai luomas neleido to parodyti prie žmonių.

— Ar nori palaukti Frenko, ar jau eisim?

— Lauksiu Frenko, — sušnibždėjo ji, glausdamasi jam prie šono, dėkinga už santūrumą ir užuojautą.

— Ir kodėl tu taip kamuoji mano nebuvėlę širdį? — kalbėjo jis susimąstęs, manydamas, kad ji, tokia išsikankinusi ir nelaiminga, nė nesiklauso; kaip daugeliui vienatvėje gyvenančių žmonių, jam reikėjo išsakyti mintis balsu. — Į mano motiną tu nė kiek nepanaši, sesers aš niekad neturėjau, ir kas yra tavyje ir tavo nelaimingoje šeimoje... Ar tau labai sunku, mano mažoji Mege?

Iš palapinės išėjo Frenkas, šlapia nosine baksnodamas prakirstą lūpą, antakis buvo užklijuotas pleistru. Pirmą kartą kunigas Ralfas pamatė jį laimingą; šitaip atrodo dauguma vyrų po to, kas vadinama „smagiai praleisti naktį su moterim”, pagalvojo kunigas.

— Ką čia veikia Megė? — suurzgė Frenkas, dar neatvėsęs nuo ringo.

— Sulaikyti ją būtų buvę galima tik surišus rankas ir kojas ir dar užkišus gerklę, — kandžiai atsakė kunigas Ralfas; jam buvo nemalonu teisintis prieš Frenką, o Frenkas, ko gero, galėjo ir ant jo pulti su kumščiais. To jis nė kiek nebijojo, bijojo tik viešo skandalo. — Ji baiminosi dėl tavęs, Frenkai, norėjo būti kuo arčiau ir savo akimis matyti, kad tau neatsitiks nieko bloga. Nepyk ant jos, ir taip jau ji susijaudinusi.

— Tik pamėgink pasakyti tėtei, kad čia buvai, — perspėjo Frenkas Megę.

— Ar jūs nieko prieš, jei tuo ir baigsim? — paklausė kunigas. — Manau, kad mums visiems ne pro šalį pailsėti ir išgerti po puoduką arbatos klebonijoje. O tau, panele, nepakenks ir kaip reikiant nusiprausti, — žnybtelėjo jis Megei į nosies galiuką.

Per visą dieną išbuvęs priklausomas nuo sesers, Pedis tiesiog išsikankino — Fija niekad nereikalaudavo nieko panašaus; jis turėjo padėti Merei, kai ta kaprizingai niurzgėdama ėjo per Džilenbouno purvyną prancūziškomis gipiūrinėmis kurpaitėmis, turėjo šypsotis ir šnekėti su žmonėmis, kuriems ji tik iš aukšto linkteldavo, stovėti greta, kai ji įteikė smaragdų apyrankę, „Džilenbouno prizą”, pagrindinių lenktynių nugalėtojui. Pedis niekaip negalėjo suprasti, kodėl reikėjo išleisti visus prizui skirtus pinigus tam moteriškam blizgučiui, užuot įteikus paauksuotą taurę ir gerą pluoštą banknotų, nes nesuprato grynai mėgėjiško tų lenktynių pobūdžio: buvo manoma, kad žmonėms, kurie lenktyniauja žirgais, nerūpi vulgarūs pinigai, jie gali abejingai pakloti laimikį po kojų moteriai. Horis Houptonas, laimėjęs smaragdų apyrankę su savo bėriu Karalium Edvardu, jau turėjo rubinų, deimantų ir safyrų apyrankes iš kitų metų; jis sakė, kad nenusiramins, kol nelaimės šešių, mat turėjo žmoną ir penkias dukteris.

Krakmolyti marškiniai ir celiulioidinė apykaklė Pedžiui graužė, su mėlynuoju kostiumu buvo per šilta, o egzotiška užkanda iš Sidnėjaus, moliuskai ir krabai, paduoti prie šampano per priešpiečius, netiko jo skrandžiui, pripratusiam prie avienos. Ir jautėsi jis kvailai, buvo įsitikinęs, kad ir kvailai atrodo. Geriausias jo kostiumas pasiūtas prastai, nuo jo tiesiog atsiduoda provincialiu senamadiškumu. O žmonės jam svetimi — stačiokiški išsipustę ūkių savininkai, solidžios, pasipūtusios jų žmonos, dantingos, kažkuo panašios į kumeles dukterys — visuomenės grietinėlė, vietos „Biuletenio” tituluojama „skvatokratija” [* Sudaryta iš žodžių „skvateris” — Australijos kolonistas ir „aristokratija”]. Jie stengiasi užmiršti tas dienas, kai praėjusį šimtmetį apsigyvenę šiose žemėse užsigrobė didžiulius plotus, kuriuos vėliau įsikūrusi Federacija ir savivaldybė tylom pripažino jų nuosavybe. Jų padėtis šalyje labiausiai pavydėtina, jie turi savo politinę partiją, jų vaikai mokosi privilegijuotose Sidnėjaus mokyklose, jie ploja per petį atvykusiam pasisvečiuoti Velso princui. O jis, paprastas žmogelis Pedis Klieris, tėra darbininkas. Visiškai nieko bendra neturi su šiais kolonijų aristokratais, taip nemaloniai panašiais į jo žmonos šeimyną.

Ir kada vakare atėjęs į kleboniją rado svetainėje prie židinio Frenką, Megę ir kunigą Ralfą ramius ir patenkintus, aiškiai praleidusius dieną puikiai ir nerūpestingai, jį pagavo apmaudas. Jam neapsakomai trūko neįkyraus žmonos palaikymo, o sesers jis neapkentė taip pat, kaip ir būdamas mažas Airijoje. Ir staiga jis pastebėjo pleistrą Frenkui virš akies, sutinusį veidą; dingstis pratrūkti buvo tartum paties dangaus atsiųsta.

— Ir kaip tu šitoks motinai pasirodysi? — suriko jis. — Tik išleisk tave iš akių, ir vėl darai savo; jei tik kas kreiviau pažvelgė, iškart ir lendi muštis.

Kunigas Ralfas išsigandęs šoko raminti, bet vos spėjo prasižioti, Frenkas jį aplenkė.

— Aš šitaip užsidirbau pinigų! — labai tykiai ištarė jis, rodydamas į pleistrą. — Dvidešimt svarų per kelias minutes, tetulė Merė per mėnesį tiek neduoda mums abiem kartu sudėjus! Šiandien pas Džimį Šarmeną aš nokautavau tris gerus boksininkus ir atlaikiau visą susitikimą su lengvo svorio čempionu. Ir užsidirbau dvidešimt svarų. Gal, tavo supratimu, ir nedera to daryti, bet šiandien aš pelniau visų ten susirinkusių pagarbą!

— Įveikei kelis nusivariusius persenėlius kaimo mugėj ir šitaip putiesi? Dar paūgėk, Frenkai! Ūgio tu, žinoma, jau neprisidursi, bet gali pasistengti nors dėl motinos pasidaryti protingesnis!

O Frenko veido blyškumas! Kaip saulės nubalinto kaulo. Tas įžeidimas jam pats baisiausias, koks tik gali būti, ir įžeidė jį tėvas, o tuo pačiu atsilyginti negalima. Stengdamasis susitvardyti, Frenkas kvėpavo iš krūtinės gilumos, rankas spaudė prie šonų.

— Ne persenėliai, tėte. Tu taip pat puikiai žinai, kas yra Džimis Šarmenas. O Džimis Šarmenas pats man sakė, kad aš galiu tapti puikiu boksininku. Jis nori mane priimti ir treniruoti. Ir žada mokėti! Didesnis aš gal ir neužaugsiu, bet jėgos man užteks sumalti bet ką — ir tave, senas pasmirdęs eržile!

Pedis suprato, kodėl buvo šitaip pavadintas; jis išblyško kaip ir sūnus.

— Kaip tu drįsti!

— O kas gi tu, jei ne eržilas? Šlykštus, bjauresnis už rujojantį tekį! Ar negali duot jai ramybės, ko lendi prie jos?

— Ne, ne, ne! — sukliko Megė. Kunigo Ralfo pirštai tartum plėšraus paukščio nagai įsikirto jai į pečius, skaudžiai prispaudė prie savęs. Veideliu plūdo ašaros, ji pašėlusiai, bet bergždžiai stengėsi ištrūkti. — Nereikia, tėte, ne! Ak, Frenkai, būk geras! Nereikia taip, nereikia! — šaižiai šaukė ji.

Bet girdėjo ją tik kunigas Ralfas. Frenkas ir Pedis stovėjo vienas priešais kitą, pagaliau buvo išsakyta ir baimė, ir neapykanta. Užtvenkta abiejų meilė Fionai prasiveržė, ir iškilo aikštėn nuožmi konkurencija.

— Aš jos vyras. Ir per Dievo malonę mes esam palaiminti turėti vaikų, — pasakė Pedis kiek ramiau, stengdamasis susitvardyti.

— Tu ne geresnis už šlykštų šunį, kuris lipa ant kiekvienos kalės!

— O tu ne geresnis už tą šlykštų šunį, kuris tave padarė, nežinau, kas jis toks buvo! Ačiū Dievui, aš čia niekuo dėtas! — sušuko Pedis ir staiga nutilo. — O Viešpatie brangus! — Įniršis dingo tartum prašvilpęs vėjas, Pedis susmuko ir susitraukė, griebėsi rankomis už burnos, tartum būtų norėjęs išrauti liežuvį, kuris ištarė tai, ko negalima ištarti. — Aš nenorėjau to pasakyti! Aš nenorėjau to pasakyti! Aš nenorėjau to pasakyti!

Vos anie žodžiai buvo ištarti, kunigas Ralfas paleido Megę ir sugriebė Frenką. Užsuko jam dešinę ranką už nugaros, o kairiąja suėmė Frenką už kaklo. Jis buvo stiprus, jo glėbys geležinis; Frenkas pamėgino ištrūkti, paskui staiga liovėsi priešinęsis ir nusileisdamas palingavo galvą. Megė verkė parkritusi ant kelių ir bejėgiškai, maldaujamai žvelgė tai į tėvą, tai į brolį. Ji nesuprato, kas atsitiko, bet žinojo, kad vieno iš jų neteks.

— Norėjai tai pasakyti, — kimiai ištarė Frenkas. — Aš turbūt visada tai žinojau! Turbūt visada žinojau. — Jis pamėgino pasukti galvą į kunigą Ralfą. — Paleiskit mane, kunige. Aš neliesiu jo, Dieve man padėk neliesti jo.

— Dieve tau padėk? Dieve pasmerk jūsų sielas amžinoms kančioms, jūsų abiejų! Jeigu jūs pražudėt mergaitę, aš jus užmušiu! — suriaumojo kunigas, tiktai jis dabar ir niršo. — Ar suprantat, kodėl turėjau ją čia palikti ir leisti viską išklausyti? Jei būčiau išvedęs, būtumėt per tą laiką vienas kitą užmušę! Ir verčiau būtumėt nusigalabiję, avigalviai jūs pasigailėtini, be savęs, nieko daugiau nematot!

— Gerai, aš išeinu, — pasakė Frenkas keistu, bejausmiu balsu. — Einu pas Džimį Šarmeną ir namo nebegrįšiu.

— Turėsi grįžti! — sukuždėjo Pedis. — Ką aš pasakysiu tavo motinai? Tu jai brangesnis už mus visus kartu paėmus. Šito ji man nedovanos!

— Pasakysi, kad nuėjau pas Džimį Šarmeną, nes noriu ko nors pasiekti. Ir tai tiesa.

— Tai, ką aš sakiau... netiesa, Frenkai.

Juodos Frenko akys niekinamai plykstelėjo— juodos, ne tokios kaip kitų toje šeimoje; kunigas tuo nusistebėjo, kai tik susipažino su jais — kaip pilkų akių Fiona ir mėlynakis Pedis gali turėti sūnų juodomis akimis? Kunigas Ralfas žinojo Mendelio dėsnius ir suprato, kad net Fionos pilkumas čia nieko negalėjo būti lėmęs.

Frenkas pasiėmė švarką ir skrybėlę.

— O, tai tiesa! Tikriausiai visą laiką tai žinojau. Kaip dabar matau mamą skambinant spinetu kambaryje, kokio tu kaip gyvas negalėjai turėti! Ir jaučiau, kad tavęs nebuvo visą laiką, kad tu atsiradai paskui mane. Ji buvo mano pirmiau, negu atiteko tau. — Jis be garso nusijuokė. — Tik pamanyk, visus tuos metus aš kaltinau tave, kam ją nutempei žemyn, o juk aš pats tai padariau. Viskas per mane!

— Niekas dėl to nekaltas, Frenkai, niekas! — sušuko kunigas, mėgindamas jį sulaikyti. — Nežinomi Viešpaties keliai, suprask tai!

Frenkas nusipurtė jo ranką ir žengė prie durų, lengvai, nuo pirštų, bet grėsmingai kaip žvėris. Apsigimęs boksininkas, šmėstelėjo galvoje kunigui Ralfui, apsigimusiam kardinolui.

— Nežinomi Viešpaties keliai! — pašaipiai pakartojo Frenkas nuo durų. — Kai vaidinate dvasininką, jūs pasidarot tikra papūga, kunige de Brikasarai! Žinot, ką pasakysiu — Dieve padėk jums, nes jūs vienintelis iš čia esančių neturit supratimo, kas toks esat!

Pedis papilkėjusiu veidu sėdėjo įsmeigęs baimės kupinas akis į Megę, o ji susigūžusi klūpojo prie židinio ir verkė pasisiūbuodama. Atsikėlęs norėjo prie jos prieiti, bet kunigas Ralfas šiurkščiai jį nustūmė.

— Duokit jai ramybę. Jau ir taip prisidirbot užtektinai! Ten bufete yra viskio, išgerkit. Ir neišeikit. Aš paguldysiu mergaitę miegoti ir grįšiu pas jus, pasikalbėsim. Ar girdit?

— Aš pabūsiu čia, kunige Ralfai. Guldykit ją.

Viršuje gražučiame žalsvame miegamajame kunigas atsegiojo mergytei suknelę ir marškinėlius, pasodinęs ant lovos krašto nutraukė žemėn batelius ir kojines. Naktiniai marškinukai Enės buvo padėti ant pagalvės; užvilko juos per galvą, ir tik tada, kaip dera, numovė kelnaites. Ir kalbėjo jai visokius niekus — kad sagos nenori atsisagstyti, bateliai tokie užsispyrę, nesileidžia atrišami, ir kaspinukai nesutinka, kad juos išpintų iš kasų. Sunku pasakyti, ar Megė ką nors girdėjo: rūškanos jos akys žvelgė jam per petį, pilnos neišsakytų vaiko tragedijų, ne pagal metus vargų ir skausmo.

— Dabar atsigulk, brangiausias mano vaikeli, ir pamėgink užmigti. Aš netrukus vėl pas tave ateisiu, tu tik nesirūpink, girdi? Mes tada apie viską ir pasikalbėsim.

— Kaip ji? — paklausė Pedis, kai kunigas Ralfas grįžo į svetainę.

Kunigas pasiėmė butelį viskio iš bufeto ir įsipylė pusę stiklinės.

— Teisybę sakant, nežinau. Dievas mato, Pedi, norėčiau žinoti, katra rykštė airiui skaudesnė — polinkis gerti ar smarkus būdas. Kas patraukė jus už liežuvio pasakyti tokį dalyką? Ne, nesistenkit atsakyti! Tai būdas. Ir, be abejo, pasakėte tiesą. Žinojau, kad jis ne jūsų, kai tik pamačiau.

— Jūs turbūt pastebit kone viską, ar ne?

— Daug ką. Betgi ir nereikia kažin kokio pastabumo, kad pamatyčiau, kas iš mano parapijiečių turi rūpesčių ar kenčia. O kai pamatau, mano pareiga padėti kuo galiu.

— Džilyje jūs labai mylimas, dvasiškas tėve.

— Neabejoju, kad dėl to turiu būti dėkingas savo išvaizdai, — su kartėliu pasakė kunigas, nors ir stengėsi ištarti tuos žodžius nerūpestingai.

— Jūs taip manot? Nesutinku, dvasiškas tėve. Mylim jus dėl to, kad esat geras ganytojas.

— Na, bent jau iki kaklo įklimpęs jūsų bėdose, — sumišęs atsakė kunigas Ralfas. — Verčiau išklotumėt, kas ant širdies guli, brolau.

Pedis žiūrėjo į židinio ugnį; kol kunigas guldė Megę, jis, graužaties kamuojamas ir nenusitverdamas ką daryti, buvo įkūręs ją kaip aukštakrosnėje. Tuščia stiklinė virpčiojo drebančioj rankoj; kunigas Ralfas atsistojęs paėmė butelį ir vėl pripylė jam viskio. Gerokai truktelėjęs Pedis atsiduso, nusišluostė ašaras — nė nepastebėjo, kaip apsiverkė.

— Nežinau aš, kas Frenko tėvas. Tai atsitiko dar prieš man susitinkant su Fija. Jos šeima Naujojoje Zelandijoje, galima sakyti, aukščiau visų, tėvas turėjo daugybę žemės už Ešbertono, Pietų saloje, kviečius augino ir avis. Su pinigais visai nesiskaitė, o Fija buvo vienturtė. Kaip supratau, gyvenimą jai buvo nuskyręs tokį: nuvažiuos į Angliją, bus pristatyta dvare, gaus tinkamą vyrą. Namie, aiškus daiktas, jokio darbelio nė pirštu neprisiliesdavo. Turėjo kambarinių, liokajų, žirgų, karietų, gyveno kaip dideli ponai.

Aš ten dirbau pieninėje ir matydavau kartais iš tolo, kaip Fija vaikštinėdavo su berniuku, gal kokių pusantrų metukų. O paskui pats Džeimsas Armstrongas atėjo pas mane. Duktė, sako, nešlovę šeimai užtraukė, netekėjusi vaiką susigavo. Viskas, aišku, buvo nuslėpta, bet kai norėjo ją kur toliau išsiųsti, senelė tokį skandalą pakėlė, jog nebeturėjo ką daryti, gavo palikt ją namie, kad ir keblu buvo. O dabar senelė miršta, sako Džeimsas, niekas nebekliudys atsikratyti Fija ir jos vaiku. Aš, girdi, viengungis, jei paimčiau ją už žmoną ir išsivežčiau iš Pietų salos, jie apmokėtų visas kelionės išlaidas ir dar duotų penkis šimtus svarų.

Ką gi, dvasiškas tėve, tokie pinigai man turtas, ir vienišas gyvenimas buvo pabodęs. Tik kad nedrąsus buvau labai, prie mergaičių iš manęs nieko doro. Na ir pamaniau, gal gerai bus, o kad vaikas yra, aš tikrai nieko prieš. Nugirdo apie tai senelė ir liepė mane pakviesti, nors ir labai silpna jau buvo. Jos būta raganos kadaise, galvą guldau, bet ir tikros damos. Papasakojo kiek apie Fiją, bet kas tas vyras buvo, nepasakė, o aš nenorėjau klausti. Na ir ką — išgavo iš manęs pažadą, kad būsiu Fijai geras; ji žinojo, kad vos tik numirs, Fija bematant bus iš namų iškraustyta, tai ir patarė Džeimsui surasti jai vyrą. Pagailėjau seneliukės, baisiai ji mylėjo Fiją.

Ar patikėsit, dvasiškas tėve, pirmąkart pamačiau ją iš arti tik tą dieną, kai tuokėmės.

— O, tikiu, tikiu, — sušnabždėjo kunigas Ralfas. Pasižiūrėjo į savo stiklinę, išgėrė, pasisiekė butelį ir vėl pripylė į abi stiklines. — Taigi gavot, Pedi, kur kas pranašesnę už save žmoną.

— Taigi. Bijojau iš pradžių mirtinai. Tokia graži ji buvo tuo metu, dvasiškas tėve, ir tokia... tolima, ar kaip čia pasakius. Tartum jos čia nė nebūtų, tartum viskas darytųsi ne jai, o kam kitam.

— Ji ir dabar tebėra graži, Pedi, — švelniai pasakė kunigas Ralfas. — Iš Megės matyti, kokia buvo jaunystėje.

— Nelengva jai buvo, dvasiškas tėve, bet nežinau, ką daugiau turėjau daryti. Bent jau niekas jai negrėsė su manim, niekas negalėjo pažeminti. Dveji metai praėjo, kol įsidrąsinau... na, kol tikrai tapau jos vyru. Turėjau išmokyti ją valgį virti, grindis šluoti, skalbti, lyginti. Nieko ji nemokėjo. Ir nė kartelio per tuos metus, kai esam vedę, dvasiškas tėve, nei pasiskundė, nei nusijuokė, nei pravirko. Ir tiktai kai būnam vienu du, suartėję, matyti, kad ji ne bejausmė, bet net tada nieko nekalba. Aš vis tikiuosi, kad dar prakalbės, o kartu ir nenoriu, nes man atrodo, kad tada ims ir ištars ano vardą. Ne, nesakau, kad ji būtų bloga man ar vaikams. Bet aš taip ją myliu, o ji, regis, jau nebeturi to jausmo. Tiktai Frenkui. Visada žinojau, kad Frenką ji myli labiau už mus visus kartu sudėjus. Matyt, mylėjo ir jo tėvą. O aš nieko apie jį nežinau, kas jis toks buvo, kodėl ji negalėjo už jo ištekėti.

Kunigas Ralfas tankiai mirksėdamas žiūrėjo galvą nuleidęs į savo rankas.

— Ak, Pedi, koks pragaras tas gyvenimas! Dėkui Dievui, kad aš teišdrįsau jo paragauti tik patį pakraštėlį.

Pedis svyruodamas atsistojo.

— Na tai prisidirbau, dvasiškas tėve, ar ne? Išvariau Frenką, ir Fija man per amžius to nedovanos.

— Nesakykit jai, Pedi. Ne, nieku gyvu jai šito negalima sakyti. Paaiškinkit, kad Frenkas pabėgo su boksininkais, ir tiek. Ji žino, kad Frenkas nenuorama, patikės jumis.

— Negaliu meluoti, dvasiškas tėve! — pasibaisėjo Pedis.

— Reikia, Pedi. Ar maža dar jai skausmo ir kančių? Neverskit ant jos vargšės galvos naujų nelaimių.

Ir pagalvojo sau: kas žino? Gal pagaliau ji išmoks tą meilę, kurią skyrė Frenkui, atiduoti tau, tau ir tai mažutei viršuje.

— Ar tikrai taip manot, dvasiškas tėve?

— Taip taip. Apie tai, kas čia vakare atsitiko, niekas daugiau neturi žinoti.

— O Megė? Juk ji viską girdėjo.

— Dėl Megės nesukit galvos, aš ja pasirūpinsiu. Nemanau, kad ji suprato ką nors daugiau, išskyrus tai, kad judu susipykot. Aš ją įtikinsiu, kad dabar, kai Frenkas išvažiavo, papasakodama apie barnį tik dar labiau nuliūdintų motiną. Be to, man atrodo, kad Megė nelabai ką jai ir pasako. — Jis atsistojo. — Eikit miegoti, Pedi. Ir žinokit, kad rytoj jums reikės atrodyti kaip niekur nieko ir dar šokinėti apie Merę.

Megė dar nemiegojo; gulėjo plačiai atmerktomis akimis blausioje naktinės lempelės šviesoje. Kunigas atsisėdo šalia ir pamatė, kad jos plaukai tebėra supinti į kasas. Atsargiai atrišo tamsiai mėlynus kaspinus ir švelniai ėmė ardyti, kol plaukai nugulė pagalvę tarytum banguotas išlydytas auksas.

— Mege, Frenkas išvažiavo, — pasakė jis.

— Žinau, dvasiškas tėve.

— O ar žinai, vaikeli, kodėl?

— Jis susipyko su tėte.

— Ir ką tu dabar darysi?

— Važiuosiu su Frenku. Jam manęs reikia.

— Negalima tau važiuoti, mano Mege.

— Galima galima. Aš norėjau šįvakar jį susirasti, bet kojos manęs nelaiko ir nemėgstu, kai tamsu. Bet iš ryto aš eisiu jo ieškoti.

— Ne, Mege, nedaryk taip. Matai, Frenkui reikia gyventi savo gyvenimą, jam jau buvo metas išeiti iš namų. Aš žinau, kad tu to nenori, bet jis jau seniai troško išvažiuoti. Nebūk savanaudė, leisk jam gyventi savo gyvenimą. — Kunigui Ralfui atrodė, kad vienodai tą patį kartodamas kaip nors įkals jai. — Kai suaugam, visai natūralu, kad norim kitokio gyvenimo nei savuose namuose, ir mes turim teisę į tą gyvenimą, o Frenkas jau suaugęs. Jam laikas turėti savo namus, žmoną ir vaikų. Ar supranti, Mege? Tavo tėtė su Frenku ir susipyko dėl to Frenko noro išeiti. Visai ne dėl to, kad nemylėtų vienas kito. Labai daug jaunuolių šitaip palieka namus, susipykimas jiems lyg ir dingstis. Tas barnis Frenkui buvo dingstis pasielgti taip, kaip jam jau seniai norėjosi pasielgti, buvo dingstis išvažiuoti. Ar supranti, mano Mege?

Jos akys įsmigo jam į veidą ir sustojo. Tokios pavargusios, pilnos kančios, visai nevaikiškos.

— Žinau, — pasakė ji. — Žinau. Frenkas norėjo išeiti, kai aš buvau maža, bet neišėjo. Tėtė jį sugrąžino ir liepė gyventi su mumis.

— Bet dabar tėtė nebesistengs jo sugrąžinti, nes nebegalės priversti pasilikti. Frenkas išėjo visam laikui, Mege. Jis nebegrįš.

— Ar aš jo daugiau nebepamatysiu?

— Nežinau, — atvirai prisipažino kunigas Ralfas. — Mielai norėčiau tau pasakyti, kad pamatysi, bet niekas negali išpranašauti ateities, Mege, net kunigai. — Jis atsikvėpė. — O mamai nesakyk, kad jie susipyko, Mege, girdi? Ją tai labai nuliūdintų, o ji ir taip blogai jaučiasi.

— Ar dėl to, kad mes turėsim dar vieną vaikutį?

— O ką tu apie tai žinai?

— Mamai patinka auginti vaikučius, jau daug užaugino. Ir jie tokie mieli išeina net tada, kai ji blogai jaučiasi. Ir aš užsiauginsiu tokį kaip Helas, tada ne taip pasigesiu Frenko, ar ne?

— Partenogenezė, — pasakė jis. — Linkiu sėkmės, Mege. O kas bus, jei tau nepavyks jo užsiauginti?

— Aš gi dar turiu Helą, — sumurmėjo ji mieguistai, susiriesdama į kamuoliuką. Paskui paklausė: — Dvasiškas tėve, ar ir jūs išvažiuosit? Išvažiuosit?

— Kada nors išvažiuosiu, Mege. Bet manau — dar negreit, tu nesijaudink. Jaučiu, kad įstrigau šitame Džilyje ilgam, labai ilgam, — atsakė kunigas su skausmu akyse.

6

Nebuvo kas daryti, Megė gavo grįžti namo. Fiona negalėjo be jos išsiversti, o Stiuartas, paliktas vienas Džilio vienuolyne, iškart paskelbė bado streiką, taigi ir jis grįžo į Drohedą.

Buvo rugpjūtis, baisiai šalta. Jau praėjo metai, kai jie atsikėlė į Australiją, bet ši žiema už aną pirmąją buvo šaltesnė. Nelijo, žvarbus oras gniaužė kvapą. Už trijų šimtų mylių į rytus Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio viršūnes dengė gerokai storesnis sniego sluoksnis negu kitais metais, bet į vakarus nuo Beren Džankšeno po praėjusios vasaros liūčių neiškrito nė lašelio lietaus. Žmonės Džilyje jau kalbėjo apie sausrą: taip seniai nebuvo, jau metas būti, tikriausiai jau ir bus.

Kai Megė pamatė motiną, pasijuto tartum prislėgta didžiausios sunkenybės; gal tai buvo vaikystės pabaiga, nuojauta, ką reiškia būti moterimi. Iš pažiūros Fija atrodė tokia pat, tik su dideliu pilvu, bet viduje buvo sulėtėjusi lyg senas pavargęs laikrodis, kuris eina vis atsilikdamas ir atsilikdamas, kol visai sustoja. Nebebuvo to neatsiejamo nuo Fionos judesių gyvumo. Ji dabar kilnodavo kojas lyg nebemokėdama vaikščioti, eisena pasidarė kažkokia netvirta, ir nebuvo matyti, kad džiaugtųsi atsirasiančiu kūdikiu, nebebuvo to griežtai tramdomo pasitenkinimo, kaip laukiantis Helo.

O tasai rudaplaukis mažiūkštis strapinėjo po visus namus, nuolat lįsdavo, kur nereikia, bet Fiona nesistengė mokyti jo tvarkos ar net pasižiūrėti, ką jis veikia. Ji tik mynė amžinąjį ratą tarp viryklės, stalo ir kriauklės, tartum niekas daugiau pasaulyje nė neegzistuotų. Ir Megė kitos išeities neturėjo — ji pripildė tuštumą vaiko gyvenime ir tapo jam motina. Tai nebuvo auka, nes Megė labai jį mylėjo, o jis buvo toks bejėgis ir taip noriai priėmė meilę, kurią ji jau troško atiduoti kokiai nors būtybei. Jis verkdavo, kai jos nebūdavo, jos vardą išmoko tarti anksčiau negu kitų, tiesdavo į ją rankytes, kad paimtų, ir visa tai teikė didelį pasitenkinimą. Nors ir nuobodūs buvo visi mezgimai, adymai ir siuvimai, skalbimas, lyginimas, vištų lesinimas ir visi kiti darbai, gyvenimas Megei atrodė geras.

Apie Frenką niekas neužsimindavo, bet kartą per šešias savaites, išgirdusi pašto signalą, Fija pakeldavo galvą ir trumpam atgydavo. Paskui ponia Smit atnešdavo, kas buvo jiems atėję, laiško nuo Frenko ten nebūdavo, ir skausmingas pagyvėjimas išblėsdavo.

Namuose atsirado dvi naujos būtybės. Fijai gimė dvynukai, dar du mažučiai rudaplaukiai Klieriai, ir juos pakrikštijo Džeimsu ir Patriku. Tokie meilučiai, giedro kaip tėvo būdo ir švelnios prigimties, jie nuo pat pirmųjų dienų tapo visų bendra savastim, nes Fiona visai nekreipė į juos dėmesio, tik kad žindė. Netrukus juos ėmė vadinti trumpiau — Džimsu ir Petsiu; jie pasidarė didžiojo namo moterų numylėtiniai — dvi senmergės tarnaitės ir bevaikė našlė ekonomė buvo trokšte ištroškusios to nepaprasto džiaugsmo, mažo kūdikėlio. Atsiradus trims tokioms uolioms mamytėms, Fija stebuklingai lengvai juos užmiršo, ir netrukus jai pasidarė savaime suprantama, kad berniukai, jei tik nemiega, praleidžia beveik visą laiką didžiajame name. Megei tiesiog nebuvo kada jų priglausti po sparneliu kaip Helo, kuris labai ją savinosi. Jam nepatiko nerangūs neįgudusių ponios Smit, Minės ir Ketės meilavimaisi. Helo pasaulėlio meilės centras buvo Megė; nieko jam nereikėjo, tik Megės, su niekuo jis nenorėjo būti, tik su Mege.

Viljamsas Keliauninkas išmainė savo puikiuosius arklius ir didžiuosius ratus į sunkvežimį, ir dabar paštas ateidavo jau ne kas šešios savaitės, o kartą per mėnesį, bet nuo Frenko vis nebuvo nė žodelio. Ir pamažu jis blėso iš atminties, kaip blėsta iš mūsų atminties net ir tie, kuriuos labai mylim; tartum sąmonė nejučia pati imtųsi gydytis žaizdas, kad ir kaip desperatiškai būtume pasiryžę niekada neužmiršti. Megė skausmingai jautė nebeprisimenanti, kaip Frenkas atrodo, mieli bruožai susiliejo, virto kažkokiu neaiškiu šventojo pavidalu, tiek tepanašiu į tikrąjį Frenką, kiek paveiksluose vaizduojamas Kristus gali būti panašus į tikrąjį Dievo Sūnų. O Fionai iš tų tykių gelmių, kuriose ji buvo sustingdžiusi savo sielos virpulį, atėjo naujas jausmas.

Ir atėjo taip nežymiai, kad niekas nepastebėjo. Fija visada buvo užsisklendusi, tyli ir santūri; naujai atsiradęs jausmas slypėjo giliai viduje, ir niekas neturėjo laiko jo pamatyti, išskyrus tą, kuriam jos meilė buvo skirta, o jis niekuo neišsidavė. Tarp jųdviejų buvo kažkas slapta, žodžiais neišreiškiama, kas lengvino vienatvę.

Tikriausiai kitaip ir negalėjo būti, nes iš visų vaikų tik Stiuartas buvo atsigimęs į ją. Keturiolikos metų jis atrodė tėvui ir broliams tokia pat neįmenama mįslė kaip kadaise Frenkas, bet, skirtingai negu Frenkas, nežadino nei priešiškumo, nei susierzinimo. Nesiskųsdamas dirbo ką lieptas, dirbo tiek pat daug kaip ir visi ir niekuo nedrumstė ramaus Klierių gyvenimo. Nors ir jo plaukai buvo rudi, jis buvo tamsesnis už kitus berniukus, labiau raudonmedžio spalvos, o akys tyros tartum skaidrus vanduo pavėsyje — atrodė, kad jos persismelkusios per laiko gelmes, pasiekusios pradžių pradžią ir mato viską, kaip yra iš tikrųjų. Jis vienintelis iš Pedžio sūnų teikė vilčių išaugti gražiu vyru, nors Megė sau patylom tikėjosi, kad jos Helas laikui atėjus jį užtemdys. Niekas nežinodavo, ką Stiuartas galvoja; kaip ir Fija jis kalbėdavo mažai ir niekada nesakydavo savo nuomonės. Dar jis turėjo keistą savybę visiškai apmirti — ne tik kūnu, bet ir siela, ir Megei, artimiausiai amžiumi, atrodydavo, tarsi jis nueina kažin kur, ir niekas kitas negali ten nusekti. Kunigas Ralfas tai nusakė kitaip.

— Šitas berniukas nei šioks, nei toks! — sušuko jis parvežęs Stiuartą į Drohedą po to, kai tas, paliktas vienuolyne be Megės, ėmė badauti. — Kad bent būtų pasakęs, jog nori namo! Kad bent būtų pasakęs, jog jam trūksta Megės! Kur tau! Tik nustojo valgyti ir kuo kantriausiai laukė, kol mūsų bukos galvos supras, kodėl jis taip daro. Nė karto neprasižiojo, nepasiskundė, o kai aš pripuolęs surikau: „Tai gal namo nori?”, tik nusišypsojo ir linktelėjo.

Bet laikui bėgant be žodžių buvo nutarta, kad Stiuartas neis dirbti į ganyklas su Pedžiu ir broliais, nors pagal amžių jau būtų galėjęs. Stiuartas liks namų žiūrėti, malkų skaldyti, daržo ravėti, melžti — buvo daugybė darbų namie, kurių nespėdavo apeiti moteris su trim mažais vaikais. Ir dėl saugumo buvo gerai turėti namie vyrą, kad ir ne visai suaugusį; tai tartum ženklas, kad netoliese jų yra ir daugiau. Nes žiūrėk, kas nors ir atėjęs — sutrepsi svetimi žingsniai ant lentinių kiemo verandos laiptelių, svetimas balsas šūkteli:

— Ei, šeimininke, gal duosi žmogui ko užkąsti?

Šitame krašte jų knibždėte knibždėjo — sezoninių darbininkų, keliaujančių iš ūkio į ūkį su manta ant kupros, atėjusių iš Kvinslando ir iš Viktorijos, tokių, kuriems kas nors nepasisekė, ar tokių, kurie vengė pastovaus darbo ir verčiau mynė tūkstančius mylių pėsčiomis, ieškodami patys nežinia ko. Daugiausia tai būdavo padorūs žmonės; atėję sočiai prisivalgydavo, susikamšydavo į savo nešulio klostes kiek gavę arbatos, cukraus ir miltų ir pradingdavo kelyje į Barkulą ar Narengangą, o jiems už nugarų siūbuodavo aplamdyti skardiniai katiliukai, vilkdavosi iš paskos perkarę šunys. Australijos keliauninkai retai kada jodavo raiti, jie traukdavo pėsčiomis.

O retkarčiais pasitaikydavo ir negeras žmogus; nusižiūrėdavo namus, kur vien moterys, be vyrų, ir ateidavo — ne prievartauti, o apiplėšti. Dėl to Fiona virtuvės kampe, mažiesiems vaikams nepasiekiamoje vietoje, turėjo užtaisytą medžioklinį šautuvą ir laikydavosi prie jo arčiau už savo svečią, kol įgudusia akim permatydavo, kas jis per vienas. Kai Stiuartui oficialiai buvo priskirta žiūrėti namus, Fija mielai jam tą šautuvą perleido.

Ne visi svečiai buvo klajūnai, nors tokių buvo dauguma; bet, pavyzdžiui, dar atvažiuodavo savo senu „Fordu” žmogus iš Votkinso parduotuvės. Jis atveždavo visko, pradedant arklių tepalu ir baigiant kvepiančiu muilu, visai nepanašiu į tą kietą kaip akmuo muilą, kurį Fiona virdavo skalbyklos katile iš riebalų ir kaustinės sodos; turėdavo jis ir levandų vandens, ir odekolono, pudrų ir kremų saulės džiovinamiems veidams. Buvo ten tokių daiktų, kurių niekas nė nemanė pirkti iš ko nors kito, tik iš Votkinso pardavėjo, sakysim, balzamo, daug geresnio už visus vaistinės ar gydytojo išrašytus tepalus, kuris užgydydavo bet ką — ir perdrėkstą aviganio šuns kailį, ir žmogaus opą. Bet kurioje virtuvėje, kur tik jis užeidavo, jį stote apstodavo moterys, nekantriai laukdamos, kada bus atidarytas didelis lagaminas su prekėmis.

Užsukdavo ir kiti prekiautojai, ne taip reguliariai lankantys tą pasaulio pakraštį kaip Votkinso pardavėjas, bet ir jie buvo vienodai mielai sutinkami, nes atgabendavo visokiausių daiktų: ir fabrikinių cigarečių, ir įmantrių pypkių, ir audeklo rietimų, o kartais net velniškai gundančių baltinukų ir išpuoštų kaspinais korsetų. Jos buvo taip ištroškusios šito viso, tos užkampio moterys, tiktai kartą ar du per metus galinčios nuvažiuoti į artimiausią miestuką, toli nuo spindinčių Sidnėjaus parduotuvių, toli nuo madų ir moteriškų daikčiukų.

Visas gyvenimas čia, atrodė, — tik musės ir dulkės. Jau seniai nelijo, nė nepakrapino, kad bent kiek nusėstų dulkės ir nurimtų musės; kuo mažiau lietaus, tuo daugiau musių ir dulkių.

Nuo visų lubų karojo ilgos, tingiai besisukiojančios lipnaus popieriaus spiralės, net juodos nuo prilipusių per dieną musių. Jokio maisto nė akimirką nebuvo galima palikti neapdengto, nes jis iš karto pavirsdavo arba musių puotos stalu, arba jų kapinėmis, musių nutupėti buvo visi baldai, sienos, kalendorius, reklamuojantis didžiąją Džilenbouno parduotuvę.

O jau dulkės, dulkės! Nebuvo kur nuo jų dingti, nuo smulkių rudų dulkelių, kurios skverbėsi ir pro sandariausiai uždengtus dangčius, blankino ką tik išplautų plaukų žvilgesį, gurgždėjo ant odos, kaupėsi drabužių ir užuolaidų klostėse, sėdo ant poliruotų stalų, tik spėdavai jas nubraukti, ir vėl būdavo viską nugulusios. Ant grindų jų storai prisinešdavo su batais, karštas sausas vėjas pripūsdavo pro atvirus langus ir duris; Fiona gavo suvynioti savo persiškuosius kilimus, ir svetainėje Stiuartas prikalė linoleumą, kurį užsisakė nė nematę Džilio parduotuvėje.

Virtuvės grindys, daugiausia minamos iš lauko, buvo tiko lentų ir baltos tartum senas kaulas nuo begalinio šveitimo metaliniu šepečiu su šarminiu muilu. Fija arba Megė pabarstydavo jas pjuvenomis, Stiuarto rūpestingai surinktomis prie malkinės, pašlakstydavo brangiais vandens lašeliais ir iššluodavo drėgną, aitriai kvepiančią mutę už durų, žemyn verandos laipteliais ir į daržą, kad ten pamažu supūtų ir virstų juodžemiu.

Bet dulkių antplūdžio niekaip nebuvo galima sulaikyti, o netrukus išdžiūvo ir upelis, iš jo liko tiktai balučių eilė, ir nebebuvo iš kur pumpuoti vandens į virtuvę ir vonią. Stiuartas nuvažiavo automobiliu prie artezinio gręžinio, parvežė pilną cisterną, supylė į tuščią lietaus vandens baką, ir moterims teko priprasti prie kitokio bjaurumo vandens, dar labiau netinkamo indams plauti, skalbti ir praustis negu drumstas upelio vanduo. Jis buvo kietas, dvokė siera, ir indus reikėdavo rūpestingai iššluostyti, o juo išplauti plaukai pasidarydavo blausūs ir šiurkštūs kaip šiaudai. Lietaus vandens likučius jos dabar taupė tiktai atsigerti ir valgiui virti.

Kunigas Ralfas su meile žiūrėjo į Megę. Ji šukavo šepečiu rudą garbanotą Petsio galvutę. Džimsas, dar kiek netvirtai stovintis ant kojų, klusniai laukė savo eilės, abiejų skaisčiai mėlynos akutės susižavėjusios žvelgė į seserį. Tartum ji butų maža mamytė. Moterims, matyt, tai įgimta, galvojo kunigas Ralfas, tas ypatingas potraukis į vaikus, antraip jos metų mergaitei toks užsiėmimas būtų veikiau pareiga, o ne malonumas, ji kuo greičiau skubėtų prie kito, labiau viliojančio darbo. O ji tyčia stengiasi šukuoti kuo ilgiau, suka Petsio plaukelius ant pirštų, kad nebūtų bet kaip susigarbanoję, o gultų bangomis. Kurį laiką kunigas gėrėjosi ja, paskui taukštelėjo botkočiu per savo dulkiną bato aulą ir niūriai pažvelgė nuo verandos ten link, kur, užstotas blyškiųjų eukaliptų ir visterijų, daugybės ūkinių trobesių ir pipirmedžių ir visu tuo atsitvėręs nuo vyresniojo avininko namų — ūkio šerdies, stovėjo didysis namas. Kokias pinkles rezga toji senė vorienė, tupėdama savo didžiulio voratinklio vidury?

— Dvasiškas tėve, jūs visai nežiūrit! — apkaltino jį Megė.

— Atsiprašau, Mege. Aš užsigalvojau.

Jis atsigręžė, ji buvo sušukavusi jau ir Džimsą, ir visi trys dabar stovėjo ir kažko laukdami žiūrėjo į jį; jis pasilenkė, čiupo dvynukus, vieną kaire ranka, kitą dešine, ir pasikišo po pažastimis.

— Tai eisim pas tetulę Merę, ką?

Megė ėjo iš paskos su jo botagu, vesdama bėrąją kumelę; kunigas Ralfas lyg niekur nieko nešė vaikus, ir atrodė, kad jam net nesunku, nors nuo upelio iki didžiojo namo buvo beveik mylia. Virėjos namelyje jis perleido dvynius nudžiugusiai poniai Smit ir nuėjo su Mege takeliu prie namo.

Merė Karson sėdėjo savo giliajame krėsle. Tuo laiku iš jo beveik ir nepasikeldavo, nebebuvo reikalo, nes Pedis jau puikiai viską tvarkė. Kai įėjo kunigas Ralfas, laikydamas Megę už rankos, ji įsmeigė į mergaitę tokį tulžingą žvilgsnį, kad toji nuleido akis; kunigas Ralfas pajuto, kaip pagreitėjo jos pulsas, ir užjausdamas suspaudė jai riešą. Mergaitė nevikriai tūptelėjo priešais tetą, pasisveikindama sumurmėjo kažką nesuprantama.

— Eik, vaike, į virtuvę, išgersi arbatos su ponia Smit, — trumpai drūtai paliepė Merė Karson.

— Ir kodėl jos taip nemylit? — paklausė kunigas Ralfas, atsisėdęs į krėslą, kurį jau laikė savu.

— Todėl, kad jūs mylit, — atsakė ji.

— Na ką čia dabar! — Šį kartą jis pasijuto nepatogiai. — Ji tiesiog niekam nereikalinga, Mere, kaip benamis šunelis.

— Ne dėl to su ja prasidedat ir puikiai tai žinot.

Gražios mėlynos akys įsmigo į ją su pašaipa; kunigas Ralfas pasijuto laisviau.

— Tai gal manot, kad aš tvirkinu nepilnametę? Juk, šiaip ar taip, esu kunigas!

— Visų pirma jūs vyriškis, Ralfai de Brikasarai! Būdamas kunigas tik saugiau jaučiatės, ir tiek.

Apstulbintas jis nusijuokė. Šiandien kažkodėl nesisekė atmušinėti jos smūgius, tartum būtų aptikusi plyšelį jo šarvuose ir įlindusi pro jį su savo voriškais nuodais. O jis, matyt, irgi keičiasi, sensta, susitaiko su Džilenbouno patamsiais. Liepsna gęsta; o gal jo širdis dabar liepsnoja dėl ko kito?

— Aš ne vyriškis, — atsakė jis. — Aš kunigas... Galbūt kaltas karštis ir musės, ir dulkės... Bet aš ne vyriškis, Mere. Aš kunigas.

— Ak, Ralfai, kaip jūs pasikeitėt! — nusišaipė ji. — Argi šitaip kalba kardinolas de Brikasaras?

— Tai neįmanoma, — ištarė jis, akyse šmėstelėjo liūdesys. — Turbūt jau ir nebenoriu.

Merė Karson ėmė juoktis net linguodama krėsle, nenuleisdama nuo jo akių.

— Nebenorit, Ralfai? Nebenorit būti kardinolas? Na ką gi, aš leisiu jums dar kiek pasikamuoti, bet atpildo diena artėja, neabejokit! Dar ne tuoj ji ateis, gal ne už dvejų ar trejų metų, bet būtinai ateis. Aš kaip šėtonas gundytojas jums pasiūlysiu... bet gana!

Tačiau žinokit, kančios bus pragariškos. Žavingesnio už jus vyriškio nesu mačiusi. Jūs priekaištaujat mums savo grožiu ir niekinat mus už kvailumą. Bet aš priremsiu jus prie sienos jūsų paties silpnybe ir priversiu parsiduoti, kaip parsiduoda kokia išsidažiusi kekšė. Gal abejojat?

Jis atsilošė šypsodamas.

— Neabejoju, kad mėginsite taip padaryti. Bet nemanykite mane pažįstanti taip gerai, kaip jums atrodo.

— Mat kaip? Laikas parodys, Ralfai, tiktai laikas parodys. Aš sena, nieko ir nebeturiu, vien tiktai daug laiko.

— O ką, manot, aš turiu? — paklausė jis. — Daug laiko, Mere, vien tiktai daug laiko. Laiko, dulkių ir musių.

Danguje kaupėsi debesys, ir Pedis pradėjo tikėtis lietaus.

— Bus smėlio audra, — pasakė Merė Karson. — Tokie debesys lietaus neatneša. Dabar ilgai nelis.

Klieriai manė jau patyrę visus nuožmaus Australijos klimato blogumus, bet smėlio audros tose sausrų išdegintose lygumose jie dar nebuvo matę. Netekęs raminančios drėgmės, žemės sausumas ir oro sausumas skaudžiai, net traškėdami, trynėsi vienas į kitą, tas erzinantis trynimasis vis stiprėjo ir turėjo baigtis tik milžinišku susikaupusios energijos išsiveržimu. Dangus nusileido visai žemai ir taip aptemo, kad Fiona turėjo uždegti kambariuose lempas; arkliai arklidėje virpėjo ir šokčiojo nuo menkiausio garso; vištos sutūpė ant laktų ir baimingai pasikišo galvas po sparnais; šunys urzgė ir kandžiojosi; kiaulės liovėsi knaisiojusios atmatų duobėje, įsirausė snukiais į žemę ir bailiai žvilgčiojo šviesiomis akutėmis. Visus, kas tik gyvas, ėmė baimė nuo tų galingų jėgų, susitvenkusių danguje, kur didžiuliai debesys buvo visai prariję saulę ir jau taisėsi jos ugnį išspjauti į žemę.

Iš toli vis greitėjančiais žingsniais žengė griaustinis, žybsneliai horizonte aiškiai nušviesdavo plaukiančias debesų lavinas, virš juodų kaip naktis gelmių putojo ir rangėsi akinamai baltos keteros. Ir pagaliau su staugiančiu vėju, kuris pakėlė aukštyn dulkes ir skaudžiai bloškė jas į akis, ausis ir burnas, prasidėjo audra. Jau nebereikėjo mėginti vaizduotis biblinės Dievo rūstybės — ji juos ištiko. Nuo perkūno trenksmo, tokio įnirtingo, jog atrodė, kad pasaulis byra į gabalus, visi krūpčiojo, bet po kiek laiko apsiprato, išėjo į verandą ir žiūrėjo į tolimas ganyklas anapus upelio. Kas akimirksnį dešimtys didžiulių ugninių šakių perskrosdavo dangų, per debesis, čia užlįsdamos už jų, čia vėl išnirdamos, lėkė virtinės nuodingų liepsnelių, tartum žaisdamos kažkokių fantastinių slėpynių. Žaibo padegti smilko ir rūko pievose stypsantys medžiai, ir Klieriai pagaliau suprato, kodėl šie vieniši ganyklų sargybiniai negyvi.

Orą užliejo klaiki nežemiška šviesa, ir pats oras jau nebebuvo nematomas, jis degė švytėdamas rausva, violetine, geltona sieros liepsna, pasklido kažkoks saldžiai atgrasus kvapas, nenusakomas, visiškai nepažįstamas. Žybsėjo medžiai, rudi Klierių plaukai buvo apsupti liepsnų liežuvių aureolėmis, styrojo pašiurpę rankų plaukeliai. Tai tęsėsi visą popietę, audra labai pamažu traukėsi į rytus, ir tik saulei leidžiantis šitas baisumas baigėsi, bet jie tebebuvo susijaudinę, neramūs, suirzę. Neiškrito nė lašelio lietaus. Tačiau išgyvenę šitokį gamtos siautėjimą ir likę sveiki, jie jautėsi tartum prisikėlę iš numirusių ir ištisą savaitę tik apie tai ir kalbėjo.

— Čia dar ne viskas, — pasakė su nuoboduliu Merė Karson.

Ir iš tikrųjų tai buvo dar ne viskas. Antroji sausa žiema atėjo dar šaltesnė — jie nemanė, kad gali būti tokia šalta žiema be sniego; naktį žemę aptraukdavo storas šerkšnas, šunys drebėdavo susirietę būdose ir nesušaldavo tik todėl, kad būdavo prisiriję kengūrų mėsos bei naminių gyvulių taukų. Per šalčius bent buvo galima pavalgyti jautienos ir kiaulienos vietoj amžinosios avienos. Namuose pleškėjo ugniakurai, ir vyrai, kai tik galėdavo, grįždavo nakvoti, nes naktį ganyklose būdavo labai šalta. Tačiau avikirpiai džiaugėsi — ir darbas greičiau ėjo, ir prakaitavo mažiau. Didžiojoje daržinėje prie kiekvienos darbo vietos ant grindų buvo matyti šviesus ratas — ten penkiasdešimt metų buvo stovėta avikirpių, ir varvantis prakaitas išblukino lentas.

Po paskutiniojo potvynio žolė dar žaliavo, bet jau labai buvo praretėjusi. Diena po dienos dangus buvo apsiniaukęs, oras miglotas, bet lyti nelijo. Vėjas liūdnai kaukė virš ganyklų, varydamas priešais save tartum lietų rudas dulkių paklodes ir kankino žmones vandens vaizdiniais. Jos buvo labai panašios į lietų, tos vėjo nešamos dulkės.

Vaikams nuo nušalimo ant pirštų iššoko pūslės, jie stengėsi nesišypsoti, nes buvo suskeldėjusios lūpos, o kojines nuo kruvinų kulnų ir blauzdų turėdavo lupte nusilupti. Buvo visiškai neįmanoma tam žvarbiam vėjui pučiant gauti kur nors šilumos, juk namai čia pastatyti taip, kad įsileistų kiekvieną atklydusį vėjo pūstelėjimą, o ne sulaikytų jį. Eini gulti lediniam kambary, atsikeli lediniam kambary, kantriai lauki, kol mama šliūkštels kiek karšto vandens iš didžiulio puodo, visada stovinčio ant viryklės, kad prausimasis nebūtų kančia, kai nepataikai danties ant danties.

Vieną dieną mažasis Helas pradėjo kosėti ir švokšti, jam darėsi vis blogiau. Fija sumaišė košelės iš anglių ir uždėjo karštą kompresą ant mažos sunkiai besikilnojančios krūtinytės, bet nuo to nepalengvėjo. Iš pradžių Fija ne itin susirūpino, bet vaikas ėmė taip greit blogėti, kad ji jau nebežinojo, ką daryti, o Megė sėdėjo prie jo grąžydama rankas ir mintyse kartojo ir kartojo „Tėve mūsų” ir „Sveika, Marija”. Kai šeštą valandą parėjo Pedis, vaiko kvėpavimas buvo girdėti net verandoje, lūpelės pamėlynijo.

Pedis tuoj išėjo į didįjį namą, prie telefono, bet gydytojas, gyvenantis už keturiasdešimties mylių, buvo išvažiavęs pas kitą ligonį. Jie uždegė keptuvėje sieros ir laikė Helą virš garų, kad jis iškosėtų iš gerklės lėtai dusinančią plėvelę, bet jo krūtinėje nebuvo jėgų jai išstumti. Vaikas vis tamsiau mėlo, kvėpavimas darėsi konvulsyvus. Megė sėdėjo laikydama jį glėbyje ir meldėsi, o širdį gniaužė skausmas žiūrint, kaip vargšas berniukas kankinasi dėl kiekvieno oro gurkšnio. Iš visų brolių Helas jai buvo brangiausias, ji buvo jam tikra motina. Niekada anksčiau ji taip nenorėjo būti suaugusi, jai atrodė, kad jeigu jau būtų moteris kaip Fija, tai turėtų galios jį išgydyti. Fija negali jo išgydyti todėl, kad Fija jam ne motina. Persigandusi ir sutrikusi Megė glaudė prie savęs dūstantį kūnelį, stengdamasi padėti kvėpuoti.

Jai nė į galvą neatėjo, kad Helas galėtų numirti, net ir tada, kai Fija su Pedžiu, nebežinodami ką daryti, suklupę prie lovos ėmė melstis. Vidurnakti Pedis šiaip taip ištraukė Megei iš rankų nutykusį vaikelį ir švelniai paguldė ant krūvos pagalvių.

Megė staiga atsimerkė; buvo užsnūdusi, nes aprimo, kai Helas nustojo kamuotis.

— Oi, tėte, jam geriau! — pasakė ji.

Pedis papurtė galvą; jis atrodė susitraukęs, pasenęs, lempos šviesoje baltavo šarma plaukuose ir savaitę neskustoje barzdoje.

— Ne, Mege, Helui nėra geriau taip, kaip tu manai, bet jam dabar ramu. Jis nuėjo pas Dievulį, ir jam nebeskauda.

— Tėtė nori pasakyti, kad Helas mirė, — bespalviu balsu ištarė Fija.

— Ak ne, tėte, ne! Jis negali mirti!

Bet mažiukas, paskendęs pagalvėse, buvo miręs. Megė suprato tai vos pažvelgusi, nors dar nebuvo mačiusi mirties. Ten gulėjo greičiau ne vaikas, o lėlė. Ji atsistojo ir nuėjo pas brolius į virtuvę, kur jie sėdėjo susikūprinę palei ugnį, neramiai laukdami; ponia Smit sėdėjo ant kietos kėdės prie dvynukų lovelės, kuri buvo čia atnešta dėl šilumos.

— Helas mirė, — pasakė Megė.

Stiuartas pakėlė galvą, mintimis sugrįždamas iš kažkur toli.

— Taip geriau, — pasakė jis. — Žinok, tai ramybė. — Kai iš koridoriaus pasirodė Fija, jis pakilo ir priėjo prie jos, bet neprisilietė. — Mama, tu juk pavargai. Eik, atsigulk, aš pakursiu ugnį tavo kambary. Eik, eik, atsigulk.

Fiona tylomis apsigręžė ir nuėjo paskui jį. Bobas išėjo į verandą. Kiti dar kiek pamindžikavo ir nusekė jam įkandin. Pedis nesirodė. Nieko nesakiusi ponia Smit atsivežė vežimėlį iš verandos kampo ir atsargiai paguldė miegančius Džimsą ir Petsį. Pažvelgė į Megę, per skruostus jai ritosi ašaros.

— Mege, aš einu į didįjį namą, ir Džimsą su Petsiu pasiimsiu. Rytą vėl ateisiu, bet mažiukams bus geriau, jei pabus kurį laiką pas mane, Minę ir Ketę. Pasakyk mamai.

Megė atsisėdo ant kėdės ir susinėrė sterblėje rankas. O, ji turėjo vaikutį, bet jis mirė! Mažutis Helas, kurį ji taip mylėjo ir kuriuo rūpinosi kaip mama. Vieta jos širdyje, priklausiusi jam, dar netuščia; ji dar tebejautė jo šiltą sunkumą prie krūtinės. Nešiojo jį ilgus ketverius metus, o dabar nebeturės. Baisu ir pagalvoti. Ne, ašarų nebus; daug jų išliejo dėl Agnesės, dėl žaizdų plonytėje savigarbos žievelėje; tai buvo vaikystėje, o vaikystė niekada nebegrįš. Ji turės nešti savo naštą iki paskutinės gyvenimo dienos ir gyventi tartum jos nė nebūtų. Kai kurie žmonės turi labai stiprų norą gyventi, kiti silpnesnį. Megės jis buvo grynas ir tvirtas kaip plieninis lynas.

Šitaip sėdinčią ją ir rado kunigas Ralfas, atvažiavęs su gydytoju. Ji tylomis mostelėjo koridoriaus pusėn, bet su jais nėjo. Ir dar labai negreit kunigas galėjo padaryti tai, ko troško nuo tos minutės, kai Merė Karson paskambino į kleboniją: eiti pas Megę, pabūti su ja, atiduoti nors kiek savęs vargšei prašalaitei jos pačios šeimoje, tik jai vienai. Jis nemanė, kad kas nors kitas suprastų, ką jai reiškė Helas.

Bet tai buvo dar labai negreit. Reikėjo suteikti paskutinį patepimą — gal kartais siela dar nepalikusi kūno; reikėjo pasikalbėti su Fiona, pasikalbėti su Pedžiu, duoti praktinių patarimų. Gydytojas jau buvo išvažiavęs, prislėgtas, bet ir seniai pripratęs prie tragedijų, neišvengiamų, kai atstumai tokie dideli. O sprendžiant iš to, ką jie sakė, buvo aišku, kad be ligoninės ir įgudusių seserų jis nieko nebūtų galėjęs padėti. Šitie žmonės pasikliauja savo laime, jie meta iššūkį tamsiosioms jėgoms ir atkakliai laikosi savo. Mirties liudijime jis parašys: krupas. Ta liga bus jam kaip pasiteisinimas.

Pagaliau kunigas Ralfas atliko visus darbus. Pedis buvo nuėjęs pas žmoną, Bobas su broliais į dirbtuvę — karstelio daryti. Stiuartas sėdėjo ant grindų Fionos miegamajame, taisyklingas jo profilis, toks panašus į jos pačios, bolavo nakties dangaus fone; gulėdama ir spausdama Pedžio ranką, Fija žiūrėjo neatitraukdama akių į tamsų pavidalą ant šaltų grindų. Buvo penkta valanda ryto, mieguistai sukruto gaidžiai ant laktų, bet dar negreit išauš.

Su violetine stula, užmiršta ant kaklo, kunigas Ralfas pasilenkė ir įpūtė žarijas viryklėje, o kai ugnis įsiliepsnojo, prisuko lempos dagtį ir atsisėdęs ant medinio suolo nugara į šviesą įsižiūrėjo į Megę. Ji užaugo, lekia pirmyn tartum su septynmyliais batais ir, ko gero, pralenks jį, paliks; tą naktį žiūrėdamas į ją jis kaip niekad pajuto savo silpnumą, amžinai kamuojančią abejonę dėl savo drąsos. Bet ko gi jis bijo? Ko neįstengtų sutikti akis į akį? Užstodamas kitus, jis būna stiprus, nieko nebijo, bet dėl savęs jam baisu — juk tai, ko jis nežino kaip pavadinti, gali nelauktai įsismelkti į sąmonę. O Megė, aštuoniolika metų už jį jaunesnė, perauga jį.

Ne, ji ne šventoji, nedaug kuo skiriasi nuo visų kitų. Ji tiktai niekad nesiskundžia, jai Dievo duota dovana — o gal pasmerkimas — viską iškęsti. Kad ir kas įvyktų, visus likimo posūkius ji pasitinka drąsiai, priima, laiko savyje ir kursto jais vidaus liepsną. Kas ją to išmokė? Ar įmanoma to išmokti? O gal čia tik jo fantazija? Bet argi tai turi kokią nors reikšmę? Kas svarbiau — ar kokia ji iš tikrųjų, ar kokią jis ją įsivaizduoja?

— Ak, Mege, — ištarė jis bejėgiškai.

Ji pasižiūrėjo į jį ir iš savo kančios gelmių nusišypsojo kupinu meilės šypsniu — meilės, besiliejančios iš kraštų, nieko nevaržomos, dar nežinančios jokių moteriai privalomų draudimų. Tokia jos meilė sukrėtė jį, deginte nudegino, jis net ėmė apgailestauti, kodėl Dievas, kurio buvimu kartais suabejodavo, sukūrė jį Ralfu de Brikasaru, o ne kuo nors kitu. Gal tai ir yra tas kažkas nežinoma, neįvardijama, kas glūdi jame? O Dieve, kodėl jis taip ją myli? Tačiau kaip paprastai niekas jam neatsakė, o Megė sėdėjo ir patylom šypsojosi jam.

Išaušus Fiona atsikėlė virti pusryčių, jai padėjo Stiuartas, paskui atėjo ponia Smit su Mine ir Kete, ir visos keturios stovėjo prie viryklės ir kalbėjosi vienodais tyliais balsais, tartum susijungusios į kokią skausmo bendriją, kurios nesuprato nei Megė, nei kunigas. Po pusryčių Megė nuėjo iškloti medžiaga karstelio vidų — toji dėžutė berniukų buvo lygiai nuobliuota ir nulakuota. Nieko nesakydama motina padavė vakarinę balto atlaso suknią, jau kadai pagelsvėjusią kaip dramblio kaulas, ir Megė atmatavo gabalus pagal vidines sieneles. Paskui mašina apsiuvo kraštus, o kai kunigas Ralfas išklojo karstelį rankšluosčiais, jie kartu prisegė tą pamušalą smeigtukais. Tada Fiona aprengė savo vaikutį geriausiu aksominiu kostiumėliu, sušukavo plaukelius ir paguldė į minkštą lizdelį, kvepiantį ja pačia, ne Mege, kuri buvo jam mama. Pedis verkdamas užvožė dangtį — jis pirmą kartą neteko vaiko.

Jau daugelį metų Drohedos salonas buvo naudojamas kaip koplyčia; viename gale buvo pastatytas altorius su auksu siuvinėtu apdangalu — už išsiuvinėjimą Merė Karson užmokėjo Šventosios Marijos vienuolyno vienuolėms tūkstantį svarų. Ponia Smit išpuošė koplyčią ir altorių žiemos gėlėmis iš Drohedos gėlynų — geltonžiedėmis smalkomis, ankstyvosiomis leukonijomis ir vėlyvosiomis rožėmis; didelės jų puokštės — raudonos ir gelsvos — atrodė lyg nupieštos, o tarsi per stebuklą dar ir kvepėjo. Kunigas Ralfas su balta be nėrinių kamža ant lygios juodos sutanos atlaikė gedulingas pamaldas.

Kaip ir daugumoje ūkių toje tolimoje provincijoje, Drohedos mirusieji buvo laidojami savo žemėje. Kapinės buvo tuoj už sodybos, ant gluosniais apaugusio upelio kranto; jos buvo aptvertos baltai dažyta kaltinės geležies tvora ir žaliavo net šiuo sausymečiu, nes buvo laistomos iš cisternų. Šičia įspūdingame marmuro rūsyje buvo palaidotas Maiklas Karsonas ir mažametis jo sūnus, jų ramybę saugojo žmogaus dydžio angelas su kardu, stovintis ant frontono. Šį mauzoliejų supo dar apie dvylika ne tokių pretenzingų kapų, jų vietą žymėjo tiktai paprasti balti mediniai kryžiai, kai kurie net be pavardžių, o vieną nuo kito juos skyrė balti lankai tartum kriketo vartai. Ten gulėjo giminaičių neturintis avikirpis, užmuštas per peštynes barake; du ar trys klajūnai, kuriems Droheda tapo paskutine poilsio vieta; kažkieno, net nežinia, ar vyro, ar moters kaulai, rasti vienoje ganykloje; Maiklo Karsono virėjas kinas, virš kurio palaikų stovėjo keistas ryškiai raudonas skėtis, nukabinėtas mažyčiais skambalėliais, regis, be perstojo liūdnai skambinančiais jo vardą: Sin— gas, Sin— gas, Sin— gas; avių varovas, ant kurio kryžiaus tebuvo užrašyta: „Čarlis iš Tenkstendo, buvo geras vaikinas”; ir dar vienas kitas, kelios iš jų moterys. Bet toks kuklumas netiko Helui, turtuolės sūnėnui; namų darbo karstelis buvo pastatytas rūsyje, ir uždarytos bronzinės kruopštaus darbo durys.

Praėjo kiek laiko, ir namiškiai nustojo kalbėti apie Helą, tik šiaip kada prabėgomis užsimindavo. Megė kentėjo viena, niekam nesiguosdama — jos sielvartas, kaip ir visų vaikų, buvo perdėtai didelis, beviltiškas ir nepaaiškinamas, tačiau kaip tik dėl jos jaunumo kasdienybė vis maldė skausmą ir mažino jo svarbą. Berniukai ne per daug liūdėjo, išskyrus Bobą, kuris buvo vyriausias ir mylėjo savo mažąjį broliuką. Pedis labai jo gailėjosi, bet niekas nežinojo, ką jaučia Fiona. Atrodė, kad ji tolsta ir tolsta nuo vyro ir vaikų, netenka bet kokių jausmų. Todėl Pedis buvo dėkingas Stiuartui, kuris rūpinosi motina su tokiu rimtu švelnumu. Pedis vienas matė Fionos veidą, kai sugrįžo tada iš Džilio be Frenko. Ramiose pilkose akyse nebuvo matyti nė kibirkštėlės susijaudinimo, nei rūstumo, nei kaltinimo, neapykantos ar skausmo. Tartum jau seniai būtų to smūgio laukusi, kaip pasmerktas šuo kad laukia kulkos — žino savo likimą, bet neturi galios jo išvengti.

— Aš žinojau, kad jis negrįš, — pasakė ji.

— Gal dar grįžtų, Fija, jeigu tuoj pat jam parašytum.

Ji papurtė galvą ir kaip paprastai nieko nepaaiškino. Tegu Frenkas susikurs naują gyvenimą toli nuo Drohedos ir nuo jos. Ji gerai pažinojo sūnų ir buvo įsitikinusi, kad užtektų vieno jos žodžio ir jis grįžtų, — vadinasi, to žodžio nevalia jai ištarti. Jei dienos ilgos ir apkartintos nesėkmės, reikia kęsti jas tylomis. Pedį ji pasirinko ne pati, bet kur rasi geresnį žmogų. Fiona buvo iš tų žmonių, kurių jausmai tokie stiprūs, kad tampa nepakeliami, nebeduoda gyventi, o pamoką ji buvo gavusi skaudžią. Beveik dvidešimt penkerius metus ji gniaužė savyje bet kokį jausmą, įsitikinusi, kad atkaklumas vis dėlto nugalės.

Gyvenimas plaukė tolygiu amžinu žemės kaitos ratu; kitą vasarą atėjo lietūs, nors ir ne musoniniai, bet jie pripildė upelį ir cisternas, pagirdė ištroškusias žolių šaknis, nuplovė pasalūnes dulkes. Kone verkdami iš džiaugsmo žmonės dirbo savo darbus pagal tai, koks buvo metų laikas, tvirtai žinodami, kad avys galės išsimaitinti ganykloje. Žolės kaip tik užteko, pasisekė išsilaikyti iki naujos, priduriant šakelių nuo sultingesniu medžių. Bet ne visuose Džilio ūkiuose taip buvo. Gyvulių skaičius ūkyje visiškai priklausė nuo žmogaus, tą ūkį tvarkančio. Pagal Drohedos ganyklų didumą avių buvo ne per daugiausia, todėl ir žolės užteko gerokai ilgiau.

Eriavimasis ir pirmosios po jo dienos buvo avininkams pačios karščiausios. Kiekvieną ėriuką reikia pagauti, uždėti žiedą ant uodegos, paženklinti ausį, o avinuką, auginamą ne veislei, ir iškastruoti. Šlykštus, pasibjaurėtinas darbas, drabužiai kiaurai permerkti krauju, nes per tam skirtą laiką yra tik vienas būdas susidoroti su tūkstančių tūkstančiais avinukų. Kiaušelius suspaudi tarp pirštų, nukandi ir išspjauni žemėn. O uodegos — visų ėriukų — apspaustos geležiniu žiedu, nebegauna kraujo, sutinsta, paskui nudžiūsta ir nukrinta pačios.

Tų avių vilna ploniausia pasaulyje, ir auginamos jos negirdėtais kitose šalyse mastais, o darbo jėgos nedaug. Viskas skirta tam, kad būtų kuo tobuliau pagaminama tobula vilna. Yra toks darbas — apkarpymas. Vilnos ant avies užpakalio sulimpa nuo mėšlo į kaltūną, pajuoduoja, ten knibždėte knibžda musių. Reikia tą vietą nuolatos trumpai apkarpyti. Darbas panašus į kirpimą, tiktai kur kas nemalonesnis, nes dirbti reikia dvoke, musių spiečiuose, na bet ir mokama už jį daugiau. Dar būna dezinfekavimas: tūkstančių tūkstančius bliaunančių, šokinėjančių avių reikia pervaryti per labirintą lovių ir kiekvieną įkišti į lovį su karboliu — šitaip avys atsikrato erkių ir visokių kitokių parazitų. Ir dar joms reikia įduoti vaistų — įgrūdi didelį švirkštą į gerklę ir suvarai vaistų nuo vidaus parazitų.

Štai šitaip ir duodiesi su tom avim be galo; tik baigei vieną darbą, jau ateina laikas kitam. Jas reikėdavo apžiūrėti, rūšiuoti, varyti iš vienos ganyklos į kitą, kergti arba nekergti, kirpti ir apkirpinėti, dezinfekuoti, švirkšti vaistus, skersti ir siųsti laivais parduoti. Be avių, Drohedoje dar buvo laikoma apie tūkstantis geriausios veislės galvijų, bet avis auginti buvo pelningiau, todėl gerais metais kiekvieniems dviem akrams žemės tekdavo viena avis, taigi iš viso būdavo apie šimtą dvidešimt penkis tūkstančius. Avys buvo merinosai, todėl mėsai jų neparduodavo; kai nusenusios nebetikdavo vilnai, jas išgabendavo laivais į lupyklas ir paversdavo odomis ir lanolinu, lajum ir klijais.

Pamažu Klieriams įgavo prasmę Australijos literatūros klasika. Jiems, atskirtiems nuo viso pasaulio, skaityti pasidarė svarbiau negu bet kada anksčiau; vienintelis saitas su pasauliu ir buvo spausdinto žodžio stebuklas. Bet arti, kaip anksčiau Vehaine, nebuvo bibliotekos, kur galėdavai kas savaitę nuvažiuoti pašto ir laikraščių, ir naujos krūvelės knygų. Šitą spragą pripildė kunigas Ralfas, nusiaubęs Džilenbouno biblioteką, vienuolyno ir savo paties lentynas; jis net apstulbo, kai nespėjęs nė apsižiūrėti įsteigė — per Viljamsą Keliauninką ir jo pašto sunkvežimį — tikrą biblioteką ant ratų. Dabar Keliauninko sunkvežimis būdavo nuolat prikrautas knygų — nuplyšusių, nučiupinėtų tomelių, keliaujančių tarp Drohedos ir Bugelos, Diben Dibeno ir Breik į Pvlo, Kanamatos ir Ič Juizdžo ir maitinančių dėkingus protus, geidžiančius paspirties, trokštančius pabėgti nuo kasdienybės. Labiausiai patikusios visada būdavo grąžinamos nenoriai, bet kunigas Ralfas ir vienuolės rūpestingai pasižymėdavo, kur kokios knygos ilgiausiai išbūna, ir tada per Džilio spaudos agentūrą kunigas Ralfas užsakydavo naujų egzempliorių Merės Karson sąskaita ir maloniai išprašydavo ją, kad laikytų tai dovana Šventojo Kryžiaus knygos mylėtojų draugijai.

Tais laikais retai kurioje knygoje pasitaikydavo net tyras bučinys, vaizduotės neerzino erotiniai aprašymai, taigi riba tarp knygų suaugusiems ir paaugliams nebuvo taip griežtai nubrėžta, ir Pedžiui nė kiek nebuvo gėda, kad mėgo tuos pačius kūrinius, kurie nepaprastai patiko ir jo vaikams: „Mažis ir kengūra”, Džimo, Noros ir Volio nuotykiai iš „Bilabongo” serijos, nemirtingas ponios Enis Gun romanas „Mes iš tolimos dykynes”. Virtuvėje vakarais jie iš eilės garsiai skaitydavo Bandžo Patersono ir K. Dž. Denio eiles, jaudindamiesi dėl lenktynių „Vyruke nuo Sniegynų upės”, juokdamiesi su „Jausmingu vaikinu” ir jo Dorina ar paslapčiom braukdami ašaras, išlietas dėl Džono O’Haros „Kvatoklės Merės”.

Parašiau aš Klensiui laišką, kur gyvena jis, neaišku, Išsiunčiau į tuos kraštus, kur mačiau jį prieš metus. Leklane avis jis kirpo, ten avikirpiu jis dirbo, Adresą ant voko užrašiau aš tokį: „Klensiui į Slėnį”. Laiko nemažai praėjo, kol atsakymas atėjo. O laiške tam parašyta lyg vinim dervoj mirkyta Nepažįstamu raštu žodžių keletas tokių: „Klensis išginė į Kvinslandą avis, mes nežinome, kur jis”. Man dažnai iškyla prieš akis Klensis, genantis avis, Jisai joja palei Kuperį, girdo bandą upėje. Tų bandų — pulkų pulkai, tų bandų — pilni laukai. Klensis linksmas joja, daineles dainuoja. Pilnos pakelės draugų, vėjai žaidžia virš bangų Ar krūmokšniuos tyliai groja, bandos jūromis banguoja, Aukso smiltys saulėj švyti, lygumos — kiek užmatyti. Naktį danguje žvaigždelės mirksi, plazda, rodo kelią.

„Klensis iš Slėnio” buvo visų mėgstamiausios eilės, Bandžas — mėgstamiausias poetas. Menkos, aišku, eilės, bet juk jos ir nebuvo skirtos rafinuotiems žinovams, o rašomos paprastiems žmonėms apie paprastus žmones, ir daugiau tų laikų australų mokėjo atmintinai jas, o ne tradicinius Tenisono ir Vordsvorto eilėraščius, privalomus mokykloje, nes ir šie ne dievažin kokie, o dar įkvėpti Anglijos. Geltoni narcizai, didžiuliai jų laukai nieko nereiškė Klieriams, gyvenantiems krašte, kur tos gėlės dėl klimato neauga.

O Australijos liaudies poetus jie suprato kaip niekas kitas, nes Slėnis buvo kone jų kieme, avių bandos, genamos DGK — jų kasdienybė. DGK — Didysis gyvulių kelias vingiavo palei Barvoną, per niekam nepriklausančią žemę, valdžios paskirtą varyti gyvoms prekėms rytinėje žemyno dalyje. Senesniais laikais avių varovai ir jų išalkusios, visą žolę ištrypiančios ar nuėdančios bandos anaiptol nebuvo maloniai sutinkamos, o galvijų varovai tiesiog nekenčiami, nes dvidešimties— aštuoniasdešimties jaučių bandos koja už kojos vilkdavosi per geriausias ganyklas. Dabar, kai avių ir galvijų varovams keliai oficialiai nustatyti, visa tai virto kone legenda, ir santykiai tarp keliauninkų ir namisėdų buvo daug draugiškesni.

Dabar varovai būdavo mielai priimami, jei kada užsukdavo alaus išgerti, pasišnekėti ar užvalgyti ko nors namie virto kepto. Kartais su jais keliaudavo moterys, jos važiuodavo kokia sena apdaužyta bėda, traukiama išbrokuoto, kiaurai pratrinta oda kuino ir tarsi kutais apkabinėta barškančiais tarškančiais puodais, katiliukais ir gertuvėmis. Šitos buvo arba pačios linksmiausios, arba pačios niūriausios šito krašto moterys, važiuojančios iš Kainunos į Paru, iš Gundivindžio į Gandagajų, iš Ketrinos į Karį. Keistos moterys: jos nežinojo, kas tai yra stogas virš galvos, jų kietos nugaros nepažino čiužinio minkštumo. Joks vyras jų nepranokdavo — buvo atkaklios ir ištvermingos kaip žemė, kuri žydėjo po nenuilstančiomis jų kojomis. Jų vaikai tartum Dievo paukšteliai saulės kepinamuose medžiuose baikščiai gūždavosi už bėdos ratų arba sprukdavo pasislėpti už malkų rietuvės, o tėvai gerdami arbatą šnekučiuodavo su šeimininkais, sekė neįtikėtinas istorijas, keitėsi knygomis, žadėdavo perduoti nelabai suprantamą pavedimą Hupironui Kolinzui ar Brambiui Votersui ir pripasakodavo nebūtų dalykų apie anglą Gnarlungos avininką. Ir kažkodėl tikrai žinojai, kad šie niekur neįleidžiantys šaknų klajūnai yra iškasę kapą ir palaidoję vaiką, žmoną, vyrą ar draugą po pakelės medžiu, kurį amžinai prisimins ir atskirs nuo kitų medžių palei DGK — medžiai atrodo vienodi tik tiems, kurie nežino, kaip širdis gali įsidėmėti tą vienintelį ypatingą tarp didelės daugybės kitų.

Megė neturėjo jokio supratimo apie lyčių dalykus, nes aplinkybės klostėsi taip, tartum kas būtų susimokę užkirsti jai visus kelius į žinojimą. Tėvas šeimoje buvo griežtai atskyręs — vyrams savo, moterims savo; apie veislinius gyvulius ir jų kergimą prie Fionos ir Megės niekada nebuvo kalbama, taip pat vyrai niekada nesirodydavo joms ne visai apsirengę. Knygos, kurios būtų atskleidusios tas paslaptis, į Drohedą nepatekdavo, neturėjo ji nė savo amžiaus draugių, galinčių suteikti kokių žinių. Megė buvo tiesiog pririšta prie namų, o lyčių veiklos aplinkui juos nebuvo matyti. Didžiosios sodybos gyvuliai beveik visi buvo kastruoti. Merė Karson arklių neaugino, pirkdavo juos Bugeloje iš Martino Kingo; kai nereikia veislei eržilų, jie tiktai kliuvinys, todėl eržilo Drohedoje nelaikė nė vieno. Bulius, tiesa, buvo, — toks pašėlęs siaubingas žvėris, bet jis visada būdavo uždarytas aptvare, ir Megė jo taip bijojo, kad iš tolo lenkdavosi. Šunys būdavo pririšti prie būdų, o jų poravimąsi, kuris buvo tvarkomas moksliniais pagrindais, prižiūrėjo Pedžio ar Bobo ereliška akis, todėl ir šitoji nematydavo. Kiaulių stebėti nebuvo kada, bet Megė jų ir nemėgo, nors turėjo šerti. Po teisybei, Megei net nebuvo kada žiūrėti kur nors daugiau, išskyrus savo mažuosius broliukus. O iš nežinojimo kyla nežinojimas; nepažadintas kūnas ir protas pramiega ir tokius reiškinius, kuriuos šiek tiek žinantis savaime priskiria ten, kur reikia.

Prieš pat penkioliktąjį gimtadienį, pačiam kvaitinančios vasaros įkaršty, Megė pastebėjo, kad kelnaitės išsitepusios rudomis dėmėmis. Per porą dienų tai praėjo, bet po šešių savaičių vėl pasikartojo, ir tuomet gėda virto siaubu. Iš pradžių ji manė, kad čia nuo vidurių, ir tai labai žemino, bet antrą kartą atsiradusios dėmės buvo neabejotinai kraujas. Ji nežinojo, iš kur jis teka, ir pamanė, kad iš išeinamosios angos. Nestiprus kraujavimas po trijų dienų liovėsi ir nebuvo daugiau kaip du mėnesius; niekas nepastebėjo, kaip ji paslapčiom skalbėsi kelnaites, nes beveik visas skalbimas buvo jos rankose. Kitą kartą jai ir skaudėjo, ir tai buvo naujas, dar nepatirtas gyvenime nemalonumas. Ir kraujavo smarkiau, daug smarkiau. Ji slapčiom pasiėmė senus dvynukų vystyklus ir mėgino pasirišti po kelnaitėmis, kad kraujas nepersisunktų per drabužius.

Helą mirtis nusinešė staiga, tartum koks atūžęs ne šio pasaulio šuoras, o jos pačios gyvybė seko pamažėliais, ir tai baisu. Argi įmanoma būtų nueiti pas Fioną ar Pedį ir pasisakyti, kad ji miršta nuo kažkokios bjaurios ir gėdingos vidurių ligos? Tik Frenkui būtų galėjusi išsakyti savo kančias, bet Frenkas taip toli, kad nežinia net kur jo ieškoti. Ji buvo prisiklausiusi, kaip moterys vaišindamosi arbata pasakoja apie auglius ir vėžius, klaikų užsitęsusį draugės, motinos ar sesers merdėjimą, ir dabar buvo tikra, kad kažkoks auglys ėda jos vidurius ir tyliai slenka prie įbūgusios širdies. O, kaip ji nenorėjo mirti!

Megės supratimas apie mirtį buvo labai miglotas. Ji neįsivaizdavo, kaip jai ten bus, tame nesuvokiamame aname pasaulyje. Religija Megei buvo greičiau visokios taisyklės ir įsakymai, bet ne dvasios reikmė, todėl niekuo negalėjo padėti. Apimtoje panikos jos sąmonėje be jokio ryšio maišėsi žodžiai ir frazės, kažkada ištarti tėvų, jų pažįstamų, vienuolių, kunigų per pamokslą, kerštu grasinančių piktadarių žodžiai knygose. Niekaip ji negalėjo susitaikyti su mintimi, kad mirs; naktimis gulėjo visiškai sukaustyta keistos baimės, mėgindama įsivaizduoti, ar mirtis — tai niekada nesibaigianti nakties tamsa, ar liepsnojanti bedugnė, kurią ji turės peršokti, kad patektų į auksu užlietus laukus anapus, ar rutulys tartum milžiniško baliono vidus, kuriame kyla aukštyn chorų giesmės ir pro nesuskaitomus vitražus sklinda šviesa.

Megė pasidarė labai tyli, bet visai ne taip kaip ramus, svajingas, savyje užsisklendęs Stiuartas; ji sustingo, suakmenėjo tartum žvėrelis nuo paralyžiuojančio gyvatės žvilgsnio. Netikėtai užkalbinta net krūpteldavo, o kai jos šaukdamiesi mažieji pravirkdavo, ji imdavo šokinėti apie juos, grauždamasi, kad taip ilgai jų neišgirdo. Kai retkarčiais atlikdavo laisva valandėlė, bėgdavo į kapines pas Helą, vienintelį jai pažįstamą mirusįjį.

Tą pasikeitimą pastebėjo visi, bet suprato jį kaip Megės brendimą ir net nesusimąstė, ką tas brendimas Megei reiškia, — savo nelaimę ji slėpė pernelyg gerai. Praeities pamokas buvo įsikalusi puikiai, savitvardą turėjo nepaprastą, išdidumą neįveikiamą. Niekas neprivalo žinoti, kas jai darosi, iki pat galo reikia atrodyti lyg niekur nieko; pavyzdžiai čia pat po akių — motina, Frenkas, Stiuartas, o ji vieno su jais kraujo, vienos prigimties.

Bet kunigas Ralfas, kuris dažnai būdavo Drohedoje ir matė, kaip keičiasi Megė, kaip ji, vos pražydusi moterišku grožiu, staiga prarado visą gyvybingumą, labai susirūpino ir galiausiai net išsigando. Jo akivaizdoje nyko dvasia ir kūnas. Megė tartum norėjo kažkur pasprukti nepastebėta, ir buvo sunku žiūrėti, kaip ji virsta antra Fiona. Susmailėjusiame veidelyje beliko vien akys, žvelgiančios į kažkokį artėjantį siaubą, matinė blyški oda, niekad neįdeganti, be jokios strazdanėlės, darėsi kone permatoma. Jei taip bus ir toliau, galvojo jis, vieną dieną iš jos bepaliks tik tos akys — ji pranyks jose kaip gyvatė, ryjanti savo uodegą, ir nuskries per visatą kaip vos įžiūrimas ruoželis skaidrios pilkos šviesos, pastebimas tik pačiam regos lauko pakrašty, kur glūdi šešėliai ir kur per baltą sieną šliaužia juodi padarai.

Ką gi, jis sužinos, kas jai yra, nors ir per jėgą. Merė Karson tomis dienomis reiškė į jį didžiausias pretenzijas, pavydėjo kiekvienos minutės, jo praleidžiamos Klierių namuose; tiktai begalinė kantrybė ir subtilus apsukrumas padėjo kunigui Ralfui nuslėpti, kaip jis maištauja prieš tokį savinimąsi. Tačiau netgi nederantis jo luomui atsidavimas Megei ne visada įveikdavo diplomato suktumą ir neužslopindavo širdį glostančio pasitenkinimo matant, kaip jo žavesys veikia Merę Karson, tokią valdingą ir kaprizingą moterį. Ilgai snaudusi jo širdis nesitvėrė troškimu ką nors globoti, ką nors vieną vienintelį, bet kartu jis jautė turįs ir kitą norą — šaltą, žvėrišką, žiaurų: nugalėti, apkvailinti tą valdingą pasipūtėlę. O, kaip jis to troško! Senoji vorienė nieku gyvu jo nenugalės!

Pagaliau kunigui Ralfui pavyko atsikratyti Merės Karson, ir jis užklupo Megę kapinaitėse blyškaus, nė kiek nekaringo angelo keršytojo šešėlyje. Megė žvelgė aukštyn į jo ramų ir sentimentalų veidą, o jos pačios veide atsispindėjo baimė; koks ryškus kontrastas — jausmo ir nejautrumo, — pagalvojo jis. Bet ką gi jis pats čia veikia, ko sekioja paskui ją kaip sena perekšlė, kai iš tikrųjų čia ne jo reikalas, o motina ar tėvas turi išsiaiškinti, kas atsitiko. Bet kad jie nieko nepastebi, ji nerūpi jiems taip, kaip rūpi jam. Be to, jis kunigas ir privalo suteikti paguodą vienišoms ir puolusioms į neviltį sieloms. Jis tiesiog negalėjo žiūrėti, kokia ji nelaiminga, bet jam buvo ir baisu, kad dėl visokių nutikimų vis labiau prisiriša prie jos. Su ja jį siejo tiek įvykių ir prisiminimų, kad jį net ėmė baimė. Meilė Megei ir būdinga kunigui paskata bet ką ir bet kada palaikyti dvasiškai grūmėsi su neįveikiamu siaubu: ar neatsitiks taip, kad kitas žmogus nebegalės be tavęs gyventi ir tu nebegalėsi gyventi be kito žmogaus?

Išgirdusi ateinant jį per žolę, Megė atsisuko susidėjusi rankas ant kelių, akis nuleidusi į žemę. Jis atsisėdo greta, apsikabino kelius, sutanos klostės dailiai apglėbė grakštų kūną. Aplinkui sukti neverta, nusprendė jis; ji ir taip stengsis išsisukinėti.

— Kas nutiko, Mege?

— Nieko, dvasiškas tėve.

— Netikiu.

— Neklauskite, dvasiškas tėve, būkit geras! Aš negaliu pasakyti!

— Ak, Mege! Silpnas tavo tikėjimas! Man gali sakyti viską, absoliučiai viską. Dėl to aš čia ir esu, dėl to aš esu kunigas. Aš mūsų Viešpaties vietininkas šioje žemėje, išklausau Jo vardu ir Jo vardu atleidžiu. Ir, mažute mano Mege, nėra nieko šiam pasauly, ko Viešpats ir aš nedrįstume atleisti. Privalai pasakyti, kas atsitiko, mieloji mano, nes jei kas gali tau padėti, tai tik aš. Kol gyvas visada stengsiuosi tau padėti, saugoti tave. Jei nori, būsiu kaip angelas sargas, daug geresnis nei tas marmuro luitas tau virš galvos? — Jis atsikvėpė ir palinko į priekį. — Mege, jei myli mane, pasakyk, kas tau yra!

Ji gniaužė rankas.

— Dvasiškas tėve, aš mirštu! Man vėžys!

Pirmiausia užėjo pašėlęs noras juoktis, siautulingo atoslūgio banga; paskui jis pažvelgė į plonytę pamėlusią odą, sunykusias rankas, ir užplūdo troškimas verkti, raudoti, išrėkti dangui, koks jis neteisingas. Ne, Megė negali prasimanyti be niekur nieko, turi būti rimta priežastis.

— Iš kurgi žinai, vaikeli?

Negreit ji įstengė pasakyti ir, kai prabilo, jis turėjo palenkti galvą prie pat jos lūpų, nesąmoningai, tartum klausydamas išpažinties, ranka užsidengęs veidą nuo jos akių ir atkišęs gražią ausį, kurią teršdavo nešvarūs prisipažinimai.

— Prasidėjo prieš pusmetį, dvasiškas tėve. Baisiai skauda pilvą, bet ne dėl to, kad nevirškintų, ir — ak, dvasiškas tėve! — bėga kraujas!

Kunigas Ralfas staigiai atmetė galvą — klausykloje šito dar nebuvo pasitaikę; jis žiūrėjo į gėdingai nuleistą galvutę, apimtas tokių prieštaringų jausmų, kad negalėjo surikiuoti minčių. Kvailas džiugus palengvėjimas; toks pyktis ant Fionos, jog būtų galėjęs ją užmušti; pagarbus susižavėjimas, kad tokia mergytė taip puikiai laikosi; ir baisus pribloškiantis sumišimas.

Kaip ir Megė, jis buvo tų laikų žmogus. Kiekviename mieste, kur jis gyveno, nuo Dublino iki Džilenbouno, mergšės tyčia ateidavo prie klausyklos ir šnibždėdavo jam savo pramanus kaip tikrus dalykus, nes domėjosi juo tik kaip vyriškiu ir nenorėjo pripažinti, kad nepajėgia jo sužadinti. Murmėjo apie ištvirkėlius, prievartaujančius kaip tik įmanoma, apie neleistinus žaidimus su kitomis merginomis, apie geismą ir svetimavimą, o viena ar dvi, pasižyminčios itin lakia vaizduote, smulkiai nupasakojo, kaip santykiavo su kunigu. O jis išklausydavo absoliučiai ramus, tik kiek šlykštėdamasis, nes buvo perėjęs griežtus seminarijos mokslus, ir jo būdo žmogui tokias pamokas įsiminti buvo nesunku. Tik nė viena mergšė niekad niekad neprasitarė apie slaptąjį kūno gyvenimą, žeminantį moterį ir darantį ją kitos rūšies būtybe.

Kad ir kaip stengėsi, kunigas Ralfas de Brikasaras nesugebėjo sulaikyti deginančios bangos, plūstelėjusios po oda; jis sėdėjo nusisukęs, prisidengęs veidą ranka, pirmąkart gyvenime nuraudęs ir dėl to nežmoniškai susigėdęs.

Bet Megei šitaip nepagelbėsi. Kai nusprendė, kad išraudimas praėjo, jis atsistojo, pakėlė Megę ir pasodino ant plokščio marmurinio pjedestalo, kad jų akys būtų lygiai.

— Mege, pasižiūrėk į mane. Nagi, pasižiūrėk!

Ji pakėlė baikščias akis ir pamatė, kad jis šypsosi; jos širdį bematant pripildė neapsakomas džiugesys. Jis taip nesišypsotų, jei ji turėtų greitai mirti; labai gerai žinojo, kad yra jam brangi, nes jis to neslėpė.

— Mege, tu nemiršti, ir nėra tau jokio vėžio. Ne man derėtų tau paaiškinti, kas čia yra, bet verčiau paaiškinsiu. Mama turėjo tau seniai pasakyti, paruošti tave iš anksto, ir niekaip nesuprantu, kodėl ji to nepadarė.

Jis pakėlė akis į paslaptingą marmurinio angelo veidą ir savotiškai, prislopintai susijuokė.

— Viešpatie Jėzau! Kokius tu man užduodi darbus! — Paskui atsisuko į laukiančią paaiškinimo Megę. — Po metų kitų, kai būsi suaugesnė ir žinosi daugiau apie gyvenimą, šitą dieną prisiminti gal bus nesmagu, netgi gėda. Bet nereikia šios dienos taip prisiminti, Mege. Čia visiškai nėra ko jaustis nesmagiai ar gėdytis. Šiuo atveju, kaip ir visuomet, aš esu tik įrankis Dievo valioje. Tai vienintelė mano paskirtis šioje žemėje; nepripažįstu jokios kitos. Tu buvai labai išsigandusi, tau reikėjo pagalbos, ir Viešpats Dievas pasiuntė tau tą pagalbą per mane. Prisimink tai, Mege, vien tik tai. Aš esu Viešpaties tarnas ir kalbu Jo vardu. Tau dabar darosi tai, kas ir visoms moterims, Mege. Kiekvieną mėnesį keletą dienų tu kraujuosi. Tai atsiranda dvyliktais tryliktais metais — kiek tau dabar, ar jau turi tiek?

— Man penkiolika, dvasiškas tėve.

— Penkiolika? Tau? — Jis nepatikliai palingavo galvą. — Na ką gi, jei taip sakai, turiu tikėti tavo žodžiu. Vadinasi, tau atsirado vėliau nei daugumai mergaičių. Bet dabar tai bus kiekvieną mėnesį bent iki penkiasdešimties metų; kai kurioms moterims tai kartojasi tiksliai kaip mėnulio fazės, kitoms tas dienas ne taip lengva numatyti. Kai kurioms visai neskauda, o kai kurios labai kankinasi. Niekas nežino, kodėl kiekvienai vis kitaip. Bet mėnesinis kraujavimas — tai ženklas, kad esi subrendusi. Ar žinai, ką tas žodis reiškia?

— Aišku, dvasiškas tėve! Aš juk skaitau knygas. Tai reiškia suaugusi.

— Na taip, maždaug taip. Kol kraujavimas neišnyks, tu galėsi turėti vaikų. Kraujavimas yra gyvybės perdavimo ciklo dalis. Sakoma, kad iki nupuolimo Ievai menstruacijų nebuvo. Tas dalykas taip vadinamas — menstruacijos. Bet kai Adomas su Ieva nupuolė, Dievas nubaudė moterį griežčiau negu vyrą, nes juodu iš tikrųjų nupuolė per ją. Ji sugundė vyrą. Ar prisimeni, kaip pasakyta Biblijoje? „Ir skausme gimdysi vaikus.” Tie žodžiai reiškia, kad visa, kas susiję su vaikų gimdymu, moteriai teikia skausmą. Tai didelis džiaugsmas, bet kartu ir didelis skausmas. Tokia tavo dalia, Mege, ir turi su ja susitaikyti.

Megė nežinojo, kad visai taip pat kunigas Ralfas būtų paguodęs bet kurią parapijietę ir jai padėjęs taip pat maloniai, tik gal mažiau imdamas į širdį jos rūpestį, likdamas nuošaly nuo jos nelaimės. Ir turbūt nieko čia keisto, kad šitokiu atveju paguoda ir pagalba būna dar tikresnė. Jis tartum pakyla aukščiau visų tų nereikšmingų dalykų, taigi jie turi susitvarkyti. Jis pats to nesuvokė. Nė vienas, atėjęs pas jį pagalbos, nejautė, kad į jį būtų žiūrima iš aukšto ar smerkiamos jo silpnybės. Yra daug kunigų, kuriems pasiguodęs žmogus pasijunta kaltas, nieko vertas, niekingas, bet kunigas Ralfas buvo ne toks. Jiems atrodydavo, kad šis kunigas irgi turi savų sielvartų, kad jį kamuoja vidinė kova; gal tie sielvartai jiems svetimi, gal kova nesuprantama, bet jie jį slegia. Pats jis nesuprato; ir niekas nebūtų jo įtikinęs, kad jis taip traukia prie savęs ne tiek išoriniu žavesiu, kiek tuo atsajumu, beveik dievišku, bet kartu ir labai žmogišku.

Su Mege jis kalbėjosi, kaip seniau kalbėdavosi su ja Frenkas — tartum lygus su lygia. Tačiau jis buvo vyresnis, protingesnis ir daug labiau už Frenkų išsilavinęs, todėl ir daug priimtinesnis kaip patikėtinis. Ir koks gražus jo balsas, skamba taip angliškai su vos pastebima airiška tartimi. Visos baimės ir sielvartai garuote išgaravo. Tačiau Megė buvo jauna ir smalsi, nekantravo sužinoti viską, ką tik galima sužinoti, ir jai nerūpėjo painūs filosofavimai kaip kad tiems, kurie nuolat save klausia ne „kas”, o „kodėl”. Jis jos draugas, jos širdies dievaitis, nauja saulė jos danguje.

— O kodėl jums nedera to man sakyti, dvasiškas tėve? Kodėl man turėjo paaiškinti mama?

— Tai grynai moteriškas dalykas, Mege. Girdint vyrams ir berniukams, menstruacijos, ar mėnesinės, niekad neminimos. Tik tarp savęs moterys apie tai pasikalba.

— O kodėl?

Kunigas Ralfas palingavo galvą ir nusijuokė.

— Teisybę sakant, iš tikro nežinau kodėl. Man net norėtųsi, kad taip nebūtų. Bet patikėk, kad taip jau yra. Niekada niekam apie tai nesisakyk, tik mamai, ir nepasakok jai, kad kalbėjaisi apie tai su manim.

— Gerai, dvasiškas tėve, nepasakosiu.

Prakeikimas, kaip sunku būti motina — neišleisti iš akių tiek visokių gyvenimiškų dalykų!

— Mege, dabar eik namo, pasakyk mamai, kad kraujuoji, ir paprašyk, tegu pamoko tave, kaip susitvarkyti.

— Ir mamai taip pat būna?

— Visoms sveikoms moterims taip būna. Tiktai kada laukiasi kūdikio, nutrūksta, kol jis gimsta. Iš to moterys ir sužino, kad turės vaiką.

— O kodėl nutrūksta, kai laukiasi?

— Nežinau, šito tikrai nežinau. Tu jau man atleisk, Mege.

— Kodėl kraujas teka iš vidurių, dvasiškas tėve?

Jis nuožmiai pasižiūrėjo į angelų, bet tas atsakė kuo giedriausiu žvilgsniu — moterų bėdos buvo jam nė motais. Kunigui Ralfui jau darėsi pikta. Tiesiog keista, kad Megė, visada tokia santūri, taip primygtinai klausinėtų! Tačiau suprasdamas, kad tapo jai šaltiniu žinių apie viską, ko nerasi knygose, ir gerai pažindamas jos būdą, jis niekuo neišsidavė esąs sutrikęs ar susierzinęs. Antraip ji užsidarys savyje ir niekada nieko nebeklausinės.

Todėl kantriai atsakė:

— Ne iš vidurių kraujuoja, Mege. Ten yra dar vienas paslėptas kelias, skirtas vaikams.

— A! Tai va pro kur jie išlenda, — pasakė ji. — O aš vis galvoju, kaip jie išlenda.

Kunigas Ralfas šyptelėjo ir nukėlė ją nuo pjedestalo.

— Tai dabar jau žinosi. O nuo ko vaikai atsiranda, ar žinai, Mege?

— Na aišku, — atsakė ji reikšmingai, nudžiugusi, kad nors ką žino. — Juos užaugina, dvasiškas tėve.

— O kodėl jie pradeda augti?

— Nuo noro turėti vaikutį.

— Kas tau sakė?

— Niekas. Aš pati supratau, — atsakė ji.

Kunigas Ralfas užsimerkė, tvirtindamas sau, kad niekas neturėtų pavadinti jo bailiu, jei toliau nebeaiškins. Jis gali Megės gailėtis, bet daugiau padėti jai nebegali. Ko gana, tai gana.

7

Merei Karson turėjo netrukus sueiti septyniasdešimt dveji, ir ji ketino surengti pokylį, kokio Drohedoje nebuvo jau penkiasdešimt metų. Jos gimtadienis būdavo lapkričio pradžioje, kai karštis dar pakenčiamas, — bent jau tiems, kurie gimę ir užaugę Džilyje.

— Įsidėmėkite, ponia Smit! — sušnibždėjo Minė. — Ar jums tai nieko nesako? Ji gimusi lapkričio trečią!

— Apie ką tu čia, Mine? — paklausė ekonomė.

Keltiškas Minės paslaptingumas gadino nervus ramiai tvirtai anglei.

— Na kaipgi, juk tai reiškia, kad ji gimusi po Skorpiono ženklu, ar ne? Ji — Skorpionas!

— Nieko nesuprantu, ką čia šneki, Mine!

— Ponia Smit, mieloji, tai pats blogiausias ženklas moteriai. O, tai šėtono išperos, šėtono išperos! — pasakė išpūtusi akis Ketė ir persižegnojo.

— Iš tikrųjų, Mine, jūs abi su Kete baigiat visai iškvaišti, — pareiškė ponia Smit; jai tai nepadarė nė menkiausio įspūdžio.

Bet namai jau buvo smarkiai sujudinti, ir sujudimas žadėjo būti dar didesnis. Senoji vorienė iš savo giliojo krėslo — paties voratinklio centro — siuntė ir siuntė įsakymus, ir jiems nebuvo galo; padarykit tą, padarykit aną, tą ir tą imkit iš atsargų, tą ir tą padėkit atsargai. Abi airės triūsė išsijuosusios, šveitė sidabrą ir plovė puikiausio porceliano indus, iš koplyčios darė vėl saloną, tvarkė gretimus valgomuosius kambarius.

Stiuartas ir keli darbininkai, padedami, o gal greičiau trukdomi mažųjų Klierių, šienapjove ir dalgiais nupjovė vejas, išravėjo gėlių lysves, šlapiomis pjuvenomis pabarstė ispaniškas verandų plyteles, kad šluojant neliktų dulkių net tarpeliuose, o salono grindis pabarstė sutrinta kreida, kad šokėjai nepaslystų. Iš paties Sidnėjaus, be austrių ir krevečių, krabų ir omarų, turėjo dar atvykti Klarenso O’Tulo orkestras; padėti tomis dienomis buvo nusamdytos kelios moterys iš Džilio. Buvo sukilusi visa apylinkė nuo Radna Hanišo iki Inišmerio, Bugelos ir Narengango.

Marmuriniuose koridoriuose aidint neįprastiems stumdomų baldų garsams ir žmonių šūksniams, Merė Karson iš giliojo krėslo persikraustė prie rašomojo stalo, išsitraukė pergamentinio popieriaus, padažė plunksnų į rašalinę ir ėmė rašyti. Rašė neabejodama, nestabteldama net pagalvoti, ar nereikia kur kablelio. Per paskutinius penkerius metus buvo iki tobulumo išdailinusi kiekvieną painią frazę, apgalvojusi aliai vieną žodį. Ilgai netruko; prireikė tik dviejų lakštų popieriaus, antrojo geras ketvirtadalis liko tuščias. Parašiusi paskutinį sakinį, valandėlę liko sėdėti kaip sėdėjusi. Jos stalas stovėjo prie vieno iš didžiųjų langų, ir tereikėdavo kiek pasukti galvą, kad pamatytum visą veją prieš namus. Kai lauke išgirdo juokiantis, ji ir pasuko galvą, pasižiūrėjo iš pradžių tingiai, paskui stingdama iš įniršio. Tebūnie jis prakeiktas su tom savo kvailystėm!

Kunigas Ralfas išmokė Megę jodinėti; nors užaugusi kaime, ji nebuvo nė karto apsižergusi arklio, ir kunigas atitaisė šį trūkumą. Net keista, bet merginos iš neturtingų kaimo šeimų dažniausiai nejodinėja. Taip gali leisti laiką tik turtingos kaimo ir miesto moterys. Tokios mergaitės kaip Megė mokėdavo vadelioti bėdą ir sunkesnį vežimą su keliais arkliais, net pavairuodavo traktorių, kartais automobilį, bet jodinėdavo retai kuri. Per brangiai kainuoja užsodinti dukterį ant žirgo.

Kunigas Ralfas atvežė iš Džilio neaukštus batus minkštais aulais ir saržos jojimo kelnes ir trinktelėjo viską ant Klierių virtuvės stalo. Pedis truputį nustebęs pakėlė akis nuo skaitomos po pietų knygos.

— Kas čia yra, dvasiškas tėve? — paklausė jis.

— Jodinėjimo kostiumas Megei.

— Kas? — subliuvo Pedis.

— Kas? — cyptelėjo Megė.

— Jodinėjimo kostiumas Megei. Iš tikrųjų, Pedi, jūs kvailys, kokių paieškot reikia! Didžiausio, turtingiausio visame Naujajame Pietų Velse ūkio paveldėtojas, o nė karto nebuvot savo vienintelės dukros užsodinęs ant arklio! Ką jūs manot, ar ji galės atsistoti greta tokių puikių raitininkių kaip panelė Karmaikl, panelė Houpton ir jaunesnioji panelė King? Megei reikia išmokti jodinėti ir ant moteriško balno, ir vyriškai, ar girdit? Aš suprantu, kad jums nėra kada, todėl pats mokysiu Megę, turėsit su tuo susitaikyti. Jei atsitiks, kad tai kirsis su namų pareigom, nieko negaliu padėti. Kiekvieną savaitę Fija turės kelias valandas apsieiti be Megės, ir tiek.

Ko jau ko, o su kunigu Pedis ginčytis negalėjo, ir Megė tuoj pat ėmė mokytis jodinėti. Troško to jau ne vienerius metus, kartą net išdrįso susidrovėjusi paprašyti tėvą, bet jis tuoj pat užmiršo, ir ji daugiau nebeprašė, manydama, kad jei tėtė tyli, vadinasi, neleidžia. Ji baisiai apsidžiaugė, kad mokys pats kunigas Ralfas, tik to neparodė, nes tuo metu jau buvo jį karštai mergiškai įsimylėjusi. Žinodama, kad toks dalykas neįmanomas, ji tik leido sau prabangą svajoti apie jį, galvoti, kaip būtų, jei jis apkabintų, pabučiuotų. Toliau svajonės neskriejo, nes ji nenutuokė, kaip būna toliau, kad iš viso būna kas toliau. Ir nors suprato, kad negerai svajoti šitaip apie kunigą, nieko negalėjo sau padaryti, negalėjo prisiversti nesvajoti apie jį. Tegalėjo tik pasistengti, kad jis nieku gyvu nesužinotų, kokia neleistina kryptim pasuko jos mintys.

Tada, kai Merė Karson pasižiūrėjo pro svetainės langą, kunigas Ralfas ir Megė ėjo nuo arklidės, stovinčios kitoje didžiojo namo pusėje negu vyresniojo avininko sodyba. Ūkio darbininkai jodinėdavo liesais arkliais, kurie gyvenime nebuvo matę arklidės, — jie arba slampinėjo aplink kiemus, gavę darbymečiu laisvą valandėlę, arba paleisti ilsėtis rupšnojo žolę ganykloje. Tačiau arklidė Drohedoje buvo, nors ja dabar naudojosi tik kunigas Ralfas. Vien tiktai jam Merė Karson laikė du grynakraujus žirgus, nes liesi darbiniai arkliai jam netiko. Kai kunigas Ralfas paklausė, ar negalėtų ir Megė jodinėti jo arkliais, prieštarauti nebuvo kaip. Jam nieko neprikiši, juk mergiotė jai dukterėčia, ir jis gerai daro. Jai būtina išmokti žmoniškai joti.

Aliai vieną kaulelį sename nutukusiame Merės Karson kūne maudė iš pykčio — reikėjo neleisti jiems jodinėti arba imti jodinėti kartu su jais. Tačiau negalėjo nei neleisti, nei pati ant arklio užsiropšti. Ir dabar netvėrė apmaudu matydama, kaip juodu žingsniuoja per veją, vyriškis su bridžiais ir ilgaauliais batais, su baltais marškiniais, grakštus tartum baleto šokėjas, ir mergaitė, liekna, su jojimo kelnėmis, berniukiškai graži. Nuo jų spinduliuote spinduliavo nevaržomas draugiškumas; jau gal tūkstantąjį kartą Merė Karson nusistebėjo, kodėl niekas daugiau, išskyrus ją, nesmerkia tokios artimos, beveik intymios jų draugystės. Pedžiui atrodo, kad tai nuostabu, Fija — toji juk visada kaip koks stulpas! — iš viso tyli, o berniukams jie tartum brolis ir sesuo. Ar todėl, kad pati myli Ralfą de Brikasarą, ji mato tai, ko daugiau niekas nemato? O gal ji tik įsivaizduoja, gal ir iš tikrųjų nieko tokio čia nėra, ir vyriškis, įpusėjęs ketvirtą dešimtį, šiaip sau draugauja su paaugle? Nesąmonė! Nė vienas vyras, įpusėjęs ketvirtą dešimtį, net Ralfas de Brikasaras, negali nepastebėti besiskleidžiančios rožės. Net Ralfas de Brikasaras? Cha! Ypač Ralfas de Brikasaras! Niekas nepraslysta jam pro akis.

Rankos jai drebėjo; nuo plunksnos ant lapo apačios užtiško keli tamsiai mėlyni lašai. Gumbuoti pirštai išsitraukė kitą popieriaus lapą, padažė plunksną į rašalinę ir taip pat tvirtai kaip pirma parašė tuos pačius žodžius. Tada Merė Karson sunkiai atsistojo ir nunešė savo stambų kūną durų link.

— Mine! Mine! — pašaukė ji.

— Apsaugok Viešpatie, pati ponia šaukia! — aiškiai pasigirdo tarnaitės balsas salone priešais. Tarpdury pasirodė strazdanotas nei senas, nei jaunas veidas. — Ir ko gi jūs norėtumėt, ponia Karson, brangioji? — paklausė Minė nustebusi, kodėl senė nepaskambino kaip paprastai varpeliu, kad ateitų ponia Smit.

— Eik surask tvorų meistrą ir Tomą. Tegu tuoj pat ateina čia.

— Ar nereikia pirma pranešti poniai Smit?

— Ne! Daryk, kaip pasakyta!

Tomas, sodininkas, buvo sudžiūvęs seniokas, kadaise klajojęs po kraštą su visa manta ir katiliuku; prieš septyniolika metų apsiėmęs kurį laiką čia padirbėti, įsimylėjo Drohedos gėlynus ir nebegalėjo su jais išsiskirti. Tvorų meistras, klajūnas kaip ir visi tą darbą dirbantys, buvo atitrauktas nuo amžino vielos tempimo tarp stulpų ganyklose, kad prieš pokylį pataisytų sodybos baltą statinių tvorą. Persigandę — ko čia juos kviečia, — jie atėjo po kelių minučių ir dabar stovėjo darbinėmis kelnėmis su petnešomis, flaneliniais marškiniais, nervingai glamžydami rankose skrybėles.

— Rašyti mokat? — paklausė ponia Karson.

Jie linktelėjo, nugurkė seilę.

— Gerai. Žiūrėkit, aš pasirašysiu šitą popierių, o tada jūs truputį žemiau, po mano parašu, parašysite savo pavardes ir adresus. Supratot?

Jie linktelėjo.

— Pasirašykit visai taip, kaip visada pasirašot, ir kad adresai būtų aiškiai įskaitomi. Galit nurodyti vien paštą, nesvarbu, bet kad prireikus būtų galima jus pagal tą adresą surasti.

Abudu žiūrėjo, kaip Merė Karson rašosi — plačiai, didelėmis raidėmis, ne taip kaip parašytas visas raštas. Tada priėjo Tomas, vargingai paskrebino tykštančia plunksna, paskui tvorų meistras didelėmis apskritomis raidėmis išvedžiojo: „Čes. Hokinsas” ir adresą Sidnėjuje. Merė Karson žiūrėjo į juos neatitraukdama akių; kai baigė, davė abiem po rausvą dešimties svarų banknotą ir paleido, griežtai prisakiusi niekam apie tai neprasižioti.

Megė ir kunigas jau seniai buvo dingę iš akių. Merė Karson sunkiai atsisėdo prie savo stalo, vėl išsitraukė lapą popieriaus ir ėmė rašyti. Šis raštas ėjosi nebe taip lengvai ir sklandžiai. Tolydžio ji sustodavo pagalvoti, paskui nelinksmos šypsenos ištemptomis lūpomis palinkdavo vėl. Matyt, daug turėjo pasakyti, nes žodžiai spaudėsi vienas prie kito, eilutė gulė prie eilutės, ir vis tiek prireikė antro lapo. Pagaliau ji perskaitė ką parašiusi, sudėjo draugėn visus lapus, sulenkė ir įkišusi į voką užantspaudavo raudona smalka.

Į pokylį ėjo tiktai Pedis, Fiona, Bobas, Džekas ir Megė; Hiujis ir Stiuartas liko namie prižiūrėti mažylių ir širdies gilumoje jautė pasitenkinimą. Pirmąkart gyvenime Merė Karson nepagailėjo pinigų — visiems įtaisė naujus drabužius, geriausius, kokius buvo galima gauti Džilyje.

Pedis, Bobas ir Džekas buvo kaustyte sukaustyti krakmolytų marškinių krūtinių, aukštų apykaklių ir baltų varlikių bei juodų frakų su baltom liemenėm. Pokylis žadėjo būti labai oficialus: vyrams būtini frakai ir balti kaklaraiščiai, moterims ilgos vakarinės suknios.

Fionos suknelė buvo iš ypač gražaus atspalvio melsvai pilko krepo ir labai jai tiko; su didele iškirpte, ilgomis iki pat riešų siauromis rankovėmis, gausiai išsiuvinėta karoliukais, ji bangavo lig pat žemės minkštomis klostėmis — visai karalienės Marijos stiliaus. Kaip ir toji aukštakilmė dama, ji susikėlė plaukus į prašmatnų kuodą ir pasidabino Džilio didžiojoje parduotuvėje rastu dirbtinių perlų vėriniu ir auskarais, kuriuos tik gerai įsižiūrėjęs būtum supratęs esant netikrus. Ir galiausiai — puiki, suknelės spalvos stručio plunksnų vėduoklė, anaiptol ne tuščia puošmena, kaip būtų galėję pasirodyti iš pirmo žvilgsnio, nes buvo neįprastai karšta, ir septintą vakaro termometro stulpelis dar buvo pakilęs gerokai virš šimto.

Kai Fija ir Pedis išėjo iš savo kambario, vaikinai net aiktelėjo. Dar niekada nebuvo matę tėvų taip didingai gražių, tokių nepasiekiamų. Kad Pedžiui šešiasdešimt vieneri, tai buvo matyti, tačiau jis atrodė solidžiai tartum koks valstybės veikėjas; o keturiasdešimt aštuonerių metų Fija atrodė dešimčia metų pajaunėjusi, tokia graži, gyva, kerinčiai šypsanti. Džimsas su Fetsiu paleido dūdas — jie nenorėjo nė žiūrėti į tokius pasikeitusius tėtę ir mamą; su nerimu puolus jų raminti, visas orumas dulkėte išdulkėjo, tėtė ir mama vėl liko tokie kaip visada, ir netrukus dvyniai jau švietė iš susižavėjimo.

Bet ilgiausiai visi stebeilijo į Megę. Matyt, prisiminusi savo mergystę ir dar užpykusi, kad kitos pakviestos į šventę jaunos panelės užsisakė suknias iš Sidnėjaus, Džilio siuvėja į Megės suknelę sudėjo visą širdį. Suknelė buvo be rankovių, su paraukta gilia iškirpte; Fija nelabai tokios norėjo, bet Megė tiesiog maldaute maldavo, o siuvėja patikino, kad visos merginos bus apsirengusios panašiai — negi ji nori, kad jos dukrą išjuoktų, palaikytų atsilikusia provinciale? Ir Fija maloningai nusileido. Polaisvė krepžoržeto suknelė buvo perjuosta per klubus tos pačios medžiagos juosta. Ji buvo pastelinės pilkšvai rausvos spalvos — tokia spalva tais laikais buvo vadinama peleninių rožių. Abidvi, siuvėja ir Megė, išsiuvinėjo visą suknelę mažučiais rausvais rožių pumpurais. Megė trumpai nusikirpo plaukus — toji mada jau buvo atėjusi ir iki Džilio. Aišku, plaukai neklausydami mados per daug garbanojosi, bet trumpi tiko jai geriau nei ilgi.

Pedis jau buvo besižiojąs užrikti — juk čia nebe jo mažoji dukrelė Megė, bet tuoj pat užsičiaupė, netaręs nė žodžio; jau buvo pasimokęs, kai prieš keletą metų klebonijoje kilo skandalas su Frenku. Ne, nebus ji amžinai jo maža dukrelė, ji jau mergina ir pati drovisi stulbinančio pasikeitimo, kurį jai parodė veidrodis. Kam dar viską sunkinti vargšelei?

Švelniai šypsodamas jis ištiesė jai ranką.

— O, Mege, kokia tu graži! Eime, aš pats eisiu su tavim, o Bobas su Džeku pabus kavalieriais mamai.

Po mėnesio jai sukaks septyniolika, ir pirmąkart gyvenime Pedis pasijuto iš tikrųjų pasenęs. Bet ji pats didžiausias jo turtas; niekas neturi gadinti jai pirmojo pokylio.

Lėtai jie nuėjo į didįjį namą, gerokai anksčiau iki pasirodant pirmiesiems svečiams; papietavę su Mere Karson, padės jai priiminėti svečius. Su dulkinais batais juk nebūsi, tad nuėjus mylią per Drohedos dulkes reikia užsukti į virėjos namelį, nusivalyti batus, nusipurtyti dulkes nuo klešnių ir suknių apačios.

Kunigas Ralfas kaip paprastai buvo su sutana; joks vakarinis kostiumas nebūtų jam taip tikęs kaip šis griežto kirpimo kiek platėjantis rūbas su daugybe juodų, medžiaga aptrauktų sagučių nuo apačios iki pat apykaklės ir dvasininko luomui derama juosta su violetiniais pakraštėliais.

Merė Karson buvo visa balta — baltas atlasas, balti mezginiai, baltos stručio plunksnos. Fiona suglumusi spoksojo į ją, išmušta iš įprastinio abejingumo. Kaip baisiai tai netinka, kaip nedera — ir kurių galų ji išsipuošė tartum nuotaka, sakytum iškvaišusi senmergė, vaidinanti jaunąją? Paskutiniu metu ji labai sustorėjo, ir tai jos taip pat negražino.

Bet Pedis tartum nieko netinkama nematydamas su plačia šypsena priėjo prie sesers ir paėmė ją už rankų. Koks puikus žmogus, pagalvojo kunigas Ralfas, stebėdamas juos kiek išsiblaškęs, bet ir susidomėjęs.

— Na, Mere, kaip nuostabiai tu atrodai! Tarsi jauna mergaitė!

Iš tikrųjų ji buvo beveik tokia pat kaip karalienė Viktorija visiems žinomoje nuotraukoje, padarytoje neilgai trukus prieš mirtį. Valdingumą rodanti nosis, dvi gilios raukšlės abipus jos, atkakliai suspaustos kaprizingos lūpos; kiek išverstos akys šaltai, nemirksėdamos įsmigo į Megę. Kunigo Ralfo akys — kokios gražios! — nuo dukterėčios perėjo iki tetos ir vėl sugrįžo prie dukterėčios.

Merė Karson nusišypsojo broliui, paėmė jį už parankės.

— Gali vesti mane prie stalo, Padrikai. Kunigas de Brikasaras palydės Fioną, o vaikinai eis su Megana. — Ji pažvelgė per petį į Megę. — Šoksi, Megana?

— Ji dar per jauna, Mere, dar neturi septyniolikos, — paskubėjo atsakyti Pedis, prisiminęs dar ir tą, kaip tėvo, padarytą klaidą; nė vienas iš jų vaikų nebuvo mokomas šokti.

— Kaip gaila, — tarė Merė Karson.

Pokylis buvo prašmatnus, prabangus, nuostabus, žavus; bent jau tokiais žodžiais jis buvo vėliau minimas. Rojalas O’Mara su žmona, sūnumis ir vienturte dukra atkako du šimtus mylių iš Inišmario; jis buvo iš toliausiai, nors ne ką iš toliau kaip kiti svečiai. Džilio gyventojams nieko nereiškė nukeliauti du šimtus mylių į kriketo varžybas, o į pokylį juo labiau. Iš Ič Juizdžo atvyko Dankenas Gordonas; niekam dar nepasisekė iš jo ištraukti, kodėl savo ūkį, esantį taip toli nuo jūros, jis pavadino gelų kalbos žodžiu, reiškiančiu jūros vėplį. Atvyko Martinas Kingas su žmona, sūnum Entoniu ir marčia; jis buvo seniausias Džilio ūkininkas — Merė Karson, būdama moteris, negalėjo turėti to vardo. Evanas Pju atvyko iš Breik į Pvlo, visų vadinamo Breikipulu. Buvo čia ir Dominykas O’Rokas iš Diben Dibeno, ir Horis Houptonas iš Bil Bilo, ir dar apie tuzinas kitų.

Kone visi buvo katalikai, mažai kas turėjo anglosaksiškus vardus; beveik po lygiai buvo airių, škotų ir velsiečių. Ne, tėvynėje jiems nebuvo ko tikėtis savivaldos, o katalikams Škotijoje bei Velse nebuvo ko tikėtis ir simpatijų iš vietos protestantų. Bet šičia per tūkstančius kvadratinių mylių į visas puses nuo Džilenbouno jie ponai ir šeimininkai savo valdose, jiems nusispjauti ant anglų dvarininkų. Droheda, didžiausias iš čionykščių ūkių, turi daugiau žemių nei kai kurios Europos kunigaikštystės. Saugokitės, Monako ir Lichtenšteino kunigaikštukai! Merė Karson didesnė už jus. Ir štai jie suka valsus pagal glosnią Sidnėjaus orkestro melodiją, o paskui sustoję pakraščiais atlaidžiai žiūri, kaip jų vaikai šoka čarlstoną; valgo omarų paštetą ir šviežias atšaldytas austres, užgerdami penkiolika metų išlaikytu prancūzišku šampanu ir dvylika metų išlaikytu škotišku viskiu. Po teisybei, būtų mieliau pakirtę kepto ėriuko ar sūdytos jautienos ir pagėrę pigaus stipraus Bandabergo romo ar kartaus Graftono alaus iš statinės. Bet buvo malonu žinoti, kad panorėję gali gauti visa, kas geriausia šiame pasaulyje.

Taip, pasitaikydavo ir prastų metų, ir ne vieneri. Gerais metais pajamos už vilną buvo atidedamos, kad būtų galima perkęsti prastųjų negandas, nes niekas negali žinoti, ar bus lietaus. Bet štai jau kuris laikas viskas klojosi gerai, o Džilyje beveik nebuvo kur išleisti pinigų. O tiems, kurie atsidūrė Didžiajame Šiaurės Vakarų krašte, pasaulyje nebuvo už jį geresnio. Jie nesiilgėjo senosios tėvynės ir netraukė kaip maldininkai lankyti šventų vietų; Anglija tiktai žemino ir persekiojo dėl tikybos, o Australija katalikiškas kraštas, jie čia lygūs su kitais. Didysis Šiaurės Vakarų kraštas — jų tėvynė.

Be to, šįvakar už viską moka Merė Karson. Ir jai tai nieko nereiškia. Ji galinti nupirkti ir parduoti net Anglijos karalių. Jos pinigai įdėti į plieną, šviną, cinką, į varį, sidabrą ir auksą, į šimtus kitokių verslų, daugiausia į tokius, kurie daro pinigus ir tiesiogine, ir perkeltine prasme. Droheda jau seniai nebėra pagrindinis pajamų šaltinis; dabar tai tik naudą teikiantis malonus užsiėmimas.

Nei per pietus, nei jiems pasibaigus kunigas Ralfas Megės net nepakalbino; visą vakarą stengėsi jos išvengti. Įsižeidusi ji sekiojo jį akimis. Kunigas jautė jos žvilgsnius ir trokšte troško prieiti ir paaiškinti, kad gali pakenkti geram jos vardui (taip pat ir savo), jeigu skirs jai daugiau dėmesio nei kitoms, sakysim, panelei Karmaikl, panelei Gordon ar panelei O’Mara. Kaip ir Megė, jis nešoko, ir taip pat kaip Megė traukė į save žvilgsnius; jie abu čia buvo neabejotinai patys gražiausi.

Viena jo sielos pusė negalėjo šįvakar jos pakęsti — trumpų plaukų, dailios suknelės, elegantiškų atlasinių peleninės rožės spalvos kurpaičių dviejų colių kulniukais; ji ir taip jau aukštoka, figūra darosi labai moteriška. O kita pusė baisiausiai didžiavosi tuo, kad ji užtemdė visas čia esančias merginas. Panelės Karmaikl bruožai aristokratiški, bet jai trūksta to savotiško auksinio plaukų spindesio; panelė King turi nuostabias šviesias kasas, tačiau jos kūnas ne toks lankstus; panelės Makeil figūra tiesiog stulbinanti, tačiau veidas tartum arklio, besistengiančio per vielinę tvorą pasiekti obuolį. Ir galų gale jį apėmė nusivylimas, skausmingas troškimas atsukti laiką atgal. Nereikėjo jam užaugusios Megės, reikėjo mergytės, su kuria galima elgtis kaip su labai branginamu vaikeliu. Jis šyptelėjo, tų minčių atspindį išvydęs Pedžio veide. Kokia palaima būtų nors kartą gyvenime parodyti savo jausmus! Tačiau įprotis, įgūdis ir atsargumas buvo jau gerte įsigėrę į kūną ir kraują.

Vakarui slenkant, šokiai darėsi vis labiau nevaržomi, buvo geriamas jau nebe šampanas ir viskis, o romas ir alus, ir viskas pasidarė panašiau į suėjimą pasibaigus avikirpiui. Apie antrą valandą nakties tas pokylis nuo įprastinių itin demokratiškų Džilio apygardos pasilinksminimų besiskyrė nebent tuo, kad čia nebuvo nė vieno avininko ar darbininkės.

Pedis ir Fiona tebebuvo ant kojų, o Bobas ir Džekas su Mege išėjo lygiai dvyliktą. Tėvai buvo taip įsilinksminę, kad to nė nepastebėjo. Vaikai šokti nemokėjo, o jie juk mokėjo, na ir šoko, daugiausia abu; viską stebinčiam kunigui Ralfui staiga pasirodė, jog jie labai tinka vienas kitam, galbūt todėl, kad jiems retai kada pasitaikydavo proga pailsėti ir pasilinksminti dviese. Jis neprisiminė, kad būtų matęs juos vienus, nuolatos aplinkui sukinėdavosi vaikai, geriausiu atveju kuris nors vienas iš jų, ir kunigas Ralfas pagalvojo, kad didelėse šeimose tėvams nelengva, jie niekad neištaiko pasilikti vieni, nebent miegamajame, o tada, suprantama, rūpi nebe kalbos, bet visai kas kita. Pedis visada būdavo linksmas ir smagus, bet tą vakarą ir Fija tiesiog švytėte švytėjo, ir, kai Pedis padorumo dėlei pakviesdavo šokti kurio nors svečio žmoną, jai partnerių buvo užtektinai, nors daug gerokai jaunesnių už ją moterų sėdėjo ramstydamos sienas ir niekas nesiveržė jų šokdinti.

Beje, kunigui Ralfui nebuvo labai kada stebėti Klierius. Pamatęs, kad Megė išėjo, ir pasijutęs bent dešimčia metų jaunesnis, jis gyte atgijo ir apstulbino panelę Houpton, panelę Makeil, panelę Gordon ir panelę O’Mara sušokęs — tiesiog nuostabiai — „blek botomą” su panele Karmaikl. Bet paskui ėmė iš eilės šokdinti visas laisvas tuo kartu merginas, net vargšę anaiptol nepasižyminčią grožiu panelę Pju, ir kadangi tuo metu visi buvo kaip reikiant atsipalaidavę ir kuo palankiausiai nusiteikę kitų atžvilgiu, niekas kunigo nė truputėlio už tai nesmerkė. Anaiptol — visi susižavėję kalbėjo, koks jis malonus ir smagus. Niekas negalėjo pasakyti, kad jo duktė negavo pašokti su kunigu de Brikasaru. Aišku savaime, jei pokylis būtų buvęs oficialus, jis nebūtų sau to leidęs, o vis dėlto kaip malonu matyti tokį puikų žmogų bent kartą gyvenime iš širdies besilinksminant.

Trečią nakties Merė Karson pakilo ir nusižiovavo.

— Ne, ne, šventė tęsiasi! Jei aš pavargau — o aš iš tikrųjų pavargau — galiu eiti gulti, tuojau taip ir padarysiu. Bet gėrimų ir užkandos iki valiai, orkestras tam ir nusamdytas, kad grotų, kol tik kas norės šokti, o jei trupučiuką ir girdėsiu šurmuliuojant, mane tai tiktai greičiau užliūliuos. Dvasiškas tėve, gal padėtumėt man užlipti į viršų?

Išėjusi iš salono, ji nepasuko prie didingų laiptų, bet sunkiai parimusi ant kunigo rankos nusivedė jį į savo svetainę. Durys buvo užrakintos; Merė Karson, padavusi jam raktą, palaukė, kol atrakins, paskui pirma jo įėjo į kambarį.

— Geras buvo pokylis, Mere, — pasakė jis.

— Man paskutinis.

— Nekalbėkite taip, brangioji.

— Kodėl gi ne? Man nusibodo gyventi, Ralfai, ir aš nebegyvensiu. — Jos šaltos akys žvelgė su pašaipa. — Jūs netikit? Jau daugiau kaip septyniasdešimt metų aš darau tik tai, ką noriu ir kada noriu, ir jei mirtis tariasi, kad ji viena tegali paskirti mano paskutinę valandą, ji labai klysta. Aš numirsiu, kada pati panorėsiu, ir tai nebus jokia savižudybė. Tik mūsų troškimas gyventi mus čia laiko, Ralfai; o kai iš tikrųjų panori viską baigti, tai nėra sunku. Aš pavargau ir noriu viską baigti. Tai labai paprasta.

Jis irgi buvo pavargęs — nepasakysi, kad nuo gyvenimo, o nuo tos amžinos santūrumo kaukės, nuo klimato, dėl to, kad neturėjo draugų, bendrų interesų, pavargęs nuo savęs. Kambary blausiai švietė aukšta žibalinė lempa neįkainojamu rubininio stiklo gaubtu, ir nuo skaidrių raudonų šešėlių atkaklūs Merės Karson bruožai atrodė visai šėtoniški. Kunigui Ralfui maudė nugarą ir kojas — seniai nebuvo tiek šokęs, bet jis ir didžiavosi, kad neatsilieka nuo paskutinės mados. Jau trisdešimt penkerių, provincijos kunigėlis, ką gi jis reiškia Bažnyčios hierarchijoje? Viską baigė dar nepradėjęs. Ak, jaunystės svajos! Ir jaunuolio kalbų neatsargumas, jauno būdo karštumas. Jis buvo per silpnas išbandymams. Bet daugiau tos klaidos nebedarys. Niekada, nieku gyvu...

Jis neramiai sukrutėjo, atsiduso; kam dar apie tai galvoti? Proga nesikartoja. Metas pažvelgti tiesai į akis, metas liautis tikėtis ir svajoti.

— Prisimenate, Ralfai, aš jums esu sakiusi, kad įveiksiu jus, nugalėsiu jūsų paties ginklu?

Senas sausas balsas pertraukė nuovargio sukeltas jo mintis. Jis pažvelgė į Merę Karson ir nusišypsojo.

— Brangioji Mere, aš niekad nepamirštu, ką jūs sakote. Nežinau, ką būčiau daręs be jūsų šiuos paskutinius septynerius metus. Jūsų sąmojis, jūsų klasta, jūsų nuovokumas...

— Jei būčiau jaunesnė, įveikčiau jus kitu būdu, Ralfai. Jūs nesuprasit, kaip aš norėjau nusimesti bent trisdešimt savo gyvenimo metų. Jei prisistatytų velnias ir pasiūlytų jaunystę mainais už sielą, sutikčiau bematant ir nė kiek nesigailėčiau, kam padariau tą sandėrį, kaip tas senas kvailys Faustas. Bet velnio nėra. Žinot, niekaip negaliu įtikėti Dievą ar velnią. Nė karto negavau nė kruopelytės įrodymo, kad jie egzistuoja. O jūs?

— Ir aš negavau. Bet įsitikinimas remiasi ne egzistavimo įrodymais, Mere. Jis remiasi tikėjimu, o tikėjimas — tai Bažnyčios prabavimo akmuo. Be tikėjimo nėra nieko.

— Trumpalaikė doktrina.

— Galimas daiktas. Mano manymu, tikėjimas žmogui yra įgimtas. Man, prisipažįstu, tai nuolatinė kova su savimi, bet aš niekada nesiliausiu kovojęs.

— Norėčiau jus sutriuškinti.

Jo mėlynos akys juokėsi, nuo lempos šviesos jos atrodė pilkos.

— O, mano brangioji Mere! Žinau.

— Bet ar žinot kodėl?

Pritykino artyn didžiulis švelnumas, beveik įsigavo į širdį, bet jis stipriai pasipriešino.

— Žinau, Mere, ir patikėkit, man labai gaila.

— Kiek moterų jus mylėjo, neskaitant motinos?

— Kas žino, ar mylėjo mane motina. Galų gale ji ėmė manęs nekęsti. Beveik visos moterys manęs nekenčia. Mano vardas turėjo būti Ipolitas.

— Oho! Man daug kas paaiškėjo.

— O dėl kitų moterų, turbūt tiktai Megė... Bet ji dar mergytė. Gal nebus perdėta, jei pasakysiu, kad šimtai moterų manęs geidė, bet ar mylėjo?.. Labai tuo abejoju.

— Aš jus mylėjau, — pasakė ji jausmingai.

— Ne, nemylėjot. Tik žiūrėjot į mane kaip į iššūkį savo senatvei, ir tiek. Nes aš primenu tai, ko jūs dėl amžiaus jau nebegalite.

— Klystat. Aš jus mylėjau. Dieve mano, kaip aš jus mylėjau! Ar manot, kad jei esu sena, jau savaime tai neįmanoma? Tai va, kunige de Brikasarai, aš jums šį tą pasakysiu, Šiame absurdiškame savo kūne aš tebesu jauna — tebeturiu jausmus ir geismus, ir svajones, aš priešinuosi tokiems varžtams kaip kūnas ir nirštu ant jų. Senatvė — tai žiauriausias kerštas, kurį mums siunčia mūsų kerštingasis Dievas. Kodėl gi Jis kartu nepasendina ir proto? — ji atsilošė krėsle užmerktomis akimis, gaižiai šyptelėjo. — Aš, aišku, nueisiu tiesiai į pragarą. Bet prieš tai, tikiuosi, man pavyks išrėžti Dievui, koks Jis niekšiškas, klastingas, pasigailėtinas ir menkas!

— Per ilgai našlavot, Mere. Dievas davė jums laisvę pasirinkti. Galėjot ištekėti antrąkart. Jei nebetekėjot ir dėl to buvot neapsakomai vieniša, tai tokią dalią pasiskyrėt sau pati, o ne Dievas.

Valandėlę Merė Karson sėdėjo tylėdama, rankos stipriai gniaužė ranktūrius; paskui ji kiek atsipalaidavo, atsimerkė. Akys lempos šviesoje sublizgo raudonai, bet ne nuo ašarų — sublizgo žiauriai, veriamai. Kunigui Ralfui užėmė kvapą, jis pasijuto nejaukiai. Ji tikrai buvo panaši į vorą.

— Ralfai, ant mano rašomojo stalo padėtas vokas. Gal malonėtumėt atnešti?

Maudžiančia širdim, kažko būgštaudamas, jis atsistojo ir nuėjo prie stalo, paėmė laišką, smalsiai pažvelgė. Užrašo jokio, bet antroji pusė gražiai užantspauduota raudona smalka, įspaustas jos antspaudas — avino galva ir D. Kunigas Ralfas atnešė voką, bet ji nepaėmė, tik mostelėjo, kad jis vėl atsisėstų.

— Čia jums, — pasakė ji ir sukikeno. — Tai jūsų likimo įrankis, Ralfai, štai kas čia yra. Mano paskutinis ir svarbiausias smūgis mūsų ilgoje dvikovoje. Kaip gaila, kad manęs nebebus ir aš nepamatysiu, kuo viskas baigsis. Bet žinau, kuo baigsis, nes pažįstu jus, pažįstu geriau, nei manot. Nepakenčiamas pasipūtėlis! Šitame voke — jūsų ir jūsų sielos likimas. Esu priversta prarasti jus per Megę, bet pasirūpinau, kad ir ji jūsų negautų.

— Kodėl gi taip nekenčiat Megės?

— Esu sakiusi anksčiau. Todėl, kad jūs ją mylit.

— Myliu, bet visai kitaip! Ji man kaip vaikas, kurių aš niekada neturėsiu, ji visas mano džiaugsmas. Megė tiktai paveikslas, Mere, tiktai svajonė.

Tačiau senė tik piktai nusišaipė.

— Nenoriu kalbėtis apie jūsų brangiausiąją Megę! Daugiau jūsų nepamatysiu, todėl nenoriu gaišti laiko kalboms apie ją. Šitas laiškas. Prisiekit man savo kunigystės įžadais, jog neatplėšit jo, kol savo akimis nepamatysit mano lavono, o kai pamatysit, tuoj pat atplėšit ir perskaitysit, kol dar nebūsit palaidojęs. Prisiekit!

— Kam tos priesaikos, Mere. Aš padarysiu viską, kaip sakot.

— Prisiekit, arba atsiimu laišką atgal.

Jis truktelėjo pečiais.

— Ką gi, gerai. Prisiekiu savo kunigystės įžadais: neatplėšiu laiško, kol nepamatysiu jūsų lavono, o tada atplėšiu dar prieš jus palaidojant.

— Gerai, gerai!

— Mere, labai prašau — nesijaudinkit. Viską sukūrė jūsų vaizduotė. Rytoj rytą pati iš to pasijuoksit.

— Rytą manęs nebebus. Šiąnakt aš mirsiu, — nesu tokia silpna, kad laukčiau malonumo vėl jus pamatyti. Koks palengvėjimas! Dabar jau eisiu gulti. Ar padėsit man užlipti laiptais?

Jis netikėjo ja, bet matė, kad ginčytis neverta, ir jos nuotaika buvo ne tokia, kad galėtum išblaškyti juokais. Tiktai Dievas sprendžia, kada žmogui mirti, nebent žmogus savo laisva valia, taip pat Dievo duota, atima sau gyvybę. Bet ji sakė, kad to nepadarys. Kunigas Ralfas užvedė ją, dūstančią, laiptais ir viršuje paėmė abi jos rankas, pasilenkė pabučiuoti.

Ji ištraukė rankas.

— Ne, šįvakar ne. Į lūpas, Ralfai! Pabučiuok į lūpas lyg būtumei mano mylimasis!

Skaisčioje sietyno šviesoje — šventės proga jame degė keturi šimtai vaškinių žvakių — jam nejučia atšlijus, ji pamatė pasibjaurėjimą jo veide ir labai panoro numirti — čia pat, šią minutę.

— Mere, aš kunigas! Aš negaliu!

Ji nusijuokė klaikiai, šaižiai.

— O Ralfai, koks tu netikras! Netikras vyras, netikras kunigas! O kadaise dar turėjai įžūlumo pasiūlyt man pasimylėti! Buvai toks garantuotas, kad aš atsisakysiu? Kaip dabar gailiuosi, kad atsisakiau! Viską atiduočiau, kad galėčiau sugrąžinti atgal tą vakarą ir pamatyti, kaip tu išsisuksi! Tu netikras, netikras! Štai koks tu, Ralfai! Niekam netikęs, impotentas! Impotentas ir kaip vyriškis, ir kaip kunigas! Manau, kad net su Švenčiausiąja Mergele tu nieko negalėtum! Ar esi kada paėmęs moterį, kunige de Brikasarai? Impotentas!

Dar netekėjo saulė, net nešvito. Drohedą buvo apklėtusi minkšta karšta neperregima tamsa. Svečiai buvo gerokai įsitriukšmavę; jei greta būtų gyvenę kaimynai, jau seniai būtų iškvietę policiją.

Verandoje kažkas smarkiai ir bjauriai vėmė, o po retais kazuarinos krūmais buvo lyg suaugusios dvi žmogystos. Kunigas Ralfas aplenkė vemiantįjį ir besimylinčiuosius ir tyliai nužingsniavo per stangrią, neseniai nupjautą veją taip susigraužęs, kad nežinojo nei kur, nei ko eina. Tiktai norėjo atsidurti kuo toliau nuo jos, nuo bjaurios senos vorienės, įsikalbėjusios, jog šią nuostabią naktį išsiaus tinklą savo įkapėms. Tokį ankstyvą metą karštis dar nekamavo; orą vos judino apsunkęs vėjelis, slopiai kvepėjo boronijos ir rožės, visur buvo taip nuostabiai tyku, kaip būna tiktai tropikuose ir subtropikuose. O Dieve — kaip norisi gyventi, iš tikrųjų gyventi! Susilieti su naktim, jausti, kad gyveni ir esi laisvas!

Jis sustojo vejos pakrašty ir stovėjo pakėlęs akis į dangų, — gyva antena, gaudanti Dievą. Kas gi ten, nakties danguje, tarp tų mirksinčių skaisčios nežemiškos šviesos taškelių? Gal dabar, kai nukeltas žydras dienos dangtis, žmogui leidžiama pažvelgt į amžinybę? Tiktai tie išbarstyti žvaigždžių spiečiai, vien tik jie žmogui įrodymas, kad yra Dievas ir kad laikas neturi nei pradžios, nei pabaigos.

Žinoma, teisybę ji sakė. Netikras jis, netikras. Ne kunigas ir ne vyriškis. Tik būtybė, trokštanti suprasti, kaip būti kunigu ir vyriškiu. Ne! Ne abiem kartu! Kunigas ir vyriškis negali egzistuoti viename asmenyje — jei tu vyriškis, tai kunigas nebūsi. Ir kodėl aš įsipainiojau į jos voratinklį? Vorienė nuodinga, jos nuodai gal net stipresni, nei man atrodo. Kas tame laiške? Merei tai būdinga — pakišt man masalą! Ką ji žino, ką tiktai spėja? O ką čia žinoti ir ką spėlioti? Vien tuštuma ir vienatvė. Abejonės, kančia. Nuolatinė kančia. Bet tu klysti, Mere. Aš galiu paimti moterį. Tiktai pats atsisakiau to, daugelį metų įtikinėjau save, kad geismą galima sutramdyti, įveikti, užgniaužti. Paimti moterį — vyriškio darbas, o aš kunigas.

Kapinėse kažkas verkė. Aišku, Megė. Kam daugiau tai ateitų į galvą. Pasikėlęs sutaną, jis perlipo per kaltinės geležies tvorelę — Megės šitaip palikti negalima. Jei išsiaiškino santykius su viena moterim, įėjusia į jo gyvenimą, reikia išsiaiškinti ir su kita. Vėl grįžo žaismingas atsajumas — neilgam jį tebuvo išsklaidžiusi senoji vorienė. Bjauri sena vorienė. Kad ji kur prasmegtų, kad ji kur prasmegtų!

— Mege, mieloji, neverk, — pasakė jis, sėsdamasis greta ant rasotos žolės. — Va, paimk, garantuotai neturi žmoniškos nosinės. Moterys niekad neturi. Imk mano ir nusišluostyk ašaras, būk gerutė.

Ji paėmė nosinę ir nusišluostė akis.

— Net nepersirengei, su ta pačia gražiąja suknele. Ar sėdi čia nuo vidurnakčio?

— Taip.

— O Bobas su Džeku žino, kur esi?

— Pasakiau, kad einu gulti.

— Ko tu verkei, Mege?

— Jūs su manim šįvakar nesikalbėjot.

— A! Taip ir maniau. Na, Mege, pasižiūrėk į mane!

Rytuose tamsa jau buvo kiek pasitraukusi ir pasklidęs žemčiūginis švytėjimas, Drohedos ankstyvieji gaidžiai skardžiais balsais sveikino aušrą. Ir jis matė — net ilgai lietos ašaros neužtemdė jos nuostabių akių spindesio.

— Mege, tame pokylyje tu buvai visų gražiausia, o visi puikiai žino, kad aš lankausi Drohedoje dažniau, negu reikia. Aš esu kunigas ir dėl to turiu būti aukščiau įtarinėjimų — panašiai kaip Cezario žmona, bet, deja, žmonių mintys nėra tokios jau tyros. Kaip kunigas, aš esu jaunas ir neblogai atrodau. — Jis pagalvojo, kaip pasižiūrėtų į tokį kuklų savęs įvertinimą Merė Karson, ir be garso nusijuokė. — Jei būčiau parodęs tau nors kruopelytę dėmesio, toji žinia žaibiškai apskrietų Džilį, nė mirktelt nespėtum. Visas bevielis apygardos telegrafas gauste gaustų. Ar supranti, ką noriu pasakyti?

Megė papurtė galvą; trumpos garbanėlės auštant švietė vis ryškiau.

— Na, tu dar per jauna, todėl nežinai, kaip būna pasaulyje, bet sužinoti reikia, ir, regis, mokyti tave vis pasitaiko man. Aš norėjau pasakyti: žmonės kalbės, kad aš domiuosi tavim ne kaip kunigas, o kaip vyriškis.

— Dvasiškas tėve!

— Siaubinga, ar ne? — nusišypsojo kunigas Ralfas. — Bet patikėk, kaip tik taip žmonės ir kalbės. Supranti, Mege, tu jau nebe mergytė, o jauna mergina. Bet dar nemoki slėpti savo jausmų, tad jei būčiau pradėjęs su tavim prie visų kalbėtis, būtum į mane žiūrėjusi tokiu žvilgsniu, kurį žmonės ne taip būtų supratę.

Megė žiūrėjo į jį kažkaip keistai, akys ūmai pasidarė neįžvelgiamos, ir ji staigiai pasuko galvų profiliu į jį.

— Taip, suprantu. Buvau kvaila, kad nesupratau to anksčiau.

— O dabar ar ne metas namo? Visi, be abejo, miega, bet jei kas nubus įprastu laiku, tu įkliūsi. Ir, Mege, net saviškiams neturi pasisakyti, kad buvai čia su manim.

Ji pakilo ir stovėdama pažvelgė žemyn į kunigą Ralfą.

— Einu, dvasiškas tėve. Gaila, kad žmonės jūsų gerai nepažįsta, antraip nieku gyvu taip apie jus nepagalvotų. Juk jūs iš tikrųjų nejaučiat man nieko kaip vyriškis?

Kažkodėl tie žodžiai įžeidė, įžeidė iki pat sielos gelmių, taip giliai nesiekė net šiurkštūs Merės Karson užgauliojimai.

— Taip, Mege, iš tikrųjų nejaučiu. — Jis pašoko, kreivai šyptelėjo. — Ar tau būtų labai keista, jei pasakyčiau, kad noriu jausti? — Jis susiėmė už galvos. — Ne, visai aš nenoriu to jausti. Eik namo, Mege, eik namo!

Jos veidas buvo liūdnas.

— Labos nakties, dvasiškas tėve.

Kunigas Ralfas paėmė jos rankas, pasilenkė ir pabučiavo.

— Labos nakties, mano mieloji.

Jis žiūrėjo, kaip ji eina tolyn pro kapus, lipa per tvorelę, su pilkšvai rausva suknele, tokia grakšti, moteriška ir truputį nereali. Rožės pelenai. Koks tinkamas pavadinimas, pasakė jis marmuriniam angelui.

Kunigui Ralfui grįžtant atgal per veją, iš Drohedos riaumodami važiavo automobiliai; pokylis pagaliau pasibaigė. Viduje muzikantai, svyruodami nuo romo ir nuovargio, dėjosi instrumentus, nusivariusios nuo kojų tarnaitės ir laikinos pagalbininkės mėgino padaryti šiokią tokią tvarką. Kunigas Ralfas, žvelgdamas į ponią Smit, palingavo galvą.

— Paleiskit visus gulti, mieloji. Daug lengviau susidoroti su tuo darbu, kai esi pailsėjęs. Aš pasirūpinsiu, kad ponia Karson nesupyktų.

— Gal ko nors užkąstumėt, dvasiškas tėve?

— O Viešpatie, kur ten! Einu miegoti.

Gerokai popiet kažkieno ranka palietė jo petį. Neįstengdamas atsimerkti, jis pasiekė tą ranką, pamėgino priglausti sau prie veido.

— Mege, — sumurmėjo.

— Dvasiškas tėve, dvasiškas tėve, ak, nubuskite gi!

Ponios Smit balsas buvo toks, kad jis iškart kuo plačiausiai atsimerkė.

— Kas atsitiko, ponia Smit?

— Ponia Karson, dvasiškas tėve. Ji mirė.

Kunigas Ralfas žvilgtelėjo į laikrodį — po šešių, vakaras; apsvaigęs, vos pastovėdamas nuo slegiančio, kvaitinančio, baisaus dienos karščio, jis šiaip taip nusimetė pižamą, apsivilko sutaną, užsidėjo ant kaklo siaurą violetinę stulą, pasiėmė aliejaus paskutiniam patepimui, švęsto vandens, didelį sidabrinį kryžių, juodmedžio rožinį. Nė akimirką nesuabejojo ponios Smit praneštos žinios tikrumu, žinojo, kad vorienė nebegyva. Gal vis dėlto nusinuodijo? Jei taip, duok Dieve, kad kambaryje nebūtų likę pėdsakų ir kad nesuprastų gydytojas. Tačiau kam reikia suteikti jai paskutinį patepimą, jis ir pats nežinojo. Bet turės suteikti, ir tiek. Jei atsisakytų, būtų daromas skrodimas, prasidėtų visokios komplikacijos, įtarimas, kad ji gal nusižudė, čia neturėjo reikšmės: jam tiesiog atrodė nepadoru atlikti šventą ritualą prie Merės Karson kūno.

Ji buvo nebegyva, iš tikrųjų nebegyva, mirė turbūt netrukus po to, kai parėjo į savo kambarį, prieš gerų penkiolika valandų. Langai buvo aklinai uždaryti, kambaryje drėgna — visuos kampuos, kur nematyti, ji liepdavo laikyti plačius dubenis su vandeniu, kad nesentų veido oda. Kambary kažkas ūžė; valandėlę jis klausėsi nesusigaudydamas, paskui suprato, kad tai musės: spiečiai musių zyzė, burzgė kaip pamišusios, puotavo ją aptūpusios, poravosi ant jos ir dėjo kiaušinėlius.

— Dėl Dievo, ponia Smit, atidarykite langus! — dusdamas ištarė jis ir visas perbalęs priėjo prie lovos.

Laikas, kada lavonas sustingęs, jau buvo praėjęs, ir ji gulėjo vėl suglebusi, pasibjaurėtina. Plačiai atmerktos akys dėmėtos, plonos lūpos pajuodusios, ir visa nutūpta musių. Jis paprašė ponią Smit jas vaikyti, kol atliko apeigas, murmėdamas senovinius lotyniškus žodžius. Koks farsas, juk ji prakeikta! O kaip dvokia! O Dieve! Šlykščiau negu padvėsęs arklys ganykloje grynam ore. Jis bjaurėjosi paliesti ją mirusią kaip ir gyvą, ypač musių nutupėtas lūpas. Po kelių valandų joje knibždėte knibždės kirminų.

Pagaliau baigta. Jis atsitiesė.

— Tuoj pat nueikite pas poną Klierį, ponia Smit, ir, dėl Dievo, pasakykit, kad vaikinai nedelsdami imtųsi daryti karstą. Iš Džilio parsiųsdinti nebėra kada, ji pūna akyse. Dieve šventas, mane pykina! Eisiu išsimaudysiu, visus drabužius paliksiu už durų. Sudeginkit juos. Jie prisigėrę jos kvapo, ir jis niekad nepranyks.

Savo kambaryje persirengęs jojimo kelnėmis ir marškiniais — antros sutanos nebuvo įsidėjęs, — jis prisiminė laišką ir savo pažadą. Išmušė septynias; buvo girdėti prislopinti sąmyšio garsai — tarnaitės ir samdytos pagalbininkės tvarkė pokylio paliktą suirutę, vėl darė iš salono koplyčią, ruošėsi rytdienos laidotuvėms. Nieko nepadarysi, teks šįvakar nuvažiuot į Džilį sutanos ir kitų daiktų gedulingoms mišioms. Kai važiuodavo kur į tolimesnę vietą, jis visada pasiimdavo kai kuriuos daiktus, rūpestingai sudėtus į atskirus skyrelius nedideliame juodame kelionės krepšyje: visa, kas reikalinga krikštui, paskutiniam patepimui, palaiminimui, mišioms, taip pat sezonui tinkamus bažnytinius rūbus. Tačiau buvo airis, tad vežtis į pokylį juodus atributus gedulingoms mišioms jam atrodė tolygu erzinti lemtį. Kažkur iš tolo ataidėjo Pedžio balsas, bet su Pedžiu kalbėtis tą valandėlę būtų neįstengęs; žinojo, kad visa, kas reikia, padarys ponia Smit.

Atsisėdęs prie lango, už kurio plytėjo gęstančios saulės nušviesta Droheda, nuauksinti blyškieji eukaliptai, purpuru užlietos raudonos, baltos ir rausvos rožės, jis išsiėmė iš kelionės krepšio Merės Karson laišką ir nesiryždamas atplėšti laikė rankose. Bet ji reikalavo, kad perskaitytų dar jos nepalaidojęs, ir kažkur sąmonės kertelėje silpnas balsas šnabždėjo, kad perskaityti reikia dabar, ne vakare, ne po to, kai pasimatys su Pedžiu ir Mege, o dabar, kol dar nematė nieko daugiau, tiktai Merę Karson.

Voke buvo keturi lapai; išskleidęs juos iškart pamatė, kad du apatiniai — jos testamentas. Du pirmieji adresuoti jam, tai laiškas.

Brangiausias mano Ralfai,

jau matei, kad antrasis dokumentas šiame voke yra mano testamentas. Vienas testamentas, deramai surašytas ir užantspauduotas, yra Hario Gojo kontoroje Džilyje; šis, parašytas vėliau, savaime panaikina aną, kuris laikomas pas Harį.

Tiesų pasakius, aš parašiau jį tik vakar, ir liudytojais buvo Tomas ir tvorų meistras, kadangi, kiek žinau, pasirašyti testamento negali tie, kurie ką nors pagal jį gaus. Jis galioja, nors sudarytas ir ne Hario. Garantuoju, kad nė vienas Australijos teismas nepaneigs jo teisėtumo.

Bet kodėl gi aš nepavedžiau šio testamento sudaryti Hariui, jei panorau kitaip paskirstyti savo turtą? Dėl labai paprastos priežasties, brangusis Ralfai. Norėjau, kad apie šį testamentą nežinotų absoliučiai niekas, tik tu ir aš. Tai vienintelis egzempliorius, ir jis tavo rankose. Niekas nežino, kad jis pas tave. Tai labai svarbu mano planui.

Prisimeni tų vietų Evangelijoje, kur šėtonas, užvedęs mūsų Viešpatį Jėzų Kristų ant aukšto kalno, gundo jį visomis pasaulio karalystėmis? Man labai malonu, kad ir aš turiu dalelę šėtono galios ir galiu gundyti tą, kurį myliu (gal abejoji, kad šėtonas mylėjo Kristų? Aš neabejoju), visomis pasaulio gėrybėmis. Per keletą paskutinių metų aš daug mąsčiau apie tai, ką dabar tau teks išspręsti; ir tai teikė man smagumą, o mirčiai artėjant įsivaizduoju viską su vis didesniu malonumu.

Ką noriu tuo pasakyti, suprasi perskaitęs testamentą. Kai aš degsiu pragaro ugny jau nebe šiame pasaulyje, kurį pažįstu dabar, tu tebebusi šiame, bet taip pat degsi pragaro ugny tik dar žiauresnėje, nei gali užkurti pats Dievas. Ak, mano Ralfai, aš puikiai tave perpratau! Ir ką jau ką, o kankinti tuos, kuriuos myliu, visada mokėjau. O tu kur kas geresnis laimikis, nei buvo mano brangusis Maiklas.

Kai susipažinom, tu norėjai Drohedos ir mano pinigų, argi ne, Ralfai? Laikei juos priemone gauti galimybę grįžti į tau skirtą gyvenimo kelią. Bet paskui atsirado Megė, ir tu išmetei iš galvos savo pirmykštį planą pasinaudoti manimi, tiesa? Aš tapau tik pretekstu, kad galėtum lankytis Drohedoje ir būti su Mege. Kažin ar būtum taip lengvai sulaužęs ištikimybę, jei būtum žinojęs, kokia aš turtinga. Ar žinai, Ralfai? Esu tikra, kad net nenumanai. Turbūt nedera damai nurodyti testamente tikslią savo turto sumą, todėl aš geriau pasakysiu tau čia, kad kai prireiks apsispręsti, žinotum visa, kas būtina tokiu atveju žinoti. Su kelių šimtų tūkstančių skirtumu į vieną ar į kitą pusę, mano turtas yra trylika milijonų svarų.

Jau baigiu antrą lapą, ir neverta daryti iš to rašinio disertaciją. Perskaityk mano testamentą, Ralfai, o tada spręsk, kaip su juo pasielgsi. Ar įteiksi Hariui Gofui, kad oficialiai pavirtintų, ar sudeginsi ir niekam niekada apie jį neprasitarsi. Štai ką tau reikia nuspręsti. Turiu pridurti, kad testamentą, kuris yra Hario kontoroje, aš sudariau tais metais, kai atvyko Pedis, ir ten viską palieku jam. Tai tiek, kad žinotum, kokia padėtis.

Ralfai, aš myliu tave, ir taip labai, jog būčiau galėjusi nužudyti už tai, kad esu tau nereikalinga, bet šita priemonė, kurios griebiuosi, kur kas veiksmingesnė. Aš nesu iš kilniųjų; myliu tave, bet noriu, kad staugtumei iš skausmo. Nes, matai, aš žinau, koks bus tavo sprendimas. Žinau, tartum būčiau čia pat šalia. Tu staugsi, Ralfai, sužinosi, kas tai yra kančia. Taigi, skaityk, mano gražuoli garbėtroška kunige! Skaityk mano testamentą ir nulemk savo likimą.

Laiškas buvo be parašo, net be inicialų. Kunigas Ralfas pajuto, kaip išrasojo kakta, kaip prakaito lašeliai iš po plaukų teka per sprandą. Panoro tą pat akimirką pašokti ir sudeginti abu popierius, net neskaitęs testamento. Bet ji iš tikrųjų gerai pažino savo auką, toji bjauri sena vorienė. Aišku, jis perskaitys — per daug yra smalsus, kad atsispirtų. Viešpatie! Ir kuo gi jis nusikalto, kad ji trokšta jo kančių? Kodėl jis tiek kenčia nuo moterų? Kodėl negalėjo gimti mažiukas, susisukęs, tikra baidyklė? Toks gal būtų laimingas?

Kiti du lapai buvo parašyti ta pačia aiškia, smulkia rašysena. Tokia pat šlykščia ir pikta kaip ir jos siela.

Aš, Merė Elizabeta Karson, būdama sveiko proto ir geros atminties, šiuo pareiškiu, kad šis dokumentas yra mano paskutinė valia ir testamentas ir kartu netenka galios bet koks anksčiau sudarytas mano testamentas.

Išskyrus tai, kas paliekama pagal atskirus žemiau išvardytus punktus, visą savo turtą, pinigus ir nuosavybę aš palieku Šventajai Romos katalikų bažnyčiai šiomis sąlygomis:

Pirma: tebūnie Šventajai Romos katalikų bažnyčiai, toliau vadinamai Bažnyčia, žinoma, kaip labai aš gerbiu ir vertinu jos tarną, kunigą Ralfą de Brikasarą. Savo turtą šitokiu būdu paskirstau paveikta vien tik jo gerumo, dvasinio vadovavimo ir ištikimos paramos.

Antra: palikimas Bažnyčios žinioje bus tik tol, kol Bažnyčia vertins minėtojo kunigo Ralfo de Brikasaro pašaukimą ir sugebėjimus.

Trečia: minėtasis kunigas Ralfas de Brikasaras, kaip mano nuosavybės valdytojas, yra atsakingas už viso mano turto ir pinigų tvarkymą ir paskirstymą.

Ketvirta: po minėtojo kunigo Ralfo de Brikasaro mirties tolesnis mano turto valdymas savaime priklausys nuo jo valios ir testamento. Tai yra turtas ir toliau bus visiška Bažnyčios nuosavybė, bet kunigas Ralfas de Brikasaras turi teisę paskirti savo įpėdinį turtui valdyti; jis nėra įpareigojamas paskirti įpėdiniu asmenį, kuris būtinai būtų dvasininkas ar pasaulietis, išpažįstantis katalikų tikėjimą.

Penkta: Drohedos valdos neturi būti nei parduotos, nei padalytos.

Šešta: mano brolis Padrikas Klieris pasilieka Drohedos ūkio prižiūrėtoju su teise gyventi mano namuose ir gauti atlyginimą, kurį savo nuožiūra paskirs kunigas Ralfas de Brikasaras ir niekas kitas.

Septinta: mirus mano broliui, minėtajam Padrikui Klieriui, jo našlei ir vaikams leidžiama pasilikti Drohedoje, o prižiūrėtojo vietą turi perimti iš eilės jo sūnūs Robertas, Džonas, Hju, Stiuartas, Džeimsas ir Patrikas, išskyrus Frensį.

Aštunta: mirus Patrikui ar bet kuriam likusiam paskutiniam sūnui, išskyrus Frensį, tos pačios teisės pereina minėtojo Padriko Klierio vaikaičiams.

Papildomi punktai:

Padrikui Klieriui palieku viską, kas yra visuose mano pastatuose Drohedos ūkyje.

Junisė Smit, mano ekonomė, gali pasilikti savo vietoje, kol pati norės, be to, jai turi būti išmokėta penkių tūkstančių svarų suma, o pasitraukus iš tarnybos dėl senatvės mokama atitinkama pensija.

Minerva O’Brajen ir Ketrina Doneli gali pasilikti savo vietose, kol pačios norės, ir gauti gerą atlyginimą, be to, kiekvienai jų turi būti išmokėta po tūkstantį svarų, o pasitraukus iš tarnybos dėl senatvės mokama atitinkama pensija.

Kunigui Ralfui de Brikasarui kasmet iki gyvos galvos turi būti išmokama dešimt tūkstančių svarų grynai jo asmeniniams reikalams.

Viskas buvo kaip reikiant: jos parašas, data, liudytojų parašai. Kunigo Ralfo kambarys buvo į vakarus. Saulė leidosi. Takiame ore kaip visada vasarą kybojo dulkių skraistės, pro jas išlindę saulės pirštai dažė viską aplinkui auksu ir purpuru. Nudrikę ruožais debesėliai skaisčiais ugniniais pakraščiais tartum sidabriniai kaspinai buvo pervėrę didžiulį kruviną rutulį, kybantį virš medžių toli ganykloje.

— Bravo! — sušuko jis. — Prisipažįstu, Mere, tu priveikei mane. Meistriškas smūgis. Kvailas buvau aš, ne tu.

Pro ašaras jis nebematė rankoje laikomų popierių ir padėjo juos į šalį, kad neaplašėtų — bus dėmės. Trylika milijonų svarų. Trylika milijonų svarų! Iš tikrųjų jis taikėsi į tuos svarus, kol dar nebuvo Megės. Kai ji atsirado, išmetė juos iš galvos, nes negalėjo šaltakraujiškai regzti pinklių, kad atimtų iš jos palikimą. O jei būtų žinojęs, kiek senoji vorienė turi? Kaip tada? Nė nemanė, kad ji turėtų nors dešimtą dalį. Trylika milijonų svarų!

Septynerius metus Pedis su šeima gyveno vyresniojo avininko namuose ir plėšėsi dirbdami Merei Karson. Už ką? Už tuos menkus skatikus, kurių jiems šykštėjo? Kiek kunigas Ralfas žinojo, Pedis niekada niekam nepasiskundė, kad su juo taip neteisingai elgiamasi, nes neabejojo, kad po sesers mirties jam bus su kaupu atlyginta už tai, jog tvarko visą ūkį, gaudamas paprasto avininko užmokestį, o jo sūnūs, dirbantys avininko darbą, apmokami kaip sezoniniai darbininkai. Pedis negailėjo jėgų ir Drohedą pamilo kaip savą, visai teisėtai tikėdamasis, kad ji ir atiteks jam.

— Bravo, Mere! — pakartojo kunigas Ralfas, ir ašaros, nelietos nuo vaikystės, lašėjo per veidą ant rankų, bet ne ant popierių.

Trylika milijonų svarų ir galimybė tapti kardinolu de Brikasaru. Apvogus Pedį Klierį, jo žmoną, sūnus ir... Megę. Kaip velniškai gerai ji perprato jį! Jei Pedžiui būtų nepalikusi visai nieko, būtų aišku, ką daryti: be jokių abejojimų nueiti į virtuvę ir įkišti tą testamentą į pakurą. Bet ji pasirūpino, kad Pedžiui nieko netrūktų, kad po jos mirties jis jaustųsi Drohedoje geriau negu jai gyvai esant, kad Droheda nebūtų atimta iš jo visiškai. Atimamas tiktai pelnas ir savininko vardas, bet ne pati žemė. Ne, tų pasakiškų trylikos milijonų jis negaus, bet bus gerbiamas ir viskuo aprūpintas. Megė nebadaus, neskurs. Bet nebus ji ir panelė Klieri, lygi su panele Karmaikl ir kitomis turtingomis panelėmis. Verta pagarbos, priimtina geroje draugijoje, bet viršūnių ji nepasieks. Niekada nepasieks.

Trylika milijonų svarų. Galimybė ištrūkti iš Džilenbouno ir amžinos užmaršties, galimybė užimti vietą tarp Bažnyčios hierarchų, įgyti sau lygių ir aukštesnių palankumą. Ir visa tai — kol jis dar jaunas ir gali atsiimti, ką buvo praradęs. Merė Karson iš keršto padarė Džilenbouną centru popiežiaus legato žemėlapyje; to atgarsiai pasieks Vatikaną. Nors ir turtinga Romos katalikų bažnyčia, trylika milijonų — tai trylika milijonų. Net Bažnyčia nuo tiek nenusuks nosies. Ir tiktai jo ranka įneš juos į Bažnyčios iždą, tai tvirtina pačios Merės Karson mėlynu rašalu parašyti žodžiai. Jis žinojo, kad Pedis nesistengs užginčyti testamento, žinojo tai ir Merė Karson, tegu ją skradžiai! Na aišku, Pedis įnirš, nebenorės daugiau jo matyti ir kalbėtis, bet nusivylimas jo nenuves iki bylinėjimosi teisme.

Ar dar reikia spręsti? Argi jis dar nežino, ar nežinojo jau tą valandėlę, kai baigė skaityti, kaip pasielgs? Ašaros nudžiūvo. Kaip visada grakščiai kunigas Ralfas atsistojo, pasitikrino, ar neišsipešę iš kelnių marškiniai, ir pasuko prie durų. Reikia nuvažiuoti į Džilį, pasiimti sutaną ir visa kita. Bet pirmiau jis norėjo dar kartą pamatyti Merę Karson.

Nors langai buvo atidaryti, dvokas kambaryje buvo nepakeliamas; ore nė menkiausio dvelktelėjimo, suglebusios karojo užuolaidos. Tvirtu žingsniu jis priėjo prie lovos ir sustojo žvelgdamas į numirėlę. Iš musių kiaušinėlių drėgnose veido vietose jau ritosi kirmėliukai, dujos žalsvomis pūslėmis buvo išpūtusios storas rankas iki pat pečių, oda sutrūkinėjusi. O Viešpatie! Šlykšti sena vorienė. Tu laimėjai, bet kokia tai pergalė. Viena pūvanti žmogaus prigimties karikatūra nugalėjo kitą tokią pat. Bet mano Megės tu nenugalėsi ir neatimsi iš jos to, ko pati niekada neturėjai. Tegu degsiu pragare šalia tavęs, bet žinau, kokios pragaro kančios tavęs laukia: degsi toje pačioje ugnyje ir matysi, kad aš per amžių amžius būsiu tau abejingas...

Pedis laukė apačioje, hole, liguistai išblyškęs ir sutrikęs.

— O, dvasiškas tėve! — prabilo jis pasitikdamas. — Kaip baisu! Koks smūgis! Niekad nemaniau, kad ji pasimirs taip, juk vakar vakare buvo visiškai sveika. Dieve brangus, ką gi man daryti?

— Ar matėt ją?

— Taip, apsaugok Viešpatie!

— Tai pats suprantat, ką reikia daryti. Nesu matęs, kad lavonas taip sparčiai irtų. Jei neuždarysit jos į kokią dėžę, tai po kelių valandų gausit supilti į benzino baką. Palaidoti reikia rytoj kuo anksčiau. Negaiškit laiko dailindami karstą, apdėkit rožėmis ar kaip. Na, imkitės darbo! Aš važiuoju į Džilį rūbų.

— Kuo greičiau grįžkite, dvasiškas tėve, — paprašė Pedis.

Bet kunigas Ralfas užtruko ilgiau, nei būtų reikėję užvažiuoti į kleboniją. Prieš pasukdamas automobilį ta kryptimi, jis nuvažiavo į vieną turtingiausių Džilenbouno gatvių ir sustojo prie gana pretenzingai atrodančio namo su gražiai suplanuotu sodeliu aplinkui.

Haris Gofas jau buvo besėdąs prie stalo, bet kai tarnaitė pasakė, kas atvažiavo, tuoj pat nuėjo į svetainę.

— Gal papietausite su mumis, kunige? Turim sūdytos jautienos su kopūstais ir virtomis bulvėmis, padažas su petražolėmis, o jautiena šį kartą tikrai nenusūdyta.

— Ne, Hari, negaliu pasilikti. Aš tik užsukau pranešti, kad šįryt mirė Merė Karson.

— O pone Jėzau! Juk aš buvau ten vakar vakare! Ji taip puikiai atrodė!

— Taip. Ir kai apie trečią valandą palydėjau į viršų, buvo visai sveika, bet mirė turbūt tuoj po to, kai atsigulė. Ponia Smit tai aptiko šįvakar šeštą valandą. Taip ilgai išgulėjo negyva karštą dieną uždaram kaip inkubatorius kambary, tai pasidarė baisi. Duok Dieve, kad pamirščiau tą vaizdą! Trūksta žodžių, Hari, siaubinga.

— Laidotuvės rytoj?

— Būtinai.

— Kiek dabar valandų? Dešimt? Kai taip karšta, turim pietauti visai vakare kaip ispanai, bet skambinti telefonu dar nė kiek nevėlu. Ar imtis man to už jus, kunige?

— Labai dėkui, gerų darbą padarysit. Aš atvažiavau į Džilį tiktai rūbų apeigoms. Išvažiuodamas iš čia nieku gyvu nemaniau, kad teks laikyti gedulingas pamaldas. Kuo greičiausiai turiu grįžti į Drohedą, jie manęs laukia. Mišios bus devintą ryto.

— Pasakykite Pedžiui, kad testamentą nusivešiu, todėl galima bus paskelbti jį iškart po laidotuvių. Jums, kunige, ji taip pat šį tą paliko, todėl būtų gerai, kad ir jūs dalyvautumėt.

— Deja, Hari, čia bus šiokių tokių keblumų. Matot, Merė parašė naują testamentą. Vakar po pokylio ji man perdavė užantspauduotą voką ir išgavo pažadą, kad atplėšiu tik tada, kai savo akimis pamatysiu ją mirusią. Kai atplėšiau, radau ten testamentą.

— Merė parašė naują testamentą? Be manęs?

— Taip išeina. Turbūt jau seniai turėjo tą sumanymą, bet kodėl slėpė — nežinau.

— Ar turit jį čia, kunige?

— Taip.

Kunigas ištraukė iš užančio sulankstytus lapus ir padavė advokatui.

Šis nedelsdamas ir nė kiek nesivaržydamas ėmė tuoj pat skaityti. Kai baigęs pakėlė akis, jose buvo tai, ko kunigas Ralfas mielai būtų nematęs. Susižavėjimas, pyktis ir panieka.

— Na, kunige, sveikinu! Vis dėlto gavot, ko norėjot.

Jis buvo ne katalikas, todėl galėjo taip pasakyti.

— Patikėkit, Hari, man tai buvo ne mažesnis netikėtumas kaip jums.

— Ar antro egzemplioriaus nėra?

— Kiek žinau, ne.

— Ir šitą padavė jums tik vakar vakare?

— Taip.

— Tai kodėl gi nesuplėšėt jo, kad vargšas Pedis gautų, kas jam teisėtai priklauso? Bažnyčia neturi jokių teisių į Merės Karson nuosavybę.

Gražios kunigo akys žiūrėjo maloniai.

— Ak, bet argi dera taip, Hari? Juk Merė su savo turtu galėjo pasielgti kaip tinkama.

— Aš patarsiu Pedžiui užprotestuoti testamentą.

— Manau, kad reikia taip patarti.

Ir jie išsiskyrė. Iki ryto, kai visi suvažiuos pasižiūrėti, kaip laidojama Merė Karson, visas Džilenbounas ir visa apygarda žinos, kam atiteks jos pinigai. Burtai mesti, kelio atgal nebėra.

Tiktai ketvirtą ryto kunigas Ralfas pro paskutinius vartus įvažiavo į sodybą, nes grįžti neskubėjo. Ir visą kelią galva buvo tuščia, jis stengėsi negalvoti. Nei apie Pedį, Fioną ar Megę, nei apie tą dvokiančią masę, kuri, tikėjosi, jau suversta į karstą. Bet akys ir širdis mėgavosi naktimi, pamėkliškais sidabriniais nudžiūvusiais medžiais, kurie vieniši stūksojo blyksinčioje žolėje, juodesniais už juodžiausią tamsą giraičių šešėliais, mėnulio pilnatimi, plaukiančia danguje tartum pripūstas balionėlis. Sykį sustabdęs automobilį išlipo, priėjo prie tvoros ir pastovėjo atsirėmęs į tvirtai įtemptą vielą, traukdamas eukaliptų ir kerintį lauko gėlių aromatą. Žemė tokia graži ir tyra, tokia abejinga likimams tų, kurie tariasi ją valdą. Tegu jie ir kapstosi po ją, tačiau valdo ji, žemė. Kol dar žmonės nemoka tvarkyti oro ir prisišaukti lietaus, žemė gauna viršų.

Jis pastatė automobilį tolėliau už namo ir lėtai nuėjo jo link.

Švietė visi langai; iš ekonomės kambario sklido tylūs balsai — tai ponia Smit ir abi tarnaitės kalbėjo rožinį. Juodame visterijų šešėlyje sujudėjo kažkoks pavidalas; kunigas Ralfas sustojo visas nušiurpęs. Senoji vorienė jau įsiėdusi jam į kraują. Bet čia buvo tik Megė, kantriai laukianti, kol jis grįš. Ji buvo su jojimo kelnėmis ir batais, ir gyvų gyviausia.

— Tu mane išgąsdinai, — pasakė jis šiurkštokai.

— Dovanokite, dvasiškas tėve, aš nenorėjau. Bet nebeištvėriau ten viduje su tėte ir broliais, o mama dar tebėra namie su mažaisiais. Man turbūt reikėtų melstis kartu su ponia Smit, Mine ir Kete, bet negaliu už ją melstis. Ar tai nuodėmė?

Jis nebuvo nusiteikęs gerbti Merės Karson atminimą.

— Nemanau, kad nuodėmė, Mege. Nuodėmė veidmainiauti. Aš taip pat nenoriu už ją melstis. Ji buvo... nelabai gera. — Blykstelėjo šypsena. — Jei tu taip sakydama nusidėjai, tai aš irgi nusidėjau, tik dar sunkiau. Aš turiu mylėti kiekvieną žmogų, tavęs ta našta neslegia.

— Jūs nelabai gerai jaučiatės, dvasiškas tėve?

— Ne, gerai. — Jis pažvelgė į namą ir atsiduso. — Nenoriu ten eiti, ir tiek. Nenoriu būti ten, kur yra ji, kol dienos šviesa neišvaikė tamsos demonų. Gal man pabalnoti arklius, pajodinėtume iki išauš?

Jos ranka prisilietė juodos jo rankovės, atsitraukė.

— Aš taip pat nenoriu eiti į vidų.

— Palauk valandėlę, paliksiu automobilyje sutaną.

— Aš einu į arklidę.

Pirmą kartą ji mėgino kalbėtis su juo kaip lygi, suaugusi; tą pasikeitimą jis pajuto taip pat aiškiai kaip rožių dvelksmą nuostabiame Merės Karson gėlyne. Rožės. Peleninės rožės. Rožės, visur rožės. Žiedlapiai žolėje. Vasaros rožės — raudonos, baltos, geltonos. Rožių kvapai, slogūs ir saldūs nakties tamsoje. Rausvos rožės mėnesienoje tartum pelenai. Peleninės rožės, rožės pelenai. Mege, Mege, aš atsižadėjau tavęs. Bet argi nematai, juk tu pasidarei man pavojinga. Dėl to pamyniau tave, sutrypiau po savo garbėtroškos padu: tu man tereiški tiek pat, kiek sumaigyta rožė, numesta ant žolės. Rožių kvapas. Merės Karson kvapas. Rožės ir pelenai, rožės pelenai.

— Rožės pelenai, — tarė jis sėsdamas ant arklio. — Jokim kuo toliau nuo rožių kvapo. Rytoj jo bus pilni namai.

Jis suragino bėrąją kumelę ir pasileido ristele pirma Megės upelio link, širdį draskė nebyli rauda; tas kvapas, kvapas gėlių, kurios rytoj papuoš Merės Karson karstą, apkvaitino jį, persmelkė sąmonę neišvengiamybės suvokimu. Jau labai greit jis iš čia išvažiuos. Kiek minčių, kiek jausmų, neįmanoma suvaldyti. Kai Bažnyčia sužinos to neįtikėtino testamento sąlygas, jo nepaliks Džilyje nė vienos dienos, iškart atšauks į Sidnėjų. Iškart! Jis lėkė tolyn nuo savo skausmo, niekada anksčiau nepatirto, bet skausmas nuo jo neatsiliko, be jokių pastangų lėkė kartu. Tai, kas ištiks, nėra tolima miglota ateitis, tai bus tuojau pat. Jis regėjo Pedžio veidą, nusigręžiantį su pasibjaurėjimu. Kai viskas šitaip, Drohedoje jis nebebus mielai laukiamas ir niekada nebematys Megės.

Tada, bildant kanopoms, kažkur pašėlusiai lekiant, ėmė grįžti savitvarda. Taip geriau, taip geriau, taip geriau. Šuoliuoti tolyn ir tolyn. Taip, skaudės mažiau, kai skausmas bus saugiai paslėptas kokioje vyskupo rūmų celėje, skaudės vis mažiau ir mažiau, ir pagaliau išblės iš atminties net skausmo prisiminimas. Taip, šitaip bus geriau. Geriau, nei pasilikus Džilyje žiūrėti, kaip ji keičiasi, darosi tokia, kokios jis nenori matyti, o paskui vieną gražią dieną juk dar reikėtų ją sutuokti su kokiu nors žmogumi. Dings iš akių, dings ir iš širdies.

Tai ko gi jis dabar čia su ja joja per buksmedžių giraitę toli anapus upelio? Galvoti kodėl jis ir negalvojo, tik jautė skausmą. Ne išdavystės skausmą — tam nebuvo vietos. Tik skausmą, kad reikės išsiskirti.

— Dvasiškas tėve, dvasiškas tėve, aš nespėju su jumis! Palaukit!

Balsas šaukė į realybę, pareigą. Tartum plaukdamas sapne kunigas apgręžė kumelę, sulaikė įsismaginusią, trypiančią vietoje. Palaukė Megės, kol pasivys. Čia ir yra visa bėda. Megė jį vejasi.

Netoliese glergėjo gręžinys, didelis, garuojantis, siera trenkiantis tvenkinys su kyšančiu vidury vamzdžiu, panašiu į laivo ventiliatorių, iš kurio kliokė verdantis vanduo. Visur aplink tą iškilų ežeriuką tartum rato stipinai nuo stebulės sroveno per plynę vandens latakėliai, pakraščiais apaugę nenatūraliai žalia lyg smaragdas žole. Tvenkinio krantai buvo slidaus pilko purvo, jame veisėsi gėlavandeniai vėžiai.

Kunigas Ralfas nusijuokė.

— Smarvė kaip pragare, ar ne, Mege? Siera tiesiai jos žemėse, sakytum kieme. Turėtų atpažinti tų kvapą, kai atsidurs ten išpuošta rožėmis. Ak, Mege...

Arkliai buvo pripratinti ramiai stovėti ir nepririšti — tvorų arti nebuvo, medžiai irgi tik už kokios pusės mylios. Labiausiai nutolusiame nuo vamzdžio tvenkinio pakrašty, kur vanduo jau atvėsęs, gulėjo rąstas, padėtas, kad žiemą nusimaudžius būtų kur atsistoti šluostantis ar džiovinantis kojas.

Kunigas Ralfas atsisėdo ant rąsto; Megė atsisėdo kiek atokiau ir pasisuko į jį šonu.

— Kas atsitiko, dvasiškas tėve?

Keistai jos lūpose skambėjo taip dažnai jo paties klaustas klausimas. Jis nusišypsojo.

— Aš tave pardaviau, mano Mege, pardaviau už trylika milijonų sidabrinių.

— Pardavėt mane?

— Vaizdingas posakis. Tiek to. Eikš, atsisėsk arčiau. Gal daugiau nebebus progos šitaip pasikalbėti.

— Kol bus gedulas dėl tetulės, taip? — Ji pasislinko arčiau. — O koks skirtumas, kodėl negalima susitikti, jei gedulas?

— Aš ne tai norėjau pasakyti, Mege.

— Dėl to, kad aš darausi suaugusi ir žmonės ims skleisti apie mus paskalas?

— Ne visai taip. Aš išvažiuoju.

Na štai: pasitinka nelaimę iškelta galva, užsikrauna dar vieną naštą. Nei šūktelėjimo, nei ašarų, nei audringo protesto. Tik truputėlį susigūžė, tartum našta būtų kreivai uždėta, neguli taip, kad būtų patogu nešti. Ir akimirką užgniaužtas kvapas, net ne atodūsis.

— Kada?

— Po kelių dienų.

— Ak, dvasiškas tėve! Bus dar sunkiau, negu išvažiavus Frenkui.

— O man sunkiau nei bet kada gyvenime. Ir jokios paguodos. Tu bent turi šeimą.

— Jūs turite Dievą.

— Gerai pasakei, Mege! Tu iš tikrųjų daraisi suaugusi.

Bet atkakliai, moteriškai ji dabar grįžo prie klausimo, kurio nebuvo kaip paklausti, kol juodu jojo tas tris mylias. Jis išvažiuoja, bus taip sunku be jo, bet klausimas vis tiek labai svarbus.

— Dvasiškas tėve, kai buvom arklidėje, jūs pasakėt: „Rožės pelenai”. Ar turėjot omeny mano suknelės spalvą?

— Gal iš dalies ir taip. Bet iš tikrųjų ką kita.

— Ką?

— Tu nesuprasi, mano Mege. Turėjau omeny, kad miršta mintis, kuri neturėjo teisės gimti, juo labiau būti puoselėjama.

— Nėra nieko pasaulyje, kas neturėtų teisės gimti, net mintis.

Jis pažvelgė atidžiau, pasukęs galvą.

— Tu žinai, apie ką aš kalbu, ar ne?

— Turbūt žinau.

— Ne visa, kas gimsta, yra gera, Mege.

— Taip. Bet jei gimė, vadinasi, turi gyventi.

— Tu ginčijies kaip jėzuitas. Kiekgi tau metų?

— Po mėnesio septyniolika, dvasiškas tėve.

— Ir visi septyniolika tau buvo grynas vargas. Ką gi, sunkumai sendina ne pagal metus. Apie ką galvoji, Mege, kai turi kada galvoti?

— O, apie Džimsą ir Petsį, apie kitus brolius, apie tėtę ir mamą, Helą ir tetulę Merę. Kartais apie tai, kaip auginsiu vaikus. Labai norėčiau vaikų. Ir apie jodinėjimą, apie avis. Apie visa tai, ką išgirstu kalbant vyrus. Orą, lietų, daržą, vištas, apie tai, ką dirbsiu rytoj.

— Ar svajoji apie vyrą?

— Ne, bet tiktai reikės jo, jei norėsiu auginti vaikus. Negerai, kai mažiukas neturi tėvo.

Nors ir gėlė širdį, jis nusišypsojo; kaip keistai joje sumišęs neišmanymas ir dorumas. Staiga pasisuko, suėmė jai už smakro, įsižiūrėjo į veidą. Ką daryti, kaip pasakyti?

— Mege, neseniai aš supratau vieną dalyką, kurį turėjau žinoti anksčiau. Kai pasakojai, apie ką galvoji, sakei ne visai tiesą, ką?

— Aš... — pradėjo ji ir nutilo.

— Tu nepasakei, kad galvoji apie mane, teisybė? Jei nesijaustum nusikalstami, būtum paminėjusi mane kartu su savo tėvu. Man regis, gal ir gerai, kad išvažiuoju. Tu per didelė, kad įsimylėtum kaip mokinukė, bet ir ne visai suaugusi, tik septyniolikos, ar ne? Man patinka, kad tu nedaug išmanai apie gyvenimą, bet žinau, koks kankinantis gali būti vaikiškas įsimylėjimas; aš ir pats tokių metų gana prisikamavau.

Ji buvo beprabylanti, bet tik nuleido sublizgusias nuo ašarų akis ir truktelėjo galvą, kad jis paleistų.

— Paklausyk, Mege, tai tik toks laikotarpis, gairė tavo kelyje į subrendimą. Kai subręsi, sutiksi vyriškį, skirtą būti tavo vyru, ir tada tau labiausiai rūpės, kaip tvarkytis gyvenime, nebebus kada apie mane galvoti, prisiminsi mane tik kaip seną draugą, kuris padėjo ištverti augimo kančias. Ir neįprask svajoti apie mane, žiūrėti į mane romantiškai. Aš niekada negalėsiu laikyti tavęs tuo, kuo laikys tave vyras. Šituo atžvilgiu aš apie tave visai negalvoju, ar supranti, Mege? Kai sakau, kad myliu tave, tai nereiškia, kad myliu kaip vyriškis. Aš esu ne vyriškis, aš kunigas. Todėl nekvaršink sau galvos svajonėmis apie mane. Aš išvykstu ir labai abejoju, ar turėsiu kada laiko atvažiuoti čia, kad ir neilgam.

Jos pečiai buvo žemai nuleisti, tartum našta būtų buvusi labai sunki, bet ji pakėlė galvą ir pažvelgė tiesiai jam į veidą.

— Nesijaudinkit, aš nekvaršinsiu sau galvos svajonėmis apie jus. Žinau, jūs — kunigas.

— Be to, aš nemanau, kad būčiau nuėjęs ne pagal pašaukimą. Jis patenkina man reikmę, kurios negalėtų patenkinti nė vienas žmogus, net tu.

— Žinau. Tai matyti, kai jūs aukojat mišias. Jūs tada toks galingas. Turbūt jaučiatės tada kaip Viešpats Dievas.

— Bažnyčioje aš girdžiu kiekvieną, nors gniaužiamą, atodūsį, Mege! Dienai slenkant į vakarą aš mirštu, o kas rytą, aukodamas mišias, atgimstu iš naujo. Bet kodėl jaučiu savo galią kiekvienai būtybei bažnyčioje — ar todėl, kad esu išrinktas sielų ganytojas, ar dėl to, kad girdžiu, kaip žmonės pagarbiai ir baimingai sulaiko kvapą?

— Argi svarbu dėl ko? Jaučiat, ir to gana.

— Tau gal ir nesvarbu, bet man svarbu. Aš nežinau. Nežinau.

Bet Megė nukreipė kalbą į jai rūpimus dalykus.

— Neišmanau, kaip gyvensiu be jūsų, dvasiškas tėve. Pirma Frenkas, dabar jūs. Su Helu kažkaip kitaip, žinau, kad jis miręs ir niekaip negali grįžti. Bet jūs ir Frenkas gyvi! Aš visada galvosiu, kaip jūs ten, ką veikiat, ar viskas gerai, ar negalėčiau kuo nors padėti. Juk man reikės net spėlioti, ar jūs gyvas, tiesa?

— Man bus taip pat, Mege, ir manau, kad Frenkui irgi.

— Ne. Frenkas mus užmiršo... Ir jūs užmiršit.

— Tavęs, Mege, aš neužmiršiu, kol gyvas. Ir bausmė man bus tai, kad gyvensiu ilgai, labai ilgai. — Jis pakilo, paėmęs už rankos, padėjo jai atsistoti, paskui laisvai, meiliai ją apkabino. — Ką gi, atsisveikinsim, Mege. Vieni du daugiau nesusitiksim.

— Jei jūs nebūtumėt kunigas, ar vestumėt mane, dvasiškas tėve?

— Nevadink manęs visą laiką dvasišku tėvu. Mano vardas Ralfas.

Bet tai nebuvo atsakymas į jos klausimą.

Nors ir laikė ją apkabinęs, bučiuoti neketino. Pakelto į jį veido beveik nebuvo matyti, nes mėnulis nusileido ir buvo labai tamsu. Prie krūtinės jis jautė jos nedideles smailias krūtis, keistas, jaudinantis pojūtis. Dar keisčiau jis pasijuto, kai ji natūraliai, tartum seniai būtų įpratusi prie vyro glėbio, pakėlė rankas ir tvirtai apkabino jį už kaklo.

Niekada nebuvo bučiavęs moters kaip mylimasis, nenorėjo to ir dabar; Megė turbūt taip pat nenori, pagalvojo jis. Šiltas bučinys į skruostą, trumpas glustelėjimas — taip ji atsisveikintų su tėvu, jei jam reikėtų išvažiuoti. Megė jautri ir išdidi, jis tikriausiai labai ją įžeidė, taip šaltakraujiškai atskleidęs slapčiausias jos svajones. Be jokios abejonės, ji trokšta atsisveikinti kuo greičiau, kaip ir jis. Ar paguostų ją žinojimas, kad jo skausmas daug didesnis nei jos? Kai kunigas Ralfas palenkė galvą, norėdamas pabučiuoti į skruostą, ji pasistiebė ir greičiau visai atsitiktinai, ne dėl to, kad būtų stengusis, palietė lūpomis jo lūpas. Jis atšlijo atgal tartum paragavęs nuodų, paskui susigriebęs palenkė galvą, norėjo kažką pasakyti į tas švelnias suspaustas lūpas, ir mėgindamos atsakyti jos prasivėrė. Ji tartum neteko kūno, išsilydė, tapo šilta tirpstančia tamsa, viena ranka jis buvo apglėbęs ją per liemenį, o antrąja, suėmęs už pakaušio, pirštus panėręs į plaukus, laikė prispaudęs jos veidą prie savojo lyg išsigandęs, kad neteks jos tuoj pat, šią akimirką, dar nespėjęs suvokti, įsisąmoninti, kas yra ta neįtikėtina esybė — Megė. Megė ir kartu ne Megė, tokia nesuprantama, nepažįstama, nes jo Megė nebuvo moteris, jis nejautė joje moters, ji negalėjo būti jam moteris. Taip kaip ir jis negalėjo būti jai vyras.

Ta mintis išsklaidė užplūdusius jį jausmus; jis atplėšė jos rankas nuo savo kaklo, atstūmė ją ir stengėsi tamsoje pamatyti jos veidą. Bet Megės galva buvo nuleista, ji nežiūrėjo į jį.

— Laikas grįžti, Mege, — pasakė jis.

Nesakydama nė žodžio, ji pasuko prie arklio, užsėdo ir ėmė laukti jo; paprastai jis jos laukdavo.

Kunigas Ralfas neklydo. Tuo metų laiku Droheda skendėjo rožėse, ir namas dabar buvo grūste jų prigrūstas. Iki aštuntos ryto vargu ar bent vienas žiedas liko ant krūmo. Neilgai trukus po to, kai buvo nuskinta paskutinė rožė, ėmė rinktis laidotuvininkai; nedideliame valgomajame buvo paruošti lengvi pusryčiai — kava ir šviežios, tik iš krosnies bandelės su sviestu. Po to, kai Merės Karson palaikai bus nunešti į kapų rūsį, bus patiekti sotesni pietūs, kad laidotuvininkai kaip reikiant pasistiprintų prieš ilgą kelionę namo. Naujiena jau buvo visus apėjusi, gandai Džilyje sklinda žaibiškai, padeda tam ir bendra keliems abonentams telefono linija. Lūpos, tardamos įprastinius tokia proga žodžius, ironiškai šypsojo, o žvilgsniai ir protai svarstė, darė išvadas.

— Girdėjau, neteksime jūsų, dvasiškas tėve, — kandžiai pasakė panelė Karmaikl.

Niekada jis neatrodė toks nuo visų atitolęs, neturintis žmogiškų jausmų, kaip tą rytą — su kamža be mezginių, niūriu juodu arnotu, su sidabriniu kryžium ant krūtinės. Tartum čia buvo tiktai kūnas, o siela klaidžiojo kažkokiuose toliuose. Jis išsiblaškęs pažvelgė į panelę Karmaikl, lyg ir atsitokėjo ir linksmai, nuoširdžiai nusišypsojo.

— Nežinomi Viešpaties keliai, panele Karmaikl, — atsakė jis ir nuėjo šalin, prašnekino kažką kitą.

Kas buvo jo širdyje, niekas nebūtų galėjęs atspėti; o jo širdyje buvo nerimas, kad reikės susidurti su Pedžiu dėl testamento, baimė išvysti Pedžio įniršį ir troškimas patirti tą įniršį ir panieką.

Prieš pradėdamas gedulingas mišias, kunigas Ralfas atsigręžė į savo parapijiečius; kambarys buvo kimšte prisikimšęs, dusino sunkus rožių kvapas, nors visi langai buvo atviri.

— Ilgų panegirikų neketinu sakyti, — pradėjo jis aiškia, beveik oksfordiška tartimi, kurioje airiška kilmė buvo vos vos juntama. — Visi pažinojote Merę Karson. Ji buvo parapijos ramstis, ramstis Bažnyčios, kurią mylėjo labiau negu kokį nors žmogų.

Kai kurie klausytojai vėliau prisiekinėjo tuo momentu matę patyčią jo akyse, o kiti taip pat atkakliai tvirtino, kad jo žvilgsnį temdė tikras neatlėgstantis sielvartas.

— Ramstis Bažnyčios, kurią mylėjo labiau negu kokį nors žmogų, — pakartojo jis dar aiškiau; buvo ne iš tų, kurie grįžta nuo pusiaukelės. — Paskutinę savo valandą ji buvo visai viena ir vis dėlto ne viena. Nes mūsų mirties valandą su mumis ir mumyse yra Jėzus Kristus ir jis perima mūsų kančios naštą. Nei didžiausias, nei menkiausias iš žmonių nemiršta vienas, ir mirtis dėl to saldi. Mes čia susirinkome pasimelsti už nemirtingą sielą, kad tai, kurią mylėjome šiame gyvenime, būtų teisingai atlyginta amžinybėje. Pasimelskime.

Namų darbo karstas buvo taip apdėtas rožėmis, kad jo visai nesimatė; jis stovėjo ant vežimėlio, kurį Klierių vaikinai greitosiom buvo sumeistravę iš įvairių padargų dalių. Tačiau nors langai buvo atlapoti, nors visus kvapus stelbė rožės, jos kvapas buvo juntamas. Apie tai anksčiau kalbėjo ir gydytojas.

— Kai atvažiavau į Drohedą, ji buvo jau taip sugedusi, kad negalėjau išlaikyti nesusivėmęs, — pasakojo jis telefonu Martinui Kingui. — Niekad gyvenime nieko taip neužjaučiau kaip tada Pedžio Klierio, ir ne vien todėl, kad neteko Drohedos, bet ir dėl to, kad jam reikėjo suversti tą siaubingą liulančią košę į karstą.

— Tuomet aš į nešėjus nesisiūlysiu, — atsakė Martinas taip negarsiai, nes visi rageliai linijoje buvo nukelti, kad gydytojas tris kartus prašė pakartoti, kol suprato.

Todėl ir buvo padarytas vežimėlis; niekas nenorėjo paremti savo pečiu Merės Karson palaikų, nunešti per veją iki rūsio. Ir niekas neapgailestavo, kai paskui ją užsidarė rūsio durys ir pagaliau buvo galima normaliai kvėpuoti.

Laidotuvininkams susirinkus didžiajame valgomajame, kur vieni valgė, kiti dėjosi valgą, Haris Gofas nusivedė Pedį su šeima, kunigą Ralfą, ponią Smit ir abi tarnaites į svetainę. Iš susirinkusiųjų į laidotuves dar niekas neketino važiuoti namo, dėl to ir apsimetė tebevalgą; jie norėjo savo akimis pamatyti, kaip atrodys Pedis, kai ateis po testamento perskaitymo. Reikia pripažinti, kad Pedis ir jo šeima savo elgesiu per laidotuves nė kiek neparodė jaučią savo aukštesnę padėtį. Visada geraširdis Pedis verkė sesers, o Fiona atrodė kaip paprastai, tartum jai būtų vis tiek, kas ją ištiks.

— Pedi, aš noriu, kad jūs pareikštumėt protestą, — tarė Haris Gofas, perskaitęs tą stulbinantį dokumentą šiurkščiu, pasipiktinusiu balsu.

— Bjauri sukčiuvienė, — pasakė ponia Smit; nors kunigas jai patiko, bet kur kas labiau ji mylėjo Klierius. Su jais į jos gyvenimą atėjo vaikai.

Bet Pedis papurtė galvą.

— Ne, Hari! Aš negaliu. Juk nuosavybė buvo jos, ar ne? Ji turėjo visišką teisę pasielgti su ja kaip tinkama. Jei užrašė Bažnyčiai, vadinasi, norėjo, kad atitektų Bažnyčiai. Neneigiu, tikėjausi, kad bus šiek tiek kitaip, bet aš esu paprastas žmogelis, tai šitaip gal bus ir geriau. Nelabai norėčiau atsakomybės valdyti tokį didelį turtą kaip Droheda.

— Jūs nesupratote, Pedi! — Advokatas kalbėjo lėtai, labai aiškiai tardamas žodžius, tartum įrodinėdamas vaikui. — Aš kalbu ne tik apie Drohedą. Droheda — pati mažiausia jūsų sesers palikimo dalis, patikėkit. Jūsų sesuo turėjo daugumą akcijų šimtuose patikimiausių kompanijų, jai priklausė plieno liejyklos ir aukso kasyklos, jos ir kompanija „Mitchar Limited” su dešimties aukštų kontoros pastatu Sidnėjuje. Ji buvo didžiausia turtuolė visoje Australijoje! Įdomu, mažiau kaip prieš mėnesį ji pavedė man susisiekti su „Mitchar Limited” direktoriais Sidnėjuje ir tiksliai sužinoti, kokio dydžio jos turtas. Mirdama ji turėjo daugiau kaip trylika milijonų svarų.

— Trylika milijonų svarų! — ištarė Pedis taip, kaip žmogus sako skaitmenį, reiškiantį atstumą nuo žemės iki saulės, kaip kažką visai neįsivaizduojama. — Tai viską išsprendžia, Hari. Aš nenoriu atsakomybės už tokius pinigus.

— Jokios atsakomybės nėra, Pedi! Negi jūs dar nesuprantat? Tai pinigai, kurie patys save žiūri! Nereikia jų nei sėti, nei pjauti, šimtai žmonių yra pasamdyti tik tam, kad rūpintųsi jais už jus. Užprotestuokite testamentą, Pedi, labai prašau! Aš surasiu jums geriausių advokatų Australijoje ir ginsiu jūsų teises nuo pradžios iki galo, net iki Slaptosios valstybės tarybos, jeigu reikės.

Staiga supratęs, kad tai ne tik jo, bet ir visos šeimos reikalas, Pedis atsisuko į Bobą ir Džeką; suglumę juodu sėdėjo ant Florencijos marmuro suolo.

— Kaip sakot, vyručiai? Ar norit tetos Merės trylikos milijonų? Jei norit, aš užprotestuosiu testamentą, ne kitaip.

— Bet mes ir taip galim gyventi Drohedoje, argi ne šitaip testamente pasakyta? — paklausė Bobas.

Jam atsakė Haris:

— Niekas negalės išvaryti jūsų iš Drohedos, kol bus gyvas bent vienas jūsų tėvo vaikaitis.

— Mes gyvensim čia, didžiajam name; ponia Smit ir merginos padės mums tvarkytis ir gaus geras algas, — pasakė Pedis, ir atrodė, kad jis vos gali patikėti šita savo laime, nė kiek nenusivylęs, kad neteko kitos.

— Tai ko dar mums reikia, Džekai? — paklausė brolį Bobas. — Kaip sakai?

— Man tai tinka, — atsakė Džekas.

Kunigas Ralfas neramiai sukrutėjo. Jis nebuvo nusirengęs gedulingų rūbų, nebuvo atsisėdęs. Kaip niūrus gražuolis burtininkas jis stovėjo šešėlyje, kambario gilumoj, atsiskyręs nuo visų — rankos sukištos po juodu arnotu, veidas sustingęs, į tolį žvelgiančių mėlynų akių gelmėje — siaubas, nuostaba, apmaudas. Jis negaus net trokštamos įniršio ir paniekos bausmės; Pedis nori gera valia įteikti jam viską auksinėje lėkštelėje ir dar padėkoti, kad išvaduoja Klierius nuo tokio rūpesčio.

— O kaip Fija ir Megė? — griežtai paklausė kunigas Pedį. — Ar laikot savo moteris tiek nevertas, kad jų net neatsiklausiat?

— Fija? — sunerimęs paklausė Pedis.

— Kaip nuspręsi, Pedi, taip ir bus. Man vis vien.

— Mege?

— Man nereikia jos trylikos milijonų sidabrinių, — atsakė Megė, įsmeigusi akis į kunigą Ralfą.

Pedis kreipėsi į advokatą:

— Tuomet nuspręsta, Hari. Mes nenorime užprotestuoti testamento. Tegu sau Bažnyčia turi Merės pinigus į sveikatą.

Haris trenkė kumščiu sau į delną.

— Po perkūnais, negaliu žiūrėti į tokią apgavystę!

— Aš dėkoju likimui už Merę, — švelniai ištarė Pedis. — Jei ne ji, mes dar tebesiplūktume Naujojoj Zelandijoj, vos sudurdami galus.

Eidamas iš svetainės, Pedis sulaikė kunigą Ralfą ir ištiesė jam ranką, apstulbindamas valgomojo tarpduryje susigrūdusius laidotuvininkus.

— Dvasiškas tėve, prašom nemanyti, kad mes turim kokių negerų jausmų. Merė niekam nesidavė įkalbama — nei kunigui, nei broliui ar vyrui. Patikėkit manim, ji darė tik tai, ką pati norėjo.

Jūs buvot jai labai geras, ir mums buvot labai geras. Niekada to neužmiršim.

Kaltė. Našta. Nedaug trūko, kad kunigas Ralfas nebūtų paėmęs tos pajuodusios gumbuotos rankos, bet nugalėjo kardinoliškas protas; jis karštligiškai sugriebė ją ir nusišypsojo skausminga šypsena.

— Dėkui jums, Pedi. Galite būti ramus, aš pasirūpinsiu, kad jums niekada nieko netrūktų.

Tą pačią savaitę jis išvyko, daugiau nebeatsilankęs Drohedoje. Keletą dienų tvarkėsi savo nedidelį turtą ir apvažiavo visus ūkius apygardoje, kur gyveno katalikų šeimos, išskyrus Drohedą. Į Džilio parapiją buvo paskirtas Velso kunigas Votkinas Tomas, o kunigas Ralfas de Brikasaras tapo arkivyskupo Klunio Darko asmeniniu sekretorium. Bet darbo jam buvo nedaug, jis turėjo du jaunesniuosius sekretorius. Daugiausia laiko praleisdavo aiškindamasis, kokį ir kokio dydžio turtą turėjo Merė Karson, ir perimdamas jį valdyti Bažnyčios vardu.

III

1929—1932

PEDIS

8

Atėjo Naujieji metai su kasmetiniu pokyliu Radna Haniše pas Engų Makviną, o Klieriai vis dar nebuvo persikraustę į didįjį namą. Juk nesusidėsi per vieną vakarą daiktų ir rakandų, kurie susikaupė daugiau kaip per septynerius metus, be to, Fiona pareiškė, kad pirmiausia reikia sutvarkyti bent svetainę. Nė vienas neskubėjo persikelti, nors jau iš anksto džiaugėsi. Kai kuriais atžvilgiais ir didžiajame name bus taip pat: ten nėra elektros ir pilna musių. Bet vasarą ten būdavo bent dvidešimčia laipsnių vėsiau negu lauke — dėl to, kad mūrinės sienos storos ir eukaliptai užstoja stogą nuo saulės. Be to, ten buvo tokia prabanga kaip priestatas su vonia, kur visą žiemą vamzdžiais nuo didžiulės viryklės iš greta stovinčios virtuvės tekėdavo karštas vanduo, ir buvo jis vien lietaus. Maudytis vonioje ar po dušu buvo galima tik šiame dideliame statinyje su dešimčia atskirų kabinų, tačiau ir didžiajame name, ir visuose aplinkiniuose mažesniuose klozetai buvo viduje, — negirdėtas turtingumo ženklas, ir pavydūs Džilio miestelėnai kalbėjo, kad tai jau sibaritizmas. Išskyrus „Imperijos” viešbutį, dvi smukles, katalikų kleboniją ir vienuolyną, visoje Džilenbouno apygardoje išvietės buvo lauke. Ir tik Drohedoje buvo kitaip, nes Droheda turėjo daugybę cisternų lietaus vandeniui ir stogų, kuriais jis nutekėdavo. Tvarka buvo griežta — neeikvoti vandens be reikalo, negailėti karbolio. Bet po paprastų duobių tai buvo tikras rojus.

Dar gruodžio pradžioje kunigas Ralfas atsiuntė Pedžiui penkių tūkstančių svarų čekį einamosioms išlaidoms, kaip rašė laiške; aiktelėjęs iš apstulbimo Pedis padavė jį žmonai.

— Kažin ar būčiau tiek uždirbęs per visą gyvenimą, — pasakė jis.

— Ką man su juo daryti? — suglumusi paklausė Fiona, žvelgdama į čekį, paskui pakėlė į vyrą sužibusias akis. — Pinigai, Pedi! Pagaliau mes turim pinigų, supranti? Ir čia ne tie tetos Merės trylika milijonų, kuriuos sunku įsivaizduoti per daugumą. O šitie pinigai tikri! Ką mes su jais darysim?

— Leisim, — paprastai atsakė Pedis. — Argi nereikia tau ir vaikams vieno kito naujo drabužio? O gal norėtum nusipirkti naujų baldų didžiajam namui? Daugiau nežinau, ko mums galėtų reikėti.

— Ir aš nežinau, kaip kvaila, ar ne? — Fiona pakilo nuo pusryčių stalo, valdingai pamojo dukrai. — Eime, Mege, pasižiūrėsim didžiojo namo.

Nors nuo tos košmariškos savaitės, kai mirė Merė Karson, praėjo dar trys, nė vienas iš Klierių nebuvo nė priartėjęs prie didžiojo namo. Bet dabartinis Fionos apsilankymas atsvėrė visą jų ankstesnį atbulumą. Lydima ponios Smit, Minės ir Ketės, ji žygiavo iš vieno kambario į kitą, ir Megė dar buvo nemačiusi jos tokios pagyvėjusios. Ji be perstojo pati sau bambėjo — šitai siaubinga, tai — tiesiog baisu, nejau Merė visai nematė spalvų, nejau visai neturėjo skonio?

Ilgiausiai Fiona išbuvo svetainėje ir apžiūrėjo ją žinovės žvilgsniu. Šis kambarys buvo keturiasdešimties pėdų ilgio, trisdešimties pločio, penkiolikos aukščio — mažesnis tik už saloną. Ir keistai čia buvo susipynęs grožis ir bjaurumas, — sienos, nudažytos kremine spalva, buvo pageltusios ir nebeišryškino nuostabių lubų lipdinių ir raižytų sienų plokščių. Didžiuliai nuo lubų iki grindų langai, einantys be tarpų per visą keturiasdešimties pėdų verandos sieną, buvo uždengti sunkiu rudu aksomu, temdančiu kambarį, kuriame stovėjo bjaurūs rudi krėslai, du nuostabūs malachito suoleliai ir du ne prastesni Florencijos marmuro suoleliai, masyvus židinys iš gelsvo marmuro su rožinėmis gyslelėmis. Ant išblizgintų tiko grindų — tiesiai kaip su liniuote patiesti trys Obiusono kilimai, šešių pėdų ilgio Voterfordo sietynas pritrauktas iki pat palubės, o grandinė apvyniota aplinkui.

— Reikia jus pagirti, ponia Smit, — pareiškė Fija. — Viskas čia tiesiog baisu, bet užlaikoma labai švariai. Duosiu šį tą vertesnio jūsų priežiūrai. Neįkainojami suoleliai, o jokio fono jiems pabrėžti — gėda! Kai tik pamačiau šį kambarį, tai visą laiką troškau padaryti jį tokį gražų, kad kiekvienas įėjęs susižavėtų, ir tokį jaukų, kad nesinorėtų išeiti.

Merės Karson rašomasis stalas — ant jo stovėjo telefonas — buvo tikra Viktorijos laikų pabaisa; Fija priėjusi niekinamai brūkštelėjo per tamsų medį.

— Čia puikiausiai tiks mano sekreteras, — tarė ji. — Nuo šito kambario ir pradėsiu, ir tik tada, kai jis bus gatavas, atsikelsim nuo upelio. Tada turėsim bent jau vieną kambarį, kur galėsim susiėję pabūti ir kur niekas neslėgs.

Ji atsisėdo prie stalo ir nukėlė telefono ragelį. Duktė ir tarnaitės sutrikusios stovėjo krūvoje, o ji ėmėsi traukti Harį Gofą į didelės veiklos sūkurį. „Marko Foizo” firma tegu išsiusianti vakariniu paštu medžiagų pavyzdžius; „Noko ir Kerbio” firma— dažų pavyzdžius; „Broliai Greisai” — sienų apmušalų pavyzdžius; tokios ir tokios Sidnėjaus parduotuvės tegu atsiunčia specialiai jai sudarytus katalogus su turimų baldų aprašymu. Juoko pilnu balsu Haris užgarantavo surasiąs išmaningą baldų apmušėją ir dažytojų, galėsiančių skrupulingai atlikti darbą, kokio reikalauja Fija. Šaunuolė ponia Klieri! Merės Karson tuose namuose neliks nė padujų!

Baigusi kalbėti telefonu, ji paliepė tuoj pat nukabinti rudąsias aksomo užuolaidas. Išlaidumo siautuliui užėjus, jos atsidūrė šlamšto krūvoje, ir Fija, viskam komanduojanti, pati jas uždegė.

— Mums jų nereikia, — pareiškė ji, — o Džilenbouno vargšams taip pat neketinu jų primesti.

— Taip, mama, — apstulbusi tarė Megė.

— Užuolaidų visai nebus, — pareiškė Fija, nė kiek nesijaudindama, kad žiauriai laužo to meto madą. — Veranda tokia plati, kad saulė tiesiai neįeis, tai kam tų užuolaidų? Aš noriu, kad šitas kambarys būtų matomas.

Buvo atgabentos medžiagos, atvažiavo dažytojai, apmušėjas; Megei ir Ketei buvo paliepta užlipus ant kopėtėlių išblizginti langų viršų, o ponia Smit ir Minė dorojo apačią; Fija vaikštinėjo aplink, viską stebėdama akyla akim.

Iki sausio vidurio viskas buvo užbaigta, ir bendrų telefono linijų dėka naujiena pasklido po apylinkę. Ponia Klieri pavertusi Drohedos svetainę rūmų sale, tai ar nebūtų tiesiog paprastas mandagumo parodymas, jei ponia Houpton su ponia King ir ponia O’Rok apsilankytų pas ją ir pasveikintų su įkurtuvėmis?

Niekas negalėjo užginčyti, kad Fionos pastangų rezultatas — grožio viršūnė. Kreminiai Obiusono kilimai su kiek pablukusiomis puokštėmis rausvų ir raudonų rožių bei žalių lapelių nerūpestingai išdėlioti ant tviskančių kaip veidrodis grindų. Sienos ir lubos nudažytos kremine spalva, lipdiniai ir raižiniai kruopščiai paauksuoti, o didžiuliai ovalai sienų plokštėse aptraukti matiniu juodu šilku, išmargintu tokiu pat kaip ir kilimai rožių raštu, — jie atrodo tartum prašmatnūs japoniški piešiniai su kreminiais paauksuotais rėmais. Voterfordo sietynas nuleistas, apatiniai karuliai skambuliuoja per šešias su puse pėdos nuo grindų, kiekviena iš daugelio tūkstančių briaunelių nublizginta ir tvieskia visomis vaivorykštės spalvomis, didelė varinė grandinė nebesuvyniota palubėje, o prikabinta prie sienos. Ant kreminių paauksuotų stalelių ilgomis plonomis kojomis stovi to paties Voterfordo stiliaus lempos, peleninės ir vazos su kreminėmis ir rausvomis rožėmis; visi patogūs gilūs krėslai, aptraukti kreminiu muaru, jaukiai sustumti po kelis prie didelių otomanių, kvieste kviečia atsisėsti; viename saulėtame kampe stovi puikus senovinis spinetas, ant jo didžiulė vaza rausvų ir kreminių rožių. Virš židinio kabo portretas — Fionos senelė su švelniai rausvu krinolinu, o kitame kambario gale, priešais, dar didesnis portretas — Merė Karson, jauna, rudaplaukė, jaunos karalienės Viktorijos veidu, jos suknia juoda, standi, su madingu tuomet turniūru.

— Na štai, — pasakė Fija, — dabar jau galima kraustytis. Kitus kambarius sutvarkysim pamažu. Ak, argi ne puiku, kai turi pinigų ir padorius namus, kuriems galima juos skirti?

Likus trims dienoms iki persikėlimo, anksti rytą, saulei dar netekėjus, vištidėje džiugiai užgiedojo gaidžiai.

— Nenaudėliai, — pasakė Fija, vyniodama savo porcelianą į senus laikraščius. — Garsinasi, tarsi būtų ką labai nuveikę. Pusryčiams nė vieno kiaušinio, o kol persikraustysim, visi vyrai namie. Mege, teks tau pabėgėti iki vištidės, aš neturiu kada. — Ji permetė akimis pageltusį „Sidney Morning Herald” puslapį, niekinamai prunkštelėjo, pamačiusi persmaugtų korsetų reklamas. — Ir ko tas Pedis būtinai užsako visus laikraščius, juk niekas neturi laiko jų skaityti. Tiek prisikrauna, kad nespėji nė krosnyje deginti. Žiūrėk, dar iš tų laikų, kai čia negyvenom. Na, bent pakuoti pravers.

Malonu, kad mama tokia linksma, galvojo Megė, lėkdama laipteliais ir per dulkėtą kiemą. Visi, aišku savaime, laukia, kada galės apsigyventi didžiajame name, o mama tiesiog nenustygsta, tartum prisimindama, koks tas gyvenimas dideliame name. Ir kokia ji sumani, koks puikus jos skonis! Anksčiau šito niekas nenumanė, nes nebuvo nei laiko, nei pinigų jai pasireikšti. Megė džiūgaute džiūgavo; iš tų penkių tūkstančių svarų tėtė Džilyje iš juvelyro nupirko mamai tikrų perlų koljė ir tikrų perlų auskarus, dar su mažiukais deimantais. Padovanos jai per pirmuosius pietus didžiajame name. Matydama motinos veidą nebekaustomą įprastinio griežtumo, Megė tiesiog negalėjo sulaukti, kada išvys jos išraišką, gavus perlus. To momento laukė visi vaikai, pradedant Bobu ir baigiant dvyniais, nes Pedis jiems visiems buvo parodęs didelį plokščią odinį dėklą, — jame ant juodo aksomo gulėjo matiniai žėrintys karoliukai. Visus džiugino atsiskleidusi motinos laimė, tartum po sausros pratrukęs smarkus lietus. Iki tol jie net nenumanė, kokia nelaiminga ji turėjo būti visus tuos metus.

Vištidė buvo didelė — keturi gaidžiai ir apie keturiasdešimt vištų. Naktį jie tupėdavo pašiūrėje, kur kruopščiai iššluotų grindų pakraščiais stovėjo oranžinės šiaudais išklotos pintinės kiaušiniams dėti, o gilumoje įvairiame aukštyje buvo pritaisytos laktos. Bet dieną vištos kvaksėdamos vaikščiojo po didelį vielinio tinklo aptvarą. Kai Megė pradariusi vartelius įsispraudė į vidų, vištos godžiai susispietė aplink ją, tikėdamosi lesalo, bet ji tik pasijuokė iš jų kvailo subruzdimo — juk lesindavo vakarais — ir žengė per jų pulką į pašiūrę.

— Iš tikrųjų kokios jūs netikėlės! — rūsčiai barė jas, naršydama lizdus. — Jūsų keturiasdešimt, o kiaušinių tik penkiolika! Pusryčiams ir tai neužteks, o ką jau kalbėti apie pyragą. Na tai žinokit, perspėju: jei kaip reikiant nesusiimsit, teks jums guldyti galvas ant trinkos, ir tai sakau ne tik moteriškėms, bet ir ponams, taigi nepūskit man čia uodegų ir nešiauškit sprandų, tartum jūsų tai visai neliestų, džentelmenai!

Atsargiai susidėjusi kiaušinius į prijuostę, Megė dainuodama parbėgo į virtuvę.

Fiona sėdėjo ant Pedžio kėdės įsmeigusi akis į „Smiths Weekly” — jos veidas buvo perbalęs, lūpos krutėjo. Megė girdėjo, kaip po namus vaikšto vyrai, savo lovelėje juokiasi Džimsas ir Petsis; jiems nebūdavo leidžiama keltis, kol tėvas ir broliai neišėję.

— Kas atsitiko, mama? — paklausė Megė.

Fija neatsakė, tik sėdėjo žvelgdama tiesiai prieš save, prakaito lašeliai išsimušę viršum viršutinės lūpos, akyse sustingusi desperatiškai tramdoma kančia, tartum ji būtų visomis išgalėmis laikiusis, kad neimtų šaukti.

— Tėte, tėte! — išsigandusi skardžiai suriko Megė.

Jos balsas buvo toks, kad Pedis įbėgo į virtuvę dar tebesisagstydamas flanelinius apatinius marškinius, iš paskos sugužėjo Bobas, Džekas, Hiujis ir Stiuartas. Megė tylomis parodė į motiną.

Pedžiui apmirė širdis. Jis pasilenkė, suėmė glebų Fionos riešą.

— Kas atsitiko, mieloji? — paklausė daug švelniau, nei kada nors buvo girdėję vaikai; jie suprato, kad jis taip kalba, kai jie dviese.

Ji pažino tą ypatingą balsą ir atbudo iš transo, didelės pilkos akys pažvelgė vyrui į veidą, tokį gerą ir nuvargusį, jau nebejauną.

— Štai, — ištarė ji, rodydama žinutę puslapio apačioje. Stiuartas stovėjo motinai už nugaros, uždėjęs ranką ant peties; dar nepradėjęs skaityti, Pedis pažvelgė į sūnų, į tokias kaip Fionos akis ir linktelėjo. To, ko jis pavydėdavo Frenkui, visai nepavydėjo Stiuartui; meilė Fionai, užuot skyrusi, siejo juos dar tvirčiau.

Pedis ėmė skaityti balsu, iš lėto, vis liūdniau ir liūdniau. Antraštė buvo: BOKSININKAS NUTEISTAS KALĖTI IKI GYVOS GALVOS.

Frensis Armstrongas Klieris, 26 metų, boksininkas profesionalas, šiandien Goulberno apygardos teismo buvo nuteistas už Ronaldo Alberto Kamingo, 32 metų darbininko, nužudymą liepos mėnesį. Prisiekusieji tarėsi vos dešimt minučių ir pasiūlė pačią griežčiausią teismo skiriamą bausmę. Kaip pasakė teisėjas Fic Hju— Kanelis, byla paprasta ir aiški. Liepos 23 dieną „Uosto” viešbučio bare Kamingas ir Klieris smarkiai susikirto. Vėliau tą patį vakarą viešbučio savininkas ponas Džeimsas Odžilvis iškvietė Goulberno policijos seržantą Tomą Bierdsmorą ir du konsteblius. Skersgatvyje už viešbučio policininkai pamatė Klierį, spardantį į galvą sąmonės netekusį Kamingą. Jo krumpliai buvo kruvini, tarp pirštų — kuokštai Kamingo plaukų. Arešto metu Klieris buvo girtas, tačiau aiškaus proto. Jis buvo apkaltintas užpuolimu ketinant padaryti sunkų kūno sužalojimą, bet dabar, Kamingui kitą dieną mirus Goulberno apygardos ligoninėje nuo smegenų sutrenkimo, jis kaltinamas įvykdęs žmogžudystę.

Advokatas ponas Artūras Vaitas mėgino pateisinti savo ginamojo kaltę pamišimu, bet keturi kaltinimo liudytojai medikai neabejodami pareiškė, kad pagal Maknafteną Klierio negalima laikyti psichiškai nesveiku. Kreipdamasis į prisiekusiuosius, teisėjas ponas Fic Hju— Kanelis pasakė, kad dėl kaltumo ar nekaltumo klausimas nekyla, kaltė yra aiški, tačiau jis prašąs juos neskubant apgalvoti, ar siūlyti švelnesnę ar griežtesnę bausmę, kadangi jis vadovausiąsis jų nuomone. Skelbdamas Klieriui nuosprendį, teisėjas ponas Fic Hju— Kanelis pavadino kaltinamojo veiksmus „nežmonišku žiaurumu” ir apgailestavo, kad nusikaltimas, padarytas apgirtimo būklėje, iš anksto neapgalvojus ir nenaudojant jokio ginklo, neleidžia taikyti mirties bausmės pakariant, nes jis laikąs Klierio rankas tokiu pat mirtinu ginklu kaip šautuvas ar peilis. Klieris buvo nuteistas kalėti iki gyvos galvos Goulberno sunkiųjų darbų kalėjime, skirtame pavojingiems nusikaltėliams. Paklaustas, ar nenorėtų ką pasakyti, Klieris tarė: „Tik nesakykite mano motinai”.

Pedis pažvelgė į puslapio viršų, norėdamas sužinoti datą; laikraštis buvo 1925 metų gruodžio šeštos. — Tai buvo daugiau kaip prieš trejus metus, — bejėgiškai ištarė jis. Niekas neatsakė, net nesujudėjo, nes nė vienas nežinojo, ką daryti; iš dvynių kambario buvo girdėti smagus juokas, garsus plonų balselių čiauškėjimas.

— Tik... nesakykit... mano motinai, — sustingusiomis lūpomis ištarė Fija. — Ir niekas nepasakė! O Dieve! Mano vargšas, vargšas Frenkas!

Pedis laisvąja atgalia ranka nusibraukė ašaras, atsitūpė priešais žmoną, švelniai paglostė jai kelius.

— Fija, mieloji, susiruošk, mes važiuosim pas jį.

Ji kilstelėjo, bet tuoj pat atsisėdo atgal, akys smulkiame baltame veide spindėjo kaip negyvos, lėliukės buvo didžiulės, aptrauktos auksine migla.

— Negaliu važiuoti, — pasakė ji ramiu balsu, bet visi pajuto, kiek jame kančios. — Jei jis mane pamatys, bus jam galas. Ak, Pedi, jam tai bus galas! Taip gerai jį pažįstu — tas jo išdidumas, ambicija, pasiryžimas iškilti. Tegu kenčia savo gėdą vienas, jis taip nori. Juk skaitei. „Tik nesakykite mano motinai.” Mes turim padėti jam išlaikyti tą paslaptį. Kas gero bus jam ar mums, jei su juo pasimatysim?

Pedis vis dar verkė, bet ne dėl Frenko; dėl to, kad žmonos veide užgeso gyvybė, kažkas mirė jos akyse. Jona, štai kas visada buvo tas vaikinas; per jį vieni nemalonumai, jis amžinai įsiterpęs tarp jo, Pedžio, ir Fijos, per jį nėra vietos jos širdyje nei jam, nei jo vaikams. Kas kartą, kai atrodydavo, kad Fija jau galės būti laiminga, Frenkas tą laimę atimdavo. O Pedžio meilė jai tokia pat stipri ir neišraunama, kaip ir jos meilė Frenkui; tačiau po to vakaro klebonijoje Frenkas nebegali būti jam atpirkimo ožys.

Tad jis pasakė:

— Ką gi, Fija, jei tu manai, kad geriau nepalaikyti su juo ryšio, nevažiuosim. Vis dėlto norėčiau žinoti, kaip jam ten, ir padaryti visa, ką galima jo labui padaryti. Ką sakytum, jeigu parašyčiau kunigui de Brikasarui ir paprašyčiau jį pasirūpinti Frenku?

Akys neatgijo, bet skruostai kiek parausvėjo.

— Taip, Pedi, parašyk. Tiktai įspėk, kad nesakytų Frenkui, jog mes sužinojom. Gal Frenkui tikrai bus lengviau, jei manys, kad nežinom.

Per kelias dienas Fiona beveik atgavo ankstesnę energiją ir visą laiką buvo užsiėmusi didžiajame name. Ji buvo tyki ir rami, bet dabar jos ramybė vėl turėjo ankstesnio griežtumo, tik ne tokio niūraus. Atrodė, jai labiau rūpėjo naujieji namai — kokie jie galiausiai bus, negu jos šeimos gerovė. Gal manė, kad dvasinės paramos jiems nereikia, o buityje juos prižiūri ponia Smit ir abi tarnaitės.

Tačiau žinia apie baisią Frenko nelaimę sukrėtė visus. Vyresnieji sūnūs labai sielojosi dėl motinos, nemiegodavo naktimis, prisimindami jos veidą tą siaubingą akimirką. Mylėjo ją, o kai per pastarąsias kelias jos pagyvėjimo savaites pamatė kitokią, tai dabar nebegalėjo pamiršti ir karštai troško sugrąžinti aną trumpai šmėstelėjusį pavidalą. Lig tol jų gyvenimo ašis buvo tėvas, bet dabar greta jo atsistojo ir motina. Jie buvo jai itin švelnūs, rūpestingi, nors ji į viską žiūrėjo abejingai. Visi vyrai, pradedant Pedžiu ir baigiant Stiuartu, sutarė: tegu Fiona gyvena kaip nori, ir reikalavo, kad visi prie to prisidėtų. Niekas neturi vėl jos nuskriausti ar įskaudinti. Kai Pedis padovanojo perlus, ji padėkojo trumpai, paprastai ir apžiūrėjo be džiaugsmo, nė kiek nesusidomėjusi, bet kiekvienas pagalvojo, kad būtų reagavusi visai kitaip, jei ne Frenkas.

Jei nebūtų atsikėlę į didįjį namą, vargšei Megei būtų buvę kur kas sunkiau, nes tėvas ir vyresnieji broliai, nors ir neįsileido jos į grynai vyrišką „mamos gynimo” draugiją (gal nujausdami, kad nelabai norės prisidėti), vis dėlto manė, jog ji turi perimti visus darbus, kurie Fionai buvo aiškiai nemalonūs. Dabar tą naštą Megei padėjo nešti ponia Smit ir abi tarnaitės. Nemaloniausia Fionai buvo rūpintis mažaisiais sūneliais, bet juos, Džimsą ir Petsį, ėmėsi globoti ponia Smit, ir taip karštai, kad Megei jos visai nebuvo ko užjausti — ekonomė tik džiaugėsi, kad dvynukai pagaliau atiteko jai. Megė irgi sielojosi dėl motinos, tik anaiptol ne taip labai kaip vyrai, nes jautėsi skaudžiai užgauta; ji turėjo stiprų motinystės instinktą, ir tai, kad Fija darėsi vis abejingesnė Džimsui ir Petsiui, labai ją žeidė. Kai aš turėsiu vaikų, galvojo ji sau, nieku gyvu nemylėsiu vieno kurio labiau už kitus.

Didžiajame name tikrai viskas buvo kitaip. Iš pradžių visiems atrodė keista, kad turi atskirus miegamuosius, o Fijai ir Megei — kad nebereikia dirbti jokių darbų. Minė, Ketė ir ponia Smit pasiskirstydavo tarpusavy viską — skalbimą, lyginimą ir namų tvarkymą, ir jas imdavo siaubas, jei kas pasisiūlydavo padėti. O klajūnai, kurie eidavo vieni po kitų, už sotų valgį ir nedidelį atlyginimą padarydavo visokius kitus darbus: skaldė malkas, lesino vištas, šėrė kiaules, melžė, padėjo senajam Tomui prižiūrėti gražiuosius gėlynus, iš pagrindų apsišvarinti. Pedis susirašinėjo su kunigu Ralfu.

Merės turtas duoda per metus apie keturis milijonus svarų pajamų, kadangi „Mitchar Limited” yra akcinė bendrovė ir jos kapitalai įdėti daugiausia į plieną, laivus ir kasyklas, — rašė kunigas Ralfas. — Taigi mano paskirta jums suma — tai tik lašelis Merės Karson milijonų jūroje ir nesudaro net dešimtosios dalies iš Drohedos kasmet gaunamo pelno. Ir dėl blogų metų nesijaudinkite. Drohedos ūkis turi tiek pajamų, kad jei prireiktų, iki amžiaus galo galėčiau mokėti jums vien iš procentų. Visa, kas jums mokama, yra jūsų uždirbta, ir „Mitchar Limited” nė kiek nenukenčia. Jūs gaunat savo ūkio pinigus, ne kompanijos. Tiktai nuolatos tvarkykite sąskaitų knygas, kad tikrintojai žinotų, kokia ten iš tikrųjų padėtis, daugiau nieko iš jūsų nereikalauju.

Gavęs kaip tik šitą laišką, Pedis vieną vakarą, kai visi buvo namie, gražiojoje svetainėje sušaukė pasitarimą. Ant romėniškos nosies užsidėjęs akinius plieniniais rėmeliais, jis sėdėjo dideliame kreminiame krėsle, patogiai užsikėlęs kojas ant tokios pat otomanės, jo pypkė smilko Voterfordo stiliaus peleninėje.

— Kaip čia malonu, — nusišypsojo jis, su pasitenkinimu dairydamasis. — Manau, mes turime padėkoti mamai už tokį kambarį, ar ne, berniukai?

„Berniukai” pritariamai sumurmėjo; Fija, sėdinti buvusiame Merės Karson didžiajame krėsle, dabar aptrauktame kreminiu muaru, linktelėjo galvą. Megė buvo susiraičiusi ant otomanės, kur jai labiau patiko negu krėsle, ir atkakliai laikė nudūrusi akis į adomą kojinę.

— Kunigas de Brikasaras viską sutvarkė — jis labai dosnus žmogus, — kalbėjo toliau Pedis. — Septynis tūkstančius svarų padėjo į banką mano vardu, ir visiems, įnešęs po du tūkstančius, atidarė sąskaitas. Man, kaip ūkio prižiūrėtojui, bus mokama keturi tūkstančiai svarų per metus, Bobui, kaip mano padėjėjui, trys tūkstančiai. Vaikinai, kurie dirba, — Džekas, Hiujis ir Stju — gaus po du tūkstančius, o mažieji, kol užaugs ir apsispręs, ką veiks toliau, gaus po tūkstantį.

Kai Džimsas su Petsiu užaugs, jiems garantuojamos, kaip ir visiems, dirbantiems Drohedoje, tokio pat dydžio metinės pajamos, net jei jie ir nenorėtų čia dirbti. Kai jiems sueis dvylika metų, bus pasiųsti į Rivervju koledžą Sidnėjuje ir mokysis bei bus išlaikomi Drohedos sąskaita.

Mama kasmet turės viena sau po du tūkstančius svarų, taip pat ir Megė. Namų reikalams skiriama penki tūkstančiai, tiktai nesuprantu, kodėl kunigas de Brikasaras mano, kad mums reikia tiek daug. Sako, jei kartais panorėtume viską iš pagrindų pakeisti. Gavau jo nurodymus, kiek mokėti poniai Smit, Minei, Ketei ir Tomui, ir turiu pasakyti, kad jis tikrai dosnus. Kiek mokėti kitiems, nuspręsiu aš pats. Bet pirmiausia, kaip prižiūrėtojas, aš nusprendžiau priimti dar bent šešis avininkus, kad darbas eitų kaip pridera. Tokiam dideliam ūkiui aiškiai per mažai žmonių.

Tai buvo didžiausia kritika, Pedžio kada nors pareikšta apie jo sesers ūkininkavimą.

Jie net neįsivaizdavo, kad galima turėti tiek pinigų; sėdėjo nutilę, mėgindami suvokti, kokia jiems teko laimė.

— Nė pusės to neišleisim, Pedi. Juk jis nepaliko net kur mums tuos pinigus leisti, — pasakė Fija.

Pedis švelniai pažvelgė į ją.

— Teisybė, mama. Bet argi ne malonu, kad nebereikės galvot, kaip išsiversti? — Jis atsikrenkštė. — Dabar man jau atrodo, kad mama ir ypač Megė nelabai turės ką veikti, — kalbėjo toliau. — Man su skaičiais visada ne kažin kaip sekėsi, bet mama moka sudėti, atimti, dalyti ir dauginti kaip aritmetikos mokytoja. Taigi mama bus Drohedos sąskaitininkė, nebereikės Hario Gofo kontoros žmogaus. Aš net nežinojau, pasirodo, Haris samdė vieną vyruką specialiai Drohedos sąskaitoms tvarkyti, o dabar jam vieno tarnautojo trūksta, taigi jis nieko prieš perleisti šitą darbą mums. Iš tikrųjų tai jis ir sumanė, kad iš mamos galėtų išeiti puiki sąskaitininkė. Jis atsiųs žmogų iš Džilio, kad kaip reikiant tave išmokytų, mama. Matyt, viskas ganėtinai sudėtinga. Reikės tau tvarkyti buhalterijos knygas, kasos knygas, žurnalus, viską registruoti ir taip toliau. Darbo užteks, tiktai gal nenustekens taip kaip virimas ir skalbimas, ką?

Megė vos ištvėrė nesušukusi: „O kaipgi aš? Ir aš tiek pat viriau ir skalbiau kaip mama!”

Fija šypsojosi, iš tikrųjų šypsojosi, pirmą kartą po to, kai jie sužinojo apie Frenką.

— Tas darbas man patiks, Pedi, tikrai. Tada aš nebesijausiu esanti kažkur atskirai nuo Drohedos.

— Bobas išmokys tave vairuoti naująjį „Rolsą”, tau juk reikės važinėti į Džilį, į banką ir pas Harį. Be to, tau bus geriau, kai žinosi, kad gali kur nori nuvažiuoti ir be mūsų. Mes taip atskirti nuo pasaulio. Aš seniai norėjau išmokyti jus abi vairuoti, bet kad vis laiko nebūdavo. Sutarta, Fija?

— Sutarta, Pedi, — atsakė ji linksmai.

— Na, o dabar, Mege, kalbėsim su tavim.

Megė pasidėjo kojinę su adata šalia ir pažvelgė į tėvą kartu ir klausiamai, ir apmaudžiai, nes buvo įsitikinusi, kad jis pasakys: mama turės darbo su sąskaitomis, tad tau teks prižiūrėti namus ir apie namus.

— Nenorėčiau matyti, kaip tu daraisi baltarankė panelė, kaip kai kurios mūsų pažįstamų dukros, — tarė Pedis su šypsena, todėl jo žodžiai nenuskambėjo niekinamai. — Taigi aš ir tave pristatysiu prie darbo kaip reikiant, mažyle Mege. Tu prižiūrėsi artimesnes ganyklas — Gręžinio, Upelio, Karsono, Vinemuros ir Šiaurinės cisternos. Taip pat pievas prie sodybos. Tavo žinioje bus arkliai — kuriuos siųsti į darbą, kuriems duot atsipūsti. Per didžiuosius darbymečius — rūšiavimo, ėriavimosi — mes visi suėję kas reikia darysim, bet šiaip aš manau, kad tu susidorosi pati. Džekas galės pamokyti tave tvarkytis su šunimis ir darbuotis botagu. Tu gi dar baisi nutrūktgalvė, tai aš ir pamaniau, kad ganyklose tau patiks labiau, negu trintis apie namus, — užbaigė jis kuo plačiausiai šypsodamas.

Jam kalbant, Megės apmaudas ir nepasitenkinimas garuote išgaravo; jis vėl tas pats tėtė, kuris myli ją ir galvoja apie ją, kaip ir anksčiau. Kaip ji galėjo tuo suabejoti? Megė taip susigėdo, kad būtų galėjusi tą didelę adatą į koją įsivaryti, bet kai esi tokia laiminga, tai kaip skaudinsi save, ir apskritai kvaila šitaip atgailauti.

Ji visa švytėte švytėjo.

— Ak, tėte, kaip man bus puiku!

— O aš, tėte? — paklausė Stiuartas.

— Moterims tavęs namie nebereikės, tai vėl eisi į ganyklas, Stju.

— Gerai, tėte.

Jis ilgesingai pažvelgė į motiną, bet nieko nebesakė.

Fiona ir Megė išmoko vairuoti naująjį „Rols Roisą”, kurį Merė Karson buvo užsisakiusi savaitę prieš mirtį; Megė dar išmoko tramdyti šunis, o Fiona — tvarkyti sąskaitybos knygas.

Jei nebūtų trūkę kunigo Ralfo, Megė būtų jautusis visai laiminga. Juk visada šito troško: duotis ant arklio po ganyklas, dirbti avininko darbą. Tačiau visur ją lydėjo skausmingas ilgesys, kunigo Ralfo pabučiavimas, brangus, nepamirštamas — apie tai tik ir svajojo, tūkstančius kartų pajusdavo iš naujo. Bet vis dėlto prisiminimas visai ne tas, kas tikrovė, kad ir kaip stengsies, to pojūčio neatgaivinsi, yra likęs tik jo šešėlis tartum liūdno debesies draiskana.

Kai kunigas Ralfas atsiuntė jiems žinią apie Frenką, visos Megės viltys, kad pats atvažiuos į Drohedą, iškart sugriuvo. Savo apsilankymą Goulberno kalėjime kunigas Ralfas aprašė labai santūriai, neišsiduodamas, koks kankinamas buvo jų susitikimas, nė žodžiu neužsiminė apie vis blogėjančią Frenko psichinę būklę, apie nesėkmingas savo pastangas perkelti jį į Moriseto pamišėlių namus kriminaliniams nusikaltėliams. Laiške Pedžiui jis viską pavaizdavo labai gražiai, esą Frenkas nuolankiai atperkąs savo nuodėmes visuomenei ir net neįtariąs, jog namiškiai ką žino — tos eilutės buvo storai pabrauktos. Frenką jis įtikinęs, kad pats sužinojęs iš Sidnėjaus laikraščių ir pasistengsiąs, jog šeimos ta žinia nepasiektų. Tas pažadas Frenką nuraminęs, užbaigė laišką kunigas Ralfas.

Pedis vis pašnekėdavo, kad reikia parduoti kunigo Ralfo bėrąją kumelę; Megė jodinėdavo ant ilgakojo juodžio, kurį anksčiau turėjo pramogai, nes buvo linksmesnis ir klusnesnis už kaprizingas kumeles ar piktus darbinius išdarus. Tie gyvuliai buvo protingi, bet retai kada romūs. Nors ūkyje nebuvo nė vieno eržilo, jie nesidarė geresnio būdo.

— Oi, tėte, neparduok, — maldavo Megė. — Aš galiu ir bėrąja jodinėti. Pagalvok, kaip bus negražu, kai kunigas Ralfas, kuris mums tiek gero padarė, atvažiuos ir pamatys, kad pardavėm jo arklį!

Pedis susimąstęs žiūrėjo į Megę.

— Aš nemanau, Mege, kad kunigas Ralfas kada nors čia dar atvažiuos.

— O gal atvažiuos! Ką gali žinoti!

Sunku jam buvo atsispirti toms akims, visai tokioms kaip Fionos; negalima skaudinti jos dar labiau, jau ir taip kenčia, vargšelė.

— Na tiek to, Mege, paliksim tą bėrąją, tik žiūrėk, kad nuolatos jodinėtum abiem, nes nusipenėjusių arklių Drohedoje aš nepakęsiu, supratai?

Anksčiau ji nenorėdavo sėsti ant arklio, priklausančio kunigui Ralfui, bet dabar čia vienam, čia kitam gyvuliui ėmė duoti progą užsidirbti sau avižų.

Ir buvo taip gerai, kad ponia Smit, Minė ir Ketė nepaprastai mylėjo dvynukus; Megė nuolatos išjodavo į ganyklas, Fiona valandų valandas praleisdavo svetainėje prie savo sekretero, bet mažieji berniukai gyveno kuo puikiausiai. Visur jie maišėsi, visur jų buvo pilna, tačiau buvo tokie linksmučiai ir visad gerai nusiteikę, kad pykti ant jų ilgai niekas negalėjo. Ir kai ponia Smit, jau seniai perėjusi į katalikų tikėjimą, vakarais savo mažajame namelyje atsiklaupdavo kalbėti poterių, jos širdis buvo kupina dėkingumo. Juodu su Robu neturėjo laimės susilaukti savo vaikų, taip pat ir didžiajame name daugelį metų vaikų nebuvo, nes tarnaitėms buvo draudžiama bendrauti su darbininkų šeimomis nuo upelio. Bet atsikėlė Klieriai, Merės Karson giminės, ir pagaliau čia atsirado vaikų. O dabar Džimsas ir Petsis visam laikui apsigyveno didžiajame name.

Žiema buvo sausa, o vasarą irgi nelijo. Vešli, aukšta iki kelių žolė pagelto, nurudavo, taip išdžiūvo negailestingai kepinančioje saulėje, jog visa traškėjo ir lūžinėjo. Norėdamas apžvelgti ganyklą, turėjai prisimerkti kiek gali ir ant pat akių užsitraukti skrybėlę; žolė tvieskė it veidrodžio sidabras, tarp mirgančių melsvų miražų siautė spiraliniai sūkurėliai — tai vėjas nešiojo sausus lapus ir žolių trupinėlius, suversdamas į krūveles ir vėl jas išsklaidydamas.

Oi, kad užėjo sausra! Net ir medžiai džiūvo, kietais trapiais rėžiais nuo jų krito žievė. Pavojaus, kad avys nebeturės ko ėsti, nebuvo — žolės užteks dar bent metams, o gal net ilgiau, bet negera matant, kad viskas taip išdžiūvę. Labai gali atsitikti, kad nelis ir kitais metais, ir dar kitais. Gerais metais prilydavo dešimt— penkiolika colių, blogais mažiau nei penki, gali sakyti, kaip ir nieko.

Nors buvo karšta ir pilna musių, Megei patiko ganyklose, — joji sau iš lėto ant bėrosios kumelės paskui bliaunančių bandą avių, šunys sėlina prisiploję prie žemės, nukorę liežuvius, apgaulingai neatidūs. Bet tegu tik nors viena avis iššoks iš glaudžios kaimenės, arčiausias šuo bematant švystels kaip strėlė, aštriais dantimis ištroškęs įsikirsti į tos nelaimėlės koją.

Megė nujojo į bandos priekį — malonus atokvėpis, keletą mylių traukus dulkes jai iš paskos, — ir atidarė aptvaro vartus. Kantriai palaukė, kol šunys, apsidžiaugę, kad gali parodyti ką sugeba, kandžiodami suvarė avis. Karves suginti į krūvą ir varyti buvo sunkiau, nes jos spardydavosi ir badydavosi, dažnai neatsargesnis šuo ir gyvastį prarasdavo; čia jau piemuo turėjo gerai pasišvaistyti botagu, bet šunims patikdavo tas pavojus varant karves. Tačiau Megei su galvijais tvarkytis nereikėjo, tai buvo paties Pedžio darbas.

Šunys Megei labai patiko, jie buvo nepaprastai protingi. Dauguma Drohedos šunų buvo škotiškos veislės, gražaus rausvo kailio su šviesiomis krūtinėmis, antakiais ir letenomis, bet buvo ir Kvinslando šunų — didelių, melsvai pilkų ir juodomis dėmėmis, ir visokiausių tų dviejų veislių mišrūnų. Kai kalės imdavo rujoti, pagal visus mokslo reikalavimus joms parinkdavo porą ir laukdavo jauniklių; atjunkytus, paaugusius šuniukus išmėgindavo ganykloje, tinkamus pasilikdavo ar parduodavo, netikusius nušaudavo.

Sušvilpusi šunims, Megė uždarė avių aptvaro vartus ir pasuko bėrąją kumelę namų link. Netoliese buvo giraitė, kur augo kelių rūšių eukaliptai, juodieji buksmedžiai, o pakraščiais — viena kita vilga. Apsidžiaugusi ji į jojo į giraitės pavėsį ir dabar, turėdama laisvą valandėlę, leido akims pasiganyti. Eukaliptuose buvo pilna papūgėlių, jos straksėjo, mėgdžiojo paukščių giesmininkų švilpavimą; nuo šakos ant šakos skraidžiojo sukdami ratu kikiliai; porelė geltonkuodžių kakadu tupėjo pakreiptom į šoną galvom ir žvilgančiomis akimis sekė jojikę; kielės kapstė žemę gaudydamos skruzdės ir juokingai kraipė uodegytes; niūriai nepaliaujamai krankė varnai. Jų balsai patys nemaloniausi iš visų miško giesmininkų, tokie visai be džiaugsmo, beviltiški, šiurpą varantys, jie tartum kalba apie kūno netvarumą, dvėselienas ir jas aptūpusias mėsines muses. Sunku įsivaizduoti, kad varnas čiulbėtų kaip kiti paukščiai — jų balsas puikiausiai pritinka jų amatui.

Ir, aiškus daiktas, aplinkui buvo pilna musių; ant skrybėlės Megė turėjo tinklelį, bet nuogas rankas musės puolė nepaliaujamai, bėroji kumelė tolydžio mosavo uodega, jos oda be perstojo virpėjo ir trūkčiojo. Megei buvo keista, kad arklys pro tokią storą plaukuotą odą jaučia tokį mažą besvorį padarėlį kaip musė. Musės gėrė prakaitą, todėl jos taip ir kamavo ir arklius, ir žmones, bet avys joms tiko dar geresniam tikslui: apie avies užpakalį ar kitur, kur vilnos nešvarios, drėgnos, jos dėjo kiaušinėlius.

Oras buvo pilnas bičių dūzgimo, skraidė ryškūs laumžirgiai, ieškantys gręžinio vandens, plazdėjo nuostabūs margaspalviai drugių drugelių sparnai. Bėroji užmynusi kanopa atvertė puvėklio nuolaužą, ir Megę šiurpas nupurtė pamačius, ko ten buvo po ja — visokių kirminų, riebių baltų šlykščių lervų, vėdarėlių ir šliužų, didžiulių šimtakojų ir vorų. Iš savo urvelių landžiojo triušiai: išlenda ir nustriksi, tik subaltuoja stačios pūkuotos uodegytės; paskui staiga apsigręžia ir žiūri, o nosiukės tankiai trūkčioja. Kiek toliau echidna, išsigandusi Megės, liovėsi ieškojusi skruzdžių ir ėmė kastis į žemę — taip greitai, kad stiprios kojos su nagais dingo per kelias sekundes, o pats žvėrelis ėmė smegte smegti po didžiuliu rąstu. Smagu buvo žiūrėti, kaip juokingai ji kraiposi kasdamasi — grėsmingi spygliai prigludę prie pat kūno, kad lengviau būtų lįsti, o žemės tik lekia į šonus.

Iš giraitės Megė išjojo į sodybos kelią. Jis buvo tarsi užklotas pilka kanapėta paklode — tai papūgos galos lesė vabzdžius ir kirminėlius, bet išgirdusios ją atjojant visos vienu kartu pakilo į orą. Dangų užliejo rožinė banga; iš apačios Megė matė sparnų apačias ir krūtines ir atrodė, kad per stebuklą tie pilki paukščiai virto rožiniais. Jei man rytoj reikėtų išvažiuoti iš Drohedos, pagalvojo Megė, ir išvažiuoti visam laikui, svajonėse matyčiau ją tokios spalvos kaip šitų rožinių sparnų... Ten toliau turbūt jau visiška sausra, kad taip plūsta kengūros, jų vis daugiau ir daugiau... Didelę bandą, gal bent du tūkstančius kengūrų, kurios ramiai skabeno žolę, išbaidė pakilusios papūgos, ir kengūros nudūmė tolyn ilgais grakščiais šuoliais, greitesnės už bet kokį gyvą padarą, išskyrus emu. Arkliai su jomis negalėjo net lygintis.

Bet visą laiką su malonumu stebėdama gamtą, Megė galvojo apie Ralfą. Pati Megė savo jausmo nelaikė vaikišku įsimylėjimu ir vadino jį meile, kaip knygose. Juk jausmai ir visa, kas jai daros, niekuo nesiskiria nuo Etelės M. Del herojės. Ir kaip neteisinga, kad tokia dirbtinė kliūtis kaip kunigystė užkerta kelią jos norui, o norėjo jį turėti savo vyru. Gyventi su juo kaip tėtė su mama, tokioje santarvėje, ir kad jis dievintų ją, kaip tėtė dievina mamą. Megei atrodė, kad mama net nesistengia nusipelnyti tokio dievinimo, bet tėtė vis dėlto ją garbina. Taigi ir Ralfas labai greit pamatytų, kad kartu su ja gyventi kur kas geriau negu vienam; jai ir į galvą neatėjo, kad kunigystės Ralfas negali atsisakyti jokiomis aplinkybėmis. Taip, ji žinojo, kad ištekėti už kunigo, mylėti jį neleistina, bet įprato šią kliūtį apeiti, mintyse išvaduodama Ralfą iš dvasininko padėties. Megė buvo formaliai pamokyta katalikų tikėjimo tiesų, bet kunigystės įžadų esmės jai niekas nepaaiškino, ir kadangi religija jai buvo nereikalinga, į tokius dalykus ir nesigilino. Iš maldų negaudama jokio pasitenkinimo, Megė klausė Bažnyčios įsakymų tik dėl to, kad nepaklausius reikės per amžius degti pragare.

Ir dabar ji svajojo, kokia palaima kartu su juo gyventi ir miegoti, kaip miega tėtė su mama. Mintis apie jo artumą sujaudino, ir ji neramiai sukrutėjo balne; tą susijaudinimą ji pasivertė daugybe įsivaizduojamų bučinių, nes kita ko įsivaizduoti negalėjo. Jodinėjimas po ganyklas nė kiek nepadaugino jos žinių apie lyčių gyvenimą, nes gyvuliai, net iš tolo pajutę šunį, prarasdavo bet kokį norą poruotis, ir, kaip ir visuose ūkiuose, čia buvo kergiama su tvarka. Kai į aptvarą su avimis atvarydavo avinų, Megė būdavo pasiunčiama kitur, o jei pamatydavo vieną šunį užsilipusį ant kito, tuoj pat perleisdavo porelę botagu, kad liautųsi „žaidę”.

Tikriausiai nė vienas žmogus nežino tiek, kad galėtų nuspręsti, kas blogiau: nesuvokiamas ilgesys, kurį neišvengiamai lydi nerimas bei irzlumas, ar aiškus troškimas ir valingas veržimasis tą troškimą numaldyti. Vargšė Megė ilgėjosi pati nelabai žinodama ko, bet kažkas tiesiog traukte traukė, ir ta trauka neišvengiamai vedė ją prie Ralfo de Brikasaro. Ir Megė svajojo apie jį, ilgėjosi, troško jo ir sielvartavo, kad jis, nors ir parodė mylįs, neaplanko jos, vadinasi, ji visai jam nerūpi.

Jos mintis pertraukė Pedis — jodamas namo jis įsuko į tą patį kelią; Megė su šypsena sulaikė bėrąją ir palaukė, kol jis prisivys.

— Malonus netikėtumas, — ištarė Pedis, paleidęs žingine savo seną keršą kumelę greta dukters taip pat nebejaunos bėrosios.

— Taip, — atsakė Megė. — Ar ten toliau labai sausa?

— Man regis, gerokai prasčiau negu čia. O kengūrų kengūrų — gyvenime tiek nebuvau matęs! Milparinkos pusėj turbūt viskas kiaurai perdžiūvę. Martinas Kingas sakė, esą teksią gerokai pašaudyt, bet aš manau, kai tiek kengūrų, tai nors iš patrankų pyškink — skirtumo nebus.

Tėvas toks malonus, atidus, toks atlaidus ir taip ją myli; o pabūti su juo dviese, kad aplinkui nesisukiotų vienas ar kitas brolis, pasitaiko taip retai. Ir daug negalvojusi Megė paklausė apie dalyką, kuris kėlė abejonių, kankino ir slėgė ją, kad ir kaip ji save ramino.

— Tėte, o kodėl kunigas de Brikasaras pas mus neatvažiuoja?

— Jis labai užsiėmęs, Mege, — atsakė Pedis, bet dabar jau su nerimu balse.

— Bet juk ir kunigai gauna atostogų, ar ne? Jis taip mėgo Drohedą, tikriausiai norėtų čia pabūti.

— Kunigai gauna atostogų, Mege, bet, antra vertus, jie niekad nebūna laisvi nuo savo pareigų. Pavyzdžiui, kas mielą dienelę turi aukoti mišias, nors būtų patys vieni. Man regis, kunigas de Brikasaras labai protingas žmogus, jis žino, kad negalima gyvenime sugrįžti prie to, kas jau praėjo. Droheda jam — tik atkarpėlė praeities. Jei čia grįžtų, jau nepatirtų ankstesnio džiaugsmo.

— Tu nori pasakyti, kad jis mus užmiršo, — prislėgta ištarė Megė.

— Ne, neužmiršo. Jei būtų užmiršęs, taip dažnai nerašytų, nesiteirautų apie kiekvieną iš mūsų. — Pedis pasisuko balne, jo mėlynose akyse buvo gailestis. — Man atrodo, kad jam geriau čia neatvažiuoti, Mege, todėl aš ir nekviečiu jo, kad apie tai net negalvotų.

— Tėte!

Ir Pedis stačia galva nėrė į tą drumstą vandenį:

— Paklausyk, Mege, negerai, kad tu galvoji apie kunigą, metas tai suprasti. Savo paslaptį tu laikai kaip reikiant, tavo jausmų tikriausiai daugiau niekas net nežino, bet tavo klausimai tenka man, tiesa? Nedaug klausimų, tačiau ir to gana. Todėl aš ir sakau, užteks jau, — ar girdi? Kunigas de Brikasaras yra davęs šventus įžadus, ir žinau, kad nieku gyvu neketina jų laužyti, tu ne taip supratai jo draugystę. Kai tave sutiko, buvo jau suaugęs vyras, o tu maža mergytė. Na, tokia, Mege, tu jam esi ir po šiai dienai.

Ji neatsakė, ir veidas nepersimainė. Taip, pagalvojo jis, tikra Fijos duktė, taigi.

Po valandėlės ji prabilo pernelyg ramiu balsu:

— Bet jis gali nebebūti kunigas. Tiktai man nebuvo progos apie tai su juo pasikalbėti.

Pedis taip apstulbo, jog negalėjai manyti jį apsimetant, ir ta išraiška įtikino Megę geriau nei jo kalba, kad ir labai karšta.

— Mege! O Viešpatie Dieve, čia ir yra visas užkampio gyvenimo blogumas! Tau, mergyt, reikėjo mokytis, ir jei teta Merė būtų pasimirusi anksčiau, būčiau išsiuntęs tave į Sidnėjų, kol laikas, kad nugriebtum bent porą metelių savo naudai. O dabar tu jau per didelė mokytis, ar ne, Mege? Nenoriu, kad iš tavęs šaipytųsi, vargšyte tu mano. — Dabar jis kalbėjo švelniau, atskirdamas žodžius vieną nuo kito, ir tai suteikė kalbai aiškaus žiaurumo, nors žiaurus jis nenorėjo būti, norėjo tik visiems laikams išsklaidyti jos iliuzijas. — Ralfas de Brikasaras — kunigas, Mege, kunigas. Jis niekada niekada neatsisakys kunigystės, suprask tai. Jo duoti įžadai šventi ir tokių šventų sulaužyti neįmanoma. Jei žmogus jau kunigas, kelio atgal jam nebėra; įžadus leidžiama duoti tik tada, kai seminarijos vyresnieji būna absoliučiai garantuoti, kad jaunuolis žino, ką daro. Tas, kuris duoda tuos įžadus, tvirtų tvirčiausiai žino, kad jau niekada negalės jų sulaužyti. Kunigas de Brikasaras davė tokius įžadus ir niekada jų nesulaužys. — Pedis atsiduso. — Dabar supranti, Mege? Ir nuo šiol liaukis svajojusi apie kunigą de Brikasarą.

Jie parjojo nuo fasado pusės, taigi į arklides buvo arčiau negu į avides; netarusi nė žodžio Megė pasuko su bėrąja kumele į arklides, tėvą palikdama joti toliau vieną. Iš pradžių jis vis atsisukdavo, žvelgdamas Megei iš paskos, bet kai ji dingo už arklidžių tvoros, spustelėjo keršajai šonus ir nujojo ristele, nekęsdamas savęs, kad turėjo pasakyti tai, ką pasakė. Prakeikimas tie vyro ir moters santykiai! Čia, matyt, yra tam tikros taisyklės, su jokiomis kitomis nepalyginamos.

Kunigo de Brikasaro balsas, tariant rūsčius, gerai apgalvotus žodžius, buvo šaltas kaip ledas, bet dar šaltesnis buvo žvilgsnis, įsmeigtas į išblyškusį jauno kunigėlio veidą.

— Jūs pasielgėte ne taip, kaip reikalauja elgtis iš savo kunigų mūsų Viešpats Jėzus Kristus. Manau, kad žinote tai geriau negu mes, kurie jus smerkiame, bet aš vis dėlto turiu pasmerkti jus ir vardu jūsų arkivyskupo, kuris ne tik dvasininkas kaip jūs, bet ir už jus viršesnis. Jam privalote absoliučiai paklusti, ir ne jums ginčyti jo nusistatymų bei sprendimus.

Ar bent suvokiate, kokią gėdą užsitraukėte sau ir užtraukėte savo parapijai, o svarbiausia Bažnyčiai, kurią pamilti privalėjote labiau už bet kokį žmogų? Jūsų duotas skaistybės įžadas šventas ir nelaužytinas kaip ir visos kitos priesaikos, todėl sulaužydamas jį sunkiai nusidėjote. Aišku savaime, jūs daugiau niekad nepamatysite tos moters, bet mes privalome padėti jums įveikti pagundą. Dėl to sutvarkėme taip, kad tuoj pat persikeltumėte tarnauti į Darvino parapiją Šiaurės teritorijoje. Šįvakar ekspresu išvažiuosite į Brisbaną, o iš ten, taip pat traukiniu, iki Longričo. Longriče sėsite į lėktuvą, skrendantį iki Darvino. Jūsų daiktai šiuo momentu pakuojami ir bus nugabenti į ekspresą, taigi nėra reikalo jums grįžti į senąją parapiją. Dabar eikite su kunigu Džonu į koplyčią ir melskitės. Koplyčioje išbusite iki reikės sėsti į traukinį. Kunigas Džonas keliaus kartu su jumis iki Darvino — jis jus paguos ir nuramins. Eikite.

Kunigai, stovintys prie Bažnyčios vairo, išmintingi ir sumanūs, jie neduos progos nusidėjėliui susisiekti su mergina, jo meiluže. Dabartinėje jo parapijoje iš to išėjo tikras skandalas, labai nemalonu. O mergina tegu sau laukia, spėlioja, stebisi. Nuo šios valandėlės, kol nuvyks į Darviną, nusidėjęs kunigas bus prižiūrimas uolaus kunigo Džono, kuriam duoti atitinkami nurodymai; vėliau kiekvienas kunigo laiškas iš Darvino bus atplėšiamas, jam nebus leidžiama kalbėtis tarpmiestiniais telefonais. Mergina taip ir nesužinos, kur jis pasidėjo, o kunigas niekada negalės jai to pranešti. Nebus jam leista ir užmegzti ryšį su kita moterimi. Darvinas pačiam pakrašty, moterų ten beveik nėra. Jo įžadai amžini, niekas nuo jų neatleis; jei jis pats per silpnas susivaldyti, tai padaryti už jį turi Bažnyčia.

Nusekęs akimis kunigėlį ir priskirtų jam sargą, kunigas Ralfas atsistojo nuo rašomojo stalo ir nuėjo į vieną iš atokesnių kambarių. Arkivyskupas Klunis Darkas sėdėjo savo krėsle, šonu į jį tylom sėdėjo kitas vyras su violetine juosta ir apskrita kepuraite. Arkivyskupas buvo stambus vyras su gera kupeta gražių baltų plaukų, skaisčiai mėlynomis akimis; energingas, mėgstantis pasijuokti ir gerai pavalgyti. Jo svečias buvo visiška priešingybė: nedidukas, liesas, retomis apie kepuraitę pasklidusiomis plaukų sruogomis, kaulėto, asketiško veido, išgeltusią oda; ten, kur nuskusta barzda, oda buvo tamsi, akys didelės, juodos. Amžiaus jam galėjai duoti ir trisdešimt, ir penkiasdešimt, o iš tikrųjų jis buvo trisdešimt devynerių, trejais metais vyresnis už kunigą Ralfą de Brikasarą.

— Sėskitės, kunige, išgerkit arbatos, — iš širdies pakvietė arkivyskupas. — Jau maniau, kad gausim prašyti šviežios. Ar išleisdamas tą jaunikaitį kaip reikiant įspėjot, kad pasitaisytų?

— Taip, monsinjore, — trumpai atsakė kunigas Ralfas ir atsisėdo į trečią krėslą prie arbatai paruošto stalo, nukrauto plonyčiais sviestainiais su agurkų skiltelėmis, pyragaičiais, papuoštais baltu ir rausvu glajumi, karštomis sviestu pateptomis bandelėmis, krištolo indeliais su uogiene ir plakta grietinėle; arbatos servizas buvo sidabrinis, o puodukai — paauksuoto Einslio porceliano.

— Tokie atsitikimai apgailėtini, brangus arkivyskupe, tačiau net mes, mūsų Viešpaties kunigai, esame silpni, tokie pat kaip ir visi žmonės. Širdyje labai jo gailiuosi ir vakare melsiuosi, kad ateityje jis įgytų stiprybės, — tarė svečias.

Jo balsas buvo švelnus, tartis aiškiai svetimšališka, tariant „s” daugiau girdėjai „š”. Jis buvo italas, arkivyskupas Vitorijas Skarbanca di Kontinis— Verčezė, popiežiaus legatas Australijos katalikų bažnyčioje. Jo subtili misija buvo sieti Australijos bažnyčios galvas su Vatikano nerviniu centru, o tai reiškė, kad jis — pats aukščiausias dvasininkas šitoje pasaulio dalyje.

Prieš paskiriamas čia, jis, be abejo, tikėjosi patekti į Jungtines Amerikos Valstijas, bet pagalvojęs nusprendė, kad labai gerai bus ir Australija. Nors gyventojų skaičium, ne tik plotu, ji daug mažesnė, užtat daug labiau katalikiška. Ne taip kaip kituose kraštuose, kur kalbama angliškai, Australijoje katalikai nelaikomi žemesniais ir katalikų tikėjimas nekliudo siekti politiko, verslininko ar teisininko karjeros. Be to, pats kraštas turtingas, dosniai remia Bažnyčią. Kol jis Australijoje, nėra ko baimintis, kad Roma jį užmirš.

Arkivyskupas popiežiaus legatas buvo taip pat aštraus proto, ir jo akys virš paauksuoto puoduko buvo nukreiptos ne į arkivyskupą Klunį Darką, o į kunigą Ralfą de Brikasarą, netrukus tapsiantį asmeniniu jo sekretorium. Kad arkivyskupui Darkui šis kunigas nepaprastai patinka, visi žino, bet ar patiks jam, popiežiaus legatui? Tie airių kilmės Australijos kunigai visi tokie aukšti, stūkso virš jo kaip bokštai; amžinai reikia užversti galvą, norint matyti jų veidus, o tai baisiai vargina. Kol kunigas de Brikasaras pas dabartinį šeimininką, nieko jam neprikiši — jis linksmas, nesivaržantis, tiesmukas, bet ir pagarbus, turi humoro. O kaip jis prisitaikys prie visiškai kitokio viršininko? Buvo įprasta legatui skirti sekretorių italą, tačiau kunigas Ralfas de Brikasaras itin rūpi Vatikanui. Jis ne tik nepaprastai turtingas pats (vyresnybė neturi teisės atimti iš jo pinigų, nors žmonės mano atvirkščiai, o jis nerodo noro juos padovanoti), bet savarankiškai gavo ir didelį turtą Bažnyčiai. Taigi Vatikane buvo nutarta, kad arkivyskupas popiežiaus legatas pasiimtų kunigą de Brikasarą asmeniniu sekretorium, patyrinėtų tą jauną vyrą ir išsiaiškintų, kas jis toks.

Vieną gražią dieną popiežius įteiks kuriam nors iš Australijos dvasininkų kardinolo kepuraitę, bet kol kas dar ne. Todėl legatui reikia ištirti Ralfo de Brikasaro metų kunigus, o Ralfas de Brikasaras, be jokios abejonės, iš jų visų tinkamiausias kandidatas. Tebūnie šitaip. Tegu kurį laiką kunigas de Brikasaras pasipratina prie italų būdo. Tai, ko gero, bus įdomu. Ar negalėtų gi jis būti nors kiek žemesnis!

Kunigas Ralfas su malonumu gurkšnojo arbatą, bet buvo neįprastai tylus. Arkivyskupas popiežiaus legatas pastebėjo, kad jis suvalgė tik mažutį trikampį sviestainį, o nuo kitų gardėsių susilaikė, bet godžiai išgėrė keturis puodukus arbatos be cukraus ir be pieno. Ką gi, taip apie jį ir atsiliepiama — šis kunigas asmeniniame gyvenime pasižymi ypatingu nuosaikumu, jo vienintelė silpnybė — geras (ir labai greitas) automobilis.

— Jūsų pavardė prancūziška, kunige, — maloniai prabilo arkivyskupas popiežiaus legatas, — bet kiek žinau, jūs airis. Kaip čia yra? Ar jūsų protėviai buvo prancūzai?

Kunigas Ralfas šypsodamas papurtė galvą.

— Pavardė normaniška, monsinjore, labai sena ir garbinga. Aš esu tiesioginis palikuonis Ranulfo de Brikasaro, kuris buvo baronas Vilhelmo Užkariautojo dvare. Jis atėjo į Angliją 1066 metais kartu su Vilhelmo kariuomene, ir vienas jo sūnus pasiėmė ten žemės. Angliją valdant normanų karaliams, šeima klestėjo, o vėliau, Henriko IV laikais, kai kurie iš jų persikėlė per Airijos jūrą ir įsikūrė Peile [* Viduramžių Anglijos kolonija Airijoje su centru Dubline, egzistavusi XII— XVI a]. Henrikui VIII atskyrus Anglikonų bažnyčią nuo Romos valdžios, mes toliau išpažinome Vilhelmo tikėjimą, kitaip sakant, mums atrodė, kad privalome priklausyti Romai, o ne Londonui. Bet Kromvelio laikais mes netekome visų žemių ir titulų, jie mums taip ir nebuvo grąžinti. Airijos žemes Karolis dalijo anglams, savo favoritams, kurių turėjo pakankamai. Airiai, žinot, ne be priežasties taip nekenčia anglų.

Nors mes palyginti netekome savo buvusio garso, vis dėlto likome ištikimi Katalikų bažnyčiai ir Romai. Mano vyresnysis brolis turi Mito grafystėje puikų žirgyną ir tikisi, kad kuris nors jo užaugintas žirgas laimės Derbio arba Didžiosiose nacionalinėse lenktynėse. Aš esu antras sūnus, o pagal mūsų giminės tradiciją antrasis sūnus pasirenka Bažnyčią, jei tiktai nori. Turiu pasakyti, kad labai didžiuojuosi savo vardu ir kilme. Brikasarų giminei jau pusantro tūkstančio metų.

Na, tas tai gerai! Sena aristokratų giminė ir tvirtas laikymasis tikėjimo, nepaisant tėvynės netekimo ir persekiojimo.

— Bet iš kurgi „Ralfas”?

— Sutrumpintas iš Ranulfo, monsinjore.

— Aišku.

— Labai jūsų pasigesiu, kunige, — pasakė arkivyskupas Klunis Darkas, užsikrovė ant pusės bandelės uogienės ir plaktos grietinėlės ir viską susikimšo į burną.

Kunigas Ralfas nusijuokė.

— Stumiate mane į keblią padėtį, monsinjore! Štai aš sėdžiu tarp senojo savo viršininko ir naujojo, ir jei atsakysiu taip, kad įtikčiau pirmajam, supykdysiu antrąjį. Bet ar galima pasakyti — pasigesiu jūsų, monsinjore, ir kartu laukiu, kada galėsiu tarnauti jums, monsinjore?

Gerai pasakyta, diplomato atsakymas. Arkivyskupas di Kontinis— Verčezė jau ėmė galvoti, kad toks sekretorius jam bus visai tinkamas. Bet vis dėlto per daug gražus, tie subtilūs veido bruožai, nuostabi akių, plaukų, odos spalva, puiki figūra.

Kunigas Ralfas vėl nutilo įsistebeilijęs į arbatos stalelį, bet nematydamas jo. Matė jaunąjį kunigą, kurį ką tik išbarė, kančią jo akyse, kai suprato, kad jam neleis net atsisveikinti su mylimąja. Dieve mano, o jeigu jų vietoje būtų buvęs jis pats ir Megė? Labai saugantis, galima kiek laiko šitaip verstis; galima šitaip verstis kažin kiek, jei turėsi moterų tik per atostogas toli nuo savo parapijos. Bet jei rimtai prisiriši prie vienos moters, tavo paslaptį būtinai sužinos.

Būdavo dienų, kada tik praklūpojęs ant marmurinių koplyčios grindų, kol visas kūnas sustingdavo nuo skausmo, jis susilaikydavo nepuolęs į traukinį ir neišvažiavęs į Džilį ir Drohedą. Įtikinėjo save, kad jis tiesiog iškankintas vienatvės, kad jam trūksta žmogiškos šilumos, patirtos Drohedoje. Įtikinėjo save, kad niekas nepasikeitė nuo to, kai pasidavęs akimirkos silpnybei atsakė į Megės bučinį, kad jo meilė jai tebegyvena malonioje fantazijų karalystėje, o nėra atsidūrusi kitokiame pasaulyje, pasidariusi beprotiškai aiški ir apibrėžta, nebe tokia kaip ankstesnėse svajonėse. Jis nenorėjo pripažinti jokio pasikeitimo ir tebegalvojo apie Megę kaip apie mažą mergaitę, vydamas šalin bet kokį tam prieštaraujanti vaizdinį.

Jo klysta. Skausmas nemažėjo. Darėsi tik dar sunkiau, kankynė tapo žiauresnė, grėsmingesnė. Anksčiau vienatvė buvo beasmenė, jis niekad negalėjo sau pasakyti, kad koks nors žmogus galėtų nuo jos išgelbėti. Dabar vienatvė turėjo vardą: Megė. Megė, Megė, Megė...

Atsitokėjęs iš susimąstymo jis pamatė, kad į jį nemirksėdamas žiūri arkivyskupas di Kontinis— Verčezė, ir didelės juodos akys buvo kur kas įžvalgesnės ir pavojingesnės nei gyvos, apvalios dabartinio viršininko akys. Kunigas Ralfas, būdamas per daug protingas, kad apsimestų lyg nesą priežasčių susimąstyti, atsakė būsimajam viršininkui tokiu pat įdėmiu žvilgsniu, vos šyptelėjo ir truktelėjo pečiais, tartum sakydamas: kiekvienas žmogus turi savo sielvartą, ir prisiminti liūdnus dalykus nėra nuodėmė.

— Sakykite, kunige, ar staigus ekonomikos smukimas neatsiliepė jums patikėtam turtui? — ramiai paklausė italų dvasininkas.

— Tuo tarpu nėra ko rūpintis, monsinjore. „Mitchar Limited” ne taip lengvai pasiduoda rinkos svyravimams. Manyčiau, jog daugiausia praras tie, kurių turtas investuotas ne taip apdairiai kaip ponios Karson. Žinoma, Drohedos ūkis pajus, vilnos kainos krinta. Vis dėlto ponia Karson buvo labai gudri ir neinvestavo pinigų į žemės ūkį, ji pasirinko metalą — tai daug patikimiau. Nors, mano supratimu, dabar pats metas nusipirkti žemės, ne tiktai ūkių, bet ir namų, pastatų didžiuosiuose miestuose. Kainos juokingai mažos, bet visada tokios nebus. Neįsivaizduoju, kad ateityje būtų galima turėti nuostolių, šiuo metu įsigijus nekilnojamojo turto. Krizė kada nors pasibaigs. — Visiškai teisingai, — atsakė arkivyskupas popiežiaus legatas. Vadinasi, kunigas de Brikasaras ne tiktai diplomatas, jis ir komersantas! Iš tikrųjų Romai negalima išleisti jo iš akių!

9

Bet atėjo 1930 metai, ir Droheda sužinojo, kas tai yra krizė. Visoje Australijoje buvo daugybė bedarbių. Kas tiktai galėjo, liovėsi mokėjęs buto nuomų ir bergždžiai ieškojęs darbo, nes darbo nebuvo. Paliktos verstis vienos žmonos su vaikais gyveno lūšnose, valdiškoje žemėje ir stovėdavo eilėse pašalpų; tėvai ir vyrai klajojo po visą kraštą. Žmogus susivyniodavo būtiniausius daiktus į mėlyną vilnonę antklodę, perrišdavo diržais ir užsimetęs ant nugaros leisdavosi į kelią, tikėdamasis, kad užtiktuose ūkiuose bent gaus pavalgyti, jeigu darbo ir neras. Geriau klajoti su visa manta po šalį nuo ūkio iki ūkio, negu nakvoti kur nors Sidnėjaus gatvėje.

Maisto kainos buvo nedidelės, ir Pedis grūste prigrūdo visus podėlius ir sandėlius. Žmogus, atėjęs į Drohedą, galėjo būti tikras, kad tuščias neišeis. Keista, kad klajūnai ilgai neužsibūdavo; sočiai pavalgę karšto maisto ir gavę įsidėti kelionei, jie nemėgino pasilikti, bet ėjo toliau, ieškodami to, kas gal tik jiems vieniems buvo žinoma. Anaiptol ne visur juos priimdavo taip svetingai ir vaišingai kaip Drohedoje, ir dėl to buvo dar didesnis galvosūkis, kodėl žmonės nenori pasilikti. Matyt, priveikti nuovargio ir betikslio egzistavimo be namų, neturėdami kur eiti, jie tiesiog plaukė pasroviui. Dauguma jų išsilaikydavo, kai kurie žūdavo, ir jei kas aptikdavo, palaidodavo, kol varnai ir laukinės kiaulės nenutaisė švariai kaulelių. Australijos plotai didžiuliai ir dyki.

Stiuartas vėl nuolatos gyveno namie, ir prie virtuvės durų visada stovėjo šautuvas. Nesunku buvo rasti gerų avininkų, ir Pedis turėjo priėmęs devynis viengungius, kuriuos apgyvendino senuose barakuose, taigi ganyklose buvo galima apsieiti be Stiuarto. Fija nebelaikė pinigų kur pakliuvę, o paprašė Stiuartą už koplyčios altoriaus padaryti slaptą spintą, kaip ir kokį seifą. Tarp klajūnų nedaug pasitaikydavo blogų žmonių. Blogiems žmonėms geriau buvo pasilikti didmiesčiuose ir šiaip miestuose, nes gyvenimas keliaujant buvo per daug tyras, per daug vienišas, ir mažai ką galėjai čia nugvelbti. Tačiau niekas nesmerkė Pedžio už tai, kad saugojo savo moteris nuo pavojaus; Droheda buvo labai gerai visiems žinoma ir, suprantama, galėjo privilioti ir kokį nepageidautiną svečią.

Tą žiemą buvo stiprių audrų, ir sausų, ir su lietumis, o po to pavasarį ir vasarą taip gausiai lijo, kad žolė Drohedoje užaugo aukštesnė ir vešlesnė negu kada nors anksčiau.

Džimsas ir Petsis spaudė neakivaizdinius mokslus prie ponios Smit virtuvės stalo, plepėdami, kaip bus tada, kai jie išvažiuos mokytis į Rivervju. Bet ponia Smit nuo tokių kalbų taip surūgdavo ir suirzdavo, jog jai girdint jie išmoko nebeminėti išvykimo iš Drohedos.

Vėl nusistovėjo oras be lietaus; aukšta, siekianti klubus žolė visiškai išdžiūvo nuo sausros, pasidarė sidabrinė, traškanti. Per dešimt metų pripratę prie juodžemio lygumų nuolatinės sausrų ir potvynių kaitos, vyrai tik gūžčiojo pečiais ir dirbo savo kasdieninį darbą, tartum svarbiausia ir buvo nugyventi tik tą vieną vienintelę dieną. Ir iš tikro — svarbiausia buvo išgyventi nuo vienų gerų metų iki kitų, kad ir kada jie ateitų. Lietaus numatyti niekas negalėjo. Brisbane buvo toks žmogus, Inigas Džonsas, neblogai spėjantis orą ilgesniam laikotarpiui pagal naują saulės dėmių teoriją, bet čia, juodžemio lygumose, nelabai kas juo tikėjo. Tegu jis buria ateitį Sidnėjaus ir Melburno nuotakoms, o juodžemio lygumų gyventojai verčiau po senovei pasikliaus savo nuojauta.

1932 metų žiemų vėl užėjo sausos audros, atsinešdamos šalčius, bet vešli žolė sulaikė didumų dulkių, ir musių buvo ne tiek daug kaip paprastai. Tik nukirptoms avims nieko iš to nebuvo gero, jos drebėjo nuo šalčio. Ponia O’Rok, gyvenanti niekuo neišsiskiriančiame mediniame name, nepaprastai mėgo priiminėti svečius iš Sidnėjaus; vienas svarbiausių jos programos punktų buvo tų svečių vežimasis į Drohedą parodyti, kad net čia, tolimam juodžemio lygumų užkampy, kai kas gyvena tiesiog poniškai. Ir kalba visuomet nukrypdavo į perkarusias, panašias į ištrauktą iš vandens žiurkę avis, paliktas žiemoti be penkių šešių colių ilgio vilnų, kurios ataugs prieš pat vasaros karščius. Bet, kaip Pedis rimtai pasakė vienam tokiam svečiui, viskas daroma, kad būtų geresnė vilna. Juk svarbiausia vilna, ne avys. Neilgai trukus „Sidney Morning Herald” išspausdino laišką, reikalaujantį, kad parlamentas kuo greičiau išleistų įstatymą, kuris padarytų galą „gyvulių augintojų žiaurumui”. Vargšė ponia O’Rok persigando, bet Pedis kvatojo šonus susiėmęs.

— Gerai dar, kad tas neišmanėlis nematė, kaip koks nors avikirpis netyčia praduria aviai pilvą, o paskui susiuva maišine adata, — guodė jis sumišusią moteriškę. — Nėra ko jaudintis, ponia O’Rok. Miestiečiai visai nežino, kaip gyvena kiti žmonės, jie gali sau leisti tupinėti apie savo šuniukus ar kačiukus lyg apie vaikus. O juk čia kas kita. Čia nepamatysi, kad vyras, moteris ar vaikas, papuolęs į bėdą, būtų paliktas be pagalbos, o mieste tie patys žmonės, kurie taip myli savo naminius gyvūnėlius, visai nekreips dėmesio į žmogaus nelaimės šauksmą.

Fiona pakėlė galvą.

— Teisingai jis sako, ponia O’Rok, — tarė ji. — Niekas nevertina to, ko yra per daug. Čia daugybė avių, na, o mieste — žmonių.

Tą rugpjūčio dieną, kai prasidėjo baisioji audra, laukuose buvo vien tiktai Pedis. Jis nulipo nuo arklio, tvirtai pririšo jį prie medžio ir atsisėdo po vilga palaukti, kol audra praeis. Netoliese virpėdami iš baimės glaudėsi vienas prie kito penki jo šunys, o avys, kurias buvo ketinęs nuvaryti į kitą ganyklą, iškriko nedideliais nenustygstančiais būreliais ir be tikslo bėginėjo į visas puses. Audra buvo baisi, visas jos įniršis pratrūko kaip tik tada, kai uragano šerdis atsidūrė Pedžiui virš galvos. Jis užsikimšo pirštais ausis, užsimerkė ir ėmė melstis.

Netoli nuo tos vietos, kur jis sėdėjo po nukarusiais vilgos lapais, neramiai čežančiais vis smarkesniame vėjyje, aukštoje žolėje buvo privirtę sausų medžių. Viduryje tos baltos tarsi kaulai krūvos stovėjo didžiulis nudžiūvęs eukaliptas, jo nuogas bent keturiasdešimties pėdų kamienas buvo iškilęs į juodus kaip naktis debesis ir tarsi įsmigęs į juos dantyta aštria viršūne.

Pedis pašoko nuo ryškiai plykstelėjusios melsvos šviesos, akinančios net per užmerktus vokus, bet iškart buvo parmestas kaip koks žaisliukas didžiulės sprogimo bangos. Pakėlęs galvą nuo žemės jis pamatė galutinį žaibo triumfą — visas nudžiūvusio eukalipto kamienas buvo apsuptas plieskiančios aureolės, aukštyn žemyn puldinėjančių melsvų ir purpurinių liepsnų; ir staiga — nespėjo jis susigaudyti, kas čia darosi, — užsiplieskė viskas aplinkui. Nuvirtę medžiai seniai nebeturėjo nė lašelio drėgmės, o aukšta žolė buvo sausa kaip popierius. Tartum įžūlus žemės atsakas dangui nuo milžiniško medžio viršūnės šovė aukštyn ugnies stulpas, tą pačią akimirką užsiliepsnojo kelmai ir nuvirtę medžiai, ir nuo čia ugnis, genama vėjo, pagavo ratu plisti tolyn. Pedis nebespėjo nubėgti prie arklio.

Užsidegė ir perdžiūvusi vilga, ir minkšta sakuota jos šerdis sprogo. Visur aplinkui stūksojo ugnies sienos, — degė medžiai, ūžė liepsnodama žolė po kojomis. Pedis girdėjo gailiai žvengiant arklį ir širdimi veržėsi prie jo; kaip palikti vargšą gyvulį žūti pririštą, be pagalbos. Sustugo šuo, jo staugimas virto beveik žmogišku nepakeliamos kančios riksmu. Valandėlę jis blaškėsi kaip gyvas deglas, paskui nuvirto į pleškančią žolę. Staugė bėgdami kiti šunys, apimti liepsnos, lekiančios su vėju greičiau už bet kokį gyvą padarą su kojom ar sparnais. Sekundės dalelytę Pedis stabtelėjo svarstydamas, kaip nusigauti iki arklio, ir tada krintantis meteoras nusvilino jam plaukus; jis pažvelgė žemyn ir pamatė prie kojų gatavai iškepusių didelę kakadu.

Staiga Pedis suprato — tai galas. Iš šito pragaro nėra išsigelbėjimo nei jam, nei jo arkliui. Vos spėjo taip pagalvoti, sprogo sausas šakotas eukaliptas jam už nugaros ir į visas puses pasipylė liepsnos. Pedžio rankų oda susitraukė ir pajuodo, jo liepsnaspalvius plaukus užtemdė dar ryškesnė liepsna. Šitokia mirtis nenusakoma žodžiais — ugnis eina ne iš vidaus, o vidun. Paskutiniai sukepa, nustoja gyvavę širdis ir smegenys. Degančiais drabužiais Pedis blaškėsi milžiniškame viską naikinančiame lauže ir šaukė. Tas siaubingas riksmas buvo žmonos vardas.

Visi kiti spėjo grįžti į Drohedų audrai dar neprasidėjus, nuvedė arklius į žardį ir išsivaikščiojo kas kur — į didįjį namą ar į barakus.

Šviesioje Fionos svetainėje, kur kreminio ir rausvo marmuro židinyje ūžė degdamos pliauskos, broliai Klieriai sėdėjo klausydamiesi audros — dabar jų nebetraukė eiti į lauką pasižiūrėti. Labiau viliojo skanus degančio eukalipto kvapas, pyragaičiai ir sviestainiais ant vežiojamo arbatos stalelio. Niekas nesitikėjo, kad Pedis suspės grįžti.

Apie ketvirtą valandą debesys nuslinko į rytus, ir visi nejučia lengviau atsiduso; per sausas audras nė vienas negalėjo išbūti abejingas, nors visi Drohedos pastatai buvo su žaibolaidžiais. Džekas ir Bobas atsistojo sakydami, kad eina pakvėpuoti grynu oru, bet iš tikrųjų norėjo atsipalaiduoti.

— Žiūrėk! — parodė Bobas į vakarus.

Virš medžių, supančių sodybą, kilo aukštyn didžiulė bronzinė dūmų marška, jos pakraščius draskė smarkus vėjas, atplėšdamas siauras apspurusias draikanas.

— O Dieve! — suriko Džekas ir nubėgo vidun prie telefono.

— Gaisras, gaisras! — jis ėmė šaukti į ragelį, ir visi kambaryje nustebę atsisuko į jį, paskui išbėgo laukan pasižiūrėti. — Gaisras Drohedoje, baisus gaisras!

Ir padėjo ragelį; tiek tereikėjo pasakyti telefonininkei Džilyje ir tiems, kurių telefonai buvo prijungti prie tos pačios linijos ir kurie paprastai keldavo ragelį, vos išgirdę aparatą skambtelint. Nors Džilio apylinkėse nepasitaikė didesnio gaisro per tuos metus, kai Klieriai apsigyveno Drohedoje, visi žinojo, ką reikia daryti.

Vaikinai nubėgo prie arklių, iš barakų pasipylė darbininkai, ponia Smit atrakino sandėlį ir ėmė krūvomis dalyti storus maišus. Dūmai vakaruose, o vėjas kaip tik iš tos pusės, vadinasi, gaisras slenka į Drohedą. Fija nusisegė ilgą sijoną ir užsimovė Pedžio kelnes, abi su Mege nubėgo į arklides; prireiks kiekvienos poros rankų, galinčių laikyti maišą.

Virtuvėje ponia Smit užkūrė viryklę, o tarnaitės nuo kablių palubėje nukabino didžiulius puodus.

— Gerai, kad vakar papjovėm jautuką, — tarė ekonomė. — Mine, še raktą nuo gėrimų podėlio. Atneškit su Kete visą alų ir romą, kiek tik turim, paskui imkitės kepti papločius, o aš troškinsiu mėsą. Tiktai sukitės, sukitės greičiau!

Arkliai, sunerimę nuo audros ir užuodę dūmus, nesidavė balnojami; Fija su Mege išsivedė du grynakraujus besimuistančius žirgus į kiemą prie arklidžių, kad galėtų lengviau suvaldyti. Megei kariaujant su bėrąja, keleliu nuo Džilenbouno kelio atskubėjo du klajūnai.

— Gaisras, ponia, gaisras! Ar dar turit porą arklių? Duokit maišų.

— Eikit va ten, į žardį. Dieve mano, kad tik kas nors iš jūsų nebūtų įkliuvęs! — tarė Megė; ji nežinojo, kur tuo metu buvo jos tėvas.

Abu vyrai griebė maišus iš ponios Smit; Bobas su kitais buvo išjoję prieš penkias minutes. Šie klajūnai leidosi jiems pavymui, o Fija su Mege nušuoliavo paskutinės upelio link, perbrido į kitą krantą, paskui tolyn į tų pusę, kur kilo dūmai.

Sodininkas Tomas pripumpavo didelę autocisterną ir išvažiavo. Žinoma, tokio gaisro jokiu vandeniu neužgesinsi, nebent pasipiltų liūtis, bet jo reikės maišams sušlapinti ir žmonėms, kurie su jais darbuosis. Perjungęs bėgį jis važiavo į priešingą upelio krantą; atsigręžęs pažvelgė į nebegyvenamą vyresniojo avininko namą ir du tuščius trobesius už jo; tai sodybos pažeidžiamiausia vieta, tik čia užsidegantys dalykai stovi per arti anos pusės medžių. Senasis Tomas pažvelgė į vakarus, palingavo galvą ir staiga apsisprendęs pervažiavo atgal per upelį. Ganyklose gaisro niekas neužgesins, jie grįš. Sustojęs ant kalnelio prie pat vyresniojo avininko namo, kur ir pats kurį laiką gyveno, jis prijungė prie cisternos žarną ir ėmė lieti vandenį ant namo, paskui pavažiavęs apliejo ir abu mažesniuosius pastatus. Šitaip jis geriausiai padės — taip sumirkys šituos tris namus, kad jie nieku gyvu neužsidegs.

Megė su motina jojo greta; vakaruose grėsmingas debesis augo ir augo, vis labiau ir labiau buvo juntamas degėsių kvapas. Temo; iš vakarų per ganyklą bėgo vis daugiau žvėrių ir žvėrelių: kengūrų ir laukinių kiaulių, išgąsdintų avių ir galvijų, emu ir goanų, bėgo tūkstančiai triušių, įjodama iš Gręžinio ganyklos į Bil Bilą [* Drohedoje visos aptvertos ganyklos turėjo vardus], Megė pastebėjo, kad Bobas palikęs visus vartus atdarus. Bet avys buvo tokios kvailos, jog įsibedusios į tvorą grūdosi krūvoje per tris pėdas nuo atvirų vartų, jų nepastebėdamos.

Kai žmonės pasiekė gaisrą, jis buvo priartėjęs jau per dešimt mylių ir plėtėsi į šonus, kiekvieną sekundę užgriebdamas vis plačiau. Jie sėdėjo ant įsibaiminusių, trūkčiojančių galvas arklių ir bejėgiškai žvelgė į vakarus — vėjo gūsių per aukštą žolę nešama liepsna šokinėjo nuo vieno medžių guoto prie kito. Nėra ko mėginti sustabdyti gaisrą čia, net visa kariuomenė jo nesustabdytų. Reikia grįžti į sodybą ir kiek galima ginti nors ją. Gaisras eina penkių mylių pločio ruožu; jei kaip reikiant nesuragins nuvargusių arklių, ir jie paklius į ugnį ir sudegs. Vargšės, vargšės avys. Bet ką gi padarysi.

Kai kanopos sutakšėjo per seklų brastos vandenį, senasis Tomas vis dar tebelaistė namus prie upelio.

— Tai bent Tomas! — sušuko Bobas. — Liek, iki pasidarys karšta, bet tada spruk, kol dar bus laiko, girdi? Nerizikuok neprotingai, juk tu kur kas vertingesnis už tuos medgalius ir stiklus.

Prie didžiojo namo buvo pilna automobilių, kelyje nuo Džilio šokčiojo dar atvažiuojančių žibintai; kai Bobas pasuko į arklides, rado laukiantį nemažų būrį vyrų.

— Ar labai didelis gaisras, Bobai? — paklausė Martinas Kingas.

— Labai, tokio neužgesinsim, — beviltiškai atsakė Bobas. — Kokių penkių mylių platumo, o vėjas lekia beveik kaip šuoliuojantis arklys. Nežinau, ar išgelbėsim sodybų, manau, Horiui jau reikėtų ruoštis ginti savo namus. Po mūsų jam klius, nes neišmanau, kaip galėtume sustabdyti ugnį.

— Na ką, jau seniai laikas dideliam gaisrui. Tokio nuo devynioliktų metų nebuvo. Aš surinksiu būrį nusiųsti į Bil Bilą, mūsų čia daug ir dar atvažiuoja. Džilis gali duoti kone penkis šimtus vyrų gaisrui gesinti. Dalis pasiliks čia padėti. Dėkui Dievui, mano namai į vakarus nuo Drohedos.

Bobas šyptelėjo.

— Velniškai paguodėt, Martinai.

Martinas apsidairė.

— Kur jūsų tėvas, Bobai?

— 1 vakarus nuo gaisro, kur nors apie Bugelą. Jis buvo Vilgos ganykloje pažiūrėti ėringų avių, o Vilga, man regis, bent už penkių mylių į vakarus nuo tos vietos, kur prasidėjo gaisras.

— Daugiau nerimauti nėra dėl ko?

— Šiandien, Dievui dėkui, nieko ten daugiau nebuvo.

Kaip per karą, pagalvojo Megė, eidama vidun. Skubama, bet be panikos, rūpinamasi valgiu ir gėrimu — reikia palaikyti jėgas, neprarasti drąsos. Ir neišvengiamos nelaimės grėsmė. Atvykę vyrai dėjosi prie tų, kurie jau darbavosi sodyboje, kirto retus medžius ant upelio kranto, visur pjovė per aukštą žolę. Megė prisiminė, kaip ką tik atvažiavusi į Drohedą pagalvojo, kad sodyba galėtų atrodyti gražiau, aplink tiek kuplių medžių, o čia taip plika, atvira. Dabar suprato, kodėl taip yra. Pievos aplinkui — niekas daugiau, tiktai milžiniškas apskritas kirtimas gaisrui sulaikyti.

Visi kalbėjosi apie gaisrus, kilusius Džilio apylinkėse per septyniasdešimt su viršum metų. Gana keista, bet per užsitęsusią sausrą nebūna tokio gaisro pavojaus, nes žolė tuomet tiek neužauga, kad ugnis galėtų toli persimesti. O kai praeina metai, antri po gausių lietų, kai žolė užauga aukšta ir vešli, štai tada ir kyla didieji gaisrai, neįmanomi užgesinti, ir išdegina kartais kelis šimtus mylių.

Martinas Kingas ėmėsi vadovauti trims šimtams vyrų, pasilikusių ginti Drohedos. Jis buvo vyriausias iš tos apylinkės ūkininkų ir gaisrus gesino jau penkiasdešimt metų.

— Bugela — šimtas penkiasdešimt tūkstančių akrų, — pasakojo jis, — ir tūkstantis devyni šimtai penktais metais netekau visų avių, neliko net nė vieno medžio. Penkiolikos metų prireikė, kol atsigavau, o vienu tarpu jau maniau, kad nebeatsigausiu, nes nei vilnos tada pelno daug nedavė, nei jautiena.

Vėjas tebestaugė, visur buvo įsismelkęs degėsių kvapas. Atėjo naktis, bet vakarinis dangaus kraštas grėsmingai žioravo, pažemėje dūmai kėlė kosulį. Neilgai trukus jie pamatė ir ugnį, — platūs liepsnos liežuviai pliūpčiojo dūmų debesyje ir rangydamiesi kilo per šimtą pėdų į viršų, o jos kauksmas buvo tartum didžiulės įsiaudrinusios per futbolo rungtynes žiūrovų minios šurmulys. Užsidegė medžiai, iš vakarų supantys sodybos pievas, suliepsnojo kaip vientisa ugnies siena; Megė suakmenėjusi stovėjo didžiojo namo verandoje, žiūrėdama, kaip mažytės tarsi nykštukų figūrėlės, juoduojančios tos sienos fone, šokinėja ir blaškosi lyg pragare kenčiančios sielos.

— Mege, eik iškrauk lėkštes ant bufeto! Juk ne į pikniką visi susirinko, kaip žinai! — pasigirdo motinos balsas.

Megė nenorom nusisuko.

Po dviejų valandų atsvyravo pirmoji išvargusių vyrų pamaina kiek užkąsti ir atsigerti, atgauti išsekusių jėgų, kad galėtų grįžti ir grumtis toliau. Dėl to ir triūsė moterys — kad visiems trims šimtams vyrų užtektų troškinio, papločių, arbatos, alaus ir romo. Per gaisrų visi daro kas ką geriausiai sugeba, todėl moterys virė ir kepė, kad palaikytų vyrų jėgą. Viena po kitos tuštėjo gėrimų dėžės, ir vėl buvo nešamos naujos; pajuodę nuo suodžių, svyruojantys iš nuovargio vyrai stovėdami ilgai gėrė, kimšo dideliais kąsniais papločius, rijo po lėkštę vos pravėsusio troškinio, lenkė paskutinį stiklą romo ir vėl ėjo į ugnį.

Bėgiodama iš namo į virtuvę, Megė vis žiūrėjo į gaisrą su baime, priblokšta jo didybės. Jis turėjo savotiško grožio, nežemiško, nes buvo atsiųstas dangaus, atsiųstas saulių, tokių tolimų, kad jų šviesa pasiekdavo jau šalta, buvo atsiųstas Dievo ir velnio. Liepsna jau buvo išplitusi į rytinį pakraštį, apsupusi sodybą iš visų pusių, ir Megė galėjo matyti smulkmenas, kurių pirma neįžiūrėjo viską ryjančioje sienoje. Dabar buvo matyti spalvos: juoda, oranžinė, raudona, balta ir geltona; aukštas juodas medžio siluetas, o žievė oranžinė, žaižaruoja, viršuj ore skraido, vartosi raudonos kibirkštys tartum išdykėlės šmėklos; sušvinta geltonai ir vėl išblėsta pavargusi baigiančio degti medžio širdis; pažyra srautas raudonų žiežirbų — tai sprogo sakingas eukaliptas; staiga ima kyščioti oranžiniai ir balti liepsnos liežuviai, kai kažkas, iki tol priešinęsis, pagaliau pasidavė, įsiplieskė. Ak, kaip tai gražu naktį; ji prisimins visą gyvenimą.

Vėjas staiga pasmarkėjo, ir visos moterys, apsisupusios maišais, puolė per visterijas ant sidabru žvilgančio skardinio stogo, nes vyrai buvo pievose. Rankas ir kelius degino net per maišus, kuriuos buvo užsimetusios, bet jos daužė šlapiais maišais žarijas ant įkaitusio stogo, baisiausiai bijodamos, kad skarda nebeatlaikys ir užsidegs grebėstai.

Tačiau labiausiai gaisras siautėjo už dešimt mylių į rytus, Bil Bile.

Drohedos pastatai buvo tik per tris mylias nuo rytinės žemių ribos, arčiausios nuo Džilio. Prie jos šliejosi Bil Bilas, o dar toliau į rytus plytėjo Narengangas. Kai vėjas sustiprėjo nuo keturiasdešimt iki šešiasdešimt mylių per valandą, visa apylinkė suprato, kad tik lietus gali sustabdyti gaisrą, nesiliausiantį dabar ištisas savaites ir paversiantį dykuma šimtus kvadratinių mylių derlingiausios žemės.

Per patį ugnies baisumą namai prie upelio dar laikėsi — Tomas tartum apsėstas be perstojo pumpavo vandenį į cisterną ir laistė juos su žarna, pumpavo ir laistė... Bet kai vėjas dar pasmarkėjo, namai užsidegė, ir Tomas su ašaromis nuvažiavo šalin.

— Reikia atsiklaupus Dievui dėkoti, kad vėjas dar nebuvo toks smarkus, kol ugnis ėjo nuo vakarų, — tarė Martinas Kingas. — Tada būtų ne tik namai, bet ir mes sveiki dingę. Viešpatie Jėzau, nors Bil Bile viskas būtų gerai!

Fiona padavė jam didelę stiklinę neatskiesto romo; nejaunas jau Martinas Kingas, bet kol reikėjo, tol grūmėsi ir vadovavo iš tikrųjų itin sumaniai.

— Taip kvaila, — pasakė jam Fija, — bet kai jau atrodė, kad viskam galas, keistos buvo mano mintys. Negalvojau apie mirtį ar apie vaikus, ar kad nebebus šito gražaus namo. Tik apie savo siuvinių krepšelį, nebaigtą mezgimą, dėžutę, kur daugelį metų laikau visokias atliekamas sagas, širdutės pavidalo sausainių formeles, kurias Frenkas kadaise man padarė. Kaip aš be jų gyvenčiau? Be visų tų daiktelių, suprantat, juk niekuo jų nepakeisi ir nenusipirksi parduotuvėje.

— Taip jau yra visoms moterims. Tikrai keista, kaip kartais galva suveikia. Prisimenu, tūkstantis devyni šimtai penktaisiais metais mano žmona puolė vidun, aš rėkiu jai iš paskos kaip beprotis, o jai mat reikia lankelio su siuvinėjimu, — nusišaipė jis. — Mes spėjom išbėgti, tik namas sudegė. Kai pastačiau naują, žmona pirmiausia baigė tą siuvinėjimą. Toks senamadiškas daiktas, žinot juk. Žodžiai ten išsiuvinėti: „Namai, mieli namai”. — Jis padėjo tuščią stiklinę, palingavo galvą, stebėdamasis moterų keistumu. — Metas eiti. Mūsų reikės Geretui Deiviui Narengange ir, jei tik neklystu, Engui Radna Haniše.

Fiona išblyško.

— Oi, Martinai! Taip toli sieks?

— Visiems pranešta, Fija. Buru ir Berke žmonės telkia jėgas.

Dar tris dienas gaisras siautėjo vis plėsdamasis ir plėsdamasis į rytus, paskui staiga prapliupo liūtis, pylė beveik keturias paras ir užgesino viską aliai vienos žarijėlės. Bet po to nusitęsė apanglėjęs juodas daugiau kaip šimto mylių ilgio ir dvidešimties mylių pločio takas — jo pradžia nuo Drohedos žemių vidurio, o pabaiga — paskutinės Džilenbouno apygardos žemės rytuose, Radna Haniše.

Kol dar nelijo, niekas nesitikėjo gauti žinios nuo Pedžio, manė, kad jis saugus anapus išdeginto ploto, tik negali jų pasiekti dėl to, kad žemė įkaitusi ir tebegruzda medžiai. Jei gaisras nebūtų sugadinęs telefono linijos, galvojo Bobas, būtų paskambinęs Martinas Kingas, juk Pedis iš visko sprendžiant turėjo prisiglausti vakaruose, Bugeloje. Bet lietus pylė jau šešias valandas, o Pedis nesirodė, ir jie ėmė nerimauti. Kone keturias dienas be perstojo įtikinėjo save, kad priežasčių rūpintis nėra, kad jis tiesiog atkirstas, bet nenori joti į Bugelą, o laukia, kada galės grįžti tiesiai namo.

— Lig šiol jau turėtų būt grįžęs, — tarė Bobas, žingsniuodamas po svetainę; kiti tylomis žiūrėjo į jį. Kaip tyčia nuo lietaus oras buvo drėgnas ir vėsus, tai marmuriniame židinyje vėl degė skaisti ugnis.

— Ką tu manai, Bobai? — paklausė Džekas.

— Manau, jau reikia jo ieškoti. Gal kartais sužeistas ar gal eina tokį kelią pėsčias. Galėjo arklys pasibaidęs numesti, ir gal jis guli kur nors, nepaeina. Maisto turėjo tik vienai parai, keturioms tiek neužteks, bet iš bado neturėtų dar mirti. Geriau kol kas nepanikuoti, todėl žmonių iš Narengango neatšauksiu. Bet jei iki nakties jo nerasiu, josiu pas Dominyką ir rytoj visus sukelsiu ant kojų. Greičiau jie sutvarkytų tą telefoną!

Fiona visa virpėjo, akys degė, atrodė paklaikusios.

— Einu apsimausiu kelnes, — pasakė ji. — Neištversiu čia sėdėdama ir laukdama.

— Mama, pasilik namie! — paprašė Bobas.

— Jei jis sužeistas, Bobai, tai nežinia kur yra, ir nežinia, kokia jo būklė. Avininkus išsiuntei į Narengangą, todėl jo ieškoti belieka visai mažai žmonių. Jei aš josiu su Mege, mes abi drauge susidorosim, kad ir ką rasim, o be manęs jai reikės joti su kuriuo nors iš jūsų, ir tada iš jos tebus mažai naudos, o iš manęs dar mažiau.

Bobas nusileido.

— Na gerai. Gali sėst ant Megės arklio, kuriuo jojai per gaisrą. Visi pasiimkit šautuvus ir daug šovinių.

Jie perbrido upelį ir leidosi į to nuniokoto krašto gilumą. Niekur nebuvo likę nieko žalio ar rudo, tik platybės permerktų juodų degėsių, kad ir kaip keista, dar teberūkstančių po ilgo lietaus. Kiekvienas lapelis ant kiekvieno medžio susisukęs ir karo lyg koks virvagalys, kur augo žolė, tai šen, tai ten guli nedideli juodi kupsteliai — sudegusios avys, o kai kur ir didesnis gūbrelis, anksčiau buvęs jautukas ar kiaulė. Per veidus kartu su lietumi sroveno ašaros.

Pirmi jojo Bobas ir Megė, viduryje Džekas su Hiuju, o paskutiniai Fija su Stiuartu, ir juodviem ta kelionė buvo rami; jie nesikalbėjo, jiems buvo gera, kad yra kartu. Tarpais arkliai beveik susiglausdavo, tarpais šokdavo į šalį, pasibaidę kokio dar nematyto siaubo, tik paskutinė raitelių pora to lyg ir nepastebėjo. Per purvą jie jojo lėtai ir sunkiai, bet suskrudusi, susipynusi žolė buvo tartum kokoso pluošto kilimas, ir arklių kojos turėjo kur atsispirti. Kas keli jardai jie tikėjosi pamatysią virš lygaus horizonto Pedį, tačiau laikas ėjo, o jis vis nesirodė.

Baimė suspaudė jiems širdis, kai suprato, kad gaisras prasidėjo toliau nuo tos vietos, negu jie buvo manę, Vilgos ganykloje. Dūmai, matyt, atrodė kaip audros debesys, ir gaisras liko ilgai nepastebėtas. Apstulbino riba. Ji atrodė tarsi su liniuote nubrėžta. Vienoje pusėje juodavo degėsiai lyg blizganti derva, o kitoje plytėjo žemė, kokią buvo įpratę matyti, — rusva, papilkusi ir niūri lietuje, tačiau gyva. Bobas sustojo ir pasigręžė, norėdamas pasikalbėti su kitais.

— Na, tai pradėsim nuo čia. Aš josiu į vakarus, ten daugiausia tikimybės, o aš tvirčiausias. Ar visi turit pakankamai šovinių? Gerai. Jei ką rasit, šaukit trissyk į orą, o tie, kurie išgirs, tegu atsako vienu šūviu. Tuomet laukit. Kas bus paleidęs tris šūvius, po penkių minučių vėl iššaukit ir kartokit kas penkias minutes. Kas išgirsit, atsakykit vienu šūviu. Tu, Džekai, jok į pietus palei šitą ribą. Tu, Hiuji, į pietvakarius. Aš — į vakarus. Mama su Mege, judvi jokit į šiaurės vakarus. Tu, Stju, — palei gaisro ribą į šiaurę. Tik neskubėkit. Per lietų blogai matyti, o vietom užstoja medžiai. Dažnai šūktelkit; jis gali būti tokioj vietoj, kad nepamatys, o išgirsti išgirs. Tik atsiminkit, nešaudykit, kol nesurasit, nes jis tai šautuvo neturi, ir jei išgirs šūvius, o prisišaukti negalės — kaip jam bus siaubinga. Na, laimink Dieve, linkiu jums sėkmės.

Tartum piligrimai paskutinėje kryžkelėje jie atsiskyrė ir per nesiliaujantį pilką lietų ėmė tolti vieni nuo kitų, vis mažėjo ir mažėjo, kol dingo kiekvienas savo kelyje.

Nenujojęs nė pusės mylios, visai prie pat gaisro ribos Stiuartas pastebėjo kelis apdegusius medžius. Ten buvo nedidelė vilga, juoda ir susirangiusiais kaip negriuko garbanos lapais, ir prie išdegusios žemės krašto didelis apdegęs kelmas. Prie jų tysojo Pedžio arklys, ugnyje susiliejęs su didelio eukalipto kamienu, ir juodavo du Pedžio šunys, sustingę, lyg šakaliukai styrančiomis aukštyn kojomis. Stiuartas nulipo nuo arklio, batai iki gurnelių įklimpo į purvų; iš balno dėklo jis išsitraukė šautuvą. Žengė atsargiai statydamas kojas per lipnius nuodėgulius, o jo lūpos krutėjo be garso tardamos maldos žodžius. Jei ne arklys ir šunys, būtų galima turėti viltį, manyti, kad ten ugnis užklupo kokį klajūną ar šiaip vienišą keleivį. Bet Pedis turėjo arklį ir penkis šunis; klajūnai raiti nejodinėja ir turi paprastai tik vieną šunį. Ir ta vieta — Drohedos žemių vidury, todėl negali čia būti nei varovas, nei avininkas, keliaujantis iš Bugelos vakarų link. Tolėliau gulėjo dar trys sudegę šunys; iš viso penki, penki šunys. Stiuartas žinojo, kad šešto neras, ir nerado.

O ne per toliausiai nuo arklio, už nuvirtusio medžio kamieno, gulėjo žmogaus palaikai. Apsirikti neįmanoma. Juodas nuo lietaus, blizgantis pavidalas guli aukštielninkas, nugara išlenkta lanku, į žemę remiasi tik pečiai ir sėdmenys. Rankos, atmestos į šalis ir sulenktos per alkūnes, tartum maldauja dangaus malonės, pirštai su nudegusia, atkritusia nuo apanglėjusių kaulų mėsa, griebiasi už oro. Kojos taip pat išskėstos į šonus, sulenktos per kelius, galvos gumulas tuščiomis akiduobėmis žvelgia į dangų.

Valandėlę Stiuarto aiškus, visa regintis žvilgsnis sustojo ties tėvu, ir jis matė ne sudarkytų kūną, o žmogų, tokį, koks buvo gyvas. Stiuartas pakėlė šautuvą į viršų, iššovė, užtaisė, vėl iššovė, užtaisė, iššovė trečią kartą. Tolumoje pasigirdo negarsus atsakomasis šūvis, paskui dar toliau ir dar neaiškesnis antras. Tada jis prisiminė, kad artimesnis šūvis greičiausiai bus motinos ir sesers — jos jojo į šiaurės vakarus, o jis į šiaurę. Nelaukdamas kaip buvo susitarta, penkių minučių, jis įdėjo šovinį į šautuvo spyną, atsisuko į pietus ir iššovė. Trumpa pauzė, kol užtaisė iš naujo, antras šūvis, vėl užtaisė, trečias šūvis. Padėjo šautuvą ant žemės ir stovėjo žiūrėdamas į pietus, pakreipęs ausį į tą pusę. Šį kartą atsiliepė Bobo šūvis, iš vakarų, paskui antras — Džeko ar Hiujo ir trečias — motinos. Stiuartas su palengvėjimu atsiduso; nenorėjo, kad pirmos čia atsirastų moterys.

Ir nepamatė, kaip nuo šiaurės pusės iš už medžių išniro didžiulė laukinė kiaulė, tik pajuto kvapų. Žvėris buvo didumo sulig karve, stambus jo kūnas lingavo ir trūkčiojo, kai jis trumpomis tvirtomis kojomis, nulenkęs galvą, lėkė pirmyn, ardamas išdegusią šlapią žemę. Jį sutrikdė šūviai, be to, nedavė ramybės skausmas. Reti juodi šeriai ant vieno šono buvo nusvilę, raudonavo atvira žaizda; žiūrėdamas tada į pietus, Stiuartas užuodė malonų paskrudusios kiaulienos odelės kvapą, tartum ką tik ištraukus iš orkaitės kepto kumpio gabalą — gražiai atkirstą, traškančiu paviršėliu. Nustebęs jis tarsi pabudo iš keisto tykaus amžino liūdesio ir pasisuko, galvodamas, kad čia jau yra buvęs, kad šios juodos permirkusios vietovės vaizdas yra įsispaudęs kažkurioje jo smegenų kertelėje nuo pat gimimo.

Stiuartas pasilenkė šautuvo ir prisiminė, kad tas neužtaisytas. Laukinė kiaulė stovėjo tartum įbesta, mažutės raudonos akutės buvo paklaikusios iš skausmo, didelės geltonos iltys pusmėnuliu užsirietusios aukštyn. Užuodęs žvėrį, sužvengė Stiuarto arklys; žvėris pasuko stambią galvą į tą pusę, paskui nunarino, taikydamasis pulti. Stiuartas, suprasdamas, kad dabar vienintelė proga išsigelbėti, skubiai linktelėjęs pasiėmė šautuvą, atlaužė spyną, kitą ranką įkišo į švarko kišenę šovinio. Vienodai ošė lietus, stelbdamas kitus garsus, bet žvėris išgirdo trakštelint ir paskutinę akimirką šoko ne ant arklio, o ant Stiuarto. Šūvis tiesiai į krūtinę nesulaikė įsibėgėjusio žvėries. Iltys pasikreipė aukštyn į šoną, pervėrė kirkšnį. Stiuartas parkrito, kraujas pliūptelėjo kaip atsukus čiaupą, permerkė drabužius, ėmė lietis ant žemės.

Nevikriai pasisukęs — jau pajutęs kulką — žvėris buvo dar kartą bepuoląs, bet stabtelėjo, susverdėjo ir pargriuvo. Pusantro tūkstančio svarų užgulė Stiuartą, įspaudė veidą į juodą lyg derva purvą. Stiuartas dar atsispyrė rankomis, suleidęs nagus į žemę, stengdamasis išsivaduoti, bet tuoj nebeteko jėgų. Tai štai kaip, juk jis visada tai žinojo, dėl to ir nesitikėjo nieko, nesvajojo ir neplanavo, tik sėdėjo ir gėrė į save visą gyvą pasaulį, taip giliai panirdamas į jį, kad nebebūdavo kada sielvartauti dėl skirto jam likimo. Mama, mama! Aš negaliu pasilikti su tavim, mama! — šmėstelėjo galvoje, kai jau plyšo širdis.

— Kažin kodėl Stju daugiau nebešauna? — paklausė Megė motiną.

Jos jojo ristele ton pusėn, kur buvo dukart pasigirdę šūviai — per klampų purvą greičiau negalėjo pajoti ir baisiai nerimavo.

— Matyt, nusprendė, kad išgirdom, — atsakė Fija. Pasąmonėje išplaukė Stiuarto veidas, kai jie skyrėsi ieškoti įvairiomis kryptimis, kaip paspaudė jai ranką, kaip nusišypsojo. — Dabar jau gal nebetoli, — tarė ji suragindama arklį, ir tas nevikriai slysčiodamas pasileido šuoliais.

Bet Džekas buvo atsiradęs ten pirma jų, taip pat ir Bobas, ir jie pastojo moterims kelią, kai jos vos įžengė iš gyvos žemės į tą vietą, kur buvo gaisro pradžia.

— Neik ten, mama, — pasakė Bobas, kai ji nulipo.

Džekas priėjo prie Megės, suėmė ją už pečių.

Abi poros pilkų akių atsisuko ne sutrikusios ar išsigandusios, o kupinos žinojimo, tartum nebebūtų ko nė sakyti.

— Pedis? — nesavu balsu paklausė Fija.

— Taip. Ir Stju.

Sūnūs negalėjo pakelti į ją akių.

— Stju? Stju? Ką tai reiškia? O Viešpatie, kas gi, kas atsitiko? Juk ne abu... ne!

— Tėtė pakliuvo į gaisrą, sudegė. Stju turbūt pabaidė laukinę kiaulę, ir tą jį užpuolė. Jis iššovė, bet kiaulė užvirto ant jo ir uždusino. Jis taip pat nebegyvas, mama.

Megė sukliko ir ėmė veržtis iš Džeko glėbio, bet Fiona stovėjo laikoma suodinų, išsikruvinusių Bobo rankų tartum suakmenėjusi, stiklinėmis akimis.

— To jau per daug, — ištarė ji pagaliau ir pažvelgė į Bobą, jos veidu sroveno lietus, plaukų sruogos buvo išsiraičiusios ant kaklo lyg auksiniai upeliai. — Leisk mane prie jų, Bobai. Aš vienam žmona, kitam motina. Nesulaikysi manęs, neturi teisės sulaikyti. Leisk mane prie jų.

Megė dabar jau tylėdama stovėjo Džeko glėbyje, nuleidusi galvą jam ant peties. Kai Fiona nuėjo per degėsius, Bobo laikoma per liemenį, Megė nulydėjo juos žvilgsniu, bet nė nekrustelėjo. Iš lietaus miglos pasirodė Hiujis; Džekas linktelėjo galva į motiną ir Bobą.

— Eik paskui juos, Hiuji, pabūk su jais. Mudu su Mege grįšim į Drohedą, atvarysim vežimą. — Jis paleido Megę, padėjo užsėsti ant bėrosios kumelės. — Jojam, Mege, jau beveik tamsu. Negalim jų šitaip palikti visai nakčiai, o jie nesitrauks iš čia, kol grįšim.

Per purvyną nebuvo įmanoma pavažiuoti nė su kokiais ratais; pagaliau Džekas ir senasis Tomas grandinėmis prikabino prie poros arklių lakštą rifliuotos skardos, tuos arklius vedė raitas Tomas, o Džekas jojo priekyje, šviesdamas didžiausiu, koks tik buvo Drohedoje, žibintu.

Megė pasiliko namie, sėdėjo svetainėje priešais židinį, ir ponia Smit veltui įkalbinėjo ją pavalgyti; ekonomės veidu ritosi ašaros matant, kokia mergaitė sukrėsta, bežadė, net negali pravirkti. Išgirdusi belstuką prie paradinių durų, ji nuėjo atidaryti, galvodama, kas čia būtų galėjęs atsikapstyti pas juos tokiu subjurusiu keliu, ir stebėdamasi, kad žinia taip greitai nulekia per mylių mylias dykros tarp tolimų sodybų.

Verandoje, šlapias ir purvinas, su jojimo kostiumu ir impregnuotu apsiaustu stovėjo kunigas Ralfas.

— Ar nelaukėt svečių, ponia Smit?

— Ak, dvasiškas tėve! — šūktelėjo ji ir puolė apstulbusiam kunigui į glėbį. — Iš kur jūs sužinojot?

— Ponia Klieri atsiuntė telegramą, ir aš labai vertinu tokį prižiūrėtojo paslaugumą. Arkivyskupas di Kontinis— Verčezė sutiko išleisti. Tai bent pavardė! Ar įsivaizduojat, kad man reikia ją ištarti šimtą kartų per dieną? Atskridau lėktuvu. Tūpdamas jis įsibedė nosim į purvą, taigi dar nespėjęs išlipti jau žinojau, kas dedasi žemėje. Brangusis, nuostabusis Džilis! Palikau lagaminą klebonijoj, pas kunigą Votį, išmaldavau arklį iš „Imperijos” savininko, kuris palaikė mane pakvaišusiu ir kirto lažybų iš butelio viskio, kad per tą makalynę iki jūsų nenusigausiu. Ak, ponia Smit, neverkit gi taip! Brangute, kad ir koks baisus tas gaisras, bet tai dar ne pasaulio pabaiga! — kalbėjo jis šypsodamasis ir tapšnodamas virpančius jos pečius. — Na, aš taip stengiuosi paversti viską juokais, o jūs nenorit manęs klausyti. Labai prašau, neverkite taip.

— Tai jūs nieko nežinot, — sukūkčiojo ji.

— Ko? Ko nežinau? Kas... kas atsitiko?

— Žuvo ponas Klieris ir Stiuartas.

Jo veidas išblyško, jis atstūmė ekonomę.

— Kur Megė? — riktelėjo.

— Svetainėje. O ponia Klieri tebėra ganykloje prie lavonų. Džekas ir Tomas išjojo jų pargabenti. Ak, dvasiškas tėve, kad ir labai tvirtas mano tikėjimas, kartais negaliu negalvoti, kad Dievas per daug žiaurus! Ir kodėl jis turėjo pasiimti abu iškart?

Bet kunigas Ralfas, sužinojęs, kur Megė, jos nebesiklausė; eidamas į svetainę, nusimetė apsiaustą, pripėdavo grindis.

— Mege! — pašaukė jis, priėjęs atsiklaupė iš šono prie krėslo, tvirtai suspaudė jos šaltas rankas drėgnais delnais.

Ji nuslydo nuo krėslo į jo glėbį, priglaudė galvą prie varvančių marškinių ir užsimerkė, buvo tokia laiminga, nepaisant skausmo ir sielvarto, ir troško, kad ta valandėlė būtų amžina. Jis atvažiavo, vadinasi, ji turi jam galios, ji nepralaimėjo.

— Aš visas šlapias, mieloji Mege, ir tu sušlapsi, — šnibždėjo jis prisispaudęs skruostu prie jos plaukų.

— Nesvarbu. Jūs atvažiavot.

— Taip, atvažiavau. Norėjau įsitikinti, kad tau nieko neatsitiko, ir jaučiau, kad esu čia reikalingas, norėjau pamatyti savo akimis. O Mege... tėtė ir Stju! Kaip tai atsitiko?

— Tėtė sudegė, o Stju jį surado. Stju užpuolė laukinė kiaulė, pašauta užgriuvo ant jo. Džekas su Tomu išjojo jų pargabenti.

Jis nieko nebesakė, tik laikė apkabinęs ir sūpavo ją kaip vaiką; pagaliau židinio šilumoje išdžiūvo jo marškiniai ir plaukai, o Megė, pajuto jis, kiek išsijudino iš stingulio. Tada paėmė jai už smakro, kilstelėjo, kol susitiko su ja akimis, ir nieko negalvodamas pabučiavo. Neaiškus impulsas, bet ne iš aistros kilęs, o tik instinktyvus atsakymas į tai, ką jis pamatė glūdint pilkose akyse. Kažkas ypatinga, savotiškas sakramentas. Megės rankos slystelėjo ir susikibo, apglėbusios jį per nugarą; jis nejučia susiraukė, neištvėrė neaiktelėjęs iš skausmo.

Megė kiek atsitraukė.

— Kas yra?

— Turbūt susimušiau šonkaulius, kai lėktuvas tūpė. Mes tėškėmės į mielojo Džilio purvyną iki pat fiuzeliažo, gerokai krestelėjo. Mane užmetė ant priekinės sėdynės atlošo.

— Leiskit, pažiūrėsiu.

Ramiai, nė truputėlio nevirpančiais pirštais Megė atsegė drėgnus marškinius, nusmaukė nuo pečių, ištraukė iš kelnių juosmens. Po lygia rusva oda nuo vieno šono iki pat kito kiek žemiau šonkaulių ėjo šiurpus raudonas ruožas; ji aiktelėjo.

— Ak, Ralfai! Ir jūs šitaip jojot visą kelią iš Džilio? Kaip jums turėjo skaudėti! Ar gerai jaučiatės? Nesilpna? Galėjo trūkti kas nors viduje!

— Ne, man visai gerai, net nejaučiu, tikrai. Labai rūpėjo atsirasti čia, įsitikinti, kad tau nieko neatsitiko, ir aš turbūt visai užsimiršau. Jeigu būtų vidinis kraujo išsiliejimas, manau, jau seniai būčiau pajutęs. O Dieve, Mege, ką tu darai!

Palenkusi galvą ji švelniai priglaudė lūpas prie sumuštos vietos, delnai slydo jo krūtine prie pečių, palengva svaiginamai glamonėdami. Apstulbęs, persigandęs, stengdamasis žūtbūt ištrūkti, jis nustūmė jos galvą, bet kažkaip savaime ji vėl atsidūrė jo glėbyje — tartum gyvatė būtų apsivijusi jo valių ir gniaužusi. Užsimiršo skausmas, užsimiršo Bažnyčia, užsimiršo Dievas. Suradęs jos lūpas, godžiai atvėrė savo lūpomis, trokšdamas jos daugiau ir daugiau, spaudė prie savęs ir vis dar atrodė neturįs taip arti, kad numaldytų savyje augančią baisią jėgą. Ji atkišo jam kaklą, nuogus pečius, kur oda buvo vėsi, lygesnė ir švelnesnė už atlasą; jam atrodė, kad skęsta, grimzta vis giliau ir giliau, dūsta, darosi bejėgis. Sunkiai prislėgė jį nuodėminga žmogaus prigimtis, sugniuždė sielą, ir ūmai plūstelėjo laisvėn jausmai — kartus tamsus vynas. Jis norėjo pravirkti: paskutiniai aistros lašai išseko po mirtingos prigimties našta, jis atplėšė Megės rankas nuo savo vargano kūno, atsitraukė, atsitūpė nuleidęs galvą ir, regis, nieko daugiau nematė, tik savo rankas, virpančias ant kelių. Mege, ką tu padarei man, ką tu padarytum, jei leisčiau?

— Mege, aš myliu tave, visada mylėsiu. Bet aš kunigas, aš negaliu... aš juk negaliu!

Ji staigiai atsistojo, pasitaisė palaidinukę, pažvelgė žemyn į jį, nusišypsojo suspaustomis lūpomis, ir ta šypsena tik išryškino pralaimėjimo skausmą akyse.

— Nieko, Ralfai. Eisiu pažiūrėsiu, ko ponia Smit suras jums užkąsti, ir atnešiu arklių tepalo. Nuostabiai gydo sumušimus, skausmą malšina kur kas geriau nei bučiniai, galiu pasakyti.

— Ar telefonas veikia? — tiek jis tegalėjo ištarti.

— Taip. Prieš porą valandų nutiesė per medžius laikiną liniją ir atkūrė ryšį.

Bet kai Megė išėjo, jis ne iškart nusiramino, ir praslinko kelios minutės, kol galėjo atsisėsti prie Fionos sekretero.

— Komutatorius? Prašom duoti tarpmiestinę. Čia iš Drohedos, kunigas Ralfas de Brikasaras... o, sveika, Dorina, tai vis dar komutatoriuje? Man taip pat malonu girdėti jūsų balsą. Sidnėjuje atsiliepia nepažįstamos telefonininkės, nuobodžiaujantis balsas, ir tiek. Noriu, kad skubiai sujungtumėt su monsinjoru arkivyskupu popiežiaus legatu Sidnėjuje. Numeris XX du trys du keturi. O kol sulauksiu Sidnėjaus, sujunkite mane, Dorina, su Bugela.

Jis vos spėjo pasakyti Martinui Kingui, kas atsitiko, o jau atsiliepė Sidnėjus, bet Bugelai užteko ir poros žodžių. Iš Martino Kingo ir tų, kurie klausėsi bendroje linijoje, sužinos visas Džilis, ir kam užteks drąsos leistis į tokį subjurusį kelią, tie atvyks į laidotuves.

— Monsinjore? Čia kunigas de Brikasaras... Taip, dėkui, atvykau laimingai, bet lėktuvas iki pat fiuzeliažo susmego į purvą, ir grįžti turėsiu traukiniu. Į purvą, monsinjore, į purvą! Ne, monsinjore, kai lyja, keliai čia pasidaro neišvažiuojami. Iš Džilenbouno į Drohedą turėjau joti arkliu, per lietų tai vienintelė galimybė šiame krašte... Dėl to ir skambinu, monsinjore. Gerai, kad atvykau. Turbūt kažkaip nujaučiau... Taip, čia blogai, labai blogai. Padrikas Klieris ir jo sūnus Stiuartas žuvo, vienas sudegė per gaisrą, kitą uždusino laukinė kiaulė... Laukinė kiaulė, monsinjore, šernas... Taip, teisybę sakot, šičia angliškai kalbama kiek keistokai.

Jis girdėjo, kaip visoje linijoje žiopčioja klausytojai, — garsas dėl to buvo silpnas — ir nejučia šyptelėjo. Juk neimsi šaukti, kad visi padėtų ragelius; tai vienintelė pramoga trokštantiems bendrauti Džilio gyventojams, bet jei jie nesiklausytų, monsinjoras girdėtų kur kas geriau.

— Jei leisite, monsinjore, aš pasiliksiu per laidotuves ir pasirūpinsiu našle bei kitais vaikais... Taip, monsinjore, labai ačiū. Kai tiktai galėsiu, tuoj pat grįšiu į Sidnėjų.

Telefonininke taip pat klausėsi; padėjęs ragelį, kunigas Ralfas tuoj vėl jį pakėlė.

— Dorina, prašom vėl sujungti su Bugela.

Keletą minučių jis kalbėjosi su Martinu Kingu, ir jie susitarė: kadangi dabar rugpjūtis, žiemos šaltis, laidotuves galima atidėti iki porytdienos. Kelias blogas, bet daug kas norės dalyvauti, ir nors kelionė raitomis bus lėta ir varginanti, žmonės stengsis atvykti.

Megė grįžo su tepalu, bet nepasisiūlė patrinti pati, be žodžio padavė buteliuką. Trumpai pasakė, kad ponia Stiuart patieks jam karštą vakarienę mažajame valgomajame po valandos, todėl dar yra laiko išsimaudyti vonioje. Kunigas Ralfas jautėsi nepatogiai, žinojo, kad Megė tariasi esanti jo apvilta, — bet kodėl ji turėtų taip galvoti, kokiu pagrindu gali jį smerkti? Ji žino, kas jis toks; kodėl tada pyksta?

Pilkoje ryto brėkšmoje mažas būrelis su mirusiųjų kūnais pasiekė upelį ir sustojo. Nors vanduo dar nesiliejo iš krantų, Džilenas buvo patvinęs ir pasidaręs tikra upe, greita, trisdešimt pėdų gylio. Kunigas Ralfas ant savo bėrosios kumelės perplaukė į kitą krantą jų pasitikti: buvo su stula ant kaklo, o visa kita, kas reikalinga, turėjo balnamaišyje. Fiona, Bobas, Džekas, Hiujis ir Tomas stovėjo aplinkui, o jis nudengė nuo kūnų brezentą ir pasiruošė suteikti paskutinį patepimą. Po Merės Karson nebebuvo nieko, kas galėtų sukelti jam pasišlykštėjimą, bet Pedis su Stiuartu ir neatrodė atstumiančiai. Kiekvienas savaip buvo pajuodęs — Pedis nuo ugnies, Stiuartas nuo uždusimo, bet kunigas pabučiavo abu su meile ir pagarba.

Penkiolika mylių kratėsi ir daužėsi darbinių arklių velkamas storas skardos lakštas ir paliko žemėje gilius rėžius, jie bus matyti ir po keleto metų, net kai užaugs nauja žolė. Bet toliau kelio nebebuvo; verpetuotas upelis laikė juos ant kranto, nors Droheda vos už mylios. Jie stovėjo ir žiūrėjo į balkšvas eukaliptų viršūnes, aiškiai matomas net per lietų.

— Sugalvojau, — kreipėsi Bobas į kunigą Ralfą. — Dvasiškas tėve, jūsų vienintelio arklys nenuvargęs, tai jums ir teks tai padaryti. Mūsų arkliai po tokio kelio per šaltį ir purvynę visai nusiplūkę — daugiau kaip kartą per upelį neperplauks. Jūs grįžkit ir suieškokit tuščių keturiasdešimties galonų talpos benzino bakų, jų dangčius reikia taip užspausti, kad neatsidarytų ir nebūtų nė plyšelio. Jei kas, galit net užlituoti. Jų reikės dvylikos, na, nors dešimt, jei daugiau nerasit. Suriškit ir atvarykit per upelį. Pritvirtinsim po skarda ir perplukdysim kaip baržą.

Kunigas Ralfas taip ir padarė, nes ką gudriau sugalvosi. Jau buvo atvykęs Dominykas O’Rokas iš Diben Dibeno su dviem sūnumis — palyginti netolimas kaimynas. Kunigas Ralfas paaiškino, ką reikia daryti, ir jie iškart ėmė lakstyti nuo vieno sandėlio prie kito, rinko tuščius bakus, pylė lauk avižas, sėlenas iš tų, kurie, pasibaigus benzinui, buvo naudojami ūkyje kitkam, ieškojo dangčių, litavo juos prie nesurūdijusių bakų, galėsiančių atlaikyti smarkią srovę. Lietus vis lijo, lijo. Ir nesiliaus dar dvi dienas.

— Dominykai, man labai nemalonu prašyti, bet visi grįš mirtinai išvargę. Laidotuvės rytoj, ir net jei Džilyje suspėtų padaryti karstus, tokiu kėliųjų neparsigabentume. Ar kas iš jūsų nepamėgintumėt sukalti? Man perplukdyti bakams reikės tik vieno pagalbininko.

O’Roko sūnūs linktelėjo galvas; jie nenorėjo pamatyti, ką ugnis padarė Pedžiui, o laukinė kiaulė Stiuartui.

— Mes sukalsim karstus, tėte, — pasakė Lajemas.

Kunigas Ralfas su Dominyku O’Roku pririšo bakus prie arklių ir nuvilko iki upelio, paskui perplaukė į kitą pusę.

— Žinot ką, dvasiškas tėve! — sušuko Dominykas. — O duobių šitam bjauriam purvyne mums nereikės kasti! Aš vis pagalvodavau, kad toji Merė per daug aukštai keliasi, marmurinį rūsį Maiklui savo kieme ištaisė, o dabar, šią minutę, išbučiuočiau ją už tai!

— Iš tikrųjų! — sušuko kunigas Ralfas.

Bakus jie pritvirtino po skardos lakštu, po šešis iš abiejų šonų, stipriai pririšo brezentą, dengiantį lavonus, ir, pritaisę prie išvargusių ašvienių virvę, kuri paskui pervilks plaustą, paleido juos per upelį. Dominykas ir Tomas sėdėjo raiti ant tų didelių arklių ir pasiekę kitą krantą, jau namų pusėje, pačiame viršuje sustojo, žiūrėdami atgal, o anie, palikti dykajame krante, prikabino tą savotišką baržą, pristūmė prie kranto ir nuleido į vandenį. Tomo ir Dominyko skardžiai raginami ašvieniai išsijudino, ir barža ėmė plaukti. Ji visaip kraipėsi ir sukiojosi, bet vis dėlto laikėsi ant vandens ir laimingai pasiekė krantą; kad negaištų laiko, vyrai pasuko keliuku didžiojo namo link neišardę plausto, ir bakai slydo žeme daug lengviau negu pirma vien tik skardos lakštas.

Nuožulniu pakilimu jie įvažiavo pro didžiules duris į avių kirpimo daržinę iš to galo, kur vilna kraunama į ryšulius, ir pastatė plaustų su visa našta didžiuliame tuščiame pastate, atsiduodančiame degutu, prakaitu, vilnų riebalais ir mėšlu. Susisupusios į vaškytinės apsiaustus atėjo Minė ir Ketė pradėti budynių ir suklaupė abipus geležinio katafalko; ėmė barškėti rožinių karoliukai, subangavo balsai įsimintu, jau savaime plaukiančiu ritmu.

Namuose daugėjo žmonių. Atvyko Dankenas Gordonas iš Ič Juizdžo, Gėrėtas Deivis iš Narengango, Horis Houptonas iš Bil Bilo, Idenas Karmaiklas iš Barkulos. Senis Engus Makvinas susistabdė palengvėle šliaužiantį vietinį prekinį traukinį ir prie mašinisto atvažiavo iki Džilio, o ten pasiskolino arklį iš Hario Gofo ir pabaigė kelionę kartu su juo. Bet ar šiaip, ar taip, jam teko sukarti daugiau kaip du šimtus mylių purvynės.

— Mano viską kaip šluote nušlavė, dvasiškas tėve, — pasakojo vėliau kunigui Horis, kai jie septyniese sėdėjo mažajame valgomajame ir valgė pyragą su mėsa ir inkstais. — Nuo vieno galo iki kito ugnis kai šniojo, tai nė avies, nė žalio medelio nepaliko. Visa laimė, keli paskutiniai metai buvo geri, tik tiek galiu pasiguosti. Avių nusipirkti turėsiu iš ko, o jei lietus dar pasilaikys, bematant vėl žolės priaugs. Bet neduok Dieve mums tokios nelaimės per ateinančius dešimt metų, jau tada, dvasiškas tėve, neturėsiu nė kiek juodai dienai atsidėjęs.

— Na, tau labai nepasisekė, Hori, — tarė Gėrėtas Deivis, aiškiai gardžiuodamasis puriu, tiesiog tirpstančiu burnoje sluoksniuotu ponios Smit kepiniu. Jokia bėda neatims juodžemio lygumų gyventojui apetito ilgesniam laikui — jam reikia gerai pasistiprinti, kad tą bėdą atlaikytų. — Aš, manding, būsiu praradęs apie pusę ganyklų ir du trečdalius avių, prasti reikalai. Pasimelskit už mus, dvasiškas tėve.

— Ėhė, — pridūrė senasis Engus, — man ne taip smarkiai kliuvo kaip vargšui Horiui ir Geretui, dvasiškas tėve, bet irgi nekas. Šešiasdešimt tūkstančių akrų ir pusės avių kaip nebūta. Kai taip pasidaro, imu gailėtis, kam jaunas būdamas išdūmiau iš Skajaus.

Kunigas Ralfas nusišypsojo.

— Tai praeis, Engau, pats žinot. O iš Skajaus išdūmėt dėl tos pačios priežasties kaip ir aš iš Klanamaros. Ten jums buvo per ankšta.

— A, gal ir taip. O viržiai taip gražiai nepleška kaip eukaliptai, ar ne, dvasiškas tėve?

Neįprastos bus laidotuvės, galvojo kunigas Ralfas dairydamasis; moterys bus tik iš Drohedos, iš kitur atvyko vieni vyrai. Kai ponia Smit nurengė, nušluostė ir paguldė Fioną į plačią lovą, kur ji miegodavo su Pedžiu, kunigas Ralfas nunešė didelę dozę opijaus tinktūros, o kai ji, isteriškai raudodama, atsisakė išgerti, jis užėmė jai nosį ir negailestingai suvertė į burną. Keistas dalykas, jis nemanė, kad Fija galėtų palūžti. Vaistai paveikė greitai, nes ji visą parą buvo nevalgiusi. Žinodamas, kad Fija kietai įmigusi, kunigas Ralfas pasijuto ramesnis. O Megės jis nepaleido iš akių; tuo tarpu ji buvo virtuvėje, padėjo poniai Smit. Broliai visi miegojo, buvo taip nusikamavę, kad vos įstengė nusitraukti šlapius drabužius. Kadangi mirusieji buvo paguldyti tuščioje nepašventintoje patalpoje, pagal paprotį prie jų reikėjo budėti. Kai Minė ir Ketė atbuvo savo dalį, jas pakeitė Gėrėtas Deivis su sūnum Ineku; kiti per tą laiką, kol valgė ir šnekėjosi, pasiskirstė budėjimą po valandą.

Į valgomąjį niekas iš jaunųjų nėjo. Visi jie virtuvėje neva padėjo poniai Smit, bet iš tikrųjų buvo ten tik tam, kad matytų Megę.

Šitai supratęs kunigas Ralfas ir susierzino, ir nusiramino. Ką gi, iš tų jaunuolių Megė turės išsirinkti sau vyrą, šitoji neišvengs. Inekui Deiviui dvidešimt devyneri, dėl juodų plaukų ir labai tamsių akių jį vadina juoduoju velsiečiu; gražus vyrukas; Lajemui O’Rokui dvidešimt šešeri, plaukai rusvi, akys žydros, kaip ir metais jaunesnio jo brolio Rorio. Konoras Karmaiklas iš visų vyriausias, jam trisdešimt dveji, panašus į seserį, kaip iš akies trauktas, tikrai labai gražus, tik gal kiek arogantiškas; tinkamiausias, kunigo Ralfo nuomone, buvo senojo Engaus vaikaitis Alasteras, Megei artimiausias amžiumi — dvidešimt ketverių metų, labai malonus jaunuolis, gražiomis mėlynomis kaip senelio, tikro škoto, akimis ir jau žilstančiais plaukais — tai visos šeimos bruožas. Tegu ji pamilsta kurį nors iš jų, tegu išteka, turės vaikų, juk ji taip nori. O Dieve, mano Dieve, jeigu suteiktum tą malonę man, su džiaugsmu kentėčiau meilės kančias, su džiaugsmu...

Šių karstų neužgulė gėlės, ir vazos koplyčioje stovėjo tuščios. Žiedai, kurie išliko po baisaus karščio prieš dvi dienas, neatsilaikė prieš lietų ir gulėjo priploti purve kaip negyvi drugeliai. Nei žydinčios akacijos šakutės, nei rožės pumpuro. Ir visi išvargę, taip išvargę. Tie, kurie atjojo daugelį mylių prastu keliu parodyti, kaip mylėjo Pedį, ir tie, kurie pargabeno palaikus, ir tie, kurie plūkėsi su virimu ir valymu; kunigas Ralfas buvo taip išvargęs, kad jautėsi kaip sapne ir suko akis nuo išsikankinusio, nevilties paženklinto Fionos veido, nuo piktos ir sielvartingos Megės, nuo draugėn susibūrusių Bobo, Džeko ir Hiujo skausmo...

Kunigas Ralfas nesakė kalbos prie karstų; visų susirinkusių vardu trumpai ir jaudinamai pakalbėjo Martinas Kingas, tada kunigas Ralfas tuoj pat atlaikė gedulingas mišias. Jis, žinoma, buvo atsivežęs Švenčiausiąjį sakramentą, taurę ir stulą, nes kiekvienas dvasininkas pasiima juos, eidamas suteikti paguodos ir pagalbos, bet drabužių neturėjo. Tačiau senasis Engus, važiuodamas į Drohedą, užsuko į Džilio kleboniją ir prisirišęs prie balno atgabeno į neperšlampamą apsiaustą suvyniotą rūbą gedulingoms mišioms. Taigi dabar kunigas Ralfas stovėjo kaip dera su juodu arnotu, už langų šniokštė lietus, barbeno į skardinį stogą dviem aukštais aukščiau.

Paskui jie išėjo į tą nykų lietų, per veją, parudusią, nutvilkytą karščio, patraukė į nedideles baltai aptvertas kapinaites. Šį kartą žmonės nesikratė nešti karstų ir pakišę petį po paprastomis stačiakampėmis dėžėmis ėjo slidinėdami ir klupinėdami purve, beveik nematydami, kur eina per tą pliaupiantį lietų. O maži skambalėliai ant kino virėjo kapo vienodai tilindžiavo: Sin— gas, Singas, Sin— gas.

Ir viskas praėjo, pasibaigė. Laidotuvininkai išjojo, susigūžę, su neperšlampamais apsiaustais, kai kurie turėdami prieš akis nelinksmą ateitį, žlugimą, kiti dėkodami Dievui, kad išvengė gaisro ir mirties. Kunigas Ralfas taip pat susiruošė, žinodamas, kad reikia iškeliauti, nes vėliau nebeįstengs.

Jis nuėjo pas Fioną; ji sėdėjo be žado prie sekretero, įsmeigusi akis į savo rankas.

— Fija, ar ištversit? — paklausė atsisėsdamas taip, kad galėtų matyti jos veidą.

Ji pasigręžė — tokia nutykusi, užgesusi, kad jis išsigandęs net užsimerkė.

— Taip, kunige, ištversiu. Turiu sąskaitų knygas, ir liko penki sūnūs... šeši, jei įskaičiuosim Frenką, tiktai Frenko įskaičiuoti negalima, tiesa? Negaliu apsakyti, kaip esu jums dėkinga. Man daug lengviau, kai žinau, kad jūsų žmonės jį prižiūri, bent kiek palengvina jo gyvenimą. Ak, jei galėčiau jį pamatyti, nors kartą!..

Ji tartum švyturys, pagalvojo kunigas, — sielvartas plyksteli kas kartą, kai mintys, sukdamosi ratu, sugrįžta prie to paties, ir jis nebesuvaldomas prasiveržia. Akinantis žybtelėjimas, o paskui vėl ilgą laiką visiškai nieko.

— Fija, jums reikia apie šį tą pamąstyti.

— Taip, apie ką? — ji vėl užgeso.

— Ar klausotės manęs? — paklausė jis griežtai, sunerimęs ir ūmai išsigandęs dar labiau nei anksčiau.

Ilgokai jam atrodė, kad ji taip giliai nugrimzdusi savyje, jog net jo balso šiurkštumas nepasiekė, bet švyturys ir vėl žybtelėjo, jos lūpos sukrutėjo.

— Vargšas mano Pedis! Vargšas mano Stiuartas! Vargšas mano Frenkas! — sudejavo ji ir tuoj vėl sugniaužė save geležiniais gniaužtais, lyg būtų nusprendusi kas kartą vis ilgiau ir ilgiau išbūti tamsoje, kol pagaliau šviesa visai nebeužsidegs.

Ji klaidžiojo akimis po kambarį, lyg jo nepažindama.

— Taip, kunige, klausau jūsų, — pasakė.

— Fija, o kaip jūsų duktė? Ar tik neužmiršot, kad turit dukterį?

Pilkos akys pakilo iki jo veido, apsistojo žvelgdamos beveik su pagaila.

— Argi šito neužmiršta visos moterys? Kas ta duktė? Tik skausmo priminimas, jaunesnė tavo pačios atmaina, kuri turės pakelti visa, ką tu jau pakėlei, verks tomis pačiomis ašaromis. Ne, kunige. Aš stengiuosi užmiršti, kad turiu dukterį, o jei kada galvoju apie ją, galvoju kaip apie sūnų. Motinos neužmiršta tik sūnų.

— Ar jūs kada nors verkiat, Fija? Tik vieną kartą esu matęs jūsų ašaras.

— Ir daugiau nebepamatysit, jau išsiverkiau. — Ji suvirpėjo visu kūnu. — Žinot, kunige, prieš dvi dienas aš supratau, kaip mylėjau Pedį, bet supratau, kaip ir viską gyvenime, per vėlai. Pavėluotai — ir jam, ir man. Kad žinotumėt, kaip aš troškau apkabinti jį, pasakyti, jog myliu! Neduok Dieve kam nors dar patirti tokį skausmą!

Jis nusigręžė, kad nematytų staiga kančios iškreipto jos veido, duodamas laiko jam vėl tapti ramybės kauke, duodamas sau laiko minti mįslei, kuri vadinosi Fija. Paskui pasakė:

— Niekas kitas negali patirti skausmo, skirto jums.

Ji rūsčiai šyptelėjo lūpų kampučiu.

— Taip. Nors tokia paguoda, tiesa? Gal čia ir nėra ko pavydėti, bet mano skausmas priklauso tiktai man.

— Ar pažadėsit, Fija, man vieną dalyką?

— Galiu.

— Pasirūpinkit Mege, neužmirškit jos. Paraginkit, kad lankytų šokius, tegu susitikinėja su jaunuoliais, galvoja apie ištekėjimą ir savo šeimą. Šiandien mačiau, kaip visi tie jaunikaičiai rijo ją akimis. Duokit jai progų susitikti su jais laimingesnėmis aplinkybėmis negu dabar.

— Kaip norit, kunige.

Jis atsiduso ir paliko ją, įsistebeilijusią į savo liesas baltas rankas.

Megė nuėjo su juo į arklidę, ten Džilenbouno „Imperijos” šeimininko bėris jau dvi dienas šlamštė šieną ir sėlenas lyg patekęs į kokį arklių rojų. Kunigas Ralfas užmetė bėriui ant nugaros apsitrynusį balną ir pasilenkęs ėmė veržti pavaržą, o Megė atsirėmusi į šiaudų kūlius stebėjo jį.

— Dvasiškas tėve, žiūrėkit, ką radau, — prabilo ji, kai jis užbaigė tą darbą ir atsitiesė. Megė turėjo rankoje blyškią pilkšvai rausvą rožę. — Tik ji viena tebuvo. Radau ant to krūmo, kur po cisterna, pačiam užkabory. Matyt, dėl to jai kliuvo mažiau karščio, ir nuo lietaus buvo užstota. Nuskyniau jums. Kad mane prisimintumėt.

Jis paėmė dar ne visai išsiskleidusį žiedą — ranka kiek virptelėjo — ir stovėjo žiūrėdamas į jį.

— Mege, man nereikia, kad kas nors tave primintų, nei dabar, nei ateityje. Aš turiu tave širdy, ir tu tai žinai. Juk šito nuo tavęs niekaip nenuslėpsiu, tiesa?

— Bet kartais gerai, kai turi kokį daiktelį, — neatstojo ji. — Išsiimi, pasižiūri ir tada prisimeni tokius dalykus, kuriuos šiaip gali užmiršti. Prašom paimti, dvasiškas tėve.

— Mano vardas Ralfas, — pasakė jis. Atidarė lagaminėlį su apeigų reikmenimis ir išėmė didelį brevijorių brangiu perlamutriniu aptaisu. Velionis tėvas jį padovanojo, kai Ralfas de Brikasaras tapo kunigu — seniai, prieš trylika metų. Brevijorius atsiskleidė, kur buvo įdėtas platus baltas kaspinas; jis atvertė kitoje vietoje, įdėjo rožę ir užvertė knygą. — Tu, Mege, irgi nori ko nors nuo manęs atminimui?

— Taip.

— Nieko tau neduosiu. Noriu, kad mane užmirštum, noriu, kad apsidairytum aplinkui ir susirastum gerą, dorą vyrą, ištekėtum ir turėtum vaikų, juk tau jų taip reikia. Tu turi motinystės jausmą. Tau negalima prisirišti prie manęs, nedera. Aš niekad nemesiu kunigystės ir tau, kaip tik tavo labui, visai atvirai pasakysiu: aš nenoriu mesti kunigystės, nes nemyliu tavęs taip, kaip mylės vyras, ar supranti? Užmiršk mane, Mege!

— Ir nepabučiuosit manęs išvykdamas?

Užuot atsakęs, Ralfas užšoko ant bėrio, paleido jį žingine iki durų ir tik tada užsidėjo seną fetrinę „Imperijos” šeimininko skrybėlę. Dar žybtelėjo mėlynos akys, paskui arklys išėjo į lietų ir slysčiodamas nenorom nukinkavo keliu Džilio link. Megė jo neišlydėjo, pasiliko drėgnos arklidės prietemoje ir traukdama arklių mėšlo ir šieno kvapus prisiminė daržinę Naujojoje Zelandijoje ir Frenką.

Po trisdešimties valandų kunigas Ralfas įžengė į arkivyskupo popiežiaus legato apartamentus, perėjęs per kambarį, pabučiavo žiedą jam ant piršto ir alsiai susmuko į krėslą. Tik pajutęs gražių visažinių akių žvilgsnį suprato, kaip keistai dabar atrodo ir kodėl, kai išlipo iš traukinio Centrinėje stotyje, į jį taip žiūrėjo žmonės. Užmiršęs lagaminą, paliktą klebonijoje pas kunigą Votį Tomą, jis įšoko į naktinį pašto traukinį, likus dviem minutėm iki išėjimo, ir šešis šimtus mylių važiavo nekūrenamam traukiny apsirengęs kiaurai peršlapusiais marškiniais, bridžiais ir ilgaauliais batais ir net nepastebėjo, kad šalta. Dabar apžvelgė save su gailia šypsena ir pakėlė akis į arkivyskupą.

— Atsiprašau, monsinjore. Tiek visko atsitiko, kad aš nebepagalvojau, kaip keistai turiu jums atrodyti.

— Neatsiprašinėkite, Ralfai. — Skirtingai negu jo pirmtakas, legatas vadino savo sekretorių vardu. — Man jūs atrodot labai romantiškai ir šauniai. Tiktai mažumėlę per daug pasaulietiškai, ar ne teisybė?

— Kas be ko, iš tikrųjų pasaulietiškai. O dėl romantiškumo ir šaunumo, tai jūs, monsinjore, nesat pratęs prie kasdieninės Džilenbouno aprangos.

— Mano brangusis Ralfai, jeigu jūs susimanytumėt apsivilkti ašutine ir pasibarstyti galvą pelenais, vis tiek atrodytumėt romantiškai ir šauniai. Bet jojimo kostiumas jums tinka, iš tikro labai tinka. Beveik taip pat kaip sutana, ir nesivarginkit įtikinėdamas mane, kad nežinot, jog jis tinka labiau negu juodas kunigo drabužis. Jūsų tokie savotiškai žavūs judesiai, ir figūrą išlaikėt puikią, manau, kad tokią ir visą gyvenimą išlaikysit. Kai mane atšauks į Romą, noriu jus pasiimti kartu. Smagu bus pasižiūrėti, kokį įspūdį padarysite trumpiems drūtiems prelatams italams. Gražus glosnus katinas tarp riebių persigandusių karvelių.

Roma! Kunigas Ralfas atsisėdo tiesiau.

— Ar ten buvo labai blogai, mano Ralfai? — kalbėjo toliau arkivyskupas, balta žieduota ranka glostydamas šilkinę nugarą murkiančiai abisiniškai katei.

— Baisu, monsinjore.

— Tie žmonės... jums labai brangūs?

— Taip.

— O ar mylit juos visus vienodai, ar ką nors mylit labiau už kitus?

Tačiau kunigas Ralfas buvo ne mažiau gudrus už savo viršininką, be to, pakankamai ilgai su juo bendravo, todėl žinojo, kaip jis mąsto. Taigi išsisuko, atsakydamas į tą slidų klausimą apgaulingai tiesiai, — šia gudrybe, kaip turėjo progų įsitikinti, jis bemat išsklaidydavo monsinjoro įtarumą. Subtilus ir vingiuotas protas niekaip nesuvokdavo, kad akivaizdus atvirumas gali dar labiau suklaidinti negu bet koks išsisukinėjimas.

— Visus myliu, bet kaip jūs sakėt, kai kuriuos labiau. Iš visų labiausiai myliu jų dukterį Megę. Visada jaučiau dėl jos ypatingą atsakomybę, nes toje šeimoje svarbiausia — sūnūs, kad yra mergaitė, jie tiesiog pamiršta.

— Kiek tai Megei metų?

— Tiksliai net nežinau. Na, maždaug apie dvidešimt. Bet aš išgavau pažadą iš motinos nors kiek atitrūkti nuo buhalterijos knygų ir pasirūpinti, kad mergaitė kartais nueitų į šokius, pabendrautų su jaunuoliais. Antraip jos gyvenimas, užsirausus Drohedoje, nueis niekais, o tai jau tikrai apmaudu.

Jis kalbėjo gryną tiesą; neapsakomai jautri klausytojo uoslė tai iškart sugavo. Nors arkivyskupas buvo tik trejais metais vyresnis už savo sekretorių, kopdamas bažnytinės karjeros laiptais nepatyrė tokių kliūčių kaip Ralfas de Brikasaras, ir daugeliu atžvilgių jautėsi be galo senas, senesnis negu kada nors bus Ralfas; jei pakliūni Vatikanui labai jaunas, jis apsekina gyvybines jėgas, o Ralfas tų jėgų turėjo su kaupu.

Arkivyskupas stebėjo savo sekretorių jau nebe taip budriai, jis vėl ėmėsi įdomaus žaidimo — nuodugniai ištirti, kokių gi paskatų yra varomas kunigas Ralfas de Brikasaras. Iš pradžių buvo tikras, kad tai kūniška silpnybė, jei ne vienokia, tai kitokia. Šitas gražuolis su tokia stulbinančia figūra turėtų daug ko trokšti, taip daug, kad neįmanoma išlikti nesusitepusiam ar nieko neišmanančiam. Laikui bėgant arkivyskupas pamatė, kad jo teisybės tik pusė, kunigas Ralfas, aišku, nėra joks neišmanėlis, bet, be abejonės, visiškai tyras. Jei jis ir turi kokių troškimų, jie anaiptol ne kūniški. Arkivyskupas suvesdavo šį kunigą su dantis praėdusiais, tiesiog neatsispiriamais homoseksualais— gal kartais jis toks? Nieko. Stebėjo jį šalia gražiausių visuomenės moterų — nieko. Nė kibirkštėlės susidomėjimo ar geismo, net ir tada, kai jis negalėjo žinoti esąs sekamas. Juk arkivyskupas ne visuomet sekė jį pats, ir jei ką pasamdydavo, tai ne sekretoriui žinomais kanalais.

Ir jis pradėjo manyti, kad kunigo Ralfo silpnybės yra didžiavimasis savo luomu ir garbės troškimas; šiuos asmenybės bruožus jis suprato, nes ir pačiam jie buvo nesvetimi. Bažnyčia, kaip ir visos didelės ir amžinos institucijos, turi kur padėti garbėtroškas. Sklinda gandai, kad kunigas Ralfas nusuko iš Klierių, kuriuos sakosi taip mylįs, didelę dalį teisėtai priklausančio jiems palikimo. Jeigu tai teisybė, verta laikytis jo įsikibus. O kaip sublizgėjo tos nuostabios mėlynos akys, paminėjus Romą! Gal jau laikas pamėginti kitą ėjimą. Arkivyskupas pradėjo kalbą tingiai — sakytum stumtelėjo pėstininką, bet akys iš po sunkių vokų žiūrėjo kiaurai verdamos.

— Kai buvot išvykęs, Ralfai, gavau žinią iš Vatikano, — tarė jis ir pastūmėjo katę. — Kokia tu savanaudė, Seba, man kojos užtirpo.

— Taip? — kunigas Ralfas sėdėjo krėsle visai suglebęs, jo akys merkte merkėsi.

— Tuoj galėsite eiti gulti, bet pirma išklausykite naujieną. Ne per seniausiai aš nusiunčiau laišką asmeniškai Šventajam Tėvui ir šiandien gavau atsakymą iš savo draugo kardinolo Monteverdžio — ar nebus jis kartais iš to renesanso muziko giminės? Ir kaip vis užmirštu paklausti, kai susitinkam! Oi, Seba, tu būtinai nori suleisti į mane nagus, kai tau būna gera?

— Aš klausau, monsinjore, dar neužmigau, — nusišypsojo kunigas Ralfas. — Nesistebiu, kad jūs taip mylit kates. Juk ir pats žaidžiat su savo auka pasimėgaudamas kaip katė. — Jis spragtelėjo pirštais. — Ei, Seba, eikš pas mane! Jis negeras!

Katė kaipmat nušoko nuo purpurinių kelių, perbėgo kilimu, švelniai stryktelėjo ant kelių kunigui Ralfui ir sustingo iškelta virpančia uodega, palaimingai uosdama keistus arklių ir kelio purvo kvapus. Susitiko dvi poros šypsančių akių — mėlynos kunigo Ralfo ir rudos arkivyskupo, ir tos, ir tos prisimerkusios, tačiau budrios, suklususios.

— Kaip jums tai pavyksta? — paklausė arkivyskupas. — Katės juk nieko neklauso, bet Seba eina pas jus lyg rodytumėt jai ikrų su valerijonais. Nedėkingas padaras.

— Aš laukiu, monsinjore.

— Ir baudžiate mane, atimdamas katę. Na gerai, jūs laimėjot, pasiduodu. Ar pralaimit nors kada? Čia įdomus klausimas. Turiu jus pasveikinti, mano brangusis Ralfai. Netrukus jūs nešiosite mitrą, ir jus vadins vyskupu de Brikasaru.

Dabar tos akys pasidarė didelės didelės! — apsidžiaugė arkivyskupas. Šį kartą kunigas Ralfas nebesistengė slėpti savo jausmų. Jis tiesiog švytėte švytėjo.

IV

1933— 1938

LUKAS

10

Nuostabu, kaip greitai gyja žemės žaizdos; po savaitės iš gličios klampynės išlindo ploni žali žolės laiškeliai, o po dviejų mėnesių pradėjo lapoti apdegusieji medžiai. Žmonės čia todėl ir buvo tokie atkaklūs ir atsparūs, kad žemė neleido jiems būti kitokiems; silpnadvasiai ir neturintys fanatiško užsispyrimo čia, Šiaurės Vakaruose, ilgai neišsilaiko. Bet praeis daug metų, kol užgis randai. Ne kartą užaugs eukaliptams žievė ir suplyš į skivytus, kol jų kamienai vėl pasidarys balti, raudoni ar pilki, o dalis medžių taip ir nebeatgis, jie pasiliks negyvi ir juodi. Dar metų metus maitins lygumą dūlėjantys skeletai, pamažu nykdami laiko audžiamoje paklotėje, nuolat trempiami ir užnešami dulkių. Ir Drohedos žemėje liko nusitiesusios į vakarus ryškios gilios vagos, išrėžtos purve improvizuoto katafalko kraštų, ir keleiviai, žinantys, kas čia atsitiko, rodydavo jas keleiviams, kurie nežinojo, ir šitas pasakojimas pasidarė viena iš juodžemio lygumų legendų.

Per gaisrą nukentėjo maždaug penktadalis Drohedos ganyklų ir žuvo dvidešimt penki tūkstančiai avių — nedidelis dalykas tokiam ūkiui, kur netolimais gerais metais avių buvo skaičiuojama apie šimtas dvidešimt penki tūkstančiai. Bet kad ir kaip žiūrėjo į stichinę nelaimę nukentėjusieji, absoliučiai nebuvo prasmės keikti piktą likimą ar Dievo rūstį. Teliko nubraukti nuostolius ir pradėti viską iš naujo. Juk tai ne pirmas kartas, ir kaip visi suprato, tikrai ne paskutinis.

Tačiau skaudu buvo matyti Drohedos gėlynus pavasarį plikus, parudavusius. Sausrą atlaikyti jiems padėdavo Maiklo Karsono vandens cisternos, bet per gaisrą nieko neišliko. Net visterija nebepražydo: kai užplūdo liepsnos, švelnių pumpurų kekės, vos pradėjusios ryškėti, susitraukė. Rožės sudžiūvo, našlaitės nunyko, žalumynų kelmeliai virto rudais šiaudais, fuksijos pavėsingose vietose nuvyto ir nebeatsigavo, gubojos nutroško, kvepiantieji žirneliai paliko sausi ir bekvapiai. Tačiau cisternos, ištuštintos per gaisrą, po smarkiosios liūties vėl prisipildė, ir visi Drohedoje, nežinia iš kur nugriebę laiko, padėdavo senajam Tomui gaivinti gėlynus.

Bobas nusprendė laikytis Pedžio nusistatymo turėti daug darbininkų ir pasamdė dar tris avininkus. Merės Karson politika buvo kitokia — ji nesamdė nuolatinių darbininkų, išskyrus Klierius, o kai reikėdavo avis skaičiuoti, kai jos ėriuodavosi ir būdavo kerpamos, priimdavo ką nors padirbėti laikinai, bet Pedis matė, kad žmonės, turėdami pastovią vietą, dirba geriau. Antra vertus, didelio skirtumo nebuvo — daugumai avininkų vis tiek visąlaik dega padai, ir jie niekur ilgiau neužsibūna.

Naujuose namuose tolėliau nuo upelio apsigyveno darbininkai su šeimomis; senasis Tomas gavo naują dailų trijų kambarių namuką po pipirmedžiu už arklidžių ir kas kartą, įeidamas vidun, kikendavo iš džiaugsmo, kad jį turi. Megė ir toliau prižiūrėjo kelias artimesnes ganyklas, o jos motina, kaip ir anksčiau, tvarkė apskaitos knygas.

Dabar vietoj Pedžio su vyskupu Ralfu susirašinėjo Fija, bet dėl savo būdo nepranešdavo jam nieko daugiau, tik grynai ūkio reikalus. Megė troško pagriebti jo laiškus ir ryte praryti, bet motina, atidžiai perskaičiusi, tuoj pat juos užrakindavo plieniniame seife. Žuvus Pedžiui ir Stiuartui, Fija pasidarė dar šaltesnė su kitais. O dėl Megės — kai tik vyskupas Ralfas išvyko, Fija iškart ir užmiršo savo pažadą. Megė mandagiai atsisakydavo visų kvietimų į šokius ir vakarėlius, bet Fija, tai žinodama, nė karto neėmė jos įkalbinėti, neliepė važiuoti. Lajemas O’Rokas naudojosi bet kokia dingstimi pas juos užsukti; Inekas Deivis nuolat skambino telefonu, paskambindavo ir Konoras Karmaiklas, ir Alasteras Makvinas. Bet su visais jais Megė kalbėdavo labai trumpai, be atidos, ir jie neteko vilties ją sudominti.

Vasara buvo labai lietinga, bet be staigių ilgų liūčių, todėl potvynis negrėsė, tiktai žemė buvo ištisai pažliugusi ir tūkstantmylis Barvonas— Darlingas tekėjo gilus, platus, vandeningas. Atėjus žiemai, taip pat kartais palydavo, ir vėjas plaikstė rudas lietaus, nebe dulkių marškas. Išseko krizės sujudintų nepasėdų srautas, nes lietingu metu eiti per juodžemio lygumas — pragariškas vargas, o kai ne tik šlapia, bet ir šalta, tai tuos, kurie neturi nakčiai šiltos pastogės, ima pjauti plaučių uždegimas.

Bobas buvo susirūpinęs, vis pakalbėdavo, kad jei taip bus ir toliau, avys apsirgs nagų puviniu: merinosams ant šlapios žemės neišvengiamai imdavo gesti nagos. Kirpti avių buvo neįmanoma, avikirpiai nieku gyvu neliesdavo šlapių vilnų, o jei žemė neišdžius ir prieš ėriavimąsi, daug jauniklių žus nuo drėgmės ir šalčio.

Suskambo telefonas Drohedai — du ilgi signalai, vienas trumpas. Fija pakėlė ragelį ir atsisuko:

— Bobai, čia tau.

— Sveikas, Džimi, Bobas klauso... Aha, gerai... O, puiku! Rekomendacijos kaip reikiant?.. Gerai, siųsk pas mane... Gerai, jei jau jis toks, gali pasakyti, kad tą darbą greičiausiai gaus, bet vis dėlto noriu pirma pats pamatyti, nelinkęs pirkti katės maiše, o rekomendacijomis nelabai pasitikiu... Gerai, dėkui, lik sveikas.

Bobas vėl atsisėdo.

— Atvažiuos naujas avininkas, Džimis sako, puikus vyrukas. Dirbo Vakarų Kvinslande, kažkur apie Longričą ir Čarlvilį. Ir varovu yra buvęs. Geros rekomendacijos ir visa kita kaip reikiant. Joja ant bet ko, kad tik su keturiom kojom ir uodega, arklius prajodinėdavęs. Prieš tai dirbo avikirpiu, ir, Džimis sako, jis ne bet koks, po pustrečio šimto per dieną nukirpdavo. Kaip tik tai man kelia įtarimą. Kodėl toks geras avikirpis nori dirbti už avininko algą? Ne taip dažnai toks avikirpis išmainys vežimėlį į balną. Bet pagalba ganyklose mums pravers, teisybė?

Metams einant, Bobo tartis darėsi vis lėtesnė ir australiškesnė, o sakiniai trumpėjo. Jam jau buvo netoli trisdešimties, ir dideliam Megės nusivylimui neatrodė įsimylėjęs nė vienos tinkamos merginos iš tų, kurias susitikdavo šventėse, kur dėl padorumo Klieriai retkarčiais nueidavo. Buvo liguistai drovus, be to, atrodė visiškai atsidavęs žemei ir pasiryžęs ištikimai ją mylėti. Džekas ir Hiujis darėsi vis panašesni į jį; iš tikro juos galėjai palaikyti trynukais, kai sėdėdavo greta ant kurio nors kieto marmurinio suolo, paties didžiausio namų patogumo, kokį sau leisdavo. Jiems labiau patiko gyventi ganykloje, ir kai pasitaikydavo apsinakvoti namie, išsitiesdavo ant grindų šalia lovų, bijodami, kad lovos neišlepintų. Nuo saulės, vėjo ir sausros šviesūs strazdanoti jų veidai pasidarė tarsi margo raudonmedžio, ir mėlynos akys švietė blyškios ir ramios, apsuptos gilių raukšlių, atsiradusių nuo žiūrėjimo į tolius, į sidabrišką pageltusią žolę. Beveik nebuvo įmanoma pasakyti, kokio jie amžiaus, kuris vyriausias ir kuris jauniausias. Visų, kaip ir Pedžio, buvo romėniškos nosys ir malonūs, niekuo neypatingi veidai, tiktai kūno sudėjimas gražesnis: Pedis daugelį metų kirpo avis, todėl susikūprino ir rankos jam ištįso, o sūnūs, nuolat jodinėdami, buvo liekni, lankstūs, gražių laisvų judesių. Tačiau prie moterų, patogumų ir malonumų jie nesiveržė.

— Ar tas naujas vedęs? — paklausė Fija, dailiai su liniuote braižydama lapą raudonu rašalu.

— Nežinau, nepaklausiau. Sužinosim rytoj, kai atvažiuos.

— O kaip jis atvažiuos?

— Džimis pavėžės, mums su juo reikia pasitart dėl tų senų avinų Cisternos ganykloje.

— Ką gi, tikėsimės, kad pabus kiek laiko. Bet jei nevedęs, ko gero, po kelių savaičių išdums. Tokie jie netikėliai, tie avininkai.

Džimsas ir Petsis gyveno ir mokėsi Rivervju pensione prisiekinėdami, kad kai tik sueisią keturiolika, nė minutės ilgiau mokykloje nepasiliksią, ir įstatymas tada jau neprikibs. Jie troško sulaukti tos dienos, kai galės joti į ganyklas su Bobu, Džeku ir Hiuju, tuomet Drohedoje vėl tvarkysis viena šeima, o svetimieji galės sau ateiti ir išeiti kada tinkami. Kaip ir visi šeimoje, juodu labai mėgo skaityti, bet Rivervju dėl to nepasidarė mielesnis; juk galima knygą nešiotis maišelyje prie balno ar švarko kišenėje ir skaityti ją vidurdienį atsisėdus vilgos pavėsyje su kur kas didesniu malonumu negu jėzuitų mokyklos klasėje. Pensione jiems buvo sunku priprasti. Nei klasės dideliais langais, nei erdvios žalios žaidimų aikštelės, nei vešlūs parkai ir miestiški patogumai nieko jiems nereiškė, visai kaip ir Sidnėjus su savo muziejais, koncertų salėmis ir meno galerijomis. Jie draugavo su kitų ūkininkų vaikais ir laisvomis nuo mokslo valandomis ilgėjosi namų, girdavosi, kokia didžiulė ir puiki Droheda, ir kiti jų klausydavosi su baiminga pagarba, bet viskuo tikėjo, nes nebuvo žmogaus į vakarus nuo Beren Džankšeno, kuris nebūtų girdėjęs apie Drohedos didybę.

Naująjį avininką Megė pamatė tik po kelių savaičių. Jo pavardė, Lukas O’Nylas, jau buvo deramai įrašyta į knygas, ir didžiajame name apie jį buvo kalbama daugiau nei paprastai apie darbininką. Vienas dalykas, jis atsisakė gyventi naujokų barake ir įsikūrė pačiame kraštiniame tuščiame name prie upelio. Antras dalykas, jis atėjo prisistatyti poniai Smit ir tuo pelnė šios moteriškės palankumą, nors šiaip ji avininkus ne itin mėgo. Megė juo susidomėjo, bet vis dar nebuvo mačiusi.

Bėrąją kumelę ir juodį ji laikė ne bendram aptvare, o arklidėje, iš namų dažniausiai išjodavo vėliau negu vyrai, todėl kartais ilgokai nesusitikdavo samdinių. Bet pagaliau ji pamatė Luką O’Nylą — vieną pavakarę, kai vasaros saulė raudonai plieskė virš medžių ir ilgi šešėliai tįso pasitikdami malonią nakties užmarštį. Megė jojo nuo Gręžinio ganyklos link upelio brastos, o jis į tą pačią vietą artinosi nuo tolimesnės ganyklos iš pietryčių pusės.

Jam į akis švietė saulė, todėl Megė pamatė jį pirma; jis jojo ant didelio nartaus obuolmušio juodais karčiais ir juoda uodega; Megė, kurios pareiga buvo paskirstyti darbinius arklius, tą obuolmušį gerai pažinojo, tik pastarosiomis dienomis jo vis nematė. Vyrai jo nemėgo, jei tik galėdavo išsisukti, nejodavo. O naujasis avininkas joja kaip niekur nieko, vadinasi, jis tikrai geras raitelis, nes tasai obuolmušis pagarsėjęs tuo, kad spardosi kaip pasiutęs ir turi madą griebti už galvos, kai tik nulipi žemėn.

Sunku pasakyti, kokio žmogus ūgio, kai sėdi ant arklio; Australijos avininkų balnai mažučiai, angliško tipo ir neturi kaip amerikietiški aukštai išriestos gugos, raitelis sėdi balne labai tiesiai, sulenktais keliais. Naujasis atrodė aukštas, bet kartais tik liemuo būna ilgas, o kojos neproporcingai trumpos, ir Megė susilaikė nuo išvadų. Vis dėlto ne taip kaip kiti avininkai, dėvintys pilkus flanelinius marškinius ir pilkos saržos kelnes, jis buvo su baltais marškiniais ir baltomis moleskino kelnėmis — tikras dendis, pagalvojo ji šypteldama širdyje. Na ir tegu nešioja sau sveikas, jei jam nenusibosta be galo skalbti ir lyginti.

— Gerą dieną, šeimininke! — šūktelėjo jis, kai susitiko, nusiėmė seną pilką fetrinę skrybėlę ir vėl šauniai užsivožė ant pakaušio.

Jie susigretino, ir mėlynos besijuokiančios akys nužvelgė Megę su neslepiamu pasigėrėjimu.

— Na, jūs tikrai ne šeimininkė. Tai būsit, aišku, duktė, — pasakė jis. — Aš esu Lukas O’Nylas.

Megė kažką sumurmėjo, bet daugiau į jį nežiūrėjo ir buvo taip sutrikusi ir pikta, jog nerado žodžių, tinkančių lengvam pokalbiui. O, argi taip galima! Kaip drįsta dar kažkas turėti tokį pat veidą ir akis kaip kunigas Ralfas! Tiktai žiūri jis kitoniškai: linksmai, bet kitaip, saviškai, ir jo akyse nedega meilė; o nuo pat pirmos akimirkos, kai pamatė prieš save priklaupusį Džilio stoties dulkėse kunigą Ralfą, jo akyse buvo meilė. Žiūrėti į jo akis ir jo nematyti! Tai žiaurus pokštas, bausmė.

Jiems brendant per upeliuką, vis dar labai sraunų po gausaus lietaus, Lukas O’Nylas laikė savo nirtų obuolmušį greta Megės romios kumelės, nenumanydamas, kokios mintys sukasi merginos galvoje. O ji graži, nieko nepasakysi! Kokie plaukai! Klierių bernų jie tiesiog morkiniai, o šitos mergaičiukės visai kas kita.

Tik kad ji pakeltų galvą, leistų geriau pasižiūrėti į veidą! Kaip tyčia Megė ir pakėlė galvą, bet jos išraiška buvo tokia, kad Luko antakiai susiraukė, lyg spręsdami keblų klausimą; ji pažvelgė, nepasakysi, kad su neapykanta, bet taip, lyg būtų mėginusi kažką įžiūrėti ir neįstengusi ar būtų pamačiusi tai, ko nenorėjo. Ar dar kaip. Šiaip ar taip, atrodė nepatenkinta. Lukas nebuvo pratęs, kad moterys, vertindamos jį, liktų nepatenkintos. Auksinio saulėlydžio spalvos plaukai ir švelnios akys jį iš karto įviliojo į malonius spąstus, o nuo to, kad mergina kažko pikta ir nusivylusi, ji dar labiau jam parūpo. O ji vis žiūrėjo, rausvos lūpos truputį praviros, ant viršutinės lūpos ir kaktos nuo karščio blizga prakaitas, rusvi auksiniai antakiai išlenkti klausiamai, su nuostaba.

Jis nusišypsojo, parodydamas stambius baltus kaip kunigo Ralfo dantis; tačiau šypsena nebuvo tokia kaip kunigo Ralfo.

— O žinot, jūs atrodot kaip mažas vaikas, kai žiūri nustebęs.

— Atsiprašau, nenorom įsižiūrėjau. Jūs man labai panašus į vieną žmogų, štai ir viskas.

— Galit žiūrėti, kiek tik norit. Man tas maloniau, negu matyti jūsų pakaušį, kad ir koks jis gražus. Tai į ką gi aš panašus?

— Nesvarbu. Tiktai keista, kad žmogus atrodo toks pažįstamas ir kartu yra baisiai svetimas.

— Kuo jūs vardu, mieloji panele Klieri?

— Megė.

— Megė... Visai jums netinka, orumo trūksta. Man labiau patiktų, jei būtumėt Belinda arba Medlina, bet jei jau nieko geresnio už Megę neturit, teks su tuo susitaikyti. O Megė tai kas — Margareta?

— Ne, Megana.

— A, čia jau panašiau! Vadinsiu jus Megana.

— Ne, nevadinsit! — atkirto ji. — Aš to vardo nepakenčiu!

Bet jis tik nusijuokė.

— Labai jau jūs išpaikinta, mieloji panele Megana. O aš jei panorėsiu, vadinsiu jus kad ir Justacija, Sofronija, Augusta, ir nieko jūs man nepadarysit.

Jis prijojo prie žardžių; nušokęs nuo obuolmušio ir kumščiu sudavęs į besižiojantį kąsti snukį, — arklys tik pamuistė galvą ir nurimo, — Lukas stovėjo akivaizdžiai laukdamas, kol Megė išties jam rankas, kad padėtų nušokti žemėn. Bet ji spustelėjo kulnais bėrąją ir žingine nujojo toliau.

— Tai savo dailiosios damos nelaikot kartu su prasčiokais? — šūktelėjo jis iš paskos.

— Tai jau ne! — atrėžė ji neatsisukdama.

Kaip neteisinga! Net ir stačias ant žemės jis panašus į kunigą Ralfą; toks pat aukštas, plačių pečių ir siaurų klubų, judesiai turi to paties grakštumo, tiktai kitaip jis pasireiškia. Kunigas Ralfas vaikšto kaip šokėjas, Lukas O’Nylas — kaip atletas. Jo plaukai tokie pat tankūs, juodi ir garbanoti, akys tokio pat mėlynumo, daili ir tiesi nosis, gražiai nubrėžtos lūpos. Ir vis dėlto jis tiek tėra panašus į kunigą Ralfą kaip blyškusis eukaliptas, aukštas, šviesus ir puikus, panašus į melsvąjį eukaliptą — taip pat aukštą, šviesų ir puikų.

Po to netikėto susitikimo Megė gaudyte gaudė, ar kas ko nepasakys apie Luką O’Nylą. Bobas ir kiti broliai buvo patenkinti jo darbu ir tartum gerai su juo sutarė; Bobas sakydavo, kad jis ne baltarankis ir ne tinginys. Net Fija kartą vakare visiems kalbantis pripažino, kad Lukas labai gražus.

— Ar tau neatrodo į ką nors panašus? — tingiai paklausė Megė; ji gulėjo išsitiesusi ant kilimo ir skaitė, pasidėjusi ant jo knygą.

Fija valandėlę pagalvojo.

— Na, ko gero, truputį panašus į kunigą de Brikasarą. Tokio pat sudėjimo, tokia pat akių ir plaukų spalva. Bet tas panašumas nėra stulbinantis. Kaip žmonės, jie visai skirtingi. Mege, na ko tu neskaitai atsisėdusi krėsle kaip dera merginai? Jei jau esi su tomis kelnėmis, tai dar nereiškia, kad gali visai užmiršti kuklumą.

— Et, — atsiliepė Megė. — Lyg kas mane mato!

Taip visa ir klostėsi. Iš veido jie buvo panašūs, bet šiaip labai skirtingi, ir Megė kamavosi, nes vieną jų buvo įsimylėjusi, todėl kito patrauklumas didžiai piktino. Megė pamatė, kad virtuvėje jis visų numylėtinis, ir sužinojo, kodėl gali taip prabangiai jodinėti į ganyklas su baltomis kelnėmis ir baltais marškiniais, — ištirpusi nuo maloniai kerinčių jo apžavų, viską skalbė ir lygino ponia Smit.

— Ak, koks jis puikus, tikras airis, ir šiaip! — neatsigėrėdama dūsavo Minė.

— Jis australas, — erzino ją Megė.

— Gal ir gimęs čia, panele Mege, mano brangute, bet jei jau pavardė O’Nylas, tai bus grynas airis kaip veislinės Pedžio kiaulės, — jūsų šviesaus atminimo tėveliui čia nėra kokia nepagarba, panele Mege, tegu ilsisi jis ramybėje, giedodamas su angelais. Kaipgi bus ponas Lukas ne airis, kai tokie juodi plaukai ir tokios mėlynos akys? Senais laikais O’Nylai buvo Airijoj karaliai.

— Aš maniau, kad karaliai buvo O’Konorai, — nusišaipė Megė.

Linksmai blykstelėjo ir apvalios Minės akys.

— Ai, ką čia, panele Mege, juk šalis buvo didelė, ir šiaip.

— Didelė, didelė! Tokio didumo kaip Droheda! Šiaip ar taip, O’Nylai buvo oraniečiai [* Oraniečių dinastijos šalininkai, norėję sutvirtinti Didžiosios Britanijos valdžią Šiaurės Airijoje], čia manęs neapsuksi.

— Tas teisybė. Bet šita pavardė Airijoje garsi ir buvo žinoma, kol oraniečių dar niekas nei matė, nei girdėjo. Jie kilę iš Olsterio, tai savaime aišku, kad kai kurie pasidarė oraniečiai, argi ne taip? Bet O’Nylas iš Kledbojaus ir O’Nylas Moras buvo jau kažin kada, brangute panele Mege.

Megė nusileido, o Minė gal ir turėjo kada fenijų [* Nuo žodžio fene (air.), reiškiančio senovės Airijos gyventojus. Fenijai buvo slaptos airių organizacijos nariai, kovoję už Airijos išvadavimą iš anglų valdžios ir respublikos įkūrimą XIX a] karingumo, bet jis buvo seniai išvėsęs, ir ji galėjo ištarti „oraniečiai” neištikta priepuolio.

Maždaug po savaitės Megė vėl susitiko Luką O’Nylą prie upelio. Pamanė, kad jis čia bus patykojęs, bet jei ir taip, ką gi padarysi?

— Laba diena, Megana.

— Laba diena, — atsakė ji, bet žiūrėjo kaip žiūrėjusi bėrajai kumelei tarp ausų.

— Kitų šeštadienį bus šokiai Breik i Pvle. Ar važiuosi su manim?

— Dėkui už kvietimą, bet nemoku šokti. Tai važiuoti nėra prasmės.

— Čia ne kliūtis. Šokti aš bematant išmokysiu, nespės ėriukas uodegos pakelti. O kad vešiu šeimininko seserį, tai gal Bobas duos man „Rols Roisą”, jei ne naująjį, tai nors senąjį, ar ne?

— Sakiau, kad nevažiuosiu, — tarė Megė sukandusi dantis.

— Sakei, kad nemoki šokti, o aš sakiau, kad išmokysiu. Nesakei, kad nevažiuotum, jei mokėtum šokti, tai aš taip ir supratau, kad tu ne prieš mane, tik prieš šokimą. O dabar jau kitaip apsukai?

Šitaip paerzinta ji dėbtelėjo į Luką O’Nylą su įniršiu, bet jis tik nusijuokė jai į akis.

— Baisiai tu išlepinta, mergele jaunoji, gana jau būtų viršų rodyti.

— Aš neišlepinta!

— Na jau na, dar ką pasakysi! Vienintelė sesuo, visi broliai aplink šokinėja, šitiek žemės ir pinigų, namų prašmatnumas, tarnai. Žinau, kad tas viskas Katalikų bažnyčios, bet ir Klieriams šis tas nubyra.

Tai va tas didysis skirtumas tarp jų! — pergalingai pagalvojo Megė; matė jį nuo pat pirmo susitikimo, tik niekaip nesuvokė. Kunigas Ralfas niekada nebūtų puolęs prie išorės blizgučių, o šitas neturi tokio jautrumo, nuojautos, kuri pasakytų, kas slypi viduje. Plaukia sau per gyvenimą, nė kiek nesusimąstydamas, koks tas gyvenimas sudėtingas, kiek jame skausmo.

Bobas apstulbo ir padavė naujojo „Rols Roiso” raktelius nė pusės žodžio nepasakęs; tylom ilgokai žiūrėjo į Luką, paskui nusišypsojo.

— Nemaniau, kad Megė kada eis į šokius, bet vežkis ją, Lukai, vežkis! Jai turėtų patikti, niekur vargšiukė nesilanko. Mums patiems reikėjo apie tai pagalvoti, bet kažkaip vis neprisiruošiam.

— O kodėl ir tau su Džeku ir Hiuju nenuvažiavus? — paklausė Lukas, matyt, visai nieko prieš, kad kompanija būtų didesnė.

Bobas persigandęs papurtė galvą.

— Ne, dėkui. Mes ne mėgėjai šokti.

Megė apsirengė peleninių rožių spalvos suknelę, nes kitos neturėjo; jai nė į galvą neatėjo, kad už dalį pinigų, besikaupiančių banke, kur kunigas Ralfas atidarė jos vardu sąskaitą, būtų galima pasisiūdinti suknelių vakarėliams ir pokyliams. Lig tol jai vis pavykdavo atsisakyti kvietimų, nes tokiems kaip Inekas Deivis ir Alasteras Makvinas nieko nėra numušti ūpą, griežtai pareiškus „ne”. Jiems trūksta Luko O’Nylo įžūlumo.

Bet žiūrėdama į veidrodį ji pagalvojo, kad kitą savaitę, kai mama vėl važiuos į Džilį, būtų gerai nuvažiuoti kartu, nueiti pas senąją Gertą ir užsisakyti keletą suknelių.

Mat šitos vilkėti ji labai nenorėjo; jei būtų turėjusi kitą nors kiek tinkamesnę, būtų bematant persirengusi. Kitas metas, kitoks juodaplaukis... ši suknelė taip susijusi su meile ir svajonėmis, ašaromis ir vienatve, kad apsivilkti ją dėl tokio kaip Lukas O’Nylas atrodė šventvagystė. Megė jau buvo įpratusi slėpti savo jausmus, visada būti rami ir iš pažiūros laiminga. Savitvarda augo aplink ją kaip stora medžio žievė, ir kartais naktį ji pagalvodavo apie motiną ir suvirpėdavo.

Nejaugi jai pasibaigs taip kaip mamai, nebeliks jokių jausmų? Gal mamai šitaip ir prasidėjo tais laikais, kai jos gyvenime buvo Frenko tėvas? Ir kažin, ką mama darytų, ką sakytų, jei sužinotų, kad ji žino tiesą apie Frenką? O, tas skandalas klebonijoje! Lyg būtų buvę vakar — tėtė ir Frenkas stovi priešais vienas kitą, o kunigas Ralfas taip tvirtai ją laiko, kad net skauda. Šaukia vienas kitam apie tuos baisius dalykus. Viskas sustojo į savo vietas. Kai sužinojo, Megei ėmė atrodyti, kad žinojo visą laiką. Dabar jau buvo pakankamai suaugusi ir suprato, kad vaikai atsiranda ne taip, kaip buvo maniusi, o per kažkokį kūnų suartėjimą, leistiną tik vedusiems, o šiaip absoliučiai draudžiamą. Kokią negarbę ir pažeminimą vargšė mama bus patyrusi dėl Frenko! Nėra ko stebėtis, kad ji pasidarė tokia. Jei taip atsitiktų man, pagalvojo Megė, norėčiau numirti. Knygose tik pačios niekingiausios, pačios nedoriausios mergšės turėdavo vaikų netekėjusios; tačiau mama nėra nedora, niekada tokia negalėjo būti. Visa širdimi Megė troško, kad mama išsikalbėtų su ja ar kad pati turėtų drąsos apie tai prabilti. Gal nors kiek galėtų jai padėti. Bet prie mamos neprieisi, o ji pirmoji neužkalbins. Žiūrėdama į veidrodį, Megė atsiduso su viltim, kad jai taip nieku gyvu neatsitiks.

Vis dėlto ji buvo jauna; tokiomis akimirkomis kaip ši, žiūrėdama į save su peleninių rožių spalvos suknele, ji norėjo tikro jausmo, kuris užplūstų kaip karšto vėjo gūsis. Ji nenorėjo visą laiką tik triūsti it užsukta, norėjo permainų, gyvumo ir meilės. Meilės, vyro ir vaikų. Kas iš to, jei ilgėsis žmogaus, kurio niekada neturės? Jis nenori jos, jis niekada jos nenorės. Sakė, kad myli ją, bet ne taip, kaip mylėtų vyras. Nes jis sujungtas su Bažnyčia. Gal ir visi vyrai tokie — myli kokį nors negyvą daiktą labiau, nei galėtų pamilti moterį? Ne, ne visi, žinoma. Tik patys sudėtingiausi, paskendę abejonėse, prieštaravimuose ir samprotavimuose. Bet turi būti ir paprastesnių vyriškių, tokių, kurie labiausiai už viską mylėtų moterį. Kad ir Lukas O’Nylas.

— Tu tokia graži, gražesnės nesu matęs, — tarė Lukas, užvesdamas „Rols Roisą”.

Komplimentai Megei buvo visai nežinomas daiktas; nustebusi ji tik pašnairavo ir nieko neatsakė.

— Na, ar ne puiku? — tarė Lukas, matyt, nė kiek nepraradęs nuotaikos dėl jos abejingumo. — Tik pasukai raktelį, paspaudei mygtuką, ir jau važiuoja. Nei tau rankenos sukti, nei galvoti, ar tas prakeiktas variklis užsives, kol dar visai nenusiplūkei. Čia tai bent, Megana, užtikrintas reikalas.

— O vienos manęs nepaliksi? — paklausė ji.

— Ką tu, ne! Juk su manim važiuoji, tiesa? Tai ir būsi mano visą vakarą, nieko kito nežadu nė artyn prileisti.

— Kiek tau metų, Lukai?

— Trisdešimt. O tau?

— Greitai dvidešimt treji.

— Net tiek, mat kaip. Atrodai visai vaikas.

— Aš ne vaikas.

— Oho! Tai gal buvai ir įsimylėjusi?

— Buvau kartų.

— Tik kartą? Dvidešimt trejų metų? Siaubas! Tokių metų aš jau buvau daugybę kartų įsimylėjęs ir vėl atšalęs.

— Gal ir aš būčiau, bet Drohedoje nėra ką įsimylėti. Tu pirmas iš jūsiškių mane prakalbinai, o kiti pralemena „labas”, ir viskas.

— Na, o jei neini į šokius todėl, kad nemoki šokti, tai nelabai ten ir traukia, tiesa? Nieko, šitai mes bematant sutvarkysim, į vakaro pabaigą šoksi kaip didelė, o po kelių savaičių visiems nosis nušluostysi. — Jis greitai nužvelgė ją. — Bet nesakyk, kad iš kitų ūkių niekas nemėgino pasikviesti tavęs į šokius. Avininkus tai suprantu — paprastam samdytam darbininkui tu per aukštai, bet kai kurie iš tų pasipūtėlių ponaičių tikriausiai rėžia apie tave sparną.

— Jei avininkui aš per aukštai, kodėl pasikvietei? — išsisukdama nuo atsakymo paklausė Megė.

— O, man jūra iki kelių! — nusišypsojo jis. — Klausyk, geriau neišsisukinėk. Juk ne vienas vaikinas iš Džilio yra tave kvietęs į šokius?

— Vienas kitas, — prisipažino Megė. — Bet aš tikrai nė karto nenorėjau. O tu tiesiog varu varai.

— Tai jie visi — žiopliai nelaimingi, — pasakė Lukas. — O aš gerą daiktą kaipmat atskiriu.

Tos kalbos Megei nelabai patiko, tik visa bėda, kad tokį kaip Lukas ne taip lengvai nutildysi.

1 vakarėlį prisirinko daugybė šokėjų: ir žemvaldžių sūnų bei dukterų, ir samdomų avininkų su žmonomis, jei kuris turėjo žmoną, tarnaičių, guvernančių, įvairaus amžiaus abiejų lyčių miesto gyventojų. Tokiuose vakaruose, pavyzdžiui, mokytojos gaudavo progą arčiau pabendrauti su kilnojamojo ir nekilnojamojo turto kontoros jaunesniaisiais agentais, banko tarnautojais ir vaikinais iš nuošalių gyvenviečių.

Jokių ypatingų mandagumų čia niekas nesilaikė — jie buvo palikti iškilmingesniems atvejams. Iš Džilio atvažiavo senis Mikis O’Brajenas su smuiku, visuomet atsirasdavo mokančių groti akordeonu ir armonika, ir jie pakaitom akompanavo Mikiui, — senasis smuikininkas sėdėjo ant statinės ar maišo vilnų ir ištisas valandas grojo be atilsio, o per atvipusią apatinę lūpą varvėjo seilė, nes nuryti neturėjo kada — tas veiksmas neatitiko jo grojimo tempo.

Ir šokiai buvo visai ne tokie, kokius Megė buvo mačiusi per Merės Karson gimtadienį. Smagiai lėkė ratu šokėjai, šokdami džigą, polką, kadrilį, mazurką, rilį, „Serą Rodžerį de Kaverlį”, tai vos susiliesdami pirštais, tai susikibę po du ištiestomis rankomis. Nei intymumo, nei svajingumo. Visi, regis, laikė tuos šokius tik paprasčiausiu būdu išsiblaškyti, užmiršti visokioms nesėkmėms; romanus megzti ir plėtoti geriau lauke, toliau nuo triukšmo ir sumaišties.

Greitai Megė pastebėjo, kad kitos jai pavydi gražaus aukšto kavalieriaus. Į jį buvo nukreipta gal ne mažiau vylingų ar ilgesingų žvilgsnių, kaip anksčiau į kunigą Ralfą, tik žvilgsniai buvo atviresni. Kaip anksčiau į kunigą Ralfą. Anksčiau. Kaip baisu, kai turi apie jį galvoti kaip apie tolimą praeitį.

Lukas laikėsi žodžio, ją vieną tepaliko tik tiek, kiek prireikė laiko suvaikščioti į tualetą. Buvo ten ir Inekas Deivis, ir Lajemas O’Rokas, abu geidė užimti jo vietą šalia Megės. Bet jis, deja, nesuteikė jiems tokios galimybės, o pati Megė buvo kaip apkvaitusi ir nesuprato, kad iš tikrųjų turi teisę šokti su bet kuriuo pakvietusiu ją vaikinu, ne tik su tuo, kur drauge atėjo. Ji negirdėjo, kas ką kalba aplink, tačiau Lukas girdėjo ir širdyje juokėsi. Na ir akiplėša tas bernas, paprastas samdinys, o nusičiupo ją visiems iš panosės! Jų nepalankumas Lukui buvo nė motais. Patys turėjo tiek ir tiek progų, o jei nepasinaudojo, tuo blogiau jiems.

Paskutinis buvo valsas. Lukas paėmė Megės ranką, apkabino ją per liemenį, prisitraukė artyn. Šoko jis puikiai. Nustebusi ji pamatė, kad jai nieko nereikia daryti, o tik sekti, kur jis veda. Ir tai buvo nuostabu... kai taip laiko priglaudęs vyriškis, kai jauti jo raumeningą krūtinę ir šlaunis, trauki jo kūno šilumą. Per trumpas artumo akimirkas su kunigu Ralfu būdavo tokia įtampa, jog ji neturėdavo kada susivokti, kas darosi, ir visai rimtai galvojo, kad tai, ką jautė jo glėbyje, nepasikartos su niekuo kitu. O dabar, nors viskas buvo kitaip, vis tiek jaudino, tankiau ėmė plakti širdis, ir ji suprato, kad Lukas tą taip pat jaučia: staigiai pasukęs, prisitraukė ją arčiau, prisiglaudė skruostu jai prie plaukų. Kai „Rols Roisas” murkdamas važiavo namo, lengvai įveikdamas duobėtą kelią, o vietomis traukdamas visai be kelio, jie beveik nesikalbėjo. Nuo Breik į Pvlo iki Drohedos septyniasdešimt mylių, aplinkui vien ganyklos, nė vienos sodybos nei jokio namų žiburio, niekur nė gyvos dvasios. Kalnagūbris, kertantis Drohedą, iškilęs ne daugiau kaip per šimtą pėdų, bet juodžemio lygumose pasiekti aukščiausią jo vietą tas pats, kaip Šveicarijoje įkopti į Alpių viršūnę. Lukas sustabdė automobilį, išlipo ir apėjo aplink atidaryti durelių Megei. Ji išlipo ir atsistojo greta jo sunerimusi — nejaugi jis viską sugadins, mėgindamas ją pabučiuoti? Taip tyku, taip toli nuo žmonių.

Iš vienos pusės ėjo apipuvusi medinė tvora; kad Megė nesukluptų su savo gražiais bateliais, Lukas vedė ją per kupstus ir triušių urvelius, atsargiai laikydamas už alkūnės. Ji tvirtai kabinosi į tvorą ir žiūrėjo tolyn į lygumas netekusi žado pirmiausia iš baimės, paskui, kai jis net nemėgino jos liesti ir baimė atslūgo, — iš nuostabos.

Beveik taip aiškiai kaip saulėtą dieną lygioje blyškioje mėnulio šviesoje plytėjo tolumų erdvės, mirgėjo sidabrinės ir pilkos žolės, šnarėjo tartum neramiai dūsaudamos. Kaip ugnies liežuvėliai suspindėdavo medžių lapai, kai vėjas pakreipdavo jų blizgančią viršutinę pusę, po medžiais žiojėjo didžiulės šešėlių prarajos, paslaptingos tarsi požemių pasaulio angos. Užvertusi galvą, Megė pabandė skaičiuoti žvaigždes, bet nieko iš to neišėjo: mažučiai lyg rasos lašeliai voratinklio rate žiebėsi ir geso ugnies taškai, žiebėsi ir geso begaliniu ritmu, amžinu kaip Dievas. Tarytum tinklas jie gaubėją, tokie gražūs, tokie neapsakomai tylūs ir sargūs, smigte smingantys į sielą, — šitaip žibinto šviesoje tartum brangakmeniai suspindi vabzdžių akys, nieko nereiškiančios, aklos, bet matančios viską. Buvo tyku, tiktai karštas vėjas šiugždėjo žolėje, šlameno medžiai, tarpais kažkas suspragsėdavo „Rols Roiso” variklyje, kažkur visai netoliese apsimiegojęs paukštis barėsi, kam sutrikdė jam ramybę; nenusakomais aromatais dvelkė žemė.

Lukas atsuko tai nakčiai nugarą, išsitraukė tabako kapšiuką, knygelę ryžių popieriaus ir ėmė suktis suktinę.

— Ar čia ir gimei, Megana? — paklausė jis, tingiai voliodamas delne tabaką.

— Ne, Naujojoje Zelandijoje. Į Drohedą mes atsikėlėm prieš trylika metų.

Suvoliotą tabaką įdėjo į popieriuką, įgudusiu judesiu dviem pirštais susuko, paseilinęs suklijavo, išlindusius kuokštelius sugrūdo vidun degtuko galu, brėžtelėjo degtuką ir užsidegė suktinę.

— Smagu buvo šįvakar, ką?

— O taip!

— Norėčiau tave į visus šokius vežiotis.

— Dėkui.

Jis vėl tylėjo, ramiai rūkė, per „Rols Roiso” stogą žiūrėdamas į medžių guotą, kur vis dar irzliai tebečirškė supykdytas paukštis. Kai tarp parudavusių pirštų beliko tik mažas žioruojantis galelis, numetė jį žemėn ir įnirtingai ėmė trinti kulnu, kol įsitikino, kad tikrai užgesino. Niekas taip žiauriai nesudoroja nuorūkų kaip Australijos brūzgynų gyventojai.

Atsidususi Megė nusigręžė nuo mėnesienos užlieto reginio, ir Lukas padėjo jai sugrįžti iki automobilio. Ne toks jis kvailas, kad iš karto griebtų bučiuoti, juk ketina ją vesti, jei tik jam tai pavyks; tegu ji pirmoji panori, kad pabučiuotų.

Pamažu slinko vasara su visa savo dulkėta didybe, buvo dar ir daugiau šokių, ir namiškiai nejučiom apsiprato su tuo, kad Megė susirado tokį gražuolį simpatiją. Broliai jos neerzino, nes mylėjo, Lukas jiems irgi visai patiko. Tokio darbininko kaip Lukas O’Nylas dar nebuvo turėję, o darbštumas — geriausia rekomendacija. Broliai Klieriai iš esmės buvo daugiau duonpelniai negu žemės savininkai, ir jiems į galvą neatėjo smerkti Luką dėl to, kad jis neturi jokio turto. Fiona būtų galėjusi pasverti jį jautresnėmis svarstyklėmis, bet jai tai nerūpėjo. Šiaip ar taip, ramus paties Luko įsitikinimas, kad jis ne toks kaip paprasti samdiniai, visus paveikė, ir jie ėmė jį laikyti kone šeimos nariu.

Vakarais, kai nakvodavo ne ganyklose, jis įprato ateiti į didįjį namą; neilgai trukus Bobas pareiškė, kad kvaila Lukui valgyti vienam, kai Klierių stalas lūžte lūžta, ir jis pradėjo valgyti su jais. Paskui pasirodė neprotinga leisti jį kažin kur už visos mylios miegoti, jeigu jis toks malonus, kad mielai šnekučiuoja iki pat vėlumos su Mege, taigi jam pasiūlė persikraustyti į vieną iš namukų svečiams čia pat už didžiojo namo.

Dabar Megė nuolatos apie jį galvojo ir nebe taip niekinamai kaip anksčiau, kai visą laiką lygino jį su kunigu Ralfu. Sena žaizda gijo. Po kiek laiko ji užmiršo, kad kunigas Ralfas šypsojosi šitaip, o Lukas tokiomis pat lūpomis šypsosi taip, kad aiškios mėlynos kunigo Ralfo akys nuolat žvelgė kažkur į ramią tolumą, o Luko žvilgsnis dega neramia aistra. Megė buvo jauna ir dar negavusi pasigardžiuoti meile, tik vieną kitą akimirką jos teragavusi. Ji norėjo kaip reikiant pajusti meilės skonį, traukti į save jos aromatą, pulti ir įsisukti į jos verpetą, kad apsvaigtų galva. Kunigas Ralfas tapo vyskupu Ralfu; jis niekada niekada pas ją negrįš. Pardavė ją už trylika milijonų sidabrinių, ir tai skaudino. Jei nebūtų taip pasakęs tą naktį prie gręžinio, ji ir negalvotų, bet jis pasakė, ir jau praėjo begalė naktų, kai ji guli sukdama galvą, ką tai galėtų reikšti.

O delnai išsiilgę to dilgsėjimo, kai šokant guli Lukui ant pečių, o jis laiko ją priglaudęs; jis jaudina, jaudina jo prisilietimas, gaivus gyvybingumas. Ne, pagalvojus apie jį, kūno neužlieja tamsi išsilydžiusi liepsna, jai niekad neatrodo, kad jeigu daugiau nepamatys jo, tai išseks ir sunyks, ji niekad nekrūpteli ir nesuvirpa, kai jis pažvelgia. Bet drauge su Luku ji lankė vis daugiau visokių susibūrimų apylinkėje ir geriau susipažino su tokiais vaikinais kaip Inekas Deivis, Lajemas O’Rokas, Alasteras Makvinas, ir nė vienas jos taip netraukė, kaip Lukas O’Nylas. Jei kuris toks aukštas, kad reikia žiūrėti pakėlus galvų, tai akys ne tokios kaip Luko, o jei akys panašios, tai plaukai kitokie. Kažko visąlaik trūksta, ko netrūksta Lukui, nors ką Lukas tokio turi, jai buvo neaišku. Nebent kad panašus į kunigą Ralfą... ir ji nenorėjo prisipažinti, kad vien tai ją ir tetraukė.

Jie daug kalbėdavosi, bet visada apie paprastus dalykus: apie avių kirpimą, žemę, avis, apie tai, ko jis nori pasiekti gyvenime, apie jo matytas vietas, kokį nors politinį įvykį. Kada ne kada jis perskaitydavo knygą, bet nebuvo toks užkietėjęs knygų rijikas kaip Megė, ir nors kaip ji stengdavosi, neįkalbėdavo jo paskaityti vieną ar kitą kūrinį vien todėl, kad jai jis pasirodė įdomus. Jis nenuklysdavo į gilesnės minties gelmes, bet visų keisčiausia ir pikčiausia buvo, kad nė truputėlio nesidomėjo Megės gyvenimu, neklausdavo, kokio gyvenimo ji norėtų. Kartais ji trokšdavo pasikalbėti apie artimesnius širdžiai dalykus nei avys ar lietus, bet vos tik prabildavo, jis vikriai nukreipdavo kalbą į ne tokią asmenišką sritį.

Lukas O’Nylas buvo protingas, geros nuomonės apie save, labai darbštus ir troško praturtėti. Jis gimė nudrėbtoje iš molio lūšnoje Longričo priemiestyje Vakarų Kvinslande, Ožiaragio atogrąžoje. Jo tėvas buvo sūnus palaidūnas iš pasiturinčios, bet negailestingos airių šeimos, motina — vokiečio mėsininko duktė iš Vintono, ir kai ji užsimetė būtinai ištekėti už Luko vyresniojo, tėvai paleido ją be nieko. Toje lūšnoje augo dešimt vaikų, nė vienas neturėjo apavo, bet Longričo kaitroje buvo galima apsieiti ir be apavo. Lukas vyresnysis, kuris kirpo avis, kai susimanydavo užsidirbti (bet dažniausiai susimanydavo išgerti pigaus romo), žuvo per gaisrą Blekolo smuklėje, kai Lukui jaunesniajam buvo dvylika metų. Vos paūgėjęs Lukas stojo prie avių kirpimo dervuotoju: ištirpinta derva tepdavo žaizdas, kai avikirpis kartu su vilnom netyčia iškirpdavo ir odos lopelį.

Vieno dalyko Lukas niekada nesibaimino — sunkaus darbo; jis mėgavosi darbu, kaip kitas mėgaujasi dykinėjimu, bet nežinia, ar todėl, kad jo tėvas buvo girtuoklis ir miesto pajuokų objektas, ar kad iš motinos vokietės buvo paveldėjęs darbštumą, — dėl to niekas nesuko sau galvos.

Vėliau jis ėmė dirbti avikirpių parankiniu — bėgiojo po daržinę, gaudydamas didelius tankius vilnų kuokštus, be pertrūkio lekiančius iš po žirklių aukštyn nelyginant aitvarai, ir nešė ant stalo pešti. Paskui išmoko ir to darbo, nupešdavo purvinus sulipusius galelius ir kraudavo vilnas į dėžes, kur jas apžiūrėdavo rūšiuotojas, tikras aristokratas tarp avikirpių: rūšiuoti, kaip ir degustuoti vyną ar atskirti kvepalų aromatus, neįmanoma išmokti, jei neturi tam darbui įgimtos nuojautos. Lukas tos nuojautos neturėjo; kai norėjo daugiau užsidirbti, o šito tikrai norėdavo, eidavo prie preso arba kirpti. Jėgų presuoti, suspausti jau surūšiuotas vilnas į didžiulius pakus jis turėjo, bet aukštos klasės avikirpis uždirbdavo daugiau.

Vakarų Kvinslande Lukas buvo pagarsėjęs kaip geras darbininkas, todėl jam nebuvo vargo gauti vietą mokytis kirpimo. Laimė, jis turėjo visa, ko reikia, kad taptų aukštos klasės avikirpiu: buvo vikrus, darnių judesių, stiprus ir ištvermingas. Neilgai trukus jau nukirpdavo daugiau kaip du šimtus avių per dieną; dirbdavo šešias dienas per savaitę ir gaudavo po svarą už šimtą avių; kirpdavo siauromis ilgomis žirklėmis, panašiomis į pelkių driežą. Didelės žirklės su plačiais retais dantimis, kokiomis kerpamos avys Naujojoje Zelandijoje, buvo Australijoje draudžiamos, nors jomis galima nukirpti dvigubai daugiau.

Vargingas tas darbas: susilenki dvilinkas, avį įsispraudi tarp kelių ir varai žirklėmis per visą avies ilgį, be pertrūkių, užimdamas kuo plačiau, kad liktų mažiau kitiems kartams, ir kerpi kuo arčiau palaidos raukšlėtos odos, kad įtiktum šeimininkui, kuris bemat užsipuls su visais perkūnais, jei tik nusižengsi griežtoms kirpimo taisyklėms. Bet Lukui buvo nė motais nei karštis, nei prakaitas, nei troškulys, nuo kurio gindamasis kasdien išgerdavo bent tris galonus vandens, jam buvo nė motais spiečiai įkyriai lendančių musių, nes gimė šalyje, kur musės įprastas daiktas. Nė motais jam buvo ir kokios avys, o jos avikirpiui dažniausiai tikras košmaras: nelygia, šlapia oda, peraugusia vilna, susivėlusią, sulipusia, pilna musių, ir visos jos merinosai, vadinasi, apaugusios vilna nuo ragų iki nosių, o nelygi plona jų oda slysta po pirštais kaip vaškinis popierius.

Ne, paties darbo Lukas nekeikė, ir kuo daugiau dirbo, tuo buvo jam smagiau; tačiau jį kamavo triukšmas, dvokas, tai, kad reikia būti uždarytam viduje. Jei yra pragaras, tai jis — daržinė, kur kerpamos avys. Ir Lukas turėjo norą — būti šeimininku, išdidžiu ir savim pasitikinčiu, vaikštinėti palei susilenkusių avikirpių eiles ir žiūrėti, kaip lygiai, dailiai juda rankos ir krinta jam priklausanti vilna.

Gale namo ant kėdės sėdi šeimininkas,

Mato jo budri akis, kas dedasi aplinkui.

Šitaip buvo sakoma senoje avikirpių dainoje, ir Lukas O’Nylas pasiryžo toks pasidaryti. Jis bus šeimininkas, gyvulių augintojas, žemės savininkas. Nebus visą gyvenimą avikirpis, amžinai susilenkęs, ištįsusiomis rankomis; jam reikia malonaus darbo gryname ore ir kad matytų, kaip plaukia ir plaukia pinigai. Prie avių kirpimo Luką būtų galėjusi sulaikyti tik perspektyva tapti aukščiausios klasės avikirpiu, kokius ant vienos rankos pirštų suskaičiuosi, — toks per dienų nukerpa daugiau kaip tris šimtus merinosų, ir griežtai pagal taisykles, siauromis žirklėmis. Jie praturtėja susilažinę, kiek nukirps. Lukas, deja, buvo kiek per aukštas, sugaišdavo keletu sekundžių ilgiau, kol pasilenkdavo, ir negalėjo prasimušti į aukščiausią klasę.

Tada jo protas ėmė pagal galimybes ieškoti kitų būdų trokštamam tikslui pasiekti; maždaug tuo metu Lukas pamatė, kad jis patinka moterims. Pirmiausia išmėgino laimę parsisamdęs avininku Gnarlungoje, nes to ūkio paveldėtoja buvo mergina, gana jauna ir gana graži. Ir vien tik per piktų lemtį ji galų gale pasirinko „pomį” — anglą, visai neseniai atvykusį į Australiją, bet jau tiek pagarsėjusį, kad jo nuotykiai buvo tapę legenda. Iš Gnarlungos Lukas nuėjo į Bingelį, ten gavo prajodinėti arklius ir nusitaikė į sodybą, kur gyveno gražaus amželio negraži paveldėtoja ir jos našlaujantis tėvas. Vargšė Dotė; nedaug trūko, ir būtų ją laimėjęs, bet pagaliau ji paklausė tėvo ir ištekėjo už mitraus šešiasdešimtmečio, turinčio kaimynystėje žemės.

Šitie du mėginimai suėdė Lukui daugiau kaip trejus metus, ir jis nusprendė, kad gaišti vienai paveldėtojai dvidešimt mėnesių per ilga ir nuobodu. Verčiau kurį laiką pakeliauti tai šen, tai ten, niekur neužsibūnant, kol tame didesniame plote atsiras kas nors panašesnio. Su didžiausiu malonumu jis ėmė varyti avių bandas Vakarų Kvinslando keliais, palei Kuperį ir Dajamantiną, į Barku ir Bulu slėnį iki pat Naujojo Pietų Velso vakarinio pakraščio. Jam jau buvo trisdešimt, pats laikas susirasti vištelę, kuri padėtų nors ir mažą aukso kiaušinį.

Nebuvo žmogaus, negirdėjusio apie Drohedą, bet Lukas ausis pastatė, kai sužinojo, kad ten yra vienturtė duktė. Paveldėti ūkio ji, aišku, nepaveldės, bet gal kartais jai duotų kraičio kuklų šimto tūkstančių akrų rėželį kur apie Kainuną ar Vintoną. Džilio apygardoje vietos gražios, bet jam atrodė per daug suspaustos tarp medžių. Luką viliojo Vakarų Kvinslando platumos, kur vien pievos kiek akis užmato, o medžius tik prisimeni esant kažkur rytuose. Čia žolė, žolė be galo, be krašto, ir kiekvieni tavo dešimt akrų, jei geri metai, gali išmaitinti po avį. Bet kartais pasitaiko, kad žolės nėra, tiktai lygi perdžiūvusi suskeldėjusi žemė. Kiekvienam savas rojus. Lukui O’Nylui rojus — tai žolė, saulė, karštis ir musės.

Visa, ko nežinojo apie Drohedą, išgavo iš Džimio Strongo, kilnojamojo ir nekilnojamojo turto agento, kuris tą pirmąją dieną jį pavėžėjo, ir buvo priblokštas, kai išgirdo, kad Droheda yra Katalikų bažnyčios nuosavybė. Tačiau jis buvo patyręs, kad moterys ir taip labai retai tepaveldi žemę, tad kai Džimis Strongas papasakojo, kad toji vienturtė turi apvalią sumelę banke ir krūvą mylinčių brolių, jis nusprendė veikti kaip sumanęs.

Bet nors Lukas buvo nusistatęs galutinį gyvenimo tikslą — šimtą tūkstančių akrų žemės kur nors apie Kainuną ar Vintoną — ir tiesiu taikymu karštai jo siekė, po teisybei, širdies gilumoje labiau troško pačių pinigų negu to, ką būtų galima už juos įsigyti; troško ne žemės, ne joje slypinčių gyvybinių galių, bet sumos banke, dailių skaičių eilučių, kurios plėsis ir daugės ir bus užrašytos sąskaitoje jo vardu. Ne tiek Gnarlungos ar Bingelio žemių jis gviešėsi, kiek jų vertės žvangančiais. Žmogus, iš tikrųjų norintis tapti stambia žuvim, šeimininku, niekada nebūtų ėmęs suktis apie Megę Klieri, kuri žemės visai neturėjo. Toks žmogus nebūtų ir mėgavęsis sunkiu fiziniu darbu, kaip juo mėgavosi Lukas O’Nylas.

Šokiai Džilio Šventojo Kryžiaus salėje, į kuriuos Lukas nusivežė Megę, buvo jiems trylikti per trylika savaičių. Kaip jis sužinodavo, kur šokiai bus, ir kaip gaudavo kvietimus į kai kuriuos iš jų, Megė per savo naivumą nenumanė, bet kas mielą šeštadienį Lukas paprašydavo Bobą „Rols Roiso” raktelių ir išsiveždavo ją kur nors, kartais net už šimto penkiasdešimt mylių.

Tas vakaras buvo vėsus; Megė, stovėdama prie tvoros ir žvelgdama į apsiniaukusius tolius, juto po kojomis gurgždančią nuo šalčio žemę. Artinosi žiema. Lukas apkabino ją per pečius, prisitraukė.

— Sušalai, — tarė jis. — Verčiau važiuojam namo.

— Ne, dabar jau gerai, jau šilčiau, — atsakė ji sulaikiusi kvapą.

Ji pajuto, kad Lukas kitoks, kitokia jo ranka, lengvai, abejingai laikanti ją per pečius. Bet buvo malonu į jį atsiremti, jausti nuo jo sklindančią šilumą, — nuo jo kūno, sudėto kitaip nei jos kūnas. Net pro vilnonį megztuką ji jautė jo delną, dabar ėmusį atsargiai, švelniai, tartum klausiamai, nedideliais ratukais glostyti jai nugarą. Jei ji pasakys, kad šalta, jis liausis, jei nieko nesakys, jis palaikys tai nebyliu leidimu. Megė buvo jauna, jai taip norėjosi kaip reikiant patirti, kas yra meilė. Jis vienintelis, dominantis ją po Ralfo, tai kodėl nepasibučiavus su juo? Tik tegu būna kitaip! Tegu jis bučiuoja ne taip kaip Ralfas!

Palaikęs jos tylėjimą sutikimu, Lukas antrąja ranka suėmė jai petį, atsuko į save ir pasilenkė. Tai šitoks jausmas, kai liečia kitos lūpos? Bet juk jos tik spaudžia ir daugiau nieko! O kaip ji turėtų parodyti, kad patinka? Ji vos krustelėjo lūpas ir iškart pasigailėjo. Lukas prisispaudė prie jos burnos dar stipriau, dantimis ir liežuviu praskleidė lūpas, ir ji pajuto burnoje jo liežuvį. Šlykštu. Kodėl buvo visai kitaip, kai ją bučiavo Ralfas? Tada neatrodė, kad būtų taip šlapia ir net kiek pykintų; tada ji net negalvojo apie tai, tik atsivėrė jam, kaip atsiveria dėželė, kai įgudusi ranka paspaudžia slaptą spyruoklę. Ką gi jis daro? Kodėl jos kūnas visas suspurdėjo ir glaudžiasi prie jo, nors protas taip nori atsitraukti?

Lukas buvo suradęs jautrią vietelę jos šone ir nebeatitraukė pirštų — tegu pasiraito iš malonumo, nes lig tol nerodė ypatingo džiaugsmo. Liovęsis bučiuoti, jis prispaudė lūpas jai prie kaklo po ausimi. Šitaip, matyt, jai patiko labiau, ji aiktelėjo ir apkabino jį, bet kai jo lūpos nuslydo žemiau, o ranka pamėgino nusmaukti suknelę nuo peties, Megė staigiai jį stumtelėjo ir atsitraukė.

— Gana, Lukai!

Ji nusivylė, kone pasibjaurėjo. Lukas tai puikiausiai suprato; padėjo įsėsti į automobilį ir godžiai užsirūkė. Laikė save išmanančiu meilės dalykus, nė viena lig tol nebuvo juo nepatenkinta... bet jos ne tokios panelės kaip Megė. Net Dotė Makferson, Bingelio paveldėtoja, kur kas turtingesnė už Megę, buvo netašyta storžievė, neragavusi nei prašmatnių Sidnėjaus pensionų, nei visų kitų nesąmonių. Nors ir gražuolis, patirties Lukas turėjo ne ką daugiau už paprastą kaimietį, meilės technikos išmanė tik tai, kas jam pačiam patiko, o teoriškai visai nieko nenutuokė. Daugybė merginų, su kuriomis buvo mylėjęsis, neklaustos tvirtino, kad joms gerai, tačiau tai buvo tik žodžiai, o žodžiai ne visada būna nuoširdūs. Kai vyriškis toks patrauklus ir darbštus kaip Lukas, mergina leidžiasi į intymius santykius tikėdamasi už jo ištekėti ir, aišku savaime, gali kažin ko primeluoti, kad tik jam įtiktų. O vyriškiui nėra nieko maloniau, kaip išgirsti, kad jis iš visų geriausias. Lukui nė į galvą neatėjo, kiek vyrų, be jo paties, yra šitokiu būdu mulkinami.

Vis dar galvodamas apie mieląją Dotę, kuri tik tada pakluso tėvui ir pasielgė pagal jo norą, kai tas savaitę pralaikė ją užrakinęs pašiūrėje su musių nutūpta padvėsusia avim, Lukas mintyse gūžtelėjo pečiais. Megė, pasirodo, kietas riešutėlis, ir nevalia jos išgąsdinti ar sukelti pasibjaurėjimą. Malonūs pasižaidimai turės palaukti. Jis mergins ją taip, kaip jai patinka — gėlytės, šokinėjimas aplink, rankoms valios kuo mažiau.

Kurį laiką viešpatavo nejauki tyla, paskui Megė su atodūsiu susmuko ant sėdynės.

— Atsiprašau, Lukai.

— Tai aš atsiprašau. Nenorėjau tavęs įžeisti.

— O ne, ne, aš neįsižeidžiau, tikrai! Tiktai aš gal taip nepratusi... Aš neįsižeidžiau, o išsigandau.

— Ak, Megana! — Jis nukėlė ranką nuo vairo ir uždėjo ant sunertų Megės rankų. — Klausyk, nesijaudink dėl to. Tu dar labai jauna, o aš paskubėjau. Užmirškim.

— Gerai, užmirškim, — sutiko Megė.

— O jis argi nebučiavo tavęs? — smalsiai paklausė Lukas.

— Kas?

Nejau jos balse girdėti baimė? Bet ko jai bijoti?

— Juk sakei, kad buvai įsimylėjus, tai aš ir pagalvojau, kad išmanai tuos dalykus. Dovanok, Megana. Turėjau susiprotėti, kad tokioj šeimoj kaip jūsų negalėjo būti nieko kita — tu vaikiškai buvai įsimylėjus kokį vaikiną, o jis net nežinojo.

Taip, taip, taip! Tegu jis taip galvoja!

— Tu visai teisingai pasakei, Lukai. Aš buvau įsimylėjusi vaikiškai.

Prie namų Lukas vėl jų prisitraukė ir pabučiavo švelniai ir ilgai į suspaustas lūpas. Ji neatsakė, bet buvo matyti, jog jai patiko, ir Lukas nuėjo į savo namelį aprimęs — ateities nesusigadino.

Megė nenorom nuėjo iki lovos ir atsigulusi ilgai žiūrėjo į lubas, kur lempa metė blausų ratą. Na, vienas dalykas aiškus: Luko bučiniai visai ne tokie kaip Ralfo. O porą kartų ji net suvirpėjo baimingai susijaudinusi, — kai jis čiupinėjo šoną ir kai bučiavo į kaklą. Nėra prasmės lyginti Luko su Ralfu, tiesą sakant, daugiau nė nebesinori lyginti. Ralfą geriau užmiršti, jis negali tapti jos vyru. O Lukas gali.

Kai kitąkart Lukas vėl ėmė bučiuoti Megę, ji elgėsi jau visiškai kitaip. Jie puikiai pasišoko Radna Haniše, pačioje tolimiausioje vietoje, kur buvo leidęs lankytis Bobas, ir tą dieną nuo pat pradžios iki galo viskas ėjo sklandžiai. Lukas buvo gerai nusiteikęs, be paliovos juokavo, ir Megė, kol nuvažiavo, kvatojo leipdama, o paskui visą vakarą jis buvo jai labai dėmesingas, švelnus ir meilus. O panelė Karmaikl taip stengėsi jį atmušti! Alasteras Makvinas ir Inekas Deivis nedrįso prie jų prieiti, o ji tiesiog prisikabino, atvirai koketavo su Luku, ir jis iš mandagumo turėjo pakviesti ją šokti. Vakaras buvo oficialus, šokiai kaip iškilmingame pokylyje, ir Lukas šoko su panele Karmaikl lėtą valsą. Bet kai tik baigė, tuoj pat grįžo prie Megės ir pakėlė akis į lubas su tokia mina, kad ji suprato be jokios abejonės: panelė Karmaikl jam mirtinai įkyrėjo. Ir Megė pajuto Lukui didelį palankumą, nes nemėgo šios damos nuo tos dienos, kai toji vos nesugadino jai šventės Džilio parodoje. Megė niekada nepamiršo, kaip kunigas Ralfas, paniekinęs panelę, pernešė per balą mažą mergaitę; šį vakarą ir Lukas pasirodė toks pat riteris. Ak, puiku! Lukai, tu nuostabus!

Kelias atgal buvo labai ilgas, naktis šalta. Iš Engaus Makvino Lukas buvo pasiprašęs sumuštinių ir butelį šampano, ir kai iki namų liko maždaug trečdalis kelio, jis sustabdė automobilį. Australijoje automobiliai tuo metu, taip pat ir dabar, dažniausiai buvo be šildytuvų, bet „Rols Roisas” buvo šildomas; tų naktį šiluma labai pravertė, nes šerkšnas ant žemės buvo beveik dviejų colių storumo.

— Ak, argi nemalonu tokių naktį sėdėti šilumoj? — nusišypsojo Megė, paėmė iš Luko sidabrinę taurę šampano ir atsikando sumuštinio su kumpiu.

— Na taip. Tu tokia graži šiandien, Megana.

Ir kaip čia yra su jos akių spalva? Pilkos akys jam nepatikdavo, pernelyg blankios, bet būtų galėjęs prisiekti, kad pilkose Megės akyse mainosi visi mėlynumo atspalviai: violetinis ir indigo, ir dangiškas, — toks būna dangus skaisčią saulėtą dieną, ir dar sodri samanų žaluma, ir lašelis tamsaus geltonio. Ir spindi jos kaip neryškūs, matiniai brangakmeniai, aptaisyti ilgomis užsirietusiomis blakstienomis, blizgančiomis tarsi paauksuotos. Jis ištiesė ranką ir atsargiai perbraukė pirštu per blakstienas, paskui labai rimtai apžiūrėjo piršto galiuką.

— Ką čia darai, Lukai? Kas yra?

— Norėjau savo akimis įsitikinti, ar nelaikai pasidėjusi auksinės pudros ant savo tualetinio stalelio. Dar nebuvau matęs merginos tikromis auksinėmis blakstienomis.

— Ak! — Megė pati palietė savo blakstienas, pasižiūrėjo į pirštą ir nusijuokė. — Iš tikrųjų! Auksas nenusitrina!

Šampanas kuteno jai nosį ir putojo viduje, buvo taip nuostabu.

— Ir tavo antakiai iš gryno aukso, lenkti kaip bažnyčios skliautai, ir tokie gražūs auksiniai plaukai... Man atrodydavo, kad jie turi būti kieti kaip viela, o juk minkštučiai ir švelnūs kaip kūdikio... Ir oda net švyti, turbūt pudruojiesi auksine pudra... O lūpos tokios dailios, tik bučiuok ir norėk...

Megė sėdėjo ir žiūrėjo į jį išplėtusi akis, kiek pražiojusi švelnias rausvas lūpas, kaip ir per pirmąjį jų susitikimą; Lukas ištiesęs ranką paėmė jos taurę.

— Man regis, tau ne pro šalį bus dar šampano, — tarė jis pildamas.

— Iš tikro labai malonu šitaip sustoti kelyje ir kiek atsipūsti. Ačiū tau, kad sumanei paprašyti poną Makviną sumuštinių ir šampano.

Aplinkui taip ramu, tykiai tuksena galingas automobilio variklis, beveik negirdimai sruvena iš jo šiltas oras, ir tie abu garsai liūliuote liūliuoja. Lukas atlaisvino ir nusitraukė kaklaraištį, atsisegė marškinių apykaklę. Jų švarkai gulėjo ant užpakalinės sėdynės, visai nereikalingi šiltame automobilyje.

— O, šitaip geriau! Kas tuos kaklaraiščius ir išrado ir dar tvirtina, kad vyriškis be kaklaraiščio — nederamai apsirengęs. Jeigu tas žmogėnas man pakliūtų, pasmaugčiau jo paties išradimu.

Lukas staigiai pasisuko, palenkė veidą, ir jo lūpos susilietė su Megės lūpomis išlinkis į išlinkį tartum iš atskirų gabaliukų sudedamas paveikslėlis; nors jis nelaikė jos apkabinęs, net nepalietė, ji jautė negalinti atsitraukti, ir kai jis atsilošė, ji palinko jam ant krūtinės. Jo delnai suspaudė jai galvų — šitaip patogiau įsisiurbti į tas svaiginančias, nuostabiai jautrias lūpas, gerte jas gerti. Su atodūsiu jis pasinėrė į vienų vienintelį jutimą — pagaliau švelnutės kūdikiškos lūpos iš tikrųjų susiliejo su jo lūpomis. Megės ranka apkabino jo kaklų, virpantys pirštai paniro į plaukus, kitos rankos delnas nuslydo lygia ruda oda prie jo peties. Šį kartą Lukas neskubėjo, nors buvo visas sukilęs ir įsitempęs dar prieš tai, kai padavė antrą taurę šampano, vien nuo to, kad žiūrėjo į ją. Nepaleisdamas galvos, jis bučiavo Megės skruostus, užmerktas akis, antakių skliautus ir vėl skruostus, švelnius kaip atlasas, ir vėl lūpas, nes varė iš proto jų vaikiškas išlinkimas, varė iš proto nuo tos dienos, kai pirmukart pamatė.

O jos kaklas, duobutė žemiau, petys — čia oda tokia švelni, vėsi ir sausa... Nebeįstengdamas sustoti, kone beprotiškai bijodamas, kad ji nesustabdytų, Lukas ėmė segioti ilgą eilę sagų suknelės nugaroje, nutraukė rankoves nuo klusnių rankų, nusmaukė laisvo šilkinio apatinuko petelius. Įsikniaubęs veidu į kaklą prie peties, perbraukė pirštų galiukais per jos nuogą nugarą ir pajuto, kaip ji baimingai sukrūpčiojo ir kaip į jį staiga įsirėmė krūtys. Jis pasislinko žemiau, veidu spausdamasis prie vėsaus minkšto pakilumo, praviromis lūpomis aklai ieškodamas, ir pagaliau lūpos surado, susičiaupė, apimdamos rukšlėtą stangrų kauburėlį. Apsvaigęs akimirką lytėjo liežuviu, tada rankos su kankinamu džiaugsmu suspaudė nugarą, lūpos siurbė, gnaibė, bučiavo, čiulpė... Pirmapradis impulsas, ypač jo mėgstamas malonumas, niekada neapviliantis. Kaip gerai, ak, kaip gerai, gera-a-ai! Jis nesušuko, tik sudrebėjo visas apsalęs, išpiltas prakaito, ir nurijo sciles.

Paskui paleido iš burnos spenelį tartum pasisotinęs kūdikis, įspaudė į krūtį iš šono neapsakomo dėkingumo bučinį ir gulėjo tylutėliai, sunkiai alsuodamas. Jautė jos lūpas prie savo plaukų, delną ant krūtinės po marškiniais ir ūmai atsipeikėjo, atsimerkė. Greitai atsisėdo, užtraukė jai ant pečių apatinuko petnešėles, paskui suknelę, mikliai užsagstė sagas.

— Verčiau tekėtum už manęs, Megana, — žvelgė į ją švelniai, besijuokiančiomis akimis. — Tavo broliukams tikriausiai nelabai patiktų, jei sužinotų, ką mudu čia ką tik darėm.

— Taip, tai būtų geriausia, — sutiko ji nuleidusi akis ir išraudo.

— Pasakysiu jiems rytoj.

— Kodėl gi ne? Kuo greičiau, tuo geriau.

— Ateinantį šeštadienį nuvešiu tave į Džilį. Nueisim pas kunigą Tomą — juk tu tikriausiai norėsi jungtuvių bažnyčioj, susitarsim dėl užsakų, ir aš tau nupirksiu žiedą.

— Dėkui, Lukai.

Na štai ir viskas. Ji pasižadėjo, kelio atgal nebėra. Po kelių savaičių ar mėnesio, kuris turi praeiti po užsakų, ji ištekės už Luko O’Nylo. Ir bus ponia O’Nyl! Kaip keista! Kodėl ji sutiko? Todėl, kad anas pasakė — privalai ištekėti, anas liepė taip padaryti. Bet kodėl? Kad jam nebūtų pavojaus? Kad pats apsisaugotų ar kad apsaugotų mane? Ralfai de Brikasarai, kartais man atrodo, kad neapkenčiu tavęs...

Tai, kas atsitiko automobilyje, apstulbino ir sudrumstė ramybę. Nieko panašaus į aną, pirmąjį kartą. Tiek daug malonių ir bauginančių pojūčių. Kaip glaudė jo rankos! O kai jis suėmė lūpomis krūtį, elektra per visą kūną pasklido vis platėjančiais ratais. Tai įvyko kaip tik tą akimirką, kai jos protas atsitokėjo ir pasakė šiai be nuovokos būtybei, kokia buvo pasidariusi, kad jis nurenginėja, kad reikia rėkti, suduoti jam, bėgti šalin. Išsisklaidė liūliuojantis svaigulys, kuris buvo apėmęs nuo šampano, nuo šilumos, nuo suvokimo, kaip saldu, kai gerai bučiuoja, bet štai jis godžiai apžiojo spenelį, ir ją visą nudiegė, atėmė sveiką protą, nutildė sąžinę, užgniaužė mintį, kad reikia bėgti. Ji atsilošė nuo jo krūtinės, klubai prigludo prie jo, jo rankos stipriai spaudė šlaunis ir tą neįvardijamą vietelę tarp jų prie kažko kieto kaip akmuo, ir ji troško, kad būtų šitaip visada, sukrėsta iki sielos gelmių, visa atsivėrusi, ji laukė ir troško... Ko gi? Pati nežinojo. Tą akimirką, kai Lukas atstūmė ją nuo savęs, ji nenorėjo atsitraukti, būtų kaip beprotė vėl prie jo pripuolusi. Ir tada galutinai pasiryžo ištekėti už Luko O’Nylo. Be kita ko, buvo įsitikinusi, kad nuo to, ką jai darė Lukas, atsiranda vaikai.

Naujiena nieko labai nenustebino, niekas nė nemanė prieštarauti. Tik vienas dalykas apstulbino: Megė griežčiausiai atsisakė parašyti vyskupui Ralfui, o kai Bobas pasiūlė pasikviesti Ralfą į Drohedą ir iškelti namie šaunias vestuves, ji užprotestavo kone isteriškai. Ne, ne, ne! — šaukė Megė, toji Megė, kuri niekada nekeldavo balso. Matyt, įsižeidusi, kad jis nė karto nebuvo atvažiavęs jų aplankyti, ji tvirtino, kad jos vestuvės — tai jos asmeninis reikalas, ir jei jis neatvažiuoja į Drohedą šiaip, be jokios priežasties, ji neprimesianti jam pareigos, kurios nepatogu atsisakyti.

Taigi Fija prižadėjo neužsiminti apie vestuves laiškuose vyskupui Ralfui; atrodė, kad jai tai vis vien, nedomino jos ir kokį vyrą išsirinko Megė. Visą laiką jai užimdavo sąskaitų tvarkymas — Droheda juk didžiulis ūkis. Užrašai Fijos knygose istorikui būtų tikslus avininkystės ūkio gyvenimo aprašymas, nes ten būdavo ne vien skaičiai ir sąskaitos. Būdavo griežtai registruojama, kur pervaroma kokia avių banda, metų laikų kaita, koks tą dieną oras, net ką ponia Smit patiekė pietums. 1934 metų liepos 22 dienos, sekmadienio, Įrašas buvo toks: „Dangus giedras, nė debesėlio, temperatūra auštant 34. Mišių nebuvo, Bobas namie, Džekas su dviem avininkais Marimbos ganykloje, Hiujis su vienu avininku prie Vakarinės užtvankos, Pitas Alaus Boselis varo trimečius išdarus iš Badžino į Vinemurą. Trečią dienos temperatūra 85. Barometras laikosi pastoviai ties 30,6 colio. Vėjas rytų. Pietums sūdyta jautiena, virtos bulvės, morkos ir kopūstai, pabaigoje pudingas su razinomis. Megana Klieri išteka už avininko pono Luko O’Nylo šeštadienį, rugpjūčio 25 dieną Džilenboune, Šventojo Kryžiaus bažnyčioje. Užrašyta 9 val. vakaro, temperatūra 45, mėnuo priešpilnis”.

11

Lukas nupirko Megei sužadėtuvių žiedą, kuklų, bet gana gražų, su dviem vienodais ketvirčio karato deimantėliais, įstatytais į platinos širdutes. Per užsakus buvo paskelbta, kad jungtuvės įvyks šeštadienį, rugpjūčio dvidešimt penktą Šventojo Kryžiaus bažnyčioje. Po to žadėjo būti šeimyniniai pietūs „Imperijos” viešbutyje, į juos, aišku savaime, buvo pakviestos ponia Smit, Minė ir Ketė, o Džimsas ir Petsis nedalyvavo, nes Megė pareiškė, jog nesą prasmės važiuoti šešis šimtus mylių iš Sidnėjaus pasižiūrėti ceremonijos, kurios vis tiek nesupras. Dvyniai atsiuntė jai sveikinimo laiškus: Džimsas ilgą, padriką, visai vaikišką, Petsis tik tris žodžius: „Linkiu daug laimės”. Luką jie pažinojo, per atostogas jodinėjo su juo po Drohedos ganyklas.

Ponia Smit sielvartavo, kad Megė užsispyrusi kelti kuo mažesnes vestuves; ji tikėjosi išvysianti, kaip vienintelei Drohedos nuotakai einant už vyro plevėsuoja vėliavos, trenkia varinės orkestro lėkštės, ištisas dienas tęsiasi šventė. Bet Megė buvo taip nusistačiusi prieš didelį sambrūzdį, kad net atsisakė įprastinių nuotakos drabužių — atbusianti vestuves su paprasta suknele ir skrybėlaite, kurios vėliau tiks ir vestuvinei kelionei.

— Brangioji, aš jau sugalvojau, kur nusivešiu tave medaus mėnesiui, — pasakė Lukas sekmadienį, sėsdamasis priešais jų į krėslą po to, kai jie aptarė vestuves.

— Kur?

— Į Šiaurės Kvinslandą. Kol tu buvai pas siuvėją, aš pasišnekučiavau su vyrukais „Imperijos” bare, tai jie sako, kad jei turi sveikatos ir nebijai sunkaus darbo, galima gerai užsidirbti cukranendrių plantacijose.

— Bet, Lukai, juk tu ir čia turi gerų darbų!

— Nekoks jausmelis, kai tave šeria žmonos giminė. Man reikia užsidirbt pinigų, kad galėtume nusipirkti Vakarų Kvinslande žemės, ir kuo greičiau, kol dar esu jaunas tų žemę dirbti. Per šitą krizę žmogui be mokslo ne taip lengva rast gerai apmokamą darbą, bet Šiaurės Kvinslande darbininkų trūksta, o moka bent dešimt kartų daugiau, nei aš gaunu Drohedoje.

— O ką ten reikės daryti?

— Kirsti cukranendres.

— Kirsti cukranendres? Juk tai pats juodžiausias, kinų darbas!

— Na ne, tu klysti. Kinai mažesni, kur ten jiems lygintis su baltaisiais darbininkais, o be to, juk ir tu puikiai žinai, kad įstatymai draudžia vežti į Australiją negrus ar geltonodžius sunkiems darbams ir mokėti mažiau kaip baltiesiems, atimti duoną iš baltųjų. Taigi cukranendrių kirtėjų visur reikia, ir moka jiems didžiausius pinigus. Ne kiekvienas turi ūgį ir jėgos cukranendrėms kirsti. O aš tinku. Man lengvai eina bet koks darbas!

— Tai tu nori, kad mes persikeltume į Šiaurės Kvinslandą, Lukai?

— Taip.

Per jo petį Megė žiūrėjo į Drohedą už didžiulių langų: blyškieji eukaliptai, sodybos pievos, medžių ruožas. Nebegyventi Drohedoje! Išvažiuoti, kur jos nesuras vyskupas Ralfas, gyventi, žinant, kad niekada jo nebepamatysi, visiems laikams susisieti su šituo svetimu žmogumi, kuris sėdi priešais, ir kelio atgal nebus... Jos pilkos akys apsistojo ties gyvu, nekantriu Luko veidu ir pasidarė dar gražesnės, bet aiškiai liūdnesnės. Jis tai pajuto, nors ji žvelgė taip pat tiesiai, akys nesudrėko nuo ašarų, nenusileido lūpų kampučiai. Bet Lukui buvo ne galvoj, kokie sielvartai galėtų slėgti Megei širdį, jis neketino jos įsileisti į savo gyvenimų tiek, kad paskui turėtų jaudintis. Reikia pripažinti, kad ji geras laimikis žmogui, kuris norėjo vesti Dotę Makferson iš Bingelio, bet Megės fizinis patrauklumas, sukalbamas būdas tik dar labiau skatino Luką saugoti nuo jos savo širdį. Nė viena moteris, net tokia miela ir graži kaip Megė Klieri, negaus ant jo valios ir jam nekomanduos!

Ir būdamas toks, koks buvo, Lukas be užuolankų ėmėsi tvarkyti svarbiausią jam rūpimą reikalą. Kartais neapsieisi ir be klastos, bet dabar geriausia laužtis tiesiai.

— Megana, aš senos mados žmogus, — pradėjo jis.

Ji pažvelgė nustebusi.

— Tikrai? — paklausė, tartum norėdama pasakyti: na ir kas čia tokio?

— Taip, — patvirtino Lukas. — Aš manau, kad kai žmonės tuokiasi, visa žmonos nuosavybė turi pereiti vyrui. Kaip seniau kraitis.

Žinau, kad turi kažkiek pinigų, dėl to dabar ir sakau: kai susituoksim, tu viską perrašysi man. Bus teisingiau, jei sužinosi mano nuomonę, kol dar tebesi netekėjusi, ir galėsi nuspręsti, ar su tuo sutinki.

Megei net į galvą nebuvo atėję tuos pinigus pasilikti sau; viskas atrodė labai paprasta — kai ji ištekės už Luko, tai ir pinigai bus Luko, nebejos. Visos moterys Australijoje, išskyrus tik pačias mokyčiausias ir apsukriausias, laikė save, kaip ir buvo auklėjamos, savotišku vyro kilnojamuoju turtu, o Megei tai buvo ypač būdinga. Tėvas visada vadovavo Fionai ir vaikams, o po tėvo mirties motina pripažino jo įpėdiniu Bobą. Vyrui priklausė pinigai, namai, žmona ir vaikai. Megė niekad neabejojo to teisėtumu.

— Ak, Lukai! — šūktelėjo ji. — Aš nežinojau, kad reikia perrašyti. Maniau, kad visa, kas mano, savaime pereis tau, kai tik susituoksim.

— Taip seniau ir būdavo, bet tie besmegeniai plepiai Kanberoje viską pakeitė, kai davė moterims balsavimo teisę. Aš noriu, Megana, kad tarp mūsų viskas būtų garbinga, tai ir pasakau iš anksto.

Megė nusijuokė.

— Nieko čia tokio, Lukai, aš sutinku.

Ji elgėsi kaip gera seno kirpimo žmona; Dotė taip lengvai nebūtų pasidavusi.

— Kiek tu turi? — paklausė Lukas.

— Šiuo metu keturiolika tūkstančių svarų. Kasmet prisideda po du tūkstančius.

Lukas net švilptelėjo.

— Keturiolika tūkstančių! Oho! Krūva pinigų, Megana. Geriau bus, jei pavesi man jais rūpintis. Kitą savaitę nuvažiuosim pas banko direktorių, ir primink man, reikia susitarti, kad ateityje viską rašytų į mano sąskaitą. Juk nė penso neliesiu, tu žinai. Vėliau už tuos pinigus nusipirksim žemės. Keletą metelių sunkiai pasiplūksim ir taupysim kiekvieną uždirbtą pensą. Gerai?

Ji linktelėjo:

— Gerai, Lukai.

Vestuvės vos neiširo dėl to, kad Lukas buvo užmiršęs vieną paprastą dalyką. Jis nebuvo katalikas. Tai išgirdęs kunigas Votis iškėlė rankas.

— Viešpatie aukščiausias! Lukai, kodėl gi jūs nepasakėt šito anksčiau? Taigi dabar iš kailio reikės nertis, kad spėtume jus atversti į katalikų tikėjimų ir apkrikštyti iki vestuvių!

Lukas apstulbęs išplėtė akis.

— Kokio čia atvertimo, dvasiškas tėve? Man visai gerai ir be jokio tikėjimo, bet jei taip jau būtina, galit užrašyti kaip baptistą ar adventistą, ar kokį norit. Bet kataliko iš manęs nepadarysit.

Veltui jie maldavo; apie atsivertimą Lukas net klausyti nenorėjo.

— Aš nesu prieš katalikų tikėjimą nei prieš airius ir manau, kad Olsteryje katalikus skriaudžia. Bet aš esu oranietis ir kailio nemainysiu. Jei būčiau katalikas ir norėtumėt atverst mane į metodizmą, priešinčiaus visai taip pat. Ne kataliku aš nenoriu būti, o persimetėliu. Taigi, dvasiškas tėve, neteks jums manęs ganyti, ir viskas.

— Tuomet jums negalima vesti!

— Kodėl jau ne? Jūs nenorite tuokti, bet kodėl tam turėtų prieštarauti anglikonų pastorius ar pagaliau Haris Gofas, taikos teisėjas?

Fija rūgščiai šyptelėjo prisiminusi, kaip buvo sunku ginčytis su Pedžiu ir kunigu, bet tada ji laimėjo.

— Bet, Lukai, man reikia sutuoktuvių bažnyčioje! — baimingai pasipriešino Megė. — Antraip aš gyvensiu nuodėmėje!

— Na, pagal mane, tai jau geriau gyventi nuodėmėje negu su išverstu kailiu, — pareiškė Lukas, kuris kartais imdavo keistai priešgyniauti; nors ir labai norėjo Megės pinigų, aklas įgimtas atkaklumas nedavė nusileisti.

— Ak, baikit kvailiojęs! — pasakė Fija, bet ne Lukui, o kunigui. — Padarykit taip, kaip mes su Pedžiu, ir gana tų ginčų! Jei kunigas Tomas nenori suteršti savo bažnyčios, tegu sutuokia klebonijoje!

Visi nustebę sužiuro į ją, bet reikalas buvo išspręstas; kunigas Votis nusileido ir apsiėmė sutuokti juos klebonijoje, tačiau Luko žiedą pašventinti atsisakė.

Megė pamanė, kad gavus bent dalinį Bažnyčios palaiminimą jos nuodėmė nebebus tokia baisi ir ji nebepateks į pragarą. Senoji Enė, klebonijos šeimininkė, pasistengė, kad kunigo Vočio kabinetas būtų kuo panašesnis į bažnyčią, pristatė didelių vazų su gėlėmis ir daugybę žvakidžių. Tačiau per ceremoniją buvo nejauku, visi matė, kad kunigas nepatenkintas ir atlieka apeigas tik todėl, kad nebūtų nemalonumų, jei toji pora susituoktų visai be Bažnyčios. Nebuvo nei mišių, nei palaiminimo.

Ir vis dėlto jie sutuokti. Megė jau ponia O’Nyl ir išvažiuoja į Šiaurės Kvinslandą praleisti medaus mėnesio, tik jis kiek nusitrauks tiek laiko, kiek prireiks ten nukakti. Lukas nepanoro šeštadienio nakčiai pasilikti „Imperijos” viešbutyje, kadangi tik vieną kartą per savaitę, šeštadienio vakare, išvažiuodavo traukinys į Gundivindį, iš kur sekmadienį galima suspėti į Gundivindžio Brisbano pašto traukinį. Tada pirmadienį Brisbane kaip tik užteks laiko persėsti į Kernso ekspresą.

Gundivindžio traukinys buvo grūste prisigrūdęs. Miegamųjų vagonų nebuvo, ir Lukas su Mege visą naktį prasėdėjo tarp kitų žmonių. Valanda po valandos traukinys piktai trūkčiodamas riedėjo į šiaurės rytus ir ilgai stovėdavo, kai mašinistas užsinorėdavo išsivirti arbatos, kai leisdavo eiti išilgai bėgių užklydusiai avių bandai ar kai sumanydavo paplepėti su varovu.

— Niekaip nesuprantu, kodėl jie netaria Gundivindis, kaip parašyta, o sako Gandivindis, — neturėdama ką veikti pasakė Megė, kai jie, niekur negalėdami nueiti, nes sekmadienį viskas uždaryta, sėdėjo Gundivindžio stotyje, siaubingame žaliai išdažytame laukiamajame su juodais mediniais suolais. Vargšelei Megei buvo nyku ir nejauku.

— Iš kur aš žinau, — atsiduso Lukas, visai nenusiteikęs kalbėtis, nes buvo baisiai išalkęs.

Kadangi buvo sekmadienis, jie net puoduko arbatos niekur negalėjo gauti. Ir tik pirmadienio rytą, kai jau važiavo Brisbano pašto traukiniu, vienoje stotyje užkando ir numalšino troškulį. Paskui Brisbanas, Pietinė stotis, kelionė per miestą iki stoties Romos gatvėje ir Kernso traukinys. Čia paaiškėjo, kad Luko nupirkta antros klasės bilietai — tik sėdimos vietos.

— Lukai, juk turime užtektinai pinigų! — sušuko Megė išvargusi ir susierzinusi. — Jei užmiršai nueit į banką, tai aš turiu piniginėje šimtą svarų, Bobas man davė. Kodėl nenupirkai bilietų į pirmos klasės miegamąjį vagoną?

Lukas žiūrėjo į ją apstulbęs.

— Bet iki Danglou tik trys paros kelionės! Kam leisti pinigus miegamajam vagonui, kai mes abu jauni, sveiki ir stiprūs? Kad bent kiek pasėdėsi traukiny, nuo to nenumirsi, Megana! Laikas tau suvokti, kad ištekėjai už paprasto darbininko, o ne už kokio ponelio.

Megė susmuko į vietą prie lango, kurią jai pasistengė užimti Lukas, parėmė ranka virpantį smakrą ir nusisuko į langą, kad Lukas nematytų ašarų. Jis kalbėjosi su ja kaip su neprotingu vaiku, ir ji net pagalvojo, o gal jis iš tikrųjų ją tokia laiko. Ją suėmė pyktis, bet nežmoniškas išdidumas neleido nusižeminti iki barnio. Užtat pati sau pasakė: ji — šito žmogaus žmona, o jam tai naujas, neįprastas dalykas. Reikia duoti apsiprasti. Jie kartu gyvens, ji virs jam valgyti, taisys jo drabužius, prižiūrės jį, turės su juo vaikų, bus jam gera žmona. Juk tėtė kaip brangino mamų, kaip dievino. Lukui reikia duoti laiko.

Jie važiavo į Danglou miestukų, iš kur buvo tik penkiasdešimt mylių iki Kernso, galutinės šiaurinės stoties geležinkelio linijoje, einančioje palei visą Kvinslando pakrantę. Daugiau kaip tūkstantis mylių siauruku kratančiame ir siūbuojančiame į visas puses vagone, kur visos vietos užimtos, nei tau atsigulti, nei kojų ištiesti. Nors vietovė buvo tankiau apgyventa negu Džilis ir kur kas vaizdingesnė, Megė neturėjo jėgų domėtis.

Skaudėjo galvą, pykino, karštis buvo nepakeliamas, Džilyje taip niekad nekepino. Gražutė rausvo šilko vestuvinė suknelė susitepė nuo suodžių, lekiančių pro langą, oda pasidarė lipni nuo prakaito, bet labiau už visus nepatogumus slėgė tai, kad ji jau beveik nekentė Luko. Kelionė jo, matyt, nė kiek nevargina ir negadina nuotaikos, sėdi sau kaip niekur nieko ir plepa su dviem vyriškiais, važiuojančiais į Kardvelį. Į ją pažvelgė tik porą kartų, tada, kai atsistojęs pasilenkė per ją prie lango taip neatsargiai, kad ji net susigūžė, ir išmetė laikraštį kažkokiems žinių ištroškusiems apskurėliams, kurie stovėjo palei bėgius su plieniniais plaktukais ir šaukė:

— Laikraštį! Laikraštį!

— Kelio remontininkai, bėgius tikrina, — paaiškino Lukas atsisėsdamas.

Jis, regis, nė kiek neabejojo, kad Megė tokia pat patenkinta kaip ir jis, puikiausiai jaučiasi ir žavisi lekiančia pro šalį pajūrio lyguma. O ji sėdėjo ir žiūrėjo, bet nematė ir ėmė nekęsti tos žemės, dar neįkėlusi į ją kojos.

Kardvelyje tiedu vyriškiai išlipo, o Lukas nuėjo į kioską kitapus bėgių ir atnešė į laikraštį suvyniotos keptos žuvies su bulvių traškučiais.

— Sako, Kardvelio žuvis — tiesiog pasaka, Megana. Geriausia žuvis pasaulyje. Še, paragauk, pupyte. Pirmukart užkirsi tikro Bananų krašto valgio. Sakau tau, niekur nėra taip gerai kaip Kvinslande.

Megė žvilgtelėjo į žuvies gabalėlius, tokius riebius, kad net varvėjo taukai, užsispaudė nosine burną ir puolė į tualetą. Kai iš ten po kiek laiko išėjo visa drebėdama ir išbalusi, Lukas laukė koridoriuje.

— Kas nutiko? Blogai jautiesi?

— Nuo pat Gundivindžio blogai jaučiuosi.

— O kad tave! Ko nesakei?

— O ko tu pats nematei?

— Kad man atrodei visai nieko.

— Ar dar toli? — paklausė ji, nebenorėdama daugiau tos kalbos.

— Trys valandos, o gal ir visos šešios. Čia tvarkaraščio nelabai žiūrima. Tie vyrai išlipo, vietos dabar į valias, tai atsigulk, o kojytes man ant kelių pasidėk.

— Ko čia šneki su manim kaip su mažu vaiku! — piktai nutraukė jį Megė. — Verčiau jie būtų išlipę prieš dvi dienas Bandaberge!

— Na klausyk, Megana, būk gerutė. Kiek čia beliko. Tiktai Talis ir Inisfeilas, o tada jau Danglou.

Iš traukinio jie išlipo pavakare. Megė laikėsi įsikibusi Lukui į parankę, nė žingsnio nepasileisdama, bet per išdidumą neprisipažino, kad vos pastovi. Lukas paklausė stoties viršininką, kur yra paprastesnis viešbutis, paėmė lagaminus ir nuėjo gatve, o Megė nusekė iš paskos svyruodama kaip girta.

— Visai čia pat, kvartalo gale, anoj pusėj gatvės, — paguodė Lukas. — Tas baltas dviejų aukštų griozdas.

Nors kambarėlis buvo mažas ir prigrūstas didelių Viktorijos stiliaus baldų, Megė pasijuto čia kaip rojuj ir susmuko ant dvigulės lovos kraštelio.

— Gulkis, pupyte, pagulėk lig vakarienės. O aš eisiu apsidairysiu, — pasakė Lukas.

Jis neskubėdamas išėjo iš kambario, žvalus ir guvus kaip ir vestuvių rytą. Tai buvo šeštadienį, o dabar jau ketvirtadienis, po penkių dienų sėdėjimo sausakimšuose vagonuose tarp cigarečių dūmų ir suodžių.

Lova siūbavo į taktą su monotonišku ratų bildesiu, bet Megė su dėkingumu įsikniaubė į pagalvę ir miegojo, miegojo...

Kažkas buvo numovęs batelius ir kojines ir užklojęs paklode; Megė sukrutėjo, atsimerkė ir apsidairė. Ant palangės, užsikėlęs kojų, sėdėjo Lukas ir rūkė. Išgirdęs Megę, jis pasisuko ir nusišypsojo.

— Tai bent jaunamartė! Laukiu nesulaukiu, kada gi bus tas medaus mėnuo, o mano žmonelė drunija kone dvi dienas iš eilės! Jau buvau ėmęs nerimauti, kai niekaip negalėjau prižadinti, bet paskui šeimininkas pasakė, kad moterims taip būna nuo važiavimo traukiniu ir drėgmės. Sako, reikia tik duot išsimiegoti, ir viskas! O kaip tau dabar?

Megė atsisėdo visa sustingusi, pasirąžė ir nusižiovavo.

— Dėkui, jaučiuosi kur kas geriau. Ak, Lukai! Aš iš tikro esu ir jauna, ir stipri, bet aš esu moteris! Ne bet kokių kankynę galiu ištverti kaip kad tu.

Lukas priėjęs atsisėdo ant lovos krašto, ramindamas ir atgailaudamas paglostė jai rankų.

— Dovanok, Megana. Nepagalvojau, kad moterims kitaip. Matai, neįpratęs prie žmonos. Ar valgyt nori, brangute?

— Mirštu kaip noriu! Tik pagalvok — beveik savaitę nevalgiusi!

— Tai išsimaudyk, apsivilk švarią suknelę, ir eisim apžiūrėt miesto...

Lukas nusivedė Megę į kinų kavinę greta viešbučio, ir ji pirmąkart paragavo rytietiškos virtuvės patiekalų. Buvo taip išalkusi, kad bet kas būtų atrodę skanu, o čia buvo tiesiog nuostabu. Ir visai nesvarbu, iš ko padaryta — žiurkių uodegų, banginio pelekų ar vištos žarnų, kaip buvo pasakojama Džilenboune, kur vienintelėje kavinėje graikai patiekdavo jautienos kepsnį su bulvių traškučiais. Lukas popieriniame maišelyje atsinešė iš viešbučio du butelius alaus ir įkalbėjo Megę išgerti visą stiklinę, nors ji alaus ir nemėgo.

— Su vandeniu iš pradžių atsargiau, — patarė jis. — Nuo alaus bent nereikės lakstyti.

Paskui paėmė ją po ranka ir nusivedė aprodyti Danglou taip išdidžiai, lyg miestukas būtų jo nuosavybė. Bet Lukas juk buvo Kvinslande gimęs. Ak, koks tas Danglou! Ir iš pažiūros, ir kitomis savybėmis jis toli gražu ne toks kaip Vakarų miestukai. Dydžio gal kaip ir Džilis, bet užuot nei šiaip, nei taip išdrikęs į nesibaigiančią pagrindinę gatvę, Danglou buvo išsistatęs tvarkingais keturkampiais kvartalais, o visos parduotuvės ir namai nudažyti ne rudai, bet baltai. Langai su horizontaliai atsidarančiais viršulangiais, turbūt, kad geriau vėdintųsi, ir kur tik galima, apsieinama visai be stogo, pavyzdžiui, kino teatre: ten yra ekranas, sienos su tais viršulangiais ir eilės brezentinių sulankstomų kėdžių kaip laivo denyje, o stogo nėra.

Aplinkui iš visų pusių miestukų spaudžia tikros džiunglės. Visur driekiasi, vyniojasi gebenės — lipa į stulpus, ant stogų ir sienų. Medžiai auga kur pakliuvo, kad ir vidury kelio, yra apie medį pastatytų namų, — o gal kartais medis namo vidury išaugo kiaurai stogą. Sunku pasakyti, kas atsirado pirma, ar medžiai, ar žmonių būstai, įspūdis toks, kad viskas nesuvaldomai, audringai auga. Kokoso palmės, kur kas išlakesnės ir tiesesnės už Drohedos eukaliptus, linguoja lapus aukštame svaiginamai mėlyname danguje; kur tik pažvelgsi, visos spalvos liepsnote liepsnoja. Čia ne ta įprasta Megei rudai pilka žemė. Visi medžiai tartum žydi — jie purpuriniai, oranžiniai, skaisčiai raudoni, mėlyni, balti.

Daug ten kinų juodomis šilkinėmis kelnėmis, nedidukais baltais su juodu bateliais ir baltomis puskojinėmis, baltais stačiu kaklu marškiniais, ant nugaros nukarusia kasele. Vyrai ir moterys tokie vienodi, kad sunku ir atskirti. Ir, regis, kinų rankose beveik visa miestelio prekyba; prie didelės universalinės parduotuvės, tokios turtingos, kad Džilyje nieko panašaus nepamatysi, kabo iškaba su kiniška pavarde „A Vongas”.

Visi namai pastatyti ant aukštų polių kaip senasis vyresniojo avininko namas Drohedoje. Dėl to, paaiškino Lukas, kad kuo daugiau prieitų oro ir kad termitai nesugraužtų, o jie gali naujų namų nuversti per metus. Kiekvieno polio viršuje skardinė plokštelė žemyn nulenktais kraštais: termitų liemuo nesilanksto pusiau, ir jie negali peršliaužti tos skardinės užtvaros ir pasiekti medinių namo dalių. Aišku savaime, polius jie doroja, bet kai polis būna jau išgraužtas, jį pakeičia nauju. Tai daug lengviau ir pigiau, nei statyti naujų namų. Sodeliai prie namų — daugiausia kaip džiunglės, ten tik bambukai ir palmės, tartum šeimininkai būtų liovęsi palaikyti tvarkų.

Megę pribloškė žmonių išvaizda. Eidama pietauti ir pasivaikščioti su Luku, ji apsirengė kaip įprasta: aukštakulniai bateliai, šilkinės kojinės, apatinukas, lengva šilkinė suknelė su dirželiu ir rankovėmis iki alkūnių. Ant galvos didelė šiaudinė skrybėlė, rankos su pirštinaitėmis. Ir kaip buvo bjauru ir nejauku, kad žmonės spoksojo akis išvertę, lyg ne jie, o ji būtų nederamai apsirengusi.

Vyrai vaikščiojo basi, nuogomis kojomis, daugelis ir nuogi iki pusės, tik su chaki spalvos šortais; tie, kurie ne nuogi iki pusės, vis tiek ne su marškiniais, o su sportiniais marškinėliais. O moterys dar blogiau. Kai kurios su aptemptomis kartūninėmis suknelėmis, ir aiškiai matyti, kad po jom nieko nėra, numintais sandalais, be kojinių. Bet dauguma su šortais, basos, su trumpais nepadoriais berankoviais marškinėliais. Danglou juk civilizuotas miestas, ne koks pliažas. Ir vis dėlto baltieji gyventojai čia begėdiškai išsirengę, kinai apsitaisę geriau.

Visur pilna dviračių, jų šimtai, automobilis vienas kitas, arklio nepamatysi. Taip, visai visai kitaip negu Džilyje. Ir karšta, karšta, karšta. Jie praėjo pro termometrą, ir buvo sunku patikėti, kad tik devyniasdešimt laipsnių; Džilyje, net kai šimtas penkiolika, atrodydavo vėsiau. Megė jautė oro standumą, turėjo braute brautis per jį lyg per kokį ištežusį, garuojantį sviestą, o kvėpuojant į plaučius tarsi ėjo vanduo.

— Lukai, aš nebegaliu! Grįžkim, gerai? — sužiopčiojo ji nenuėjus nė mylios.

— Kaip nori. Tu nepratusi prie drėgmės. Drėgnumas čia retai kada būna mažesnis kaip devyniasdešimt procentų, tiek žiemą, tiek vasarą, o temperatūra beveik niekada nenukrinta žemiau aštuoniasdešimt penkių ir nekyla aukščiau devyniasdešimt penkių. Metų laikai beveik nesiskiria, tik per visą vasarą, kad ją kur, musonai drėgnumą padidina iki šimto procentų.

— Lyja vasarą, ne žiemą?

— Visus metus. Musonai čia pučia visą laiką, o jei ne, tai pietryčių vėjai. Ir jie atneša apsčiai lietaus. Danglou per metus iškrinta lietaus nuo šimto iki trijų šimtų colių.

Trys šimtai colių lietaus per metus! Vargšas Džilis netveria džiaugsmu, gavęs karališką dovaną — penkiolika colių, o čia, už dviejų tūkstančių mylių nuo Džilio — trys šimtai.

— O naktį gal atvėsta? — paklausė Megė, kai jie priėjo viešbutį: karštos Džilio naktys visai pakenčiamos, palyginus su šita garo vonia.

— Nelabai. Priprasi. — Lukas atidarė duris ir sustojo, įleisdamas Megę. — Aš einu apačion į barą, išgersiu alaus, grįšiu po kokio pusvalandžio. Tau turėtų užtekti laiko.

Ji išsigandusi žvilgtelėjo jam į veidą.

— Taip, Lukai.

Danglou yra septyniolika laipsnių piečiau pusiaujo, todėl naktis buvo staigi kaip perkūno trenksmas; prieš minutę atrodė, kad saulė dar tik leidžiasi, o netrukus viską kaip tirštas šiltas sirupas užliejo neperžvelgiama tamsa. Kai Lukas grįžo, Megė gulėjo užsigesinusi šviesą ir iki smakro užsitraukusi paklodę. Juokdamasis jis ištiesė ranką, nutraukė paklodę ir numetė žemėn.

— Ir taip karšta, širdut! Kam tas apsiklojimas.

Ji girdėjo, kaip jis vaikšto po kambarį, matė neaiškų šešėlį, nusirengiantį drabužius.

— Aš padėjau tavo pižamą ant tualetinio stalelio, — sušnibždėjo Megė.

— Pižamą? Tokiam karšty? Na taip, Džilyje visus ištiktų smūgis vien pagalvojus, kaip galima miegot be pižamos?! Bet čia juk Danglou! Ką, tu iš tikro su marškiniais?

— Taip.

— Tai nusivilk. Tas skarmalas tiktai kliudys.

Megė šiaip taip išsinėrė iš naktinių batisto marškinių, kuriuos ponia Smit buvo dailiai išsiuvinėjusi vestuvių nakčiai, ir džiaugėsi, kad tamsu ir Lukas jos nemato. Jis sakė teisybę, nuogai gulėti buvo daug vėsiau, švelniai glostė pro plačiai atidarytus viršulangius dvelkiantis vėjelis. Tik nemalonu, kad šitoje pačioje lovoje gulės dar ir kitas karštas kūnas.

Sugirgždėjo spyruoklės; Megė pajuto, kaip drėgna ranka palietė jos petį, ir krūptelėjo. Lukas pasisuko ant šono, prisitraukė ją į glėbį ir ėmė bučiuoti. Iš pradžių ji gulėjo ramiai, stengdamasi nekreipti dėmesio į jo pražiotą burną ir nepadoriai besiskverbiantį liežuvį, bet paskui pamėgino ištrūkti, nenorėjo būti taip susiglaudusi karštyje, nenorėjo, kad ją bučiuotų, nenorėjo Luko. Dabar buvo visai nebe taip kaip aną vakarą „Rols Roise”, grįžtant iš Radna Hanišo. Ji jautė, kad Lukas nė kiek apie ją negalvoja, jis tik nirtingai spaudėsi jai prie šlaunų, ir viena ranka aštriais tiesiai kerpamais nagais smigo jai į sėdmenis. Baimė išaugo iki siaubo, ją sukrėtė daugiau ne tai, kad jis toks fiziškai stiprus ir atkaklus, o tai, kad visai jos nepaiso. Staiga Lukas paleido ją, atsisėdo ir ėmė kuistis, kažką lyg traukė, kažkas tylutėliai paukštelėjo.

— Atsarga gėdos nedaro, — atsiduso jis. — Na jau. Gulkis aukštielninka. Ne šitaip! Kojas praskėsk, dėl Dievo meilės! Negi taip nieko ir neišmanai?

Ne, ne, Lukai, neišmanau! — norėjo ji šaukti. Tai siaubinga, šlykštu: tai, ką tu man darai, negali būti leista nei Dievo, nei žmonių įstatymų! Jis užvirto visu kūnu, kiek pasikėlęs ėmė graibytis apie ją viena ranka, o kita buvo taip įsikirtęs į plaukus, jog ji nedrįso krustelėti. Krūpčiodama ir trūkčiodama nuo kažko svetimo, atsiradusio tarp kojų, ji mėgino daryti, kaip norėjo Lukas, prasižergė plačiau, bet jis buvo daug stambesnis, ir nuo svorio bei neįprastos pozos kirkšnių raumenis ėmė traukti mėšlungis. Net pro temdančią baimės ir nuovargio miglą ji juto kaupiantis kažkokią galingą jėgą; kai jis įėjo, Megė plonai pratisai suriko.

— Tylėk! — sudejavo Lukas, paleido jos plaukus ir užėmė ranka burną. — Ką tu, nori, kad visi šitam sumautam viešbuty pagalvotų, jog aš tave pjaunu? Gulėk ramiai, ir neskaudės labiau, negu turi skaudėti! Gulėk ramiai, aš tau sakau!

Megė daužėsi kaip beprotė, kad tik atsikratytų to nesuvokiamo skaudinančio daikto, bet Lukas buvo prislėgęs ją visu svoriu, delnu slopino jos šauksmus, ir kankynė tęsėsi ir tęsėsi. Nebuvo jos sujaudinęs, prezervatyvas sausai trynėsi ir brūžino, vis greitėjant jo judesiams, o jo kvėpavimas su švilpesiu veržėsi pro dantis; paskui kažkas pasikeitė, jis nurimo, sudrebėjo, sunkiai nurijo seiles. Skausmas kiek atlėgo, ir, dėkui Dievui, Lukas nusirito, atsigulė sunkiai kvėpuodamas aukštielninkas.

— Kitąkart tau bus geriau, — sumurmėjo jis. — Pirmą kartą moteriai visada skauda.

Tai kodėl gi tu nebuvai toks malonus ir nepasakei šito iš anksto? — norėjo piktai surikti Megė, bet neturėjo jėgų ištarti nė žodžio, dabar ji troško tik numirti. Ne vien todėl, kad skaudėjo, bet ir dėl to, kad suprato, jog Lukui ji tik įrankis, niekas daugiau.

Antrą kartą skaudėjo nė kiek ne mažiau, taip pat ir trečią; Lukas susierzino, jis tikėjosi, kad jai tas nesmagumas (kaip jis įsivaizdavo) stebuklingai pradings po pirmojo karto, ir nesuprasdamas, ko ji veržiasi ištrūkti ir šaukia, supyko, atsuko jai nugarą ir užmigo. Ašaros tekėjo Megei iš akių į plaukus, ji gulėjo aukštielninka ir troško numirti arba grįžti į Drohedą.

Ar tai ir turėjo galvoje kunigas Ralfas, kai prieš daugelį metų kalbėjo jai apie slaptą taką kūne, susijusį su vaikų atsiradimu? Nieko sau būdas patirti tai, ką jis norėjo pasakyti. Nenuostabu, kad nenorėjo paaiškinti smulkiau. O Lukui šitas darbas taip patinka, kad atliko jį tris kartus, ilgai nelaukdamas. Jam aiškiai neskauda. Ir ji pajuto, kad nekenčia jo, nekenčia viso šito.

Megė buvo išvargusi, menkiausias judesys buvo kančia; ji pamažėle atsigulė ant šono, atsuko Lukui nugarą, ir ašaros ėmė tekėti į pagalvę. Miegas nėjo, o Lukas miegojo taip kietai, kad jos atsargūs judesiai nesutrikdė jo ramaus kvėpavimo. Lukas miegojo tykiai ir ramiai, nei knarkė, nei pūkštė, ir laukdama vėlyvos aušros Megė pagalvojo, kad jeigu reikėtų greta jo tiktai gulėti, būtų visai malonu. O aušra atėjo taip pat staigiai ir be džiaugsmo kaip ir tamsa; keista buvo, kad negieda gaidžiai ir negirdėti kitų garsų, kaip bundant Drohedai, pilnai avių, arklių, kiaulių ir šunų.

Lukas nubudo ir atsisuko į ją, ji pajuto, kaip jis bučiuoja petį, bet buvo taip pavargusi, išsiilgusi namų, jog nebesidrovėjo, nebesistengė apsikloti.

— Nagi, Megana, leisk į tave pasižiūrėt, būk gera mergytė, atsisuk, — paliepė Lukas uždėjęs ranką jai ant klubo.

Tą rytą jai viskas buvo vis tiek; atsisuko raukydamasi iš skausmo ir gulėjo žvelgdama į jį negyvu žvilgsniu.

— Man nepatinka Megana, — pasakė ji, tik šitaip įstengdama protestuoti. — Noriu, kad vadintum mane Mege.

— O man nepatinka Megė. Bet jei tu taip labai nemėgsti Meganos, vadinsiu Meg. — Jis svajingai nužvelgė visą jos kūną. — Kokia tu graži. — Palietė krūtį, rausvas spenelis buvo lygus, abejingas. — Ypač va čia. — Sukėlęs aukštyn pagalves, Lukas atsilošė į jas ir nusišypsojo. — Nagi, Meg, pabučiuok mane. Dabar tavo eilė mane pamylėti, gal tau tai patiks geriau, a?

Per amžius daugiau nebenorėsiu tavęs bučiuoti, galvojo ji, žiūrėdama į ilgą raumeningą kūną; tamsūs susirangę plaukai nuo krūtinės siauru ruoželiu ėjo pilvo link, žemiau krūmijosi, ir ten kyšojo apgaulingai menkas ir nekaltas diegelis, galintis sukelti tokį skaudėjimą. O kokios plaukuotos jo kojos! Megė užaugo tarp vyrų, kurie prie moterų niekad nenusirengdavo, bet per karščius pro atsegtas marškinių apykakles būdavo matyti plaukuotos krūtinės. Jie visi buvo šviesiaplaukiai ir dėl to nė kiek neatstumiantys; šitas tamsiaplaukis svetimas, bjaurus. Ralfo galva tokia pat tamsi, bet Megė gerai prisiminė jo rudą lygią, beplaukę krūtinę.

— Daryk kaip pasakyta, Meg! Bučiuok mane.

Pasilenkusi ji pabučiavo; Lukas suėmė krūtis ir liepė vėl bučiuoti, vieną jos ranką pastūmėjo žemyn prie slėpsnų. Ji atitraukė nenorom bučiuojančias lūpas nuo jo lūpų ir su pasibaisėjimu pažvelgė į tai, kas gulėjo po delnu, keitėsi, augo.

— Ak, Lukai, nebereikia daugiau! — sušuko ji. — Labai prašau, nebereikia! Prašau tave, nebereikia!

Mėlynos akys atidžiai, lyg spėliodamos nužvelgė ją.

— Negi taip jau ir skauda? Na gerai, padarysim kitaip, tik susimildama pasistenk nebūti tokia medinė!

Užsitraukęs ją ant savęs, praskėtė jos kojas, kilstelėjo pečius ir apžiojo krūtį kaip tą vakarą automobilyje, kai ji pasižadėjo už jo teketi. Šitaip dar buvo pakenčiama; bent nebesibrauna gilyn, ir skauda tik kaip nuo bet kokio judesio. Kokie keisti tie vyrai, šitai jiems atrodo didžiausias malonumas. Pasibjaurėtina, pasityčiojimas iš meilės. Jei Megė nebūtų tikėjusis, kad tai užsibaigs vaiko atsiradimu, būtų kategoriškai atsisakiusi daugiau taip daryti.

— Suradau tau darbą, — pasakė Lukas per pusryčius viešbučio valgykloje.

— Kaip, Lukai? Tu man neleisi net namų sutvarkyti, kad būtų jauku? Juk ir namų dar neturim!

— Visai nėra reikalo nuomotis namų, Meg. Aš eisiu cukranendrių kirsti, jau susitariau. Geriausiam Kvinslando kirtėjų būryje yra švedų, lenkų ir airių, o jiems vadovauja toks Arnė Svensonas; kai tu miegojai po kelionės, buvau pas jį nuėjęs. Jam vieno žmogaus trūksta, ir sutinka mane išmėginti. Tai aš ir gyvensiu barake su jais. Dirbsim šešias dienas per savaitę, nuo saulėtekio iki saulėlydžio. Ir dar ne viskas — mes važinėsim visur pajūriu, kur tik atsiras darbo. Uždarbis priklausys nuo to, kiek prikirsiu, ir jei tiksiu dirbti pas Arnę, gausiu po dvidešimt svarų per savaitę. Dvidešimt svarų! Įsivaizduoji?

— Lukai, tai tu nori pasakyti, kad mes negyvensim kartu?

— Negalima, Meg! Vyrai nesutiks, kad barake gyventų moteris, o kam dėl tavęs vienos namas? Juk ir tu gali dirbti, vis bus daugiau pinigų ūkiui.

— Bet kurgi aš gyvensiu? Ir kokį darbą dirbsiu? Juk avių čia nėra?

— Nėra, deja. Užtat aš tau suradau darbą, kur galėsi ir gyventi, Meg. Ir maistą gausi, man nereikės leisti pinigų. Tarnausi Himelhoche pas Liudvigą Miulerį. Jis stambiausias cukranendrių plantatorius apygardoje, o jo žmona luoša ir negali namuose tvarkytis. Rytoj rytą tave ten nuvešiu.

— O kada mes matysimės, Lukai?

— Sekmadieniais. Liudis žino, kad mes vedę, ir nieko prieš, jei sekmadieniais nebūsi.

— Ką gi, iš tikrųjų viską sutvarkei, kaip tau reikėjo, ar ne?

— Žinoma. Meg, mes būsim turtingi! Dirbsim iki devinto prakaito, taupysim kiekvieną pensą ir neilgai trukus galėsim nusipirkti puikiausią ūkį Vakarų Kvinslande. Keturiolika tūkstančių aš jau turiu Džilio banke, po du tūkstančius kasmet ten vis prisidės, o mudu per metus galim užpelnyti tūkstantį tris šimtus ar net daugiau. Taip bus neilgai, širdut, garbės žodis. Na, nusišypsok ir sutik, dėl manęs, a? Kam tas išsinuomotas namas — kuo daugiau padirbėsim, tuo greičiau ir turėsim nuosavą virtuvę.

— Jei taip nori... — Megė žvilgtelėjo į rankinę. — Lukai, ar tu paėmei mano šimtą svarų?

— Padėjau į banką, Meg. Negi nešiosies visur tiek pinigų.

— Bet tu paėmei visai visus! Aš nebeturiu nė penso! O jei bus kokių išlaidų?

— Na ir iš kur tos išlaidos? Rytoj rytą būsi Himelhoche, ką gi ten pirksi? Už viešbutį aš užmokėsiu. Suprask pagaliau, kad ištekėjai už darbininko, Meg, tu ne kokia išpaikinta turtuolio dukrelė, aptekusi pinigais. Tavo algą Miuleris mokės į mano sąskaitą banke, ten eis ir manoji. Aš neišleidžiu nieko sau, Meg, juk tu žinai. Nė vienas neliesim to, kas banke, nes tai mūsų ateitis, mūsų ūkis.

— Taip, suprantu. Tu labai išmanus, Lukai. Bet jeigu aš turėsiu vaikutį?

Vieną akimirką Lukas panoro pasakyti jai teisybę, kad vaiko nebus, kol nebus ūkio, bet apsigalvojo, kažką išvydęs jos veide.

— Na, kada dar kas bus... Geriau, kad nebūtų, kol neturim ūkio, tai ir tikėkimės, kad neatsiras.

Nei namų, nei pinigų, nei vaikų. Po teisybei, tai ir vyro nėra. Megė susijuokė. Ėmė juoktis ir Lukas, pakėlė arbatos puoduką, tartum skelbdamas tostą.

— Už balionus! — pasakė jis.

Rytą jie išvažiavo į Himelhochą vietiniu autobusiuku— tai buvo senas dvylikos vietų „Fordas” su langais be stiklų. Megė jautėsi geriau, nes Lukas jos nebelietė, kai pati atkišo jam krūtį, ir tai jam, regis, patiko nė kiek ne mažiau kaip ir anoji baisybė. Kad ir labai Megė norėjo vaikų, daugiau tai baisybei nebesiryžo. Pirmą sekmadienį, pasakė ji sau, kai jau visai nebeskaudės, bus galima vėl pamėginti. O gal vaikutis jau ir taip bus, ir nebereikės dėl to vargti, kol nepanorės kito. Nušvitusiomis akimis, susidomėjusi ji ėmė žvalgytis aplinkui, o autobusiukas pukšėjo raudonu keliu.

Vaizdas toks, kad kvapą gniaužia, visai ne tas, kas Džilyje; reikia pripažinti, čia tiek didybės ir grožio, Džilyje to nėra. Iškart matyti, kad drėgmės nestinga. Žemė skaisčiai raudona kaip ką tik pralietas kraujas, o ten, kur laukai nepūdymuoja, koks nuostabus kontrastas: ilgi ryškiai žali lapai linguoja penkiolikos dvidešimties pėdų aukštyje ant raudonų stiebų, storų kaip vyro ranka. O Lukas susižavėjęs pasakoja, kad niekur pasaulyje cukranendrės neužauga tokios aukštos ir neturi tiek cukraus kaip čia, ir derliai čia užvis didžiausi. Šios skaisčiai raudonos žemės sluoksnis apie šimtas pėdų, ir joje tiek maisto medžiagų ir kaip tik tokių, kokių reikia, o dar lyja, kaipgi cukranendrės nebus tokios puikios. Ir niekur daugiau pasaulyje jų nekerta baltieji vyrai, o jeigu baltajam reikia pinigų, jis lėks per lauką kaip pašėlęs.

— Tu tikras oratorius, Lukai, — ironiškai ištarė Megė.

Lukas įtariai į ją pašnairavo, bet nutylėjo, nes autobusiukas jau sustojo kelio pakrašty ten, kur jiems reikėjo išlipti.

Himclhochas buvo didelis baltas namas kalno viršūnėje, paskendęs tarp bananų, kokoso palmių ir gražių mažesnių palmių, kurių didelės žalios lapų vėduoklės buvo išsiskleidusios tartum povų uodegos. Nuo nemalonių šiaurvakarių musonų namą saugojo keturiasdešimties pėdų aukščio bambukų giraitė; nors namas buvo pastatytas ant kalno, jis dar stovėjo ant penkiolikos pėdų aukščio polių.

Lukas nešė lagaminą, Megė ėjo šalia raudonu keliu vis taip pat padoriai apsirengusi, su kojinėmis ir aukštakulniais bateliais, su skrybėle nukarusiais kraštais. Cukranendrių karaliaus namie nebuvo, bet kai jie užlipo laiptais, į verandą su ramentais atėjo jo žmona. Ji šypsojosi, ir pažvelgus į malonų gerą veidą, Megei iškart palengvėjo.

— Prašom, prašom! — pakvietė ji grynai australiška tartimi.

Mege buvo tikėjusis išgirsti kalbant vokiškai, todėl neapsakomai nudžiugo. Lukas pastatė lagaminą, paspaudė šeimininkei ranką, — ji kilstelėjo dešinę nuo ramento, — ir tuoj pat nudundėjo laiptais žemyn, kad suspėtų į grįžtantį autobusiuką. Dešimtą valandą prie alinės jį pasiims Arnė Svensonas.

— Kuo jūs vardu, ponia O’Nyl?

— Megė.

— Malonu. O aš — Anė, geriausia taip mane ir vadinkit. Jau visas mėnuo, kai išėjo mūsų mergina, buvo taip liūdna, bet kad nelengva surasti gerą pagalbininkę, tai aš ir plūkiausi viena. Mūsų tik du, Liudis ir aš, vaikų neturim. Manau, jums pas mus patiks, Mege.

— Žinoma, taip, ponia Miuler... Ane.

— Eime, parodysiu jums kambarį. Ar lagaminą pasinešit? Iš manęs nešike, deja, nekokia.

Kambarys, kaip ir visas namas, buvo įrengtas paprastai, asketiškai, bet buvo toje vienintelėje pusėje, kur vaizdo neužstojo medžių siena, ir turėjo tą pačią verandą, kaip ir svetainė, kuri Megei pasirodė visai plika, vien pinti baldai, jokių draperijų.

— Aksomas ir net kartūnas čia netinka dėl karščio, — paaiškino Anė. — Taip ir gyvenam tarp vytelių, ir patys rengiamės tik padorumo dėlei. Reikės ir jus pripratinti, antraip pražūsit. Prisirengusi nežmoniškai.

Ji pati buvo su palaidinuke be rankovių, didele iškirpte ir su šortais, iš kurių karojo tirtančios, negalios susuktos kojos. Ir Megė po akimirkos buvo apsirengusi taip pat, drabužius jai paskolino Anė, o paskui reikės įtikinti Luką, kad nupirktų. Buvo didelis pažeminimas aiškinti, kad vyras neleidžia turėti jai pinigų, bet kai susikrimto dėl to, mažiau begalvojo, kaip nejauku būti pusnuogei.

— Hm, kai su mano šortais jūs, jie atrodo kur kas gražesni, — tarė Anė ir linksmai aiškino toliau: — Malkų prineš Liudis, jums nereikės nei kapoti, nei vilkti laiptais aukštyn. Gaila, kad neturim elektros, kaip kiti, kurie gyvena arčiau Danglou, bet valdžia niekaip nepaslenka. Kitais metais linija gal ir pasieks Himelhochą, o lig tol, deja, reikės tenkintis ta bjauria krosnim. Bet palaukit, Mege! Kai tik duos mums srovę, tą pat minutę turėsim ir elektrinę viryklę, ir šviesą, ir šaldytuvą.

— Aš įpratusi be viso to apsieiti.

— Taip, bet ten, iš kur jūs kilusi, karštis sausas. Čia nepalyginti sunkiau. Kad kokios, dar jūsų sveikatai gali pakenkti. Dažnai taip pasitaiko moterims, gimusioms ir augusioms kitur; kažkas ne taip su krauju. Juk žinot, mes esam toje pačioje platumoje, tik pietuose, kaip Bombėjus ir Rangūnas šiaurėje; netinkamas kraštas nei žvėriui, nei žmogui, jei jis ne čia gimęs. — Ji nusišypsojo. — Ak, kaip malonu, kad jūs jau čia! Mes puikiausiai gyvensim! Ar mėgstat skaityti? Mudu su Liudžiu baisiausiai mėgstam.

Megė nušvito.

— O taip!

— Nuostabu! Ne taip ilgėsitės savo gražuolio vyro.

Megė neatsakė. Ilgėtis Luko? Argi jis gražus? Jai atėjo mintis, kad būtų visai laiminga, jei daugiau jo niekad nebematytų. Tik kad jis jos vyras, pagal įstatymą jos gyvenimas nebeatsiejamas nuo jo. Ir nieko ji negali dėl to kaltinti, vien save — juk žinojo, ką daro. Bet gal kai atsiras kiek reikia pinigų ir jie įsigis ūkį Vakarų Kvinslande, bus galima su Luku gyventi kartu, geriau pažinti vienam kitą, viskas susitvarkys, ir jie sutars.

Juk neblogas jis žmogus ir nėra nemalonus, tik labai ilgai buvo vienas, dėl to nemoka derintis prie kito. Ir paprastas, turi vieną vieninteli tikslą, dėl nieko daugiau nesikankina. Tai, ko jis trokšta, net svajoja, visai konkretus dalykas, ir už nepaliaujamą triūsą, tvirtą visko atsižadėjimą iš tikrųjų gaus apčiuopiamų atpildą. Už tai reikia jį gerbti. Nė akimirką Megė nesuabejojo, kad jis galėtų išleisti pinigus kokiems nors malonumams; kaip sako, taip ir yra nusistatęs: pinigai liks banke.

Visa bėda, kad jam nebuvo nei laiko, nei noro suprasti moterį, jis tarsi net nenumanė, kad moteris labai nuo jo skiriasi, kad jai reikia visai ko kita negu jam, kaip ir jam reikia tokių dalykų, kurie nereikalingi moteriai. Ką gi, galėjo būti ir blogiau. Jis galėjo įtaisyt jų dirbti pas žmones, daug abejingesnius, ne tokius atidžius ir malonius kaip Anė Miuler. Ant šito kalno jai neatsitiks nieko bloga. Tiktai kad Droheda taip toli!..

Megė vėl prisiminė Drohedų, kai jos, apėjusios visus namus, sustojo verandoje ties svetaine, žvelgdamos į Himelhocho žemes. Plačiausi cukranendrių laukai (vis dėlto ne kaip ganyklos, nes nėra jau tokie platūs, kad neaprėptum žvilgsniu) vilnijo vėjyje, vešli lietaus išprausta žaluma nerimdama žvilgėjo, leidosi nuolaidžiu šlaitu žemyn link džiunglėmis apaugusios didelės upės, daug platesnės už Barvoną. Anapus upės cukranendrių plantacijos vėl kilo įkalnėn, tarp skaudžiai žalių kvadratų it kraujas raudonavo pūdymų ploteliai, ir taip iki pat didžiulio kalno papėdės, kur baigėsi dirbama žemė ir prasidėjo džiunglės. Už to kalno, dar atokiau, stūksojo kitos viršūnės ir nyko purpuriniame tolyje. Dangaus mėlynė čia buvo sodresnė, tirštesnė negu Džilyje, užversta baltomis kupetomis tankių išsipūtusių debesų, visos spalvos daug skaistesnės, gyvesnės.

— Tas kalnas vadinasi Barti Fryris, — pasakė Anė, rodydama į vienišą viršūnę. — Šeši tūkstančiai pėdų virš jūros lygio. Sako, ten vien alavas, bet niekaip neįmanoma per džiungles pasiekti.

Sunkus tingus vėjo gūsis atnešė stiprų pykinantį dvokų, kurio Megė negalėjo atsikratyti nuo tos akimirkos, kai išlipo iš traukinio. Tartum puvėsiai, bet ne visai puvėsiai; kvapas nepakeliamai saldus, skvarbus, tiesiog apčiuopiamas ir niekad neišsisklaido, kad ir kaip stipriai pūstų vėjas.

— Tas kvapas melasos, juodojo sirupo, — paaiškino Anė, pastebėjusi Megę raukant nosį, ir užsidegė pirktinę cigaretę.

— Bjaurus kvapas.

— Taigi. Dėl to ir rūkau. Na, šiek tiek pripranti, bet ne taip kaip kiti kvapai — jis niekada visiškai neišnyksta. Dieną naktį čia visuomet atsiduoda melasa.

— O kas ten per pastatai prie upės, su juodais kaminais?

— Ten fabrikas. Perdirba cukranendres į cukraus žaliavą. O sausos cukranendrių liekanos vadinamos išspaudomis. Ir tas išspaudas, ir cukraus žaliavą veža į pietus, į Sidnėjų, toliau valyti. Iš žaliavos daro melasą, sirupą, bastrą, cukrų ir skystą gliukozę. Iš išspaudų gamina statyboms presuotas plokštes, panašiai kaip masonitą. Niekas nenueina perniek, absoliučiai niekas. Dėl to net dabar, kai tokia krizė, auginti cukranendres labai pelningas verslas.

Arnė Svensonas buvo šešių pėdų dviejų colių ūgio, visai tokio kaip Lukas, ir toks pat gražus. Nuogas kūnas, nuolat būdamas saulėje, nudegęs tamsiai rudai, galva — kupeta šviesiai geltonų garbanų; dailūs švediški bruožai tokie panašūs į Luko, kad iškart matei, kaip daug to paties šiaurietiško kraujo teka škotų ir airių gyslomis.

Lukas buvo nebe su moleskino kelnėm ir baltais marškiniais, o su šortais. Juodu su Arne sėdo į senutėlį švokštuojantį sunkvežimi ir nuvažiavo link Gundivindžio, kur jo vyrai kirto cukranendres. Padėvėtas dviratis, kurį Lukas buvo nusipirkęs, gulėjo kėbule prie lagamino. Lukas nesitvėrė iš noro pradėti darbą.

Vyrai dirbo nuo aušros, ir, kai prie barakų pasirodė Arnė, o jam įkandin Lukas, jie net nepakėlė galvų. Jų visų apranga buvo vienoda: šortai, batai ir storos vilnonės kojinės bei medžiaginės panamos. Lukas net prisimerkęs žiūrėjo į dirbančius vyrus — jie atrodė iš tikrųjų savotiškai. Nuo galvos iki kojų juodi kaip anglis, ant krūtinių, rankų, nugarų rausvi prakaito išgraužti ruožai.

— Nuo suodžių ir purvo, — paaiškino Arnė. — Pirma cukranendres apdeginam, tada kertam.

Jis pasilenkė prie įrankių, vieną padavė Lukui, kitą pasiėmė sau.

— Čia peilis, — pasakė sverdamas savąjį. — Su juo ir kerta cukranendres. Visai nesunku, kai moki.

Šypsodamas jis pademonstravo, kaip tai daroma, ir pasistengė, kad atrodytų kur kas lengviau nei iš tikrųjų.

Lukas apžiūrėjo rankoje suspaustą baisų ginklą, visai nepanašų į Vakarų Indijos mačetę. Jo galas, užuot smailėjęs, buvo platus, trikampis, o vienam šone ašmenys baigėsi klastingu kabliu tarsi gaidžio pentinas.

— Mačetė per maža Šiaurės Kvinslando cukranendrėms, — pasakė Arnė, viską parodęs. — O čia daikčiukas kaip reikiant, pats pamatysi. Žiūrėk, kad neatšiptų. Na, sėkmės!

Ir jis nuėjo į savo sklypą, o Lukas valandėlę stovėjo nesiryždamas. Paskui truktelėjo pečiais ir pradėjo. Labai greit jis suprato, kodėl tas darbas skiriamas vergams ir žmonėms tos rasės, kuri tiek nesumani, jog nesugalvoja pasiieškoti lengvesnio pragyvenimo būdo; kaip vilnų kirpimas, pagalvojo jis kreivai šypteldamas. Pasilenki, kerti, atsitiesi, tvirtai suimi griozdišką sunkia viršūne stiebą, perleidi per rankas numušdamas lapus, numeti tvarkingai į krūvą, eini toliau, pasilenki, kerti, atsitiesi, kerti, numeti į krūvą...

Cukranendrėse knibždėte knibžda visokių gyvių: paprastų ir sterblinių žiurkių, tarakonų, rupūžių, vorų, gyvačių, vapsvų, musių ir bičių. Pilna padarų, galinčių bjauriai įkąsti ar skaudžiai Įgelti. Dėl to kirtėjai pirmiausia ir apdegina cukranendres — verčiau jau dirbti tarp nešvarių suodinų augalų negu tarp visų tų parazitų žaliame lauke. Bet vis tiek juos gelia, kanda, kerta. Jei ne batai, kojos Lukui būtų dar labiau nukentėjusios negu rankos, bet nė vienas kirtėjas nedirba su pirštinėmis. Pirštinės trukdo, o šitame lošime laikas — pinigai. Be to, pirštinės rodo ištižimą.

Saulei leidžiantis Arnė šūktelėjo, kad jau gana, ir priėjo pasižiūrėti, kaip sekėsi Lukui.

— Ehė, drauguži, neblogai! — sušuko jis plodamas Lukui per nugarą. — Penkios tonos pirmą dieną visai neblogai!

Iki barakų buvo netoli, tačiau tropikų naktis sutemo taip staiga, kad jie pasiekė namus jau tamsoje. Pirmiausia visi nuogi sulindo į bendrų dušą, o iš ten, apsivynioję apie klubus rankšluosčius, patraukė į barakus, kur tą savaitę einantis virėjo pareigas kirtėjas laukė privertęs ant stalo kalnus valgių, kokius gerai mokėjo pagaminti. Tądien buvo jautiena su bulvėmis, paplotėliai ir pudingas su uogiene; vyrai susėdo ir godžiai sutaršė viską iki paskutinio trupinėlio.

Ilgame rifliuotos skardos barake stovėjo dvi eilės geležinių lovų; dūsaudami ir keikdami cukranendres rinktiniais žodžiais, kokių galėjo pavydėti net jaučių varovas, kirtėjai suvirto nuogi ant nebalintos drobės paklodžių, užsitraukė tinklelius nuo moskitų ir po valandėlės jau miegojo, pro reto audeklo uždangalus buvo matyti neaiškūs pavidalai.

Arnė sulaikė Lukų.

— Parodyk rankas. — Jis apžiūrėjo kraujuojančius rėžius, pūsles, sugeltas vietas. — Pirmiausia gerai nuplauk, paskui patepk šituo tepalu. Ir patariu kas mielą vakarą ištrinti kokoso aliejum. Rankas turi kaip reikiant, ir jei nugara atlaikys, būsi geras kirtėjas. Per savaitę apsiprasi, nebe taip skaudės.

Kiekvieną gražaus kūno raumenėlį Lukui savaip maudė, ir jis nejautė nieko daugiau, tik begalinį nepakeliamą skausmą. Pasitepęs ir apsirišęs rankas, išsitiesė ant skirtos jam lovos, užsitraukė tinklelį ir užsimerkė, kad nebematytų jį supančio tvankių ankštų buveinių pasaulio. Jei būtų žinojęs, kur pateks, nieku gyvu nebūtų eikvojęs sveikatos su Mege; jos vaizdas nublanko, tapo nereikalingas, nepageidaujamas, tartum užkištas į atokiausią sąmonės kertelę. Jau buvo aišku, kad kol kirs cukranendres, Megės jam nereikės.

Iš tikrųjų, kaip buvo sakęs Arnė, praėjo savaitė, kol jis užsigrūdino ir jau nukirsdavo per dieną aštuonias tonas, visiems privalomą normą. Tada Lukas sumanė pralenkti Arnę. Norėjo daugiau uždirbti, gal net tapti partneriu. Bet užvis labiausiai troško matyti į save atkreiptus visų žvilgsnius — tokius pat, kokie lydėjo Arnę; Arnė buvo čia beveik dievas, geriausias kirtėjas Kvinslande, o tai galbūt reiškė, kad ir geriausias pasaulyje. Kai šeštadienio vakare jie nuvažiavo į miestelį, vietiniai vyrai lenktyniavo vaišindami Arnę romu ir alum, o moterys sukosi apie jį kaip musės apie medų.

Arnė ir Lukas buvo daug kuo panašūs. Abu turėjo tuštybės, abiem širdį glostė susižavėjusių moterų žvilgsniai, bet žvilgsniais viskas ir apsiribojo. Moterims jie savęs negalėjo duoti, viską atidavė cukranendrėms.

Lukui tas darbas turėjo grožio ir kančios — regis, visų gyvenimą jis laukė, kad tai pajustų. Susilenki, atsitiesi, vėl susilenki — tai ritmingas ritualas, kurį atlikdamas tarsi dalyvauji apeigose, skirtose tik išrinktiesiems. Nes jei dirbsi puikiai, aiškino stebėdamas jį Arnė, būsi pats geriausias darbininkas, kuriam pasaulyje nėra lygių; kad ir kur būdamas, galėsi didžiuotis savimi, nes iš tavo sutiktų žmonių beveik niekas neištvers dienos cukranendrių plantacijoje. Anglijos karalius, ir tas nėra už tave pranašesnis, ir jei Anglijos karalius tave pažinotų, žavėtųsi tavimi. Gali su gailesčiu ir panieka žiūrėti į gydytojus, advokatus, plunksnagraužius ir kitokius pasipūtėlius. Kirsti cukranendres taip, kaip kerta pinigų trokštantis baltasis, — tai pats didžiausias žygdarbis.

Lukas sėdasi ant savo lovos krašto, jausdamas, kaip išsipučia rankų raumenys lyg sumazgytos virvės, žvelgia į pūslėtus, randuotus delnus, ilgas dailias įdegusias kojas ir šypsosi. Tas, kuris gali šitaip dirbti ir nepatrūkti, ir dar dirbti su pasimėgavimu, yra tikras vyras. Kažin ar Anglijos karalius galėtų pasakyti šitaip apie save.

Megė pamatė Lukų tik po mėnesio. Kiekvieną sekmadienį ji pasipudruodavo prakaituotą nosytę, apsirengdavo šilkine suknele — be apatinuko ir kojinių, nes tai vis dėlto per didelė kankynė, — ir laukdavo vyro, o jis kaip nesirodė, taip nesirodė. Anė ir Liudis Miuleriai tylom žiūrėjo, kaip kiekvieną sekmadienį užgęsta jos gyvumas nelyginant šviesi tuščia scena nusileidus uždangai. Nepasakysi, kad Megei labai jo būtų reikėję, tiktai kad jis priklausė jai, o gal ji jam, ar kaip čia būtų tiksliau. Pagalvojus, kad jis jos net neprisimena, o ji tuo tarpu ištisas dienas ir savaites laukia, nepaleisdama jo iš galvos, ją užplūsdavo pyktis, nusivylimas, graužatis, pažeminimo gėda, liūdesys. Kad ir kaip Megė bjaurėjosi tom dviem naktim Danglou viešbutyje, bet ten ji bent buvo jam svarbiausia; verčiau iš skausmo būtų nusikandus liežuvį, o ne rėkus. Žinoma, viskas per tai. Įkyrėjo jam tas jos kentėjimas, visų malonumą sugadino. Iš pradžių pykusi ant Luko, kam buvo toks abejingas jos sopuliams, Megė ėmė atgailauti ir galų gale visą kaltę susivertė sau.

Ketvirtąjį sekmadienį jau nebesuko galvos dėl apsirengimo ir šlepsėjo po virtuvę basa, su šortais ir berankove palaidinuke, taisė karštus pusryčius Anei ir Liudžiui, kurie kartą per savaitę pasidžiaugdavo tuo netinkamu čia malonumu. Išgirdusi kažką lipant laiptais, ji pasisuko nuo keptuvės, kurioje čirškė lašinukai, ir valandėlę spoksojo į didelį gauruotą vyriškį tarpduryje. Lukas? Nejaugi Lukas? Jis atrodė negyvas, tartum išskaptuotas iš uolos. Tačiau toji statula perėjo per virtuvę, pakštelėjo ją į skruostą ir atsisėdo prie stalo. Megė pridėjo dar lašinukų ir ėmė mušti į keptuvę kiaušinius.

Įėjo Anė Miuler, maloniai nusišypsojo, nors širdyje virte virė. Siaubingas žmogėnas, ką jis sau mano, kad šitaip ilgai palieka savo jauną žmonelę vieną!

— Džiugu, kad prisiminėte turįs žmoną, — pasakė ji. — Eime į verandą, pasėdėsit su Liudžiu ir manim, papusryčiausim. Lukai, padėkit Megei nunešti kiaušinienę. O pintinę su skrebučiais aš kaip nors nunešiu dantyse.

Liudvigas Miuleris gimė Australijoje, bet aiškiai buvo matyti vokiška jo kilmė; mėsingas veidas, raudonas nuo saulės ir alaus, kampuota žila galva, melsvos pabaltijiečio akys. Jiems abiem su žmona labai patiko Megė, ir jie jautėsi laimingi, kad turi tokią pagalbininkę. Ypač dėkojo Dievui Liudis, matydamas, kad nuo tada, kai po namus ėmė švysčioti ta auksinė galvutė, Anė aiškiai palinksmėjo.

— Kaip sekasi kirsti, Lukai? — paklausė Liudis, braukdamas į savo lėkštę kiaušinienę su lašiniais.

— Ar patikėsit, jei pasakysiu, kad man patinka? — nusijuokė Lukas, kraudamas į savo lėkštę.

Liudis įdėmiai pažiūrėjo įžvalgiomis akimis į gražų Luko veidų ir linktelėjo.

— Na taip. Man regis, jūsų temperamentas ir sudėjimas kaip tik tokiam darbui. Jūs jaučiatės laisviau už kitus, viršesnis už juos.

Supančiotas atitekusio jam palikimo — cukranendrių plantacijų, toli nuo mokslo, neturėdamas jokios galimybės jam atsidėti, Liudis karštai tyrinėjo žmogaus prigimtį; skaitė storus didelius tymu įrištus tomus su tokiomis pavardėmis ant nugarėlių, kaip Froidas ir Jungas, Hakslis ir Raselas.

— Jau maniau, kad visai Megės nebeaplankysit, — tarė Anė, šepetėliu tepdamasi skystų lydytų sviestų ant duonos skrebučio; tik šitokį sviestą čia buvo įmanoma valgyti, bet tai vis geriau negu nieko.

— Na, nusprendėm su Arne kurį laiką padirbėti sekmadieniais. Ryt išvažiuojam į Ingemą.

— Vadinas, vargšelė Megė retai jus tematys.

— Meg supranta. Daugiau kaip dvejus metus tai netruks, o vasarą juk darbo nėra. Arnė sakė, kad tam laikui gali mane įtaisyti į rafinado fabriką Sidnėjuje, galėsiu ir Meg pasiimti.

— Kam jums taip plėšytis, Lukai? — paklausė Anė.

— Pinigų reikia, kad galėčiau nusipirkti žemės vakaruose, kur nors apie Kainuną. Argi Meg nesakė?

— Kad mūsų Megė nelabai ką apie save tekalba. Jūs pasakykit, Lukai.

Jie visi trys klausėsi ir stebėjo įdegusio, valingo veido išraiškų kaitą, tokių mėlynų akių žybčiojimą. Nuo pat jo atėjimo dar prieš pusryčius Megė nebuvo pratarusi nė žodžio. O jis kalbėjo nenutildamas apie stebuklingą pasaulio kraštą: ten tokia žolė, vieninteliu Kainunos dulkėtu keliu išdidžiai vaikštinėja dideli pilki paukščiai brolgos, šokuoja pro šalį tūkstančių tūkstančiai kengūrų, ir ten taip sausa ir kepina saulė.

— Ir vieną gražią dieną geras gabalas tos žemės bus mano. Meg atnešė kiek pinigų, o taip dirbant kaip mes dabar, nereikės daugiau nei ketverių penkerių metų. Galėtų būti ir greičiau, jei pasitenkinčiau prastesne vieta, bet kai žinau, kiek galiu uždirbti kirsdamas cukranendres, norisi pakirtėti ilgiau ir gauti tikrai padorų žemės sklypą. — Lukas pasilenkė virš stalo, dideliais randuotais delnais suėmęs arbatos puoduką. — Žinot, o juk aš vakar kone pralenkiau Arnę. Vienuolika tonų prikirtau per vieną dieną.

Liudis švilptelėjo nuoširdžiai susižavėjęs, ir jie ėmė kalbėti apie tai, kiek galima prikirsti per dieną. Megė gurkšnojo stiprią juodą arbatą be pieno. Ak, tas Lukas! Iš pradžių sakė porą metelių, o dabar jau ketveri ar penkeri, ir kas žino, kiek jis užgiedos ateinantį kartą? Lukui baisiausiai tas darbas patinka, aiškiai matyti. Tai ar jis atsisakys, kai baigsis laikas? Argi atsisakys? O jei taip, tai ar sutiks ji laukti, kad šitai sužinotų? Miuleriai labai geri, ir čia ji nepersidirba, bet jei jau reikia gyventi be vyro, geriausia gyventi Drohedoje. Per mėnesį, prabūtą Himelhoche, nė vienos dienos ji nesijautė kaip reikiant sveika: visai nesinorėjo valgyti, nuolat kamavo viduriavimas, visą laiką buvo apsnūdusi ir negalėjo to mieguistumo atsikratyti. Ji buvo įpratusi jaustis visada puikiai, ir tas neaiškus negalavimas gąsdino.

Po pusryčių Lukas padėjo jai suplauti indus, paskui išsivedė pasivaikščioti į artimiausią cukranendrių lauką ir visą laiką kalbėjo apie cukranendres ir kaip jos kertamos, ir koks puikumėlis būti gryname ore, ir kokie puikūs vyrukai Arnės būryje, ir kad šitas darbas — tai ne avių kirpimas, šitas kur kas geresnis.

Paskui jie vėl užlipo į kalną; Lukas nusivedė Megę į nuostabiai vėsų kampelį po namu, tarp polių. Anė čia buvo įsirengusi oranžeriją, visur stovėjo įvairaus aukščio ir storio molinių vamzdžių gabalai su žeme ir juose buvo prisodinta svyrančių ir lipančių augalų, visokių rūšių ir spalvų orchidėjų, paparčių, egzotiškų vijoklių ir krūmelių. Žemė po kojomis buvo minkšta ir kvepėjo pjuvenomis; viršuje ant sijų kabojo didelės vielinės pintinės su paparčiais, orchidėjomis ar tuberozomis; ant stulpų, žievės lizdeliuose, buvo prikabinėta briedlielių; žemėje apie stulpus žydėjo puikios įvairiausių ryškių spalvų begonijos. Šičia buvo mėgstamiausias Megės kampelis, vienintelė vieta Himelhoche, kur jai patiko labiau negu Drohedoje. Nebuvo ko tikėtis, kad Drohedoje tiek visko augtų tokiame mažame sklypelyje, ten juk per daug sausas oras.

— Argi ne puiku, Lukai? Kaip manai, gal po kokių poros metų jau galėtume išsinuomoti namukų man gyventi? Taip noriu pati pasidaryti ką nors panašaus.

— Kurių galų tau gyventi vienai visam name? Čiagi ne Džilis, Meg, šitose vietose moteriai vienai nesaugu. Taip kaip dabar tau daug geriau, patikėk. Argi čia tau nepatinka?

— Patinka, kiek gali iš viso patikti svetimuose namuose.

— Paklausyk, Meg, tu jau kaip nors pasitenkink tuo, ką turi, kol persikelsim į vakarus. Negalim leisti pinigų namams nuomoti, kad gyventum kaip ponia, ir dar kartu taupyti. Ar supranti?

— Taip, Lukai.

Jis taip susinervino, jog nuėjo perniek ketinimas, dėl kurio buvo atsivedęs ją po namu, o ketino pabučiuoti. Užuot taip padaręs, nerūpestingai pliaukštelėjo per užpakalį — tik Megė pajuto tai skaudžiau negu nerūpestingą pliaukštelėjimą, — ir nuėjo keliu ten, kur buvo palikęs į medį atremtą dviratį. Jos aplankyti jis atvažiavo dviračiu dvidešimt mylių, nes negi leisi pinigus traukiniui ar autobusui, ir dabar reikės dvidešimt mylių minti pedalus atgal.

— Vargšelė! — pasakė Anė savo vyrui. — Užmušt galėčiau tokį!

Atėjo ir praėjo sausis, laisviausias mėnuo cukranendrių kirtėjams, bet Lukas taip ir nepasirodė. Buvo tada užsiminęs, kad pasiims Megę į Sidnėjų, o išvažiavo į Sidnėjų su Arne. Arnė buvo nevedęs, jo teta turėjo namų Rozeloje, o iš ten galima pėsčiom nueiti (nereikia leisti tramvajui, susitaupo pinigų) iki rafinado fabriko. Šitame milžiniškame betono pastate, lyg tvirtovė stūksančiame ant kalno, per pažintį galėjo gauti darbo ir cukranendrių kirtėjas. Lukas su Arne tvarkingai krovė vieną ant kito maišus cukraus, o laisvalaikiu plaukiojo, važinėjosi banglente.

Palikta Danglou pas Miulerius, Megė vargo lietingąjį sezoną. Sausra truko nuo kovo iki lapkričio, nors šioje Australijos dalyje ir tada nebūna labai sausa, bet palyginti su lietumis, — tikra palaima. Per lietaus sezoną dangus tiesiog atsivėrė ir iš jo ėmė kliokti vanduo — ne ištisą dieną, o labai nevienodai, tartum priepuoliais; liūčiai praėjus, žemė garuodavo, dideli balto garo tumulai kildavo nuo cukranendrių plantacijų, nuo žemės, džiunglių, kalnų.

Laikui einant Megė vis labiau ilgėjosi namų. Dabar jau žinojo, kad Šiaurės Kvinslandas niekad nebus jai namai. Pirmiausia, jai netiko klimatas, gal todėl, kad beveik visų laikų buvo gyvenusi sausose vietose. Ir vienatvė slėgė, priešiškumas, gniuždantis mieguistumas. Bjauru, kad aplinkui tiek daug vabzdžių ir visokių šliaužiojančių padarų, kasnakt viena kankynė per didžiules rupūžes, tarantulus, tarakonus, žiurkes; niekaip negalėjai apsiginti, kad jie nelįstų į namus, o ji taip jų bijojo. Tokie visi dideli, agresyvūs, tokie alkani. Labiausiai už viską nekenčiamas jai buvo danis — vietiniai šitaip vadino ne tik išvietę, bet ir patį Danglou, ir jie amžinai kartodavo kalambūrus ta tema. Danio apylinkėse nuo danio tiesiog purtydavo, bet šitokiam kunkuliuojančiam klimate kaip tu kasi duobę žemėje, tada neišvengsi vidurių šiltinės ir kitokių vidurių ligų. Ir užuot išsikasę duobę, Danyje turėdavo degutuotų alavinį baką, dvokiantį ir knibždantį kirmėlių. Kas savaitę baką išveždavo, pasistatydavo tuščią, bet savaitė eidavo labai ilgai.

Visa savo esybe Megė piktinosi, kad vietiniai žiūri į tokius dalykus atsainiai, kaip į normaliausius; o ji tegu ir visą gyvenimą pragyvens Šiaurės Kvinslande, negalės apsiprasti. Ir vis dėlto su liūdesiu pagalvodavo, kad turbūt ir pragyvens čia visą gyvenimą ar bent tol, kol Lukas pasens ir nebevalios kirsti cukranendrių. Nors ir kaip ilgėjosi Drohedos, apie jų svajojo, buvo per daug išdidi, kad prisipažintų saviesiems, jog Lukas jos taip nepaiso; jau ką prisipažinti tokį dalyką, verčiau kentėti iki gyvos galvos, piktai tvirtino ji sau.

Ėjo mėnesiai, praėjo metai, atslinko ir antrųjų metų pabaiga. Tik nuolatinis Miuleriu gerumas sulaikydavo Megę Himelhoche, ir ji vis niekaip negalėjo apsispręsti. Jeigu tik parašytų Bobui, paprašytų pinigų kelionei namo, jis iškart atsiųstų telegrafu, bet vargšelė Megė nedrįso prisipažinti saviškiams, kad Lukas laiko jų be penso. Pasisakiusi jiems, tų pačių dieną paliktų Luką, niekada pas jį nebegrįžtų, tik ji vis dar nesiryžo žengti tokio žingsnio. Taip buvo auklėjama, ir dabar viskas tarsi susimokė prieš ją, kad nepamestų Luko: ir šventa santuokos priesaika, ir viltis kada nors susilaukti vaiko, ir įsitikinimas, kad Lukas, kaip jos vyras, yra ir jos likimo šeimininkas. Be to, buvo priežasčių, kylančių iš jos pačios prigimties: atkaklus, nepalenkiamas išdidumas ir paikas prasimanymas, kad dėl visko kalta ir ji, ne tik Lukas. Jeigu nebūtų buvę kažkas ne taip iš jos pusės, Lukas gal elgtųsi su ja visai kitaip.

Per aštuoniolika tremties mėnesių tematė jį šešis kartus ir net nenumanydama, kad pasaulyje esama tokio daikto kaip homoseksualumas, dažnai pagalvodavo, jog Lukui reikėjo vesti Arnę, nes jie juk iš tikro gyvena kartu ir su Arne jam daug smagiau. Jie jau tapo lygiais partneriais, duodasi po visą tūkstančio mylių pajūrį, kur tik ateina laikas kirsti cukranendres, ir gyvena, regis, tik tam, kad dirbtų. Kai Lukas vis dėlto ją aplanko, net nemėgina kaip nors suartėti, tik pasėdi valandą kitą, paplepa su Liudžiu ir Ane, išsiveda pasivaikščioti, pakšteli draugiškai, ir vėl jo kaip nebuvę.

Jie visi trys — Liudis, Anė ir Megė — laisvalaikį praleisdavo skaitydami. Himelhocho biblioteka buvo gerokai didesnė, tai ne tos kelios lentynos Drohedoje, todėl teikė kur kas daugiau žinių, taip pat ir „nepadorių”, ir Megė skaitydama daug ką sužinojo.

Vieną 1936 metų birželio sekmadienį Lukas atsirado kartu su Arne, abu labai patenkinti vienas kitu. Atvažiavo, jų žodžiais tariant, padaryti Megei didelį malonumą — nusivežti į škotų vakarėlį, arba keilį.

Ne taip kaip visoje Australijoje, kur įvairių tautų žmonės išsibarsto ir tampa grynais australais, Šiaurės Kvinslande visi buvo linkę tvirtai laikytis savo tradicijų; daugiausia ten buvo kinų, italų, vokiečių ir škotų su airiais. Ir kai būdavo rengiamas keilis, škotai visi iki vieno suvažiuodavo iš toliausiai.

Megė apstulbo pamačiusi Lukų ir Arnę su škotiškais sijonais, bet atsitokėjusi pagalvojo, kad jie atrodo išties labai gražiai. Vyriškos išvaizdos vyrui nerasi vyriškesnio drabužio kaip škotiškas sijonas, nes žengiant platų lygų žingsnį jis ritmingai siūbuoja, užpakaly plaikstosi klostės, priekyje jis visai lygus, čia kabo kailinis kapšys; sijonas iki pusės kelių, tai matyti stiprios lygios blauzdos rombais languotomis kojinėmis, batai su sagtimis. Kai taip karšta, jie buvo be švarkų ir pledų, tevilkėjo baltus marškinius, atsisegioję iki pusės krūtinės, rankoves užsiraitoję virš alkūnių.

— Kas gi tas keilis? — paklausė Megė, kai jie leidosi į kelių.

— Tai gelų žodis, reiškia draugų suėjimą, vakarėlį.

— O kurių galų jūs su tais sijonais?

— Kitaip neleis, o mes būnam visuose keiliuose, nuo Brisbano iki Kernso.

— Mat kaip! Gal ir iš tikro lankotės tuose vakarėliuose, antraip Lukas nebūtų išleidęs tiek pinigų šitiems drabužiams. Juk taip, Arne?

— Reikia žmogui ir pasilsėti, — atsigynė Lukas.

Keilis buvo surengtas apgriuvusioje daržinėje vidury mangrovės pelkių, apgožusių Danglou upės žiotis. Na ir kvapeliai šitam krašte, su neviltim pagalvojo Megė. Nosį jai suko dar vienas neapsakomai bjaurus kvapas. Melasa, pelėsiai, išvietės, o dabar ir mangrovė. Visi pakrantės puvinių tvaikai susiliejo į vieną dvoką.

Vyriškiai, atvykę į daržinę, iš tikro visi buvo su škotiškais sijonais; įėjusi ir apsidairiusi Megė suprato, kokia pilka turi jaustis povė šalia prašmatnaus ryškiaspalvio povo. Moterys buvo visiškai vyrų užtemdytos, ir vakarui tęsiantis tas įspūdis dar labiau sustiprėjo.

Viename daržinės gale ant linguojančios pakylos stovėjo dviese su dūdmaišiais, su vienodai margai languotais šviesiai mėlynais sijonais ir itin sutartinai dūdavo linksmų rilį — šviesūs plaukai išsitaršę, raudonais veidais srūva prakaitas.

Kelios poros šoko, bet triukšmingiausia buvo apie būrelį vyrų, leidžiančių per rankas stiklines greičiausiai su škotišku viskiu. Megė su keliomis moterimis buvo nustumta į kampą ir jautėsi visai patenkinta, kad gali ten lindėti ir žiūrėti kaip užkerėta. Nė vienos moters nebuvo apsirengusios škotiškai, mat škotės languotų sijonų nenešioja, tik pledus, o buvo per karšta apsigobti pečius tokiu sunkiu ir storu medžiagos gabalu. Taigi moterys buvo su įprastinėmis Šiaurės Kvinslande neskoningomis kartūno suknelėmis ir greta vyrų atrodė blankios ir pasigailėtinos. O vyrai iš Menzių klano vilkėjo ryškiai raudonus sijonus su baltais langučiais, Maklaudų iš Luiso — linksmų derinį juodo su geltonu, Skenų klano — švelniai mėlyną su raudonu, Ogilvių — ryškų margumyną, Makfersonų — gražiai raudonų, pilkų ir juodų. Lukas buvo su Maknylų klano spalvos sijonu, o Arnė — Sesenekų jakobitų. Kaip gražu!

Buvo matyti, kad Lukas su Arne čia gerai pažįstami ir mėgstami. Vadinasi, jie dažnai lankosi be jos. Ir kas jiems užėjo, kad šįvakar ją pasiėmė? Megė atsiduso, atsišliejo į sieną. Kitos moterys smalsiai ją apžiūrinėjo, ypač žiedus ant dešiniosios bevardžio; Luku ir Arne jos žavėjosi, o jai pavydėjo. Kažin ką jos pasakytų, jei sužinotų, kad tasai tamsiaplaukis dičkis, mano vyras, per paskutinius aštuonis mėnesius aplankė mane lygiai du kartus, bet net nemanė atsigulti su manim į lovą! Tik pasižiūrėkit į juos, porelę pasipūtusių išsipuošusių škotų kalniečių! O jokie jie ne škotai, tik išsidirbinėja todėl, kad žino, kaip gražiai atrodo su languotais sijonais, ir nori traukti visų dėmesį. Geri sukčiai! Taip save įsimylėję, kad niekieno kito meilės nereikia.

Vidurnaktį visos moterys buvo nugrūstos į pasienius, dūdmaišininkai užgrojo visu smarkumu „Keiberį Feidą” ir prasidėjo šokimas iš rimtųjų. Vėliau, kai tik išgirsdavo dūdmaišį, Megė iškart prisimindavo tą daržinę, — pakakdavo net languoto sijono plastelėjimo, nes čia buvo taip susipynę garsai ir spalvos, gyvybingumas ir trykštanti energija, viskas taip kerėjo lyg sapne ir taip smigo į atmintį, kad niekada nebepamirši.

Susikryžiavo ant grindų kardai; du vyrai su Slito Makdonaldų apdaru pakėlė rankas virš galvų, plaštakos suvirpėjo kaip baleto šokėjų, ir rūsčiai, tartum galų gale kardai turės persmeigti jiems krūtines, juodu ėmė suktis vinguliuoti tarp aštrių ašmenų.

Pro linksmų dūdmaišių ringavimų nuskardėjo aukštas šaižus riksmas, ir suskambo nauja melodija: „Gink savo kraštą, mėlynkepuri” [* Škotai valstiečiai ir kareiviai dėvi apskritas mėlynas beretės tipo kepuraites], kardai buvo paimti nuo žemės, ir visi vyrai aliai vieno įsismagino šokti, čia susikabindami rankomis, čia pasileisdami, languoti sijonai skraidyte skraidė. Riliai, stretspiai, flingai — visus juos atšoko, trypė kojomis ant lentinių grindų, kad net aidėjo pastogė, žybčiojo batų sagtys, ir kaskart, prieš prasidedant naujam šokiui, kuris nors užversdavo galvą, suklykdavo suūkdavo tą šaižų riksmų ir vienas po kito jam atsiliepdavo daugybė gerklingų balsų. O moterys užmirštos stovėjo ir žiūrėjo.

Vakarėlis pasibaigė apie ketvirtą ryto, bet lauke neužgniaužė kvapo gaivus Bleir Atolo ar Skajaus oras, o pasitiko glebi tropikų naktis, didelis sunkus mėnulis vilkosi per žibančius dangaus tyrlaukius, ir viską stelbė dvokiantys nuodingi mangrovės garai. Važiuodama senu švokščiančiu Arnės „Fordu”, Megė dar išgirdo, kaip tolydžio silpdama skamba graudi daina „Gimtųjų girių gėlės”, kviečianti ūžautojus namo. Namo. O kur tie namai?

— Na, patiko? — paklausė Lukas.

— Būtų labiau patikę, jei būčiau daugiau šokusi, — atsakė ji.

— Ką, keilyje? Eik jau, Meg! Šokti dera tik vyrams, tai mes buvom tikrai geri, kad iš viso leidom jums pašokti.

— Man atrodo, kad daug ką vien vyrai ir daro, ypač jei tai gera ir malonu.

— Na, atsiprašau! — šaltai atsakė Lukas. — Maniau, tau patiks šiokia tokia permaina, dėl to ir nusivežiau. Matau, kad be reikalo! Jei nevertini, daugiau nebesivešiu.

— Tu ir taip nebūtum vežęsis, — atsakė Megė. — Nėra ko tau įsileist mane į savo gyvenimą. Per tas kelias valandas aš daug ką sužinojau, bet nemanau, kad čia tai, ko tu ketinai mane pamokyti. Darosi sunkiau mane kvailinti, Lukai. Teisybę pasakius, gana man ir tavęs, ir tokio mano gyvenimo, visko!

— Sššš! — sušnypštė jis pasipiktinęs. — Mes ne vieni!

— Tai ateik vienas! — atkirto Megė. — Ar turėjau aš kada progą pasilikt su tavim dviese ilgiau kaip kelias minutes?

Arnė sustojo Himelhocho papėdėje, užjaučiamai nusišypsojo Lukui.

— Keliauk, drauguži, palydėk ją viršun. Aš čia tavęs palauksiu. Skubėti nėra kur.

— Aš rimtai sakau, Lukai! — pradėjo Megė, kai tik Arnė nebegalėjo išgirsti. — Mano kantrybė išseko, ar girdi. Aš žinau, pasižadėjau tavęs klausyti, bet ir tu pasižadėjai mane gerbti ir mylėti, vadinasi, abu nesilaikom žodžio! Aš noriu namo į Drohedą!

Jis pagalvojo apie jos du tūkstančius per metus — jie nebeis į banką jo vardu.

— Ką tu, Meg! — ištarė jis bejėgiškai. — Klausyk, mieloji, taip nebus amžinai, tikrai tikrai! O šią vasarą nusivešiu tave į Sidnėjų. O’Nylo garbės žodis! Arnės tetos name atsilaisvins butukas, ir mudu galėsim ten gyventi tris mėnesius — puikiai pagyvensim! Pakentėk dar metelius kitus, kol kirsiu cukranendres, o tada nusipirksim žemės ir įsikursim, gerai?

Mėnuo nušvietė Luko veidą: jis atrodė toks nuoširdus, nusiminęs, susirūpinęs, atgailaujantis. Ir toks panašus į Ralfą de Brikasarą.

Megė atsileido, nes vis dar norėjo vaikų.

— Gerai, — pasakė ji. — Dar metus. Bet pažado dėl Sidnėjaus aš neužmiršiu, Lukai, taip ir žinok!

12

Kartą per mėnesį Megė pareigingai rašė motinai, Bobui ir kitiems broliams — pasakojo apie Šiaurės Kvinslandą, atsargiai pajuokaudama, bet visai neužsimindama, kad nesutaria su Luku. Vis tas išdidumas. Namiškiams buvo pasakyta, kad Miuleriai — Luko draugai ir pas juos ji gyvena todėl, kad Lukas tiek daug važinėja. Iš to, ką rašė apie tą porą, buvo matyti, kaip juos myli, taigi Drohedoje visi buvo ramūs. Liūdino tik, kad ji neapsilanko namie. Bet kaipgi ji prisipažins, kad neturi pinigų kelionei, — tada reikės pasisakyti, koks nevykęs gyvenimas su Luku O’Nylu.

Kartais įsidrąsinusi lyg tarp kitko paklausdavo apie vyskupą Ralfą, o Bobas dar rečiau prisimindavo parašyti jai tai, ką sužinodavo iš Fionos. O paskui atėjo laiškas vien apie vyskupą.

Užgriuvo kaip perkūnas iš giedro dangaus, Mege, — rašė Bobas. — Atrodė toks nelinksmas, prastai nusiteikęs. O kai tavęs nerado, turiu pasakyti, buvo tiesiog priblokštas. Užsiuto ant mūsų, kam nepranešėm apie tave ir Lukų, bet kai mama paaiškino, kad pati nenorėjai, kad tau toks nikis užėjo, jis nutilo ir nieko daugiau nebesakė. Bet manau, tavęs jis pasiilgęs labiau nei kurio nors iš mūsų, ir suprantama, nes su tavim jis būdavo daugiau negu su mumis, jis visada, man atrodo, laikė tave savo sesute. Čia jis, vargšelis, vaikštinėjo taip, tartum būtų tikėjęsis, kad tu staiga išdygsi iš žemės. Net fotografijų neturėjom jam parodyti, ir kol jis nepaklausė, man net į galvą neateidavo, — tikrai keista, kad per vestuves jūs nenusifotografavot. Jis klausė, ar tu turi vaikų, ir aš pasakiau, kad ne. Juk neturi, Mege, tiesa? Kiek jau metų ištekėjusi? Baigiasi antri? Na taip, dabar liepa. Kaip tas laikas bėga, a? Tikiuosi, kad greitai jau turėsi vaikučių, ir vyskupui, manau, bus malonu tai sužinoti. Norėjau duoti jam tavo adresą, bet sakė — ne, nereikia. Sakė, kas jam iš to, nes dabar kuriam laikui išvyksta į Graikiją, į Atėnus, su arkivyskupu, pas kurį jis sekretorius. Pavardė jo itališka, kilometrinė, niekaip negaliu atsiminti. Įsivaizduoji, Mege, jie skrenda lėktuvu! Tikra teisybė! Kai tavęs nerado Drohedoje, nebuvo kam su juo vaikštinėti, tai ilgai ir neviešėjo, tik šešias dienas, porąkart pasijodinėjo, kasdien laikė mums mišias, o paskui išvažiavo.

Megė padėjo laišką. Jis žino, žino! Pagaliau žino! Ką pagalvojo, ar nors kiek jį tai įskaudino? Ir kam jis pastūmėjo ją į vedybas? Nieko gero iš to neišėjo. Ji nemyli Luko ir nebepamils. Jis niekas daugiau, tiktai pakaitalas, vyriškis, duosiantis jai vaikų, labai panašių į tuos, kuriuos būtų galėjusi turėti su Ralfu de Brikasaru. O Viešpatie, kokia painiava!

Arkivyskupas di Kontinis— Verčezė atsisakė pasiūlytų patalpų Atėnų stačiatikių dvasininkijos rezidencijoje ir apsistojo viešbutyje. Jo misija buvo labai svarbi ir delikati; jau seniai reikėjo apsvarstyti kai kuriuos dalykus su graikų stačiatikių aukštaisiais dvasininkais, — Graikijos ir Rusijos stačiatikių bažnyčiai Vatikanas buvo palankesnis negu protestantizmui. Stačiatikiai galų gale atšaka, ne eretikai; jų vyskupai, kaip ir Romos katalikų, nenutrūkstama linija eina nuo paties švento Petro.

Arkivyskupas žinojo, kad ši misija — tai tarsi išbandymas jam kaip diplomatui, tarsi slenkstis, kurį peržengęs pakils aukščiau Romoje. Ir čia vėl išėjo į naudą jo gabumai kalboms, nes jis buvo paskirtas todėl, kad laisvai mokėjo graikiškai. Jam iš Graikijos buvo specialiai atsiųstas lėktuvas į pat Australiją.

Ir arkivyskupas negalėjo vykti be vyskupo de Brikasaro, nes laikui einant vis labiau ir labiau pasikliovė šiuo nepaprastu žmogum. Mazarinis, tikras Mazarinis; toks palyginimas — didelis pagyrimas, nes monsinjoras kardinolu Mazariniu žavėjosi labiau negu kardinolu Rišeljė. Ralfas turėjo visas Bažnyčios vertinamas aukštųjų dvasininkų savybes. Jo ir tikėjimas tvirtas, ir dora; protas gyvas ir skvarbus, veidas nieko neišduoda, kas dedasi širdyje; jis apdovanotas ypatingu mokėjimu įtikti žmonėms, nesvarbu, ar juos mėgsta, ar nekenčia, sutinka su jais ar prieštarauja jų nuomonei. Jis ne pataikūnas, jis diplomatas. Jei nuolatos kreipsi į ji Vatikano viršūnių dėmesį, jis, be jokios abejonės, iškils aukštai. Ir tai bus labai malonu monsinjorui di Kontiniui— Verčezei, nes jis nenori skirtis su monsinjoru de Brikasaru.

Buvo labai karšta, bet po drėgnos Sidnėjaus tvankos vyskupo Ralfo nevargino sausas Atėnų oras. Kaip paprastai su auliniais batais, jojimo kelnėmis ir sutana jis greitu žingsniu ėjo akmenuotu keliu į Akropolį pro rūsčiuosius Propilėjus, pro Erechtėjonų, lipo slidžiais akmenimis aukštyn į Partenoną ir toliau, prie Akropolio sienos.

Čia, viršuje, kur vėjas šiaušė tamsias garbanas, jau pražilusias paausiuose, jis sustojo ir pažvelgė į baltą miestų ir saulės apšviestus kalnus, į tyrų, stulbinančių Egėjo jūros mėlynę. Tiesiai po kojom Plaka su kavinėm ant plokščių stogų, menininkų kolonijom, iš šono kyla aukštyn didžiulis amfiteatras. Tolumoje matyti romėnų kolonos, kryžiuočių fortai ir veneciškos pilys, bet niekur nė ženklo turkų. Nuostabi tauta tie graikai. Taip tu man nekęsk užkariautojų, valdžiusių septynis šimtus metų, — kai tik išsivadavo, nepaliko nė vienos mečetės nei minareto. Ir kokia sena tauta, kokį didelį turi palikimų. Kai Periklis šios uolos viršūnę puošė marmuru, jo, Ralfo de Brikasaro, protėviai normanai dar buvo kailiais apsidangstę barbarai, o Roma — paprasčiausias kaimas.

Tik dabar, už vienuolikos tūkstančių mylių, jis galėjo pagalvoti apie Megę be širdį gniaužiančios raudos. Bet netgi ir dabar, kol susivaldė, tolimų kalnų kontūrai valandėlę susiliejo akyse. Kaip jis gali jų kaltinti, juk pats liepė ištekėti. Iškart suprato, kodėl ji nusistatė jam nesisakyti: nenorėjo, kad jis susitiktų su jos vyru, turėtų ką nors bendra su jos nauju gyvenimu. O jis, savaime aišku, manė, kad Megė ištekėjusi atsivadins vyrą jei ne į pačią Drohedą, tai į Džilenbounų, ir jis žinos: ji sveika ir gyva, gyvena be rūpesčių, niekas jai negresia. Bet pagalvojęs suprato, kad kaip tik šito Megė ir nenorėjo. Ne, ji būtinai turėjo išvažiuoti ir negrįš tol, kol gyvens su tuo Luku O’Nylu. Bobas sakė, kad jie taupo, nori nusipirkti žemės Vakarų Kvinslande, ir ta žinia nuskambėjo kaip laidotuvių varpas. Megė neketina grįžti. Jam ji nori būti mirusi.

Bet ar tu laiminga, Mege? Ar jis tau geras? Ar tu myli jį, tą Luką O’Nylą? Kas jis per žmogus, kad išmainei mane į jį? Kuo jis pasižymi, paprastas avininkas, kad patiko tau labiau nei Inekas Deivis, Lajemas O’Rokas ar Alasteras Makvinas? Gal dėl to ir nenori, kad jį pažinočiau, kad negalėčiau palyginti? Ar taip darai, kad mane įskaudintum, Mege, kad man atsimokėtum? Bet kodėl tu neturi vaikų? Kas yra tam vyrui, kad jis bastosi kaip koks valkata po visą Kvinslandą, o tave palieka pas draugus? Nenuostabu, kad ir neturi kūdikio, vyras ilgai su tavim neužsibūna. Mege, kodėl viskas taip? Kodėl tu ištekėjai už Luko O’Nylo?

Apsigręžęs jis nulipo nuo Akropolio ir nuėjo triukšmingomis, žmonių pilnomis Atėnų gatvėmis. Turguje po atviru dangum prie Euripido gatvės užtruko ilgėliau, užsižiūrėjo į žmones,; didžiules pintines su kalmarais ir žuvimis, saulės kaitroje skleidžiančiomis aitrų kvapų, į pramaišiui sukabintas daržoves ir blizgučiais išsiuvinėtas šlepetes; jam buvo malonu stebėti moteris, kurios nesigėdydamos atvirai rodė jam dėmesį, — dukteris aiškiai kitokios kultūros negu jo, puritoniškoji. Jei tas drąsus žavėjimasis juo ir burkavimas būtų buvęs geidulingas (kito žodžio jis nerado), labai būtų sumišęs, bet čia buvo tik nepaprasto jo grožio pagerbimas.

Jų viešbutis, labai ištaigingas ir brangus, buvo Omonijo aikštėje. Arkivyskupas di Kontinis— Verčezė susimąstęs tyliai sėdėjo krėsle prie balkono durų; kai įėjo vyskupas Ralfas, jis atsigręžė su šypsena.

— Pačiu laiku, Ralfai. Norėčiau pasimelsti.

— Aš maniau, kad jau viskas sutvarkyta. Ar kilo kokių nesklandumų, monsinjore?

— Čia šiek tiek kas kita. Šiandien gavau laišką iš kardinolo Monteverdžio, jis perduoda Šventojo Tėvo pageidavimus.

Vyskupui Ralfui įsitempė pečiai, oda paausiuose keistai sudilgsėjo.

— Kokius?

— Kai tik derybos pasibaigs — o jos jau pasibaigė, — aš turiu vykti į Romą. Ten mane pakels į kardinolus ir toliau dirbsiu Romoje prie Jo Šventenybės.

— O aš?

— Jūs tapsit arkivyskupu de Brikasaru ir grįšit į Australiją, užimsit mano, popiežiaus legato, vietą.

Dilgsinčią odą paausiuose išmušė karštis, galva ėmė suktis, svaigti. Jam, ne italui, tokia garbė — popiežiaus legato postas! Negirdėta neregėta! Na, galite neabejoti, jis bus kardinolas de Brikasaras!

— Žinoma, jūs pirmiausia turėsite tam pasiruošti Romoje, pasimokyti. Tai truks apie pusmetį, ir per tą laiką aš būsiu su jumis, pristatysiu savo draugams. Noriu, kad jie pažintų jus, Ralfai, nes ateis laikas, kai pasikviesiu jus padėti man dirbti Vatikane.

— Monsinjore, nežinau kaip jums ir dėkoti! Jei ne jūs, nebūčiau taip iškilęs.

— Garbė Dievui, kad turiu pakankamai proto pamatyti talentingą žmogų, kurio negalima palikti neišgarsinto. Dabar, Ralfai, atsiklaupkime ir pasimelskime. Dievas maloningas.

Vyskupo Ralfo rožinis ir brevijorius buvo padėti greta ant stalelio; drebančia ranka jis siekė rožinio ir netyčia numetė žemėn brevijorių. Knyga atsivertė ties viduriu. Arkivyskupui buvo arčiau, jis paėmė brevijorių nuo žemės ir smalsiai pažvelgė į rudą plonutį kaip popierius daiktelį, kuris kadaise buvo rožė.

— Kaip keista! Kodėl ją laikot? Ar čia namų, tikriausiai motinos, atminimas?

Akys, kiaurai permatančios bet kokių suktybę ar apgaulę, žiūrėjo tiesiai į jį, ir nebebuvo laiko nuslėpti susijaudinimą ir baimę.

— Ne. — Jo lūpos persikreipė. — Motinos aš nenoriu prisiminti.

— Bet ta gėlė turi labai daug jums reikšti, jei laikot ją pačioj brangiausioj knygoj. Apie ką ji jums kalba?

— Apie meilę, tokią tyrą, kokia yra mano meilė Dievui, Vitorijau. Knygai ji daro tik garbę.

— Taip aš ir pamaniau, nes pažįstu jus. Bet ar toji meilė neatima meilės Bažnyčiai?

— Ne. Dėl Bažnyčios aš jos ir atsižadėjau ir visada atsižadėsiu. Taip toli nuo jos nuėjau, kad grįžti nebegaliu.

— Pagaliau suprantu, kodėl jūs toks liūdnas! Brangusis Ralfai, yra ne taip blogai, kaip manot, anaiptol ne taip blogai. Gyvenime dar padarysit daug gera daugeliui žmonių, jus daugelis myli. Ir toji, kurios meilė sudėta į seną kvapią atminimo dovanėlę, nebus aplenkta. Nes kartu su rože jūs išlaikėt ir meilę.

— Bet ji to nesupranta.

— Supranta. Jei taip ją mylėjot, vadinasi, ji yra tokia, kuri supranta. Antraip būtumėt ją pamiršęs ir seniai tos gėlės nebelaikęs.

— Kartais būdavo, kad tik ilgas valandas išklūpėjęs susilaikydavau nemetęs savo vietos ir negrįžęs pas ją.

Arkivyskupas pakilo iš krėslo ir atsiklaupė greta savo draugo, to gražaus žmogaus, kurį pamilo kaip mažai ką temylėjo, tik Dievą ir Bažnyčią, jo supratimu, neatskiriamus vieną nuo kito.

— Jūs nemesit savo vietos, Ralfai, ir pats gerai tai žinot. Jūs priklausote Bažnyčiai, visada jai priklausėte ir priklausysite. Tai tikrasis jūsų pašaukimas. Dabar pasimelskime, ir kol būsiu gyvas, visada paminėsiu maldoje jūsų Rožę. Gerasis Dievas mūsų kelyje į amžinąjį gyvenimą teikia mums daug sielvartų ir kančių. Ir turime išmokti juos pakelti — tiek jūs, tiek aš.

Rugpjūčio pabaigoje Megė gavo iš Luko laišką, kuriame jis rašė, kad guli Taunsvilio ligoninėje, susirgęs Veilo liga, bet tai esą nepavojinga, jį greitai išleisią.

Tai matos, Meg, kad nereikės mums atostogų laukt iki metų galo. Prie cukranendrių grįžti tegalėsiu, tik kai būsiu sveikas šimtu procentų, o geriausias būdas pasveikti — dorai pailsėti. Taigi po kokios savaitės atvažiuosiu tavęs pasiimti. Porų savaičių pagyvensime prie Ičemo ežero Etertono plokštikalnėje, kol atsigausiu ir galėsiu grįžti prie darbo.

Megei buvo sunku patikėti, kad jie bus kartu, tad tokiai progai atsiradus pati nebežinojo, ar nori to, ar ne. Nors dvasios skausmas truko ilgiau už kūno, prisiminimai apie medaus mėnesio kankynę Danio viešbutyje jos jau nebegąsdino, juoba kad skaitydama knygas ji suprato, jog daugiausia kaltas buvo neišmanymas — tiek jos, tiek Luko. O Dieve, kad nuo šitų atostogų gimtų vaikas! Jei tik būtų mažas vaikutis, ji turėtų ką mylėti ir viskas pasidarytų daug lengviau. Anė neprieštaraus dėl vaiko namuose, pamils jį ir Liudis. Jie tai buvo sakę šimtų kartų ir vis tikėjosi, kad Lukas nors kada atvažiavęs pabus ilgiau ir jo žmonos gyvenimas, toks tuščias, be meilės, pasikeis.

Kai ji papasakojo jiems, ką rašo Lukas, jie pasidžiaugė, bet širdyje sutiko žinių skeptiškai.

— Galvą guldau, kad tas nenaudėlis vis tiek ras kokią dingstį ir išdums be jos, — pasakė Anė Liudžiui.

Lukas iš kažko pasiskolino automobilį ir atvažiavo Megės anksti rytą. Buvo labai sulysęs, susiraukšlėjęs ir pageltęs, tartum marinate išmirkytas. Megė sukrėsta padavė jam savo lagaminą ir atsisėdo šalia.

— Kas ta Veilo liga, Lukai? Sakei nepavojinga, bet atrodai lyg būtum labai rimtai sirgęs.

— Et, tai tokia lyg ir gelta, visi kirtėjai anksčiau ar vėliau ją susigriebia. Žiurkės platina, kai įsipjauni ar įsibrėži, tai ir užsikreti. Šiaip esu labai stiprios sveikatos, todėl sirgau lengviau už kitus. Daktaras sako, kad bematant būsiu vėl sveikas kaip ridikas.

Kelias kilo aukštyn didžiuliu džiunglėmis užaugusiu tarpekliu ir vedė į krašto gilumą; apačioje ištvinusi kliokė, virė upė, o vienoje vietoje iš kažkur aukštai į ją skersai kelio krito didingas krioklys. Jie pravažiavo tarp uolų sienos ir vandens srauto tarsi po šlapia žvilgančia fantastiškos šviesos ir šešėlių arka. Kuo aukščiau, tuo labiau oras vėso, darėsi gaivu gaivu; Megė jau buvo ir užmiršusi, kaip gera vėsiame ore. Kelių supo džiunglės, tokios neįžengiamos, kad niekas ten nedrįso kojos kelti. Medžių nebuvo matyti per gulte užgulusius vešliai sulapojusius vijoklius, karančius nuo vienos viršūnės ligi kitos, be galo, be krašto, tartum ant miško užmesta milžiniška žalio aksomo skraistė. Po medžių skliautais Megė matė nuostabių gėlių ir drugelių; voratinklių nelyginant vežimo ratas su vidury sustingusiais didžiuliais gražiais taškuotais vorais; neregėtų grybų, įsiėdusių į samanotus medžių kamienus; paukščių su ilgiausiomis raudonomis ar skaisčiai geltonomis uodegomis.

Ičemo ežeras plytėjo plokštikalnėje tykus ir nuošalus. Temstant jie išėjo į pensiono verandų juo pasigrožėti. Megė norėjo pažiūrėti į didžiulius vaisiais mintančius šikšnosparnius (dar vadinamus skraidančiomis lapėmis), kurie tūkstančiais suko virš vietų, kur gaudavo maisto, ir atrodė tartum Paskutiniojo teismo dienos pranašai. Bjaurūs ir atgrasūs, jie kartu buvo nepaprastai baikštūs ir visai nekenksmingi. Baugu buvo matant, kaip jie atskrenda per saulėlydžio išlydytą dangų — plevenančios juodos skraistės; Megė visada pasižiūrėdavo į juos ir iš Himelhocho verandos.

Buvo tikra palaima nugrimzti į minkštų vėsų patalų, užuot gulėjus nekrustelint, kol paklodė vis tiek permirksta nuo prakaito, o paskui atsargiai pasislinkti į kitą vietą, nes anoji vis tiek neišdžius. Lukas išsiėmė iš lagamino plokščią rudą pakelį, ištraukė iš jo saują apskritų daikčiukų ir išdėliojo į eilutę ant naktinio stalelio.

Megė paėmė vienų, apžiūrėjo. Smalsiai paklausė:

— Kas čia yra?

— Balionas. — Lukas užmiršo, kad prieš dvejus metus buvo nusistatęs nesakyti jai, jog naudoja apsisaugojimo priemones. — Aš jį užsimaunu, o paskui jau galima ir pas tave. Be jo dar pasidarys vaikas, o šito negalim leisti, kol neturim savo namų. — Jis sėdėjo ant lovos krašto nuogas, perkaręs, vien oda ir kaulai. Tačiau mėlynos akys blizgėjo. Jis spustelėjo Megei ranką. — Bet jau nebeilgai, Meg, nebeilgai! Dar penki tūkstančiai, ir nusipirksim puikiausios žemės, kokia tik bus į vakarus nuo Čarterz Tauerzo.

— Tada gali sakyti, kad jų jau turi, — tarė Megė ramiu balsu. — Aš parašysiu vyskupui de Brikasarui, paprašysiu, kad paskolintų. Procentų jis iš mūsų neims.

— Nereikia, nieku gyvu! — kirste nukirto Lukas. — Po velniais, Meg, kur tavo išdidumas? Patys užsidirbsim ir turėsim, bet nesiskolinsim! Gyvenime dar nebuvau nė penso skolingas ir nebūsiu.

Megė beveik negirdėjo, tik matė jį lyg pro raudonų rūkų. Dar niekad ji nebuvo taip įsiutusi! Melagis, apgavikas, egoistas! Kaip jis drįsta šitaip — gudrystėm laikyt jų be vaiko, akis dumti, kad norįs įsigyti žemės! Jam nieko daugiau nereikia, tik Arnės Svensono ir cukranendrių.

Nuslėpusi pyktį taip sėkmingai, kad net pati nusistebėjo, Megė vėl atkreipė dėmesį į guminį račiuką, kurį tebelaikė ant delno.

— Sakyk, o kaip nuo tų balionų pasidaro, kad nebūna vaikų?

Lukas priėjo, atsistojo jai už nugaros, ir nuo prisilietimo ji suvirpėjo; susijaudino, pagalvojo jis, bet ji suvirpėjo iš pasišlykštėjimo.

— Negi tu visai nieko neišmanai, Meg?

— Ne, — sumelavo ji, beje, apie tuos daikčiukus tikrai nieko nežinojo, nė vienoje knygoje jie nebuvo paminėti.

Jis čiupinėjo jos krūtis, kuteno.

— Supranti, kai man ateina laikas, atsiranda tokio — kaip čia pasakius — skystimo, ir jeigu būsiu be nieko, viskas liks pas tave. O jeigu taip bus ilgai ar dažnai, pasidarys vaikas.

Tai mat kaip! Užsimauna kaip odą ant dešros! Apgavikas!

Užgesinęs šviesą Lukas nusitempė ją į lovą ir netrukus pasiėmė nuo stalelio tą savo balioną; Megė išgirdo tuos pačius garsus kaip ir Danio viešbutyje ir dabar viską suprato. Apgavikas! Kaip jį pergudrauti?

Stengdamasi neparodyti, kaip jai skauda, Megė perkentė. Kodėl gi skauda, jei tai, ką jie daro, yra natūralus dalykas?

— Tau nėra jokio gerumo, ar ne, Meg? — paklausė jis paskui. — Tu, matyt, baisiai smulkutė, jei skauda ne tik pirmą kartą. Na ką gi, daugiau taip nebedarysim. Tada man užteks krūtinės, gerai?

— Ak, argi ne vis tiek? — vangiai atsiliepė Megė. — Jei neskaudės, tai ir gerai.

— Galėtum būt nors kiek karštesnė, Meg!

— Kuriems galams!

Bet jis vėl užsidegė; ištisus dvejus metus neturėjo tam nei laiko, nei sveikatos. O, kaip gera būti su moterimi, uždraustas malonumas. Jam visai neatrodė, kad jis Megės vyras, jautėsi panašiai kaip su kokia mergiščia aptvare už Kainunos alinės ar prie daržinės sienos su didžiuokle panele Karmaikl. Megės krūtys dailutės, standžios nuo jodinėjimo, jam kaip tik tokios patinka, ir garbės žodis, šitaip dar geriau — be jokių balionų, glamonėji sau krūtis.

Jis suėmė Megę už užpakalio ir užsivertė ant savęs, tada sugriebė tarp dantų spenelį ir liežuviu pajuto, kaip tas, iš pradžių įsitraukęs vidun, išsipūtė, sustandėjo. Megė pajuto jam panieką — kokie juokingi tie vyrai, Štai čiulpia niurnėdamas, muistosi. Lukas vis labiau audrinosi, minkė net dusdamas jai nugarų ir sėdmenis, sakytum koks peraugėlis kačiukas, vėl pripuolęs prie motinos. Jo klubai ėmė greitai ritmiškai judėti, bet Megė tysojo ant jo nepatogiai ir net nemanė jam padėti.

Visų laiką jos mintys klajojo kitur, ir staiga ji sugalvojo vieną dalyką. Pamažėle, visai nežymiai pasislinko ir sulaikiusi kvapą, kad nepraeitų drąsa, sukandusi dantis įsileido jį ten, kur labiausiai skauda. Bet skaudėjo ne taip baisiai. Be gumos buvo slidžiau, ir jis įėjo kur kas lengviau.

Lukas atsimerkė. Norėjo ją atstumti, bet... o Dieve! Tiesiog neįtikėtina; jis pirmą kartą buvo su moterimi be nieko ir tik dabar suprato, koks didelis skirtumas. Jis buvo taip arti, toks susijaudinęs, kad neįstengė atstumti Megės ir pagaliau apkabino ją. Nors vyriškiui šūkčioti nedera, Lukas nesusiturėjo, o paskui švelniai pabučiavo Megę.

— Lukai...

— Ką?

— Kodėl negalima taip visada? Be baliono.

— Negalima buvo ir šį kartą, ką ten visada. Viskas tau suėjo.

Megė pasilenkė, paglostė jam krūtinę.

— Ką tu! Matai gi? Aš sėdžiu! Ir nieko nelieka, viskas išbėgo. Bet juk šitaip daug geriau, Lukai!

Koks žmogus gali atsilaikyti, kai yra taip įkalbinėjamas vėl patirti neapsakomą malonumą? Lukas linktelėjo kaip sugundytas Adomas, nes dabar jau jis mažiau žinojo už Megę.

— Teisybė, ir man daug smagiau, kai tu nesipriešini. Gerai, Meg, toliau taip ir darysim.

Megė patenkinta nusišypsojo tamsoje. Taip, taip, mielas mano ponaiti, aš savo atsiimsiu! Tik palauk ir pamatysi, Lukai O’Nylai! Mirsiu, bet vaiką turėsiu!

Toli nuo karštų ir drėgnų pajūrio lygumų Lukas taisėsi greitai. Valgė gerai, pradėjo augti svoris, ir liguista pageltusi oda vėl parudavo. Megė dabar mielai atsakydavo į jo glamones, todėl nebuvo sunku prikalbėti jį, kad pabūtų dar savaitę, paskui dar kitą. Bet mėnesiui baigiantis jis pakėlė maištą.

— Nebėra kaip, Meg. Aš jau visai sveikas. Mes čia sėdim lyg kokie karaliai ir pinigus mėtom. Arnei manęs reikia.

— Gal dar apsigalvosi, Lukai? Jei iš tikro nori žemės, gali dabar nusipirkti.

— Dar pakentėkim trupučiuką, Meg.

Lukas, aišku, neprisipažino, bet jį traukte traukė cukranendrės — net keista, vyrus dažnai pakeri pats sunkiausias alinantis darbas. Ir kol bus jaunas ir tvirtas, Lukas liks ištikimas cukranendrėms. Megė tegalėjo tikėtis, kad jis to atsisakys, tik kai jie turės vaiką, įpėdinį, paveldėsiantį žemę kur nors prie Kainunos.

Ir ji grįžo į Himelhochą laukti ir viltis. Kad būtų, kad būtų, kad būtų vaikas! Viskas išsispręstų, jei tik atsirastų vaikas, tai tegu jis atsiranda. Ir jis atsirado. Kai Mege pasisakė Anei ir Liudžiui, tie netvėrė džiaugsmu. O Liudis dar pasirodė esąs tikras stebukladaris. Jis puikiausiai siuvo ir siuvinėjo — kaip tik šių dviejų menų Megė vis neturėjo laiko išmokti; taigi Liudis negrabiomis burtininko rankomis varstė mažyte adata plonutę medžiagėlę, o Megė su Ane ruošė kambarį.

Vienintelė bėda buvo, kad Megė labai blogai jautėsi — gal dėl karščio, o gal dėl to, kad buvo nelaiminga, šito ji pati nežinojo. Pykino ją ne tik iš ryto, bet ir visą dieną, ir blogumas vis nepraėjo, nors jau seniai turėjo praeiti; svoris augo labai menkai, atsirado per daug skysčių, o kraujo spaudimas taip padidėjo, kad daktaras Smitas ėmė nerimauti. Iš pradžių norėjo ją guldyti į Kernso ligoninę, bet pagalvojęs, kokia ji vieniša — nei vyro, nei draugų, — nusprendė, kad geriau palikti su Ane ir Liudžiu, kurie ją taip globoja. Tačiau paskutines tris savaites būtinai reikėsią praleisti Kemse.

— Ir pamėginkit atsikviesti jos vyrą, tegul atvažiuoja aplankyti! — piktai suriko daktaras Smitas Liudžiui.

Megė buvo iškart parašiusi Lukui, jog laukiasi, grynai moteriškai įsitikinusi, kad jeigu jau tas nepageidautinas dalykas yra nepaneigiamas faktas, Lukas ims ir nežmoniškai apsidžiaugs. Jo laiškas išsklaidė visas iliuzijas. Lukas netvėrė pykčiu. Jam tapti tėvu reiškė tik tai, kad dabar turėsiąs maitinti dvi dykaduones burnas, užuot nė vienos nemaitinęs. Megei tai buvo karti piliulė, bet ką beveiksi, turėjo ją nuryti. Gimsiantis vaikas dabar siejo ją su Luku taip pat tvirtai kaip pirma išdidumas.

Bet jautėsi ji nesveika, bejėgė, nemylima; net vaikas jos nemyli, nenorėjo būti pradėtas ir nenori gimti. Megė jautė, kaip tas mažutis padarėlis joje priešinasi visomis silpnomis savo galiomis, nenori užaugti ir būti žmogumi. Jei tik būtų galėjusi ištverti dviejų tūkstančių mylių kelionę geležinkeliu, būtų grįžusi namo, bet daktaras Smitas griežtai papurtė galvą. Savaitė ar daugiau traukinyje, kad ir su pertraukomis, pražudys kūdikį. O Megė, nors ir didžiai nelaiminga ir viskuo nusivylusi, negalėjo sąmoningai kenkti vaikui. Tačiau laikui einant geso džiaugsmingas troškimas turėti gyvą, priklausančią vien jai būtybę, kurią galėtų mylėti; negimęs vaikas ėmė dar labiau slėgti tartum keršydamas.

Daktaras Smitas sakė, kad reikia iš anksto nuvežti Megę į Kemsą, nes pavojinga gimdyti Danglou, juk kokia čia ligoninė. Kraujo spaudimas nesiduoda sumažinamas, skysčių randasi vis daugiau; jis kalbėjo apie toksemiją ir eklampsiją, minėjo dar kitus ilgus medicinos terminus ir taip pergąsdino Anę su Liudžiu, jog tie nusileido, nors ir labai norėjo, kad kūdikis gimtų Himelhoche.

Gegužės pabaigoje buvo likusios laukti jau tik keturios savaitės — tik keturios savaitės, ir Megė galės atsikratyti nepakeliamos naštos, šito nedėkingo vaiko. Jau pradėjo nekęsti jo, tos pačios būtybės, kurios taip labai troško, kol nežinojo, kiek turės per jų vargo. Na ir kaip ji susigalvojo, kad Lukas lauks vaiko su džiaugsmu, kai tas vaikas taps realybe? Iš jo elgesio ir nusiteikimo nuo pat vestuvių buvo aiškiai matyti, kad vaiko jis nenorės.

Metas prisipažinti savo nelaimę, mesti šalin kvailą išdidumą ir pamėginti gelbėti ką dar galima iš griuvėsių. Jie susituokė dėl klaidingų paskatų: jis dėl pinigų, o ji bėgdama nuo Ralfo de Brikasaro, kartu mėgindama Ralfų de Brikasarų išlaikyti. Juodu net neapsimetė, kad myli, o tiktai meilė būtų galėjusi padėti jai ir Lukui įveikti nežmoniškus sunkumus, kilusius iš jų skirtingų tikslų ir troškimų.

Keista, bet ji niekada nejautė neapykantos Lukui, tik vis dažniau ir dažniau ėmė nekęsti Ralfo de Brikasaro. O juk Ralfas buvo jai daug geresnis ir teisingesnis negu Lukas. Jis visada stengėsi būti jai tik dvasios tėvas ir draugas, ir net tuos du kartus, kai pabučiavo, pirmąjį žingsnį žengė ji.

Tai ko tada taip ant jo pykti? Kam nekęsti Ralfo, ne Luko? Kalta ji pati su savo visokiais būgštavimais bei neišmanymu; be to, buvo baisiai įsižeidusi, kam Ralfas atkakliai stūmėją šalin, kai ji taip jį mylėjo ir troško jo, ir kvailai ištekėjo už Luko O’Nylo. Ji išdavė ir save, ir Ralfą. Tai kas, kad neįmanoma už jo ištekėti, miegoti su juo, turėti vaikų. Tai kas, kad jinai jam nereikalinga, iš tikrųjų nereikalinga. Vis tiek ji trokšta tiktai jo ir nieku gyvu nereikėjo imti mažiau.

Bet kad ir žinai klaidas, žinojimu jų neatitaisysi. Ji Luko O’Nylo žmona ir nešioja po širdimi jo kūdikį. Kaip ji gali džiaugtis, kad turės Luko vaiką, jei pats Lukas jo nenori? Vargšas vaikelis. Gal kai gims, kai taps atskiru nuo visų, žmogum tarp žmonių, tada ji galės jį mylėti. Tiktai... Ji viską atiduotų, jei tik galėtų turėti Ralfo de Brikasaro vaiką. O tai neįmanoma, to niekada nebus. Ralfas tarnauja Bažnyčiai, o Bažnyčia reikalauja jo viso, net tos jo dalies, iš kurios jai nėra jokios naudos — jo vyriškumo. Šito Motina Bažnyčia reikalauja kaip aukos, kad parodytų savo galią, ir jis eina perniek, yra išbraukiamas iš gyvenimo, o po savęs nieko nepaliks. Tiktai ateis diena, kai Bažnyčia turės atsiteisti už savo godumą. Ateis diena, kai nebebus Ralfų de Brikasarų, nes jie pagaliau įvertins savo vyriškumą, supras, kad Bažnyčia reikalauja beprasmės aukos, visai niekam nenaudingos...

Staiga Megė pakilo, sunkiai nukrypavo į svetainę, kur sėdėjo Anė ir skaitė slaptai padaugintą uždraustą Normano Lindsėjaus romaną, aiškiai mėgaudamasi kiekvienu uždraustu žodžiu.

— Ane, regis, jūsų noras išsipildys.

Anė beveik nesuprasdama pažvelgė į jų.

— Koks, mieloji?

— Paskambinkite daktarui Smitui. Tuoj turi gimti tas nelaimingas vaikas.

— O Dieve! Eik į miegamąjį ir gulkis — ne į savo miegamąjį, į mūsų!

Keikdamas likimo užgaidas ir vaikų atkaklumą, daktaras Smitas išskubėjo iš Danglou, į užpakalinę savo aptrankyto automobilio sėdynę įsisodinęs akušerę ir prisigrūdęs tiek instrumentų, vaistų bei visokių kitokių priemonių iš ligoninės, kiek tik įtilpo. Pačios Megės gabenti į Danglou nebuvo prasmės, tiek pat jis galėjo padėti jai ir Himelhoche. Kemse, Kernse jai reikėjo būti.

— Ar pranešėt vyrui? — paklausė jis užlipęs laiptais pirma akušerės.

— Nusiunčiau telegramą. Megė mano kambaryje. Ten jums bus daugiau vietos.

Anė su savo ramentais paskui juos įėjo į miegamąjį. Megė gulėjo lovoje, akys buvo labai išsiplėtusios, bet ji niekuo neparodė, kad skauda, tik retkarčiais sugniauždavo rankas ir susiriesdavo. Ji atsigręžė į Anę, nusišypsojo, ir Anė pamatė, kad jos akys sklidinos išgąsčio.

— Gerai, kad nevažiavau į Kernsą, — pasakė Megė. — Mano mama irgi niekad nevažiuodavo į ligoninę, o tėtė sakė, kad kartą, kai gimė Helas, labai prisikamavo. Bet liko gyva, tai ir aš nenumirsiu. Mes, Klierių moterys, gajos.

Po kelių valandų daktaras atėjo pas Anę į verandą.

— Ilgai turės pasikamuoti, vargšelė. Retai kada pirmasis gimsta lengvai, o šito padėtis netaisyklinga, ir ji tik kankinasi, bet vaikas nė iš vietos. Kernse padarytų cezario pjūvį, o čia apie tai nėra ko nė galvoti. Pati gaus išstumti.

— Ar sąmonę ji turi?

— O taip. Tikra šaunuolė, nei rėkia, nei dejuoja. Man net atrodo, kad pačioms geriausioms moterims gimdymai būna sunkiausi. Ji vis klausia, ar Ralfas jau čia, o aš meluoju, kad Džonstone potvynis, kelio nėra. Bet jos vyro vardas lyg ir Lukas.

— Lukas.

— Hm! Tai gal dėl to jai ir reikia to Ralfo. Iš Luko džiaugsmo maža, ar ne?

— Niekšas jis.

Anė užsirėmė ant verandos turėklų ir pasižiūrėjo žemyn. Keliu nuo Danio važiavo taksi, jis buvo pasukęs į kalną, į Himelhochą. Geros Anės akys įžiūrėjo tamsiaplaukį vyriškį ant užpakalinės sėdynės, ir ji džiugiai, su palengvėjimu šūktelėjo.

— Savo akimis negaliu patikėti, bet atrodo, Lukas bus pagaliau prisiminęs, kad turi žmoną!

— Aš verčiau einu pas Megę, o jus palieku tvarkytis su juo, Ane. Jai nieko nesakysiu, nes ten gal ir ne jis. Jeigu jis, duokit jam puoduką arbatos, o stipresnę užkandą palikit vėliau. Jam pravers.

Taksi privažiavo; Anė labai nustebo, kad vairuotojas išlipo atidaryti durelių keleiviui. Džo Kastiljonė, kuriam priklausė vienintelis taksi Danyje, paprastai nebūdavo toks mandagus.

— Himelhoehas, Jūsų Eminencija, — pasakė jis ir žemai nusilenkė.

Iš taksi išlipo vyriškis ilga juoda plevėsuojančia sutana, perjuosta violetine šilko juosta. Kai jis atsigręžė, Anė net apstulbo — nejau Lukas O’Nylas bus iškrėtęs tokį pokštų! Paskui pamatė, kad čia visai kitas žmogus ir gera dešimčia metų už Luką vyresnis. Dievulėliau, pagalvojo ji, kai vyriškis, aukštas, grakštus, ėmė lipti aukštyn per du laiptelius iškart, gražesnio gyvenime nesu mačiusi! Arkivyskupas, ne kitaip! Bet ko būtų prireikę katalikų arkivyskupui iš manęs ir Liudžio, porelės senų liuteronų?

— Ponia Miuler? — paklausė jis šypsodamas ir žvelgdamas į ją geromis mėlynomis akimis. Tik žvilgsnis buvo kažkoks tolimas, tartum tas žmogus būtų gyvenime per daug matęs to, ko nenorėjo matyti, ir seniai išmokęs nieko nejausti.

— Taip, aš Anė Miuler.

— Aš esu arkivyskupas Ralfas de Brikasaras, Jo Šventenybės popiežiaus legatas Australijoje. Kiek žinau, pas jus gyvena Luko O’Nylo žmona?

— Taip, sere.

Ralfas? Ralfas? Ar čia ir yra Ralfas?

— Aš senas jos draugas. Gal galėčiau ją pamatyti?

— O taip, jai būtų labai malonu, arkivyskupe, — ne, taip nedera, negalima sakyti „arkivyskupe”, reikia sakyti „Jūsų Eminencija”, kaip kreipėsi į jį Džo Kastiljonė, — normalesnėmis aplinkybėmis jai būtų labai malonu, bet dabar Megė gimdo, ir gimdymas labai sunkus.

Tada Anė pamatė, kad tas žmogus visai nėra išmokęs nieko nejausti, tiktai yra nuvaręs jausmus kaip kokį primuštą šunį į pačią tolimiausią sąmonės kertelę. Jo akys buvo tokios mėlynos, kad Anė pasijuto skęstanti jose ir tuomet išvydo tai, dėl ko nejučiom pagalvojo: kas yra šiam žmogui Megė ir kas jis yra Megei?

— Aš žinojau, žinojau, kad kažkas negerai! Ilgą laiką jaučiau tai, bet pastaruoju metu tiesiog apsėdo nerimas. Turėjau atvažiuoti ir pamatyti. Prašom leisti mane pas ją! Jeigu reikia pasiteisinimo — bent jau todėl, kad aš dvasininkas.

Anė net ir nebuvo maniusi jam prieštarauti.

— Eime, Jūsų Eminencija, čia prašom.

Ir nuėjo iš lėto vilkdama kojas tarp ramentų, o galvoje tik sukosi mintys: ar švaru, ar tvarkinga namuose? Ar nuvaliau šiandien dulkes? Ar neužmiršom išmesti tos pasenusios ėriuko kulšies, gal jau visi namai nuo jos prismirdo? Ir reikėjo tokiam įžymiam žmogui apsilankyti tokiu laiku! Liūdi, ar tau užpakalis prie to traktoriaus prilipo, kad nesirodai? Juk vaikas bus seniausiai tave suradęs!

Ralfas praėjo pro daktarą Smitą ir akušerę tartum jų čia nė nebūtų ir suklupo prie lovos, tiesdamas rankų prie jos rankos.

— Mege!

Vargais negalais ji atsitraukė nuo šiurpaus sapno, į kurį buvo panirusi, jau viskam abejinga, ir šalia savęs pamatė mylimą veidą, tankius juodus plaukus, žilstelėjusius paausiuose; gražiame aristokratiškame veide buvo daugiau raukšlių ir net neįtikėtina — tarsi dar daugiau kantrybės, o mėlynos akys žvelgė į ją su meile ir ilgesiu. Kaip jinai galėjo jį supainioti su Luku? Nė vieno, nė vieno nėra į jį panašaus ir niekada nebus, o ji išdavė savo meilę. Lukas tėra blausus atspindys, o Ralfas skaistus kaip saulė ir kaip saulė nepasiekiamas. O koks jis gražus, kaip gera jį matyti!

— Ralfai, padėkit man, — ištarė ji.

Ralfas karštai pabučiavo jai ranką, priglaudė sau prie skruosto.

— Visada tau padėsiu, mano Mege, tu tai žinai.

— Pasimelskit už mane ir vaikelį. Jei kas gali mums padėti, tai tik jūs vienas. Jūs arčiau už mus prie Dievo. Niekam mūsų nereikia, niekam niekada nereikėjo, net jums.

— Kur Lukas?

— Nežinau, man vis tiek.

Ji užsimerkė, nusuko galvų, bet pirštai tvirtai tebelaikė jo ranką.

Daktaras Smitas palietė jam petį.

— Dabar, Jūsų Eminencija, jums reikėtų išeiti.

— Jei jos gyvybei grės pavojus, pašauksit mane?

— Būtinai.

Grįžęs pagaliau iš plantacijos Liudis nežinojo kur dėtis, nes namuose nebuvo matyti nė vieno žmogaus, o į miegamąjį nedrįso eiti. Paskui su arkivyskupu iš ten išėjo jo žmona, ir jis paklausė:

— Ar viskas gerai, Ane?

— Kol kas gerai. Daktaras nieko nesako, bet man rodos, jis turi vilčių. Liūdi, pas mus svečias, arkivyskupas Ralfas de Brikasaras. Senas Megės draugas.

Liudis, toje srityje geriau pasikaustęs už žmoną, priklaupė ant vieno kelio ir pabučiavo žiedą ant ištiestos jam rankos.

— Sėskitės, Jūsų Eminencija, pasišnekėkit su Ane. Aš užkaisiu arbatos.

— Tai jūs — Ralfas, — tarė Anė, atremdama ramentus į bambukinį stalelį; svečias sėdėjo priešais, dailiai krito sutanos klostės ir buvo aiškiai matyti gerai nublizginti auliniai batai, nes jis buvo užsikėlęs koją ant kojos. Poza nelabai vyriška, bet jis dvasininkas, todėl tai nesvarbu; ir vis dėlto jis atrodo labai vyriškai. Ir gal net yra jaunesnis, negu jai pasirodė iš pirmo žvilgsnio, gal vos tik peržengęs keturiasdešimt. Šitoks nuostabus žmogus eina perniek!

— Taip, aš Ralfas.

— Kai tik prasidėjo skausmai, Megė ėmė šauktis Ralfo. Atvirai pasakius, aš nieko nesusigaudžiau. Neprisimenu, kad ji būtų kada užsiminusi apie kokį nors Ralfų.

— Kur ji užsimins.

— Iš kur jūs pažįstat Megę, Jūsų Eminencija? Ar seniai?

Dvasininkas kreivai šyptelėjo ir surėmė plonų, labai dailių pirštų galiukus tartum smailų bažnyčios stogą.

— Pažįstu Megę nuo tada, kai ji turėdama dešimt metų atvyko iš Naujosios Zelandijos. Ir galiu, po teisybei, pasakyti, kad buvau su Mege per gaisrus ir potvynius, per sielos troškulio dienas, per mirtį ir gyvenimų. Per visa, ką mes turime iškęsti. Megė — tai veidrodis, kuriame esu priverstas matyti save kaip paprastą mirtingąjį.

— Jūs mylit ją! — nustebo Anė.

— Visą laiką.

— Tai didelė nelaimė jums abiem.

— Maniau, gal tiktai man. Papasakokit apie Megę, kas jai nutiko po to, kai ištekėjo. Daugelį metų jos nemačiau, bet visų laikų man rūpėjo.

— Papasakosiu, bet pirma jūs papasakokit. O ne, aš neklausiu apie asmeninius dalykus, tiktai kaip ji gyveno prieš atvažiuodama į Danį. Mudu su Liudžiu visiškai nieko apie jų nežinom, tik tiek, kad gyveno kažkur netoli Džilenbouno. Norėtume daugiau žinoti, nes labai ją mylim. O ji nieko nesipasakoja, gal iš savimeilės.

Liudis įnešė padėklą, apkrautą arbatos puodukais ir užkandžiais, atsisėdo kartu prie stalo, ir arkivyskupas trumpai papasakojo, kaip Megė gyveno seniau, kol dar nebuvo Luko žmona.

— Niekada nebūčiau susiprotėjusi. Tik pamanykit, koks Luko įžūlumas atimti jai viską ir įtaisyti už tarnaitę! Ir dar drįso susilygti, kad jos alga eitų į jo sąskaitą banke! O žinot, kiek toji vargšelė čia gyvena, niekada nė penso neturėjo savo išlaidoms. Praėjusiais metais liepiau Liudžiui duoti jai pinigų kaip kalėdinę dovaną, bet tada jai jau tiek visko reikėjo, kad išleido per kartą, o daugiau iš mūsų nenorėjo imti.

— Negailėkit Megės, — griežtokai tarė arkivyskupas Ralfas. — Nemanau, kad jai pačiai savęs būtų gaila, juo labiau dėl pinigų stygiaus. Pinigai ne kažkiek jai džiaugsmo atnešė. Jei labai reikėtų, ji žinotų iš kur jų paimti. Aš manau, kad toks akivaizdus Luko abejingumas skaudina labiau negu gyvenimas be pinigų. Nelaiminga mano Megė!

Anė su Liudžiu vienas per kitą pasakojo, kaip Megė gyvena jų namuose, o arkivyskupas de Brikasaras sėdėjo vis taip pat surėmęs delnus kaip bažnyčios stogą ir žvelgė į vešlią palmę lauke plačiai kaip vėduoklė išsiskleidusiais lapais. Nekrustelėjo nė vienas raumenėlis jo veide, nė trupučio nepasikeitė tas tolimas gražių akių žvilgsnis. Jis buvo daug išmokęs tarnaudamas pas Vitoriją Skarbancą, kardinolą di Kontinį— Verčezę.

Išklausęs iki galo, jis atsiduso ir pažvelgė į jų susirūpinusius veidus.

— Na, matyt, mes privalom padėti Megei, kad Lukas nepadeda. Jei Lukui ji tikrai nereikalinga, geriau jai grįžti į Drohedą. Žinau, nenorit Megės netekti, bet jos pačios labui įkalbėkit ją grįžti namo. Iš Sidnėjaus aš atsiųsiu čekį, ir jai nereikės rūpintis pinigų per brolį. Namiškiams galės pasiaiškinti kaip pati panorės. — Jis žvilgtelėjo miegamojo pusėn ir neramiai sujudėjo. — Dieve gailestingas, kad tik greičiau gimtų tas vaikas!

Bet vaikas gimė tik kone po paros, ir Megė nežmoniškai išsikankino, vos nenumirė. Daktaras Smitas negailėjo opijaus, kurį senu papratimu laikė geriausiu tokiais atvejais vaistu, ir Megę suko košmarų verpetai, kažkokios pabaisos ir iš vidaus, ir iš išorės plėšė ją, draskė nagais, staugė, inkštė ir riaumojo. Kartais akimirksnį išryškėdavo Ralfo veidas ir vėl paskęsdavo užplūdusiame skausme, bet ji nepamiršo, kad jis yra, ir žinojo — kol Ralfas saugo, nei ji, nei vaikas nemirs.

Tarpais, palikęs akušerę verstis vieną, daktaras Smitas ateidavo užkąsti, išgerti gurkšnelio romo ir įsitikinti, kad kiti jo pacientai elgiasi apdairiai ir net nemano mirti; tada sužinojo šį tą apie Megę — tiek, kiek Anė ir Liudis manė esant reikalingajam papasakoti.

— Teisybę sakot, Ane, — pritarė jis. — Jodinėjimas čia irgi bus prisidėjęs. Labai blogai, kad moteriški balnai išėjo iš mados, nes moterims, kurioms tenka daug jodinėti, nesivysto raumenys, reikalingi gimdant.

— Aš girdėjau, kad tai bobučių pasakos, — ramiai pasakė arkivyskupas.

Daktaras Smitas pagiežingai pažvelgė į jį. Jis nemėgo katalikų kunigų ir laikė juos bukagalviais ir veidmainiais.

— Manykit kaip sau norit, — tarė jis. — Bet pasakykit tokį dalyką, Jūsų Eminencija: jei prireiktų pasirinkti — gelbėti Megės ar kūdikio gyvybę, ką jums patartų jūsų sąžinė?

— Bažnyčia tokiu atveju turi tvirtų nusistatymų. Negali būti jokio pasirinkimo. Negalima leisti, kad mirtų kūdikis norint išgelbėti motinų, ir negalima leisti, kad mirtų motina norint išgelbėti kūdikį. — Jis nusišypsojo daktarui taip pat pagiežingai. — Bet jeigu taip atsitiktų dabar, daktare, aš nė kiek neabejodamas prašau: išgelbėkite Megę, velniai nematė to vaiko.

Daktaras Smitas aiktelėjo, nusijuokė ir paplojo arkivyskupui per petį.

— Šaunuolis! Būkit ramus, aš niekam neišplepėsiu, ką pasakėt. Bet kol kas vaikas tebėra gyvas, ir nėra jokio reikalo jį žudyti.

O Anė pagalvojo sau: kažin, ką tu būtum pasakęs, arkivyskupe, jei tas vaikas būtų tavo?

Po kokių trijų valandų, kai saulė jau liūdnai slinko migloto Barti Fryrio masyvo link, iš miegamojo pas juos atėjo daktaras Smitas.

— Na, jau viskas, — pasakė jis patenkintas. — Megei dar ilgai reikės taisytis, bet duos Dievas, pasitaisys. Gimė mergytė — liesutė, menkutė, vos penkių svarų, su didele galva, o jau būdas kaip tik pagal plaukus — nesu matęs naujagimio su tokio raudonumo plaukais. Jos nė su kuolu nepriveiksi, garantuoju, nes beveik pats mėginau.

Visas nušvitęs Liudis atkimšo butelį šampano, kurį laikė tai progai, ir jie penkiese sustojo su putojančiomis taurėmis — dvasininkas, daktaras, akušerė, plantatorius bei luoša jo žmona — ir išgėrė už motinos ir rėkiančio, pašėlusio kūdikio sveikatą ir laimę. Buvo birželio pirma, pirmoji Australijos žiemos diena.

Atvažiavo slaugė pakeisti akušerės ir turėjo pasilikti tol, kol Megei nebegrės joks pavojus. Daktaras su akušere išvažiavo, o Anė, Liudis ir arkivyskupas nuėjo pas Megę.

Ji atrodė tokia mažutė ir sumenkusi dvigulėje lovoje, jog arkivyskupas Ralfas turėjo įsidėti sau į atmintį ir šitą, dar vieną skausmą, kad paskui galėtų jį prisiminti, gerai apgalvoti ir iškęsti. Mege, mano išsikamavusi, pralaimėjusi Mege... Aš visada tave mylėsiu, bet negaliu duoti to, ką nors ir nenorom davė Lukas O’Nylas.

Visko kaltininkė — mažutė būtybė — gulėjo pintame lopšyje gale kambario, aikštijosi ir nė kiek nevertino visuotinio dėmesio. Jie stovėjo aplinkui ir žiūrėjo, o ji rėkė ir rėkė, rodydama didelį piktumą. Pagaliau slaugė paėmė ją su visu lopšiu ir nunešė į kambarį, kuris buvo jai skirtas.

— Kas kas, o plaučiai jos sveiki, — nusišypsojo arkivyskupas Ralfas, atsisėdo ant lovos krašto ir paėmė išbalusią Megės ranką.

— Matyt, jai gyvenimas nelabai patinka, — su šypsena atsakė jam Megė. Koks jis atrodo pasenęs! Tvirtas ir vikrus kaip visada, bet nežmoniškai pasenęs. Ji atsisuko į Anę ir Liudį ir ištiesė jiems ranką. — Mielieji mano! Ką būčiau be jūsų dariusi? Ar yra kokių žinių iš Luko?

— Gavau telegramą, kad jis labai užsiėmęs ir negali atvažiuoti, bet linki tau sėkmės.

— Labai gražu iš jo pusės, — pasakė Megė.

Anė greitai pasilenkė ir pabučiavo ją į skruostą.

— Mes paliksim judu pasikalbėti su arkivyskupu, mieloji. Tikriausiai turit daug ką papasakoti vienas kitam. — Pasirėmusi į Liudį, ji pamojo pirštu slaugei, kuri spoksojo į arkivyskupą tartum netikėdama savo akimis. — Eime, Nete, išgersim kartu arbatos. Jo Eminencija pasakys, kai Megei jūsų prireiks.

— Kokiu vardu pavadinsi tą rėksnę savo dukrelę? — paklausė jis, kai durys užsivėrė ir jie liko vieni.

— Džastina.

— Labai gražus vardas, kaip tu sugalvojai?

— Skaitydama radau kažkur ir patiko.

— Tu jos nenori, Mege?

Megės veidas buvo taip sumenkęs, kad liko, regis, tik akys; jos žvelgė švelniai, švietė miglota šviesa, bet jose nebuvo matyti nei meilės, nei neapykantos.

— Turbūt noriu. Taip, noriu. Tiek turėjau gudrauti, kol ją gavau. Bet kai laukiausi, nieko jai nejaučiau, tik žinojau, kad ji manęs nenori. Džastina, man atrodo, niekada nebus nei mano, nei Luko, nei kieno nors kito. Ji turbūt priklausys tik sau.

— Man jau reikia eiti, Mege, — pasakė jis švelniai.

Dabar jos akys atšiauriai blykstelėjo, lūpas perkreipė nemaloni grimasa.

— Taip ir žinojau! Tiesiog juokinga, kaip vyrai sprunka nuo manęs į krūmus.

Jis susiraukė.

— Nebūk tokia pikta, Mege. Aš nenoriu išvažiavęs prisiminti tave tokią. Kad ir kas būdavo seniau, tu visada likdavai švelni ir miela, ir tai man yra brangiausi tavo bruožai. Nesikeisk, nepasidaryk šiurkšti. Suprantu, tau baisiai bloga, kad Lukas net nepasistengė atvažiuoti, bet vis tiek nesikeisk. Tada nebebūsi mano Megė.

Bet ji tebežiūrėjo kone su neapykanta.

— Ak, ką čia, Ralfai! Aš nesu jūsų Megė, niekada nebuvau! Aš jums nereikalinga, jūs nustūmėt mane priėjo, prie Luko. Gal manot, aš kokia šventoji ar vienuolė? Anaiptol! Aš paprasčiausia moteris, ir jūs sugriovėt man gyvenimą! Per visus tuos metus aš jus mylėjau, troškau tik jūsų, nė vieno kito, laukiau jūsų... ir stengiausi užmiršti, o paskui ištekėjau, todėl, kad jis man pasirodė kiek panašus į jus; o dabar jis manęs nenori, jam visai nereikia. Ar čia toks jau didelis reikalavimas vyrui — norėti, kad būtum jo mylima ir jam reikalinga?

Megė sukūkčiojo, bet tuoj pat susivaldė; tik dabar jis pamatė skausmo įbrėžtas raukšleles jos veide — tų žymių neišlygins nei poilsis, nei atgauta sveikata.

— Lukas nėra blogas žmogus, jis net simpatingas, — kalbėjo toliau Megė. — Vyras kaip vyras. Visi jūs tokie pat, tokie dideli plaukuoti drugiai, iš visų jėgų stengiatės pasiekti kokią nors absurdiškų liepsną už stiklo, tokio skaidraus, kad jo nematot. O jei pasiseka netyčia rasti kelią pro tą stiklą, jūs lekiat tiesiai į liepsną ir sudegat. O čia pat greta ir vėsi naktis, ir maistas, ir meilė, ir galima turėti savo mažučių drugelių. Bet ar jūs tai matot, ar norit? Ne! Jus tik toji liepsna traukia, ir plūkiatės iki sąmonės netekimo, kol pagaliau sudegat!

Jis nežinojo, ką besakyti, tokios Megės dar nebuvo matęs. Ar ji visada buvo tokia, ar pasidarė dabar — tiek prisikentėjusi, pamesta? Kad Megė kalbėtų tokius dalykus! Jis beveik negirdėjo žodžių, taip buvo sukrėstas jos tono, todėl nesuprato, kad čia kalba jos vienatvė ir kaltės suvokimas.

— Ar prisimeni rožę, kurių man davei tą vakarą, kai išvykau iš Drohedos? — paklausė jis švelniai.

— Prisimenu.

Balsas buvo be gyvybės, akys nebedegė pykčiu. Dabar jos žvelgė kaip akys žmogaus, praradusio bet kokią viltį, be jokios išraiškos, atrodė stiklinės, kaip ir jos motinos.

— Aš tebeturiu ją, laikau brevijoriuje. Ir kaskart, kai pamatau tokios spalvos rožę, prisimenu tave, Mege, ir myliu tave. Tu mano rožė, pats gražiausias mano gyvenime žmogaus paveikslas ir svajonė.

Vėl nusileido jos lūpų kampučiai, vėl akyse sublizgo tas pats su neapykanta sumišęs įtūžis.

— Paveikslas, svajonė! Žmogaus paveikslas ir svajonė! Visai teisingai, tik tiek aš jums ir tereiškiu! Jūs tiesiog paikas romantikas, svajotojas, Ralfai de Brikasarai! Ir apie gyvenimą turit ne daugiau supratimo kaip tas drugelis, su kuriuo jus palyginau! Nesistebiu, kad ir tapot kunigu. Jeigu būtumėt eilinis žmogus, nesugebėtumėt gyventi įprasto gyvenimo taip pat kaip ir Lukas, nors jis ir eilinis žmogus. Sakot, mylit mane, bet juk neturit supratimo, kas yra meilė, jūs tiktai kartojat išmoktus žodžius, nes jums atrodo, kad jie gražiai skamba. Labai man keista, kad jūs, vyrai, dar nesusigalvojot, kaip visiškai išvengti moterų, juk šito tik ir norėtumėt. Jums reikėtų vesti vienam kitų, štai tada būtumėt nežmoniškai laimingi.

— Mege, nekalbėk taip! Nekalbėk!

— Ak, eikit sau! Nenoriu jūsų matyti! O apie savo brangiausias rožes užmiršot vienų dalyką, Ralfai, — jos turi aštrius, skaudžius spyglius!

Jis išėjo neatsigręždamas.

Lukas net nesiteikė atsakyti į telegramą, kuri pranešė, kad jis — jau tėvas ir gali didžiuotis penkių svarų dukrele, vardu Džastina. Megė taisėsi iš lėto, o mergytė augo gerai. Gal jei Megė būtų galėjusi pati ją maitinti, būtų pamilusi tų kaprizingų menkutį padarėlį, bet iš pažiūros pilnose krūtyse, kurios taip patiko Lukui, nebuvo nė lašo pieno. Likimo ironija, galvojo Megė, bet taip man ir reikia. Ji darė visa, kas privalu: pareigingai vystė ir penėjo iš buteliuko raudonveidę, raudonplaukę būtybėlę ir laukė, kad širdyje atsiras ir ją visą apims kažkoks nuostabus jausmas. Bet nieko tokio nebuvo; ji visai neturėjo noro apiberti mažą veiduką bučiniais, spausti lūpomis mažyčius pirštukus ar daryti tūkstančius kitų kvailysčių kaip visos motinos. Vaikas neatrodė esąs jos, ir jam taip pat mažai reikėjo motinos, kaip ir motinai jo. Jis, vaikas. Megė net užmiršo, kad reikia sakyti „ji”.

Liudžiui su Ane net į galvą neateidavo, kad Megė visai nedievina Džastinos, kad myli ją kur kas mažiau, negu mylėjo mažesniuosius savo broliukus. Kai tik Džastina pravirksta, Megė tuoj prišoka, ima ant rankų, supa tyliai niūniuodama, vaikutis visada švarus, prižiūrėtas. Tik keista, kad Džastina lyg ir nenori, kad ją nešiotų ir niūniuotų; palikta viena, ji nurimsta daug greičiau.

Pamažu mergytė ėmė gražėti. Oda pasidarė nebe raudona, o beveik permatoma, kokia dažniausiai būna rudaplaukių, su melsvomis gyslutėmis, rankytės ir kojytės paputlėjo. Plaukai sutankėjo, ėmė garbanotis ir įgavo skaudų raudonumų kaip ir senelio Pedžio, — tokie liko visą gyvenimą. Visi nekantriai laukė, kokios bus akys. Liudis kirto lažybų, kad mėlynos kaip tėvo, Anė tvirtino, kad pilkos kaip motinos, o Megė visai nespėliojo. Bet Džastinos akys pasirodė suvis nepanašios į nieko kito ir buvo baugu į jas žiūrėti. Jos pradėjo keistis nuo šešių savaičių, o devintą galutinai įgavo formą ir spalvą. Tokių akių dar niekas nebuvo matęs. Aplink rainelę — labai tamsiai pilkas žiedas, bet pati rainelė tokia blyški, kad negali jos pavadinti nei melsva, nei pilka; tiksliausia būtų tų spalvą pavadinti tamsiai balta. Akys tiesiog nežmoniškos — taip ir traukia į jas žiūrėti, ir nejauku darosi, atrodo, kad jos aklos; bet po kiek laiko paaiškėjo, kad Džastina mato kuo puikiausiai.

Nors daktaras Smitas ir nieko nesakė, jam kėlė nerimą didelė naujagimės galva, ir pirmus šešis mėnesius jis atidžiai ją stebėjo, o pamatęs dar tas keistas akis, ėmė būgštauti, ar jai nebus smegenų vandenligės, kaip tebevadino tą ligą, nors to meto vadovėliai jau vadino ją hidrocefalija. Bet Džastinos smegenys buvo normalios, be jokių išsigimimų ar sutrikimų, tiesiog jos buvo didelė galva, o augant skirtumas tarp galvos ir viso kūno ėmė mažėti.

Lukas vis nesirodė. Megė parašė jam dar kelis kartus, bet jis nei atsakė, nei atvažiavo pasižiūrėti savo vaiko. Megė buvo net patenkinta: ji nebūtų žinojusi, ką jam sakyti, ir abejojo, ar tas keistas padarėlis, jo duktė, labai jį sužavėtų. Jei būtų gimęs didelis stiprus sūnus, Lukas gal ir atsileistų, bet Megė neapsakomai džiaugėsi, kad gimė ne sūnus. Džastina — tai gyvas įrodymas, kad šaunusis Lukas O’Nylas toli gražu ne tobulybė, antraip jam gimtų vien tiktai sūnūs.

Mažoji jautėsi geriau už Megę, greičiau atsigavo nuo didžiosios kančios — atėjimo į šį pasaulį. Baigdama ketvirtų mėnesį, ji jau tiek nebeverkė ir lopšelyje ėmė žaisti su ryškiaspalviais rutuliukais, sukabinėtais keliomis eilėmis, čiupinėjo juos ir tampė. Bet niekada niekam nesišypsojo, net nesąmoningai, kaip šypsosi kūdikiai nuo vidurių pūtimo.

Lietūs prasidėjo anksti, spalio mėnesį, ir buvo itin šlapia. Oro drėgnumas pasiekė šimtų procentų ir nebemažėjo. Kasdien daugelį valandų pliaupė liūtys, talžė Himelhochą, tižino raudoną žemę, merkė cukranendres, patvindė plačią ir gilią Danglou upę, bet iš krantų ji neišsiliejo, nes buvo trumpa ir vanduo labai greitai nutekėdavo į jūrų. Džastina gulėjo lopšelyje stebėdama pasaulį tomis keistomis akimis, o Megė abejingai žiūrėjo, kaip už lietaus sienos pradingsta, paskui vėl pasirodo Barti Fryris.

Kai išlenda saulė, nuo žemės plevendami pakyla garų šydai, šlapios cukranendrės blizga ir kibirkščiuoja lyg deimantai, upė atrodo kaip didžiulė geltona gyvatė. Paskui per visų dangaus skliautų sušvinta dviguba vaivorykštė, taip tobulai nutapyta, tokia ryški niūrių tamsiai mėlynų debesų fone, kad bet koks gamtovaizdis, tik ne Šiaurės Kvinslando, nublanktų ir sumenktų. Tačiau Šiaurės Kvinslando nenustelbia net šis nežemiškas spindesys, ir Megei atrodo, kad ji žino, kodėl Džilenbouno lygumos tokios rudos ir pilkos: Šiaurės Kvinslandas pasisavino ir dalį jų spalvų.

Vieną dieną gruodžio pradžioje atėjusi į verandą Anė atsisėdo šalia Megės ir įdėmiai į ją pažvelgė. Ak, kokia ji sunykusi, užgesusi! Net nuostabieji auksaspalviai plaukai nebežvilga.

— Nežinau, Mege, gal ir negerai padariau, bet jau vis tiek padariau, tai nors išklausyk ir kol kas nesakyk „ne”.

Megė atsigręžė, nusišypsojo.

— Taip iškilmingai kalbat, Ane! Ką gi aš turiu išklausyti?

— Mudu su Liudžiu dėl tavęs susirūpinom. Negali gerai atsigauti po Džastinos, o dabar, per šituos lietus, tarsi dar sumenkai. Nevalgai, tiesiog nyksti. Man vis atrodė, kad čionykštis klimatas tau netinka, bet kol nebuvo didesnio vargo, šiaip taip laikeisi. Mudu manom, kad tau su sveikata nekas, ir jeigu nieko nedarysim, susirgsi rimtai.

Anė atsikvėpė.

— Taigi prieš porą savaičių aš parašiau vienai pažįstamai į kelionių biurą ir parūpinau tau atostogas. Tik nepradėk prieštarauti dėl išlaidų, jos neatsilieps nei Luko, nei mūsų kišenei. Arkivyskupas atsiuntė dėl tavęs stambų čekį, ir tavo brolis atsiuntė tau ir mažytei nuo visų namiškių; atrodo, jis norėtų, kad parvažiuotum į Drohedą paviešėti. Bet mudu su Liudžiu pasikalbėjom ir nusprendėm, kad geriausia bus išleisti dalį tų pinigų poilsiui. O mano supratimu, dabar parvažiavus į Drohedą poilsis būtų ne kažin koks. Mudviem su Liudžiu atrodo, kad labiausiai tau reikia pabūti vienai, apgalvoti viską. Be Džastinos, be Luko, Drohedos. Ar buvai kada nors viena, Mege? Jau metas pabūti. Taigi mes išnuomojom tau namuką Metloko saloje dviem mėnesiams — nuo sausio pradžios iki kovo pradžios. Džastiną prižiūrėsim mudu su Liudžiu. Juk supranti, kad jai bus gerai, bet jei kas atsitiktų, nors ir menkiausias niekas, duodu žodį, tuoj pat pranešim — su Metloku yra telefono ryšys, ir tu galėsi bematant sugrįžti.

Vaivorykštės pranyko, saulė pasislėpė, vėl taisėsi lyti.

— Ane, jeigu ne jūs ir Liudis, per šituos trejus metus aš būčiau išprotėjus. Jūs ir pati suprantat. Kartais nubundu naktį ir galvoju — kas būtų buvę, jei Lukas būtų mane įtaisęs ne pas tokius gerus žmones. Jūs rūpinatės manim labiau už Luką.

— Na ką tu! Jei Lukas būtų įtaisęs tave pas blogus žmones, būtum grįžus į Drohedą, ir kas žino — gal taip būtų buvę geriau.

— Ne. Su Luku viskas susiklostė nevykusiai, bet kad pasilikau, tai gerai, nes man viskas paaiškėjo.

Per cukranendrių plantacijų iš lėto slinko lietus, ir patamsėjusios be saulės cukranendrės nyko iš akių tartum atkirstos didžiuliu pilku kirviu.

— Teisybę sakot, aš nesveikuoju, — toliau kalbėjo Megė. — Nesveika nuo tada, kai pastojau. Stengiausi laikytis, bet turbūt kartą prieini tokią ribą, kai nebeužtenka jėgų. Ak, Ane, aš taip pavargau ir nieko nebenoriu. Ir motina Džastinai aš prasta, esu tartum jai skolinga. Juk ji ne savo noru užgimė, aš dėl to kalta. Bet labiausiai slegia tai, kad Lukas manęs neprisileidžia, o aš noriu suteikti jam laimės. Negyvena su manim, neduoda turėti savų namų, nenori vaikų. Aš jo nemyliu, niekada nemylėjau taip, kaip žmona turėtų mylėti savo vyrą, gal jis tai ir suprato iš pat pradžių. Gal jei būčiau jį mylėjusi, būtų elgęsis kitaip. Tad kaip galiu ji kaltinti. Aš tikriausiai viena dėl visko kalta.

— Tai myli arkivyskupą?

— Taip, myliu nuo pat vaikystės. Buvau šiurkšti su juo, kai dabar buvo atvažiavęs. Vargšas Ralfas! Neturėjau teisės tiek visko jam prikalbėti, nes jis niekada neskatino žiūrėti į jį kaip į vyriškį. Na, gal jis vis dėlto suprato, kad aš buvau tada skausmų iškamuota, pervargusi, baisiai nelaiminga. O man tik viena buvo mintyse — kad turėjau pagimdyti jo vaikų, bet taip niekada nebus, niekada. Kokia neteisybė! Protestantų dvasininkai gali vesti, o katalikų kodėl negali? Ir nesakykit, kad pastoriai taip nesirūpina savo parapijiečiais kaip kunigai, aš nepatikėsiu. Esu mačiusi beširdžių kunigų ir nuostabių pastorių. Dėl celibato aš turėjau išvažiuoti nuo Ralfo, susieti gyvenimų su kažkuo kitu ir su juo susilaukti vaiko. Ir žinote ką, Ane? Čia tokia pat baisi nuodėmė kaip kad Ralfui sulaužyti įžadus ar net baisesnė. Mane tiesiog siutina Bažnyčios įstatymai — girdi, nuodėmė man mylėti Ralfą, o jam mane!

— Išvažiuok, Mege, kuriam laikui. Ilsėsies, valgysi, miegosi ir liausies nervinusis. O grįžusi gal kaip nors įkalbėsi Luką, kad reikia vienąkart nusipirkti tą ūkį, užuot apie jį tik šnekėjus. Žinau, kad jo nemyli, bet jei jis duotų nors menkiausią galimybę, dar galėtum būti su juo laiminga.

Pilkos Megės akys buvo tokios pat spalvos kaip aplinkui pilantis lietus; jos abi turėjo kone šaukti, kad susikalbėtų, nes skardinis stogas neįmanomai barškėjo.

— Bet kad ne, Ane! Kai mudu su Luku buvom nuvažiavę į Etertoną, pagaliau supratau, jog jis neis iš cukranendrių, kol turės sveikatos. Jam labai patinka toks gyvenimas, iš tikrųjų patinka. Jis mėgsta būti tarp vyrų, tokių pat tvirtų ir nepriklausomų, mėgsta nuolat dangintis iš vienos vietos į kitą. Kaip dabar supratau, jis visada buvo klajūnas. Moters jam nereikia net dėl malonumo, nes visas jėgas atima darbas. Ir... na, kaip čia pasakius? Lukas yra iš tų vyrų, kuriems viskas vis tiek, jis gali valgyti atsisėdęs prie kokios nors dėžės ir miegoti ant žemės. Suprantat? Jo nepriviliosi kokiais gražiais daiktais, jam nieko to nereikia. Kartais man atrodo, kad jis niekina visa, kas gražu, malonu. Gal tariasi, jog tai gali jį susilpninti. Aš visai neturiu kuo jį patraukti, kad jis atsisakytų dabartinio gyvenimo.

Megė nepatenkinta pažvelgė į verandos lubas tartum pavargusi šaukti.

— Nežinau, Ane, ar man užteks ištvermės šitaip gyventi vienai, be namų, dar bent dešimt ar penkiolika metų — kol Lukas išsikvėps. Man pas jus gera, nemanykit, kad esu nedėkinga. Bet aš noriu turėti savo namus! Noriu, kad Džastina turėtų broliukų ir sesučių, noriu valyti dulkes nuo savo baldų, siūti užuolaidas savo langams, virti savo virtuvėje savo vyrui. Ak, Ane! Aš pati paprasčiausia moteris, nesu nei garbėtroška, nei labai protinga, nei mokyta, juk žinot. Aš noriu tiktai vyro, vaikų, savų namų. Ir kad bent kiek kas nors mylėtų!

Anė išsitraukė nosinę, nusišluostė akis ir pamėgino nusijuokti.

— Na ir sentimentalios mudvi! Bet aš suprantu, Mege, puikiai suprantu. Mudu su Liudžiu vedę dešimt metų, ir tai pats laimingiausias mano gyvenimo laikotarpis. Kai buvau penkerių, susirgau poliomielitu ir likau luoša. Buvau įsitikinusi, kad į mane niekas net nepasižiūrės. Ir nežiūrėjo, dievaži. Kai susipažinau su Liudžiu, buvau jau trisdešimties, duoną užsidirbau mokytojaudama. Jis už mane dešimčia metų jaunesnis, todėl kai pasisakė mylįs ir norįs mane vesti, aš nepasižiūrėjau į tai rimtai. Baisu, Mege, sugadinti gyvenimų tokiam jaunam žmogui! Penkerius metus elgiausi su juo neįmanomai bjauriai — išjuokdavau, pykdavau, bet jis vis tiek ateidavo vėl. Taip ir ištekėjau, ir esu laiminga. Liudis sako, kad ir jis laimingas, bet aš nesu tikra. Jis daug ko turėjo atsisakyti, taip pat ir vaikų, ir atrodo dabar, vargšelis, net už mane senesnis.

— Tai nuo gyvenimo šiame krašte, Ane, nuo klimato.

Lietus liovėsi taip pat staiga, kaip buvo prasidėjęs; sušvito saulė, ir parūkavusiame danguje visu grožiu išryškėjo vaivorykštės, iš bėgančių debesų išniro violetinis Barti Fryris.

— Aš važiuosiu, — vėl prabilo Megė. — Labai ačiū, kad taip sugalvojot, man gal kaip tik to ir reikia. Bet ar tikrai Džastina labai jūsų nevargins?

— Na kur ten! Liudis jau viską sutvarkė. Prieš tave pas mus buvo tokia Ana Marija, ji turi jaunesnę seserį Anunciatą, kuri nori važiuoti į Taunsvilį dirbti slauge. Bet šešiolika jai sueis tik kovo mėnesį, o mokyklų baigia jau po kelių dienų. Taigi kai tavęs nebus, ji čia atvažiuos. Ir vaikus prižiūrėti ji moka kaip reikiant. Tezorierų šeimoje visa krūva mažylių.

— Metloko sala. O kur ji yra?

— Didžiajame Barjeriniame rife, netoli nuo Vitsandžio sąsiaurio. Labai nuošali, tyki vietelė, man regis, ten daugiausia važiuoja jaunavedžiai praleisti medaus mėnesio. Žinai, ten ne koks didelis viešbutis, o atskiri namukai. Tau nereikės eiti pietauti į pilnų salę ir maišytis tarp žmonių, su kuriais nenori turėti jokių reikalų. O šiuo metu ten išvis beveik visai tuščia, greičiausiai dėl vasaros ciklonų. Lietūs nieko nebaido, tačiau vasarą kažkodėl mažai kas tevažiuoja į Rifą. Gal todėl, kad ten daugiausia poilsiauja žmonės iš Sidnėjaus ir Melburno, o vasarą ir tuose miestuose gerai, nėra ko kitur trenktis. Užtat žiemai — birželiui, liepai ir rugpjūčiui — tie pietiečiai iš anksto išsinuomoja namukus trejiems metams.

13

Paskutinę 1937 metų dieną Megė išvažiavo traukiniu iki Taunsvilio. Nors atostogos vos prasidėjo, ji jautėsi daug geriau, nes toli pasiliko Danio melasos kvapas. Taunsvilyje, didžiausiame klestinčiame Šiaurės Kvinslando mieste, gyveno keli tūkstančiai žmonių, balti mediniai namukai buvo pastatyti ant polių. Iš traukinio tuoj pat reikėjo sėsti į garlaivį, ir neliko laiko apžiūrėti miesto, bet Megei ne tai buvo galvoj — prisimindama siaubingąją kelionę per Tasmano jūrą prieš šešiolika metų, ji buvo susirūpinusi, kaip reikės iškentėti trisdešimt šešias valandas laiviūkštyje, kur kas mažesniame nei „Vehainas”.

Bet šį kartą viskas buvo kitaip, garlaiviukas tyliai, tartum šnabždėdamas čiuožė lygiu kaip stiklas vandeniu, be to, ir jai jau ne dešimt, o dvidešimt šešeri. Oras nutykęs tarp dviejų ciklonų, jūra privargusi; nors buvo dar tik vidurys dienos, Megė atsigulė ir kietai išmiegojo iki kito ryto, kol šeštą valandą prižadino stiuardas, atnešęs puoduką arbatos su saldžiais sausainiais.

Nuėjusi į denį, ji pamatė vėl kitokią Australiją. Giedru aukštu bespalviu dangumi nuo vandenyno rytų pakraščio iš lėto sklido rausvas perlinis švytėjimas, o paskui, kai saulė pakilo virš horizonto ir šviesa prarado kūdikiškų rausvumą, atėjo diena. Laivas be garso šliuožė švarutėliu vandeniu, tokiu skaidriu, jog prie borto dideliame gylyje buvo matyti purpurinės olos ir šmaižiojančios aplink jas žuvys. Mėlyni jūros toliai buvo vietomis žalsvi. O ten, kur dugne augo dumbliai ir koralai, tamsavo tiršto raudono vyno spalvos dėmės; iš visų pusių netikėtai vis rasdavosi salelės — čia balto švytinčio smėlio su palmėm pakrantėse, čia kalnuotos, apaugusios džiunglėm, čia lygios, vos kyšančios iš vandens, su krūmokšniais.

— Tos plokščiosios ir yra tikros koralų salos, — paaiškino jai vienas jūreivis. — Kai sala apskrita, o vidury lagūna, ji vadinama atolu, o kai iš vandens kyšo tik uola, vadinama rifu. Kalvotosios salos — tai povandeninių kalnų viršūnės, bet ir aplink jas yra koralinių rifų, o viduryje lagūnos.

— O kur Metloko sala? — paklausė Megė.

Jūreivis smalsiai pažvelgė į jų; nei šis, nei tas — moteris viena plaukia poilsiauti į salą, kur jaunavedžiai praleidžia medaus mėnesį.

— Dabar mes Vitsandžio sąsiauryje, paskui išplauksim prie Rifo iš Ramiojo vandenyno pusės. Metloką iš tos pusės daužo bangos, kurios visą šimtą mylių atsirita iš vandenyno gelmių kaip greitieji traukiniai ir taip riaumoja, jog nebegirdi net savo minčių. Galit įsivaizduoti, kad ta pati banga neš ir neš, visą šimtą mylių? — Jis ilgesingai atsiduso. — Metloke būsim prieš saulėlydį, ponia.

Valandą prieš saulės laidą laiviukas per bangų mūšą, kur purslai kilo aukštai ir tartum rūko siena temdė dangų rytuose, priplaukė prie salos. Skersai Rifą, per atoslūgį išlindusį iš vandens, ėjo palaikė, gal kokio pusmylio prieplauka ant aukštų plonų polių, o toliau — uolėtas ir status krantas, nė kiek nepanašus į Megės įsivaizduotą tropikų grožybę. Prieplaukoje laukė senyvas vyriškis, jis padėjo Megei išlipti ir paėmė iš jūreivio jos lagaminus.

— Laba diena, ponia O’Nyl, — pasisveikino jis. — Aš esu Robas Volteris. Tikiuosi, kad ir jūsų vyras kaip nors ištaikys atvykti. Šiuo metu Metloke beveik nėra žmonių, čia tik žiemos kurortas.

Juodu nuėjo linguojančiomis lentomis; leidosi saulė, ir kyšantys iš vandens koralai atrodė išsilydę, grėsminga siautėjanti ir putojanti jūra buvo didingai nuraudusi.

— Dabar atoslūgis, o šiaip kelionė jums nebūtų buvusi tokia rami. Matot miglų rytuose? Tai paties Didžiojo Barjerinio rifo pakraštys. Čia mes lyg ant plaukelio kabom, visų laikų jauti, kaip nuo bangų mūšos sala dreba. — Jis padėjo Megei įlipti į automobilį. — Čia priešvėjinė Metloko pusė — atšiauroka ir nelabai meili, ką? Bet pala, pamatysim ir pavėjinę pusę, oho! Ten jau yra ko pasižiūrėti!

Greitai, nepaisydami jokių taisyklių, nes šis automobilis saloje buvo vienintelis, jie lėkė siauru gurgždančiu koralų keliuku kokias keturias mylias gilyn į salą — pro palmes ir tankius krūmokšnius, palei aukšto kalno papėdę.

— Ak, kaip gražu! — sušuko Megė.

Jie įvažiavo į kitą kelią, einantį palei smėlėtą negilią pusmėnulio formos lagūną. Tolumoje, kur vandenynas dužo į Rifą, dar tiško akinamai balti purslų nėriniai, bet čia, tarp koralų, vanduo plytėjo lygus ir ramus tartum sidabro veidrodis su bronzos atšvaitais.

— Sala keturių mylių pločio ir aštuonių ilgio, — paaiškino vyriškis Megei. Jie pravažiavo pro gremėzdišką baltą namų su gilia veranda ir langais tartum vitrinos. — Universalinė parduotuvė, — su šeimininko pasididžiavimu tarė jis. — Čia aš gyvenu su savo ponia, o ji, turiu pasakyti, ne per daug apsidžiaugė, kad moteris atvažiavo viena, be vyro. Sako, dar išves mane iš kelio. Šiek tiek apsiramino, kai biure pasakė, kad jums reikia visiškos ramybės, ir aš paskyriau jums tolimiausių namelį. Aplinkui nebus nė gyvos dvasios, tik anoje pusėje gyvena viena porelė. Galit kad ir nuoga vaikščioti, niekas nepamatys. O manęs, kol čia būsit, mano ponia neišleis iš akių. Kai ko nors reikės, paskambinkit telefonu, ir aš atvešiu. Nėra prasmės eiti tokį kelią. Ir nesvarbu, ar maniškė pyks, ar nepyks, vis tiek kas vakarą saulei leidžiantis jus aplankysiu, na, pasižiūrėti, ar viskas gerai. Tai jūs tuo metu būkit namie ir padoriai apsirengusi, jei kartais ir maniškė susimanytų kartu atvažiuoti.

Vienaaukštis trijų kambarių namukas turėjo savo lankelį balto paplūdimio, iš abiejų kraštų užstotą kalno, ir čia kelias baigėsi. Viduje viskas buvo labai paprasta, bet patogu. Sala turėjo savo elektros generatorių, todėl buvo ir šviesa, ir nedidelis šaldytuvas, ir žadėtasis telefonas, ir net radijas. Tualetas ir vonia — daug modernesni patogumai negu Drohedoje ir Himelhoche, nudžiugo Megė. Aiškiai matyti, kad dauguma poilsiautojų čia atvyksta iš Sidnėjaus ir Melburno, jie pripratę prie civilizacijos ir negali be jos apsieiti.

Robas nuskubėjo pas pavydžiąją žmoną, o Megė likusi viena išsikrovė daiktus ir apžiūrėjo savo valdas. Didelė dvigulė lova daug geresnė už jos vedybinį guolį. Tiesa, čia juk jaunavedžių rojus, ir jiems svarbiausia patogus patalas, o Danio viešbučio gyventojai dažniausiai būna tokie girti, jog net nepastebi išlindusių spyruoklių. Ir šaldytuvas, ir lentynos virš jo buvo pilnos valgymų, ant stalo stovėjo didelė pintinė su bananais, kryžiažiedės vaisiais, ananasais ir mangais. Ko čia gerai nevalgyti ir nemiegoti.

Pirmąją savaitę Megė, regis, tik valgė ir miegojo. Anksčiau ji net nesuprato, nei kokia ji išvargusi, nei kaip Danglou klimatas atima bet kokį apetitą. Toje puikioje lovoje ji užmigdavo vos padėjusi galvą ir išmiegodavo po dešimt dvylika valandų, o viskas, ką valgė, buvo taip skanu kaip tais laikais, kai dar gyveno Drohedoje. Ji valgė be perstojo, kai tik nemiegojo, ir net eidama maudytis pasiimdavo mangų. Iš teisybės, juos valgyti ir yra geriausia vandenyje, nes sultys žliaugte žliaugia. Mažutis paplūdimys buvo lagūnoje, todėl jūra čia lygi kaip stalas, be jokių srovių, visai sekli. Tai labai patiko Megei, nes ji visai nemokėjo plaukti. Bet vanduo čia buvo toks sūrus, jog beveik pats kėlė, ir ji mėgindavo paplaukti; kai pavykdavo bent dešimt sekundžių išsilaikyti ant vandens, ji negalėdavo atsidžiaugti. Pasijutusi laisva nuo žemės traukos, ji troško plaukyti kaip žuvis. Ir būtų buvusi labai patenkinta, jei būtų turėjusi, kas pamokytų.

O šiaip jai visiškai netrūko draugijos. Ir buvo nepaprastai puiku būti vienai. Kaip gerai sugalvojo Anė! Niekada Megė dar negyveno be žmonių. Būti vienai tokia palaima, tokia ramybė. Ji visai nesijautė vieniša, nepasigedo nei Anės su Liudžiu, nei Džastinos ar Luko ir pirmąkart per trejus metus nesiilgėjo Drohedos. Senasis Robas netrikdė vienatvės, kas vakarą prieš saulėlydį atburzgęs keliu sustodavo tolėliau, palaukdavo, kol ji draugiškai pamojuos iš verandos — atseit viskas gerai, apgręždavo automobilį ir vėl nuvažiuodavo, o stebėtinai graži jo „ponia” sėdėdavo rūsti lyg pasiruošusi šauti patranka. Vienąkart Robas paskambino telefonu ir pasakė ketinąs pavėžinti porelę savo valtimi stikliniu dugnu — ar nenorėtų ir Megė paiškylauti?

Megė pasijuto lyg atsidūrusi visiškai kitoje planetoje; pro stiklą buvo matyti kupinas gyvybės, nepaprastai trapus pasaulis, kur vandens myluojami augo ir tarpo gležni pavidalai. Gyvi koralai, pasirodo, nėra tokių akį rėžiančių spalvų, kokiomis nudažyti jie stovi ant suvenyrų prekystalio. Jie švelniai rausvi, melsvai žali arba rusvai gelsvi, ir aplink kiekvieną gumbiuką, kiekvieną šakelę tartum aureolė plevena nuostabiausia vaivorykštė. Didžiulės jūrų aktinijos, kokių dvylikos colių skersmens, virpina mėlynų, raudonų, oranžinių ar violetinių čiuptuvėlių pakraštėlius; dideli kaip akmenys moliuskai vilioja neišmanėlius pažvelgti pro siaurą lūpų plyšį kriauklės vidun, kur juda kažkas erzinamai ryškus; tartum vėjo pučiamos linguoja raudonos nėrinių vėduoklės, driekiasi, srovena skaisčiai žali jūržolių kaspinai. Nė vienas iš ketverto, sėdinčio laivelyje, nebūtų nė kiek nustebęs, jei būtų pasirodžiusi undinė su žvilgančia glotnia krūtine, — blizga uodega, tingiai plevena plaukai, kerinti šypsena gundo jūreivius... O žuvys! Sakytum gyvi brangakmeniai tūkstančių tūkstančiais jos siuva šen ir ten, apvalios kaip kiniški žibintai, pailgos kaip kulkos, išsipuošusios visomis spalvomis, kurioms vanduo suteikia tvaskantį gyvumų ir grynumų, vienos auksiniais ir raudonais žvynais liepsnoja kaip ugnis, kitos, sidabriškai melsvos, atrodo vėsios, dar kitos plaukioja kaip skudurai, net skaudesnių nei papūgos spalvų. Čia ir jūrų lydekos smailiomis kaip adatos nosimis, ir bukanosės fahakos, dantingosios barakudos, ir vos matomi, tūnantys olose gruperiai plačiausiomis žiotimis, o kartą po jais tyliai, labai lėtai praplaukė panašus į verpstę ryklys.

— Nebijokit, — pasakė Robas. — Plėšriosios taip toli į pietus neatplaukia, ir Rife vienintelis pavojus gresia tik nuo dygliažuvių. Niekad neikit ant koralų basi.

Taip, Megė džiaugėsi, kad paplaukiojo, bet daugiau tokių iškylų nebenorėjo, nenorėjo ir susidraugauti su tąja pora, su kuria kartu plaukiojo. Ji viena maudėsi, vaikščiojo, gulėjo saulėje. Keista, bet nepasigedo net skaitymo, nes čia visada buvo ko nors įdomaus stebėti.

Megė paklausė Robo patarimo, vaikščiojo neapsirengusi. Iš pradžių ji elgėsi kaip triušis, jaučiantis dingo kvapą su kiekvienu vėjelio pūstelėjimu, ir vos tik sutraškėdavo šakelė ar nuo palmės garsiai bumbtelėdavo žemėn kokoso riešutas, ji tuoj bėgdavo slėptis. Bet po keleto dienų netrikdomos vienatvės pamatė, kad tikrai čia niekas neateis, kad tas kampelis, kaip sakė Robas, grynai jos. Tada ji nustojo bijoti. Vaikščiojo takeliais, gulėjo ant smėlio, pliuškenosi šiltame sūriame vandenyje ir jautėsi kaip žvėrelis, užaugintas narve ir staiga paleistas į tykų, saulėtų, erdvų, palankų pasaulį.

Toli nuo motinos, brolių, Luko, toli nuo viso negailestingo nekaip susiklosčiusio gyvenimo Megė patyrė, kas yra visiškas dykinėjimas; jos mintys ėmė dėliotis ir kaitaliotis tartum kaleidoskopo ornamentai. Pirmą kartą gyvenime protas nebebuvo užimtas vien darbu. Nustebusi ji suvokė, kad nuolatinis darbas yra pati stipriausia užtvara, galinti sulaikyti žmogų nuo mąstymo.

Prieš daugelį metų kunigas Ralfas paklausė, apie ką ji galvoja, ir ji atsakė: apie tėtę ir mamą, Bobą, Džeką, Hiujį, Stiuartą, mažuosius broliukus, Frenką, Drohedą, namus, darbus, lietų. Jo paties nepaminėjo, bet visada daugiausia galvodavo apie jį. Dabar prie to viso sąrašo prisidėjo Džastina, Lukas, Liudis ir Anė, cukranendrės, namų ilgesys ir vėlgi lietus. Galvojo ir apie tai, ką rasdavo knygose, o jos visada guodė. Bet mintys ateidavo ir pranykdavo susipainiojusios, nesusijusios, nenuoseklios; nebuvo nei progos, nei įpročio atsisėsti ir ramiai pagalvoti, kas iš tikrųjų yra toji Megė Klieri, Megė O’Nyl. Ko ji nori? Dėl ko gyvena pasaulyje? Ji apgailestavo, kad nėra įpratusi mąstyti, nes šitos spragos nebegalėjo atitaisyti joks jai vienai priklausantis laikas. Bet vis dėlto laiko buvo, ji turėjo ramybę, nieko neveikė, gerai jautėsi fiziškai, todėl galėjo gulėti ant smėlio ir mėginti susigaudyti.

Taigi Ralfas. Nusijuokė kreivai, beviltiškai. Nelabai vykęs pasirinkimas pradėti nuo jo, bet juk Ralfas tartum Dievas, visko pradžia ir pabaiga. Ralfas atsirado nuo tos dienos, kai priklaupęs ant saulėlydžio nutviekstos žemės Džilio stotyje suėmė ją už pečių, ir nors daugiau gyvenime jo niekada nebepamatytų, paskutinė jos mintis išeinant iš šio pasaulio bus apie jį. Kaip baisu, kad vienas žmogus gali taip daug reikšti, taip daug atstoti.

Kaip ji tada sakė Anei? Kad nori kuo paprasčiausių dalykų — vyro, vaikų, savo namų. Ko nors, ką galėtų mylėti. Atrodo, norai ne dievai žino kokie, ir pagaliau dauguma moterų visa tai turi. Bet ar daug iš tų turinčiųjų yra patenkintos? Megei atrodė, kad ji būtų patenkinta, nes jai tas viskas taip sunkiai pasiekiama.

Sutik, Mege Klieri, Mege O’Nyl, kad tas kas nors, ką tu nori mylėti, yra Ralfas de Brikasaras, o jo tu niekada neturėsi. Tačiau atrodo, kad per jį tu negalėsi būti laiminga nė su vienu vyru. Ką gi, tegu bus taip. Tarkim, kad mylimo vyriškio tu neturėsi. Reikės mylėti vaikus, ir tik vaikai mylės tave. Vadinasi, tau telieka Lukas ir Luko vaikai.

O Dieve gailestingas! Ne, negailestingas! Ką gi Dievas man davė? Tik atėmė iš manęs Ralfą. Nelabai mes mylim vienas kitą — Dievas ir aš. Žinai ką, Dieve? Aš jau nebebijau Tavęs kaip anksčiau. O kaip bijodavau, kaip bijodavau Tavęs ir Tavo bausmės! Visą gyvenimą iš baimės ėjau tik siauru tiesiu doros takeliu. Ir kur jis mane nuvedė? Nebūtų nė kiek blogiau, jei būčiau sulaužiusi visus iki vieno Tavo įsakymus. Tu apgavikas, Dieve, Tu baimės demonas. Elgiesi su mumis kaip su mažais vaikais, grasini bausmėmis. Bet aš Tavęs nebebijau. Visai ne Ralfo aš turiu nekęsti, o Tavęs. Dėl visko kaltas ne vargšas Ralfas, o tik Tu. Jis tebegyvena Dievo baimėje, kaip visą laiką gyvenau aš. Niekaip negaliu suprasti, kaip jis gali Tave mylėti. Nesuprantu, už ką Tave mylėti.

Tačiau kaip aš galiu liautis mylėjusi žmogų, kuris myli Dievą? Kad ir kaip stengiuosi, nieko man neišeina. Trokštu to, kas nepasiekiama, ir verkiu, kad negaliu pasiekti. Na, bet teks tau liautis verkus, Mege O’Nyl, ir tiek. Gausi pasitenkinti Luku ir Luko vaikais. Geruoju ar bloguoju tu atplėši Luką nuo tų nelemtų cukranendrių ir gyvensi su juo ten, kur net medžiai neauga. Pareikši Džilio banko valdytojui, kad ateityje pajamos eitų į tavo suskaitą, nebe į Luko, ir leisi tuos pinigus namams, kur nebus net medžio, padarysi juos jaukius ir patogius, nes Lukas nesusipras to padaryti. Leisi tuos pinigus Luko vaikams žmoniškai išauklėti ir išmokslinti, rūpinsies, kad jiems nieko netrūktų.

Štai ir viskas, Mege O’Nyl. Aš juk esu Megė O’Nyl, ne Megė de Brikasar. Net ir skamba kvailai — Megė de Brikasar. Turėtų būti Megana de Brikasar, o Megana man niekada nepatiko. Ak, ar baigsiu aš kada gailėtis, kad neturiu Ralfo vaikų? Tas ir yra, argi ne taip? Pasakyk sau, pakartok šimtų kartų: tavo gyvenimas yra tavo valioje, Mege O’Nyl, ir nėra ko švaistyti jį svajonėms apie vyriškį ir vaikus, kurių niekada neturėsi.

Taip! Įtikink save! Nėra prasmės galvoti apie tai, kas turi būti palaidota. Svarbiausia — ateitis, o ateitis priklauso Lukui ir Luko vaikams. Ji nepriklauso Ralfui de Brikasarui. Jis yra praeitis.

Megė pasisuko, įsikniaubė į smėlį ir pravirko taip, kaip verkdavo tada, kai buvo trejų metų — raudojo balsu, ir tiktai paukščiai bei krabai girdėjo jos sielvartų.

Anė Miuler tyčia parinko Metloko salą ir ketino, kai tik bus galima, nusiųsti ten Luką. Vos Megė išvažiavo, ji pranešė Lukui telegrama: jis labai reikalingas Megei, tegu greičiau atvažiuoja. Ne jos būdui buvo kištis į kitų reikalus, bet ji mylėjo Megę, jos gailėjosi, be to, dievino mažytį kaprizingų padarėlį — Megės ir Luko kūdikį. Džastinai reikia namų, reikia jų abiejų — tėvo ir motinos. Bus labai sunku su ja išsiskirti, bet taip bus geriau negu dabar.

Lukas atsirado po dviejų dienų. Važiavo į Sidnėjų, į rafinado fabriką, taigi nedaug sugaišo pasukęs kiek iš kelio. Reikia jau pamatyti savo vaikų; jei būtų buvęs sūnus, jis būtų tuoj atvažiavęs, kai tik gimė, bet sužinojęs, kad mergaitė, labai nusivylė. Jei jau Megei taip reikia vaikų, tai tegu bent gimdo darbininkus būsimam Kainunos ūkiui. Iš tų mergiščių jokios naudos, tik valgydink ir renk, o kai užauga, tiek jas tematai, išeina ir dirba kitiems, užuot pasilikusios namie kaip sūnūs ir padėjusios tėvui nugyventi amžių.

— Kaip Meg? — paklausė Lukas, užlipęs į verandą. — Tikiuosi, sveika?

— Tikitės. Taip, ji sveika. Tuoj viską papasakosiu. Bet pirmiausia eime, pažiūrėsit savo gražuolės dukros.

Lukas žiūri į kūdikį smalsiai ir susidomėjęs, bet be jokio švelnumo, pagalvojo Anė.

— Tokių keistų akių dar nesu matęs, — tarė jis. — Kažin į ką jos?

— Megė sako, kad jos šeimoje tokių nebuvę.

— Ir mano nebuvo. Gal į kokius prosenelius nusidavė, tokia keistuolė. Nelabai ji atrodo linksma, a?

— Iš kur jai būti linksmai? — atšovė Anė vos tvardydamasi. — Tėvo dar nemačiusi, tikrų namų neturi ir nepanašu, kad turės, kol užaugs, jei jūs ir toliau taip gyvensit.

— Aš juk taupau, Ane, — paprieštaravo Lukas.

— Nesąmonė! Aš žinau, kiek jūs turit pinigų. Mano draugai iš Čarterz Tauerzo kartais atsiunčia laikraščių, tai matau skelbimų, kad vakaruose parduodama žemė daug arčiau nei Kainunoj ir daug derlingesnė. Dabar gi krizė, Lukai! Galėtumėt įsigyti gražiausią sklypą už kur kas mažesnę sumą, nei turit banke, ir jūs tai žinot.

— Taigi tas ir yra! Dabar krizė, o į vakarus nuo kalnų, nuo Džunio iki Aisos, baisiausia sausra. Jau antri metai nėra lietaus, nė lašelio. Galvą guldau, kad ir Drohedai dabar nekas, o kaip, jūs manot, yra aplinkui Vintoną ir Blekolą? Ne, man reikia dar palaukti.

— Palaukti, kol prasidės lietūs ir žemė pabrangs? Liaukitės, Lukai! Dabar pats laikas pirkti! Su Megės kasmetiniais dviem tūkstančiais jūs galėtumėt išsilaikyti net dešimt sausros metų! Galima juk nepirkti gyvulių. Gyvenkit iš Megės dviejų tūkstančių, o avių nusipirksite, kai prasidės lietūs.

— Aš dar negaliu mesti plantacijų, — pasakė atkakliai Lukas, tebežiūrėdamas į keistai šviesias dukters akis.

— Čia ir visa paslaptis, ar ne? Kodėl gi neprisipažįstat, Lukai? Jūs nenorit turėti šeimos, jums geriau gyventi kaip dabar gyvenat, sunkiai, tarp vienų vyrų, plėšytis darbe, kaip plėšosi pusė visų australų, kiek žinau. Ir kas čia per kraštas, ta Australija, kad vyrai nenori gyventi namie su žmonomis ir vaikais, o mieliau jiems su vyrais? Jei tikrai norit būt viengungis, tai ko tada vedėt? Ar žinot, kiek vien tiktai Danyje yra pamestų žmonų, kurios vos ne vos pragyvena, augindamos vaikus vienos, be tėvų? Jis mat padirbės plantacijoj ir sugrįš, jis neilgai truks. Cha! Kaskart, kai atvažiuoja paštas, jos stypso prie vartelių, laukia, gal tas niekšas bus atsiuntęs nors kiek pinigų. Dažniausiai nesulaukia, o jei atsiunčia, tai grynų niekų, vien dėl akių.

Anė virpėjo iš pykčio, visada švelnios rudos akys kibirkščiavo.

— Žinot, „Brisbane Mail” rašė, kad iš viso civilizuoto pasaulio Australijoje didžiausias procentas pamestų žmonų. Tik toje vienoje srityje mes pralenkiam visus — tai bent rekordas, galim didžiuotis!

— Nusiraminkit, Ane! Juk Meg nepamesta. Ji sveika ir gyva, ir nebadauja. Ko gi jūs norit?

— Aš negaliu žiūrėti, kaip jūs elgiatės su savo žmona, štai kas! Dėl Dievo meilės, Lukai, surimtėkit, nors kuriam laikui prisiimkit savo pareigas! Jūs turit žmoną ir vaiką. Duokit jiems namus — būkit vyras ir tėvas, o ne svetimas dėdė!

— Būsiu, būsiu. Bet kol kas negaliu. Dar bent porą metų dėl tikrumo reikia padirbėti. Nenoriu gyventi iš Meg pinigų, o šiaip tektų, kol pagerėtų laikai.

Anė niekinamai perkreipė lūpas.

— Šunsnukis! Vedėt ją dėl pinigų, gal ne!

Įdegęs Luko veidas paraudo. Nežiūrėdamas į Anę jis pasakė:

— Prisipažįstu, pinigai čia prisidėjo, bet vedžiau jų dėl to, kad patiko labiau už kitas.

— Patiko! O ar mylėjot?

— Mylėjau? Kas ta meilė — moteriška fantazija, ir daugiau nieko. — Jis nusigręžė nuo lopšelio ir tų nerimų keliančių akių — gal vaikas su tokiomis akimis viską supranta, kas šnekama? — Jeigu jau baigėt man iškalbinėti, sakykit, kur Meg?

— Ji nesveikavo. Tai išvažiavo truputį pailsėti. Nebijokit, ne už jūsų pinigus! Tikėjausi, kad prikalbinsiu ir jus ten nuvažiuoti, bet matau — neįmanoma.

— Nėra ko nė galvoti. Mes su Arne šįvakar išvažiuojam į Sidnėjų.

— Ką pasakyti Megei, kai grįš?

Lukas gūžtelėjo pečiais, trokšdamas kuo greičiau išdumti.

— Ką norit. Na, pasakykit, tegu dar pakenčia. Ir jei jau ėmėsi dauginti šeimą, tai verčiau būtų sūnus.

Remdamasi sienos, Anė pasilenkė prie lopšelio ir pasiėmė ant rankų vaiką, paskui šiaip taip pasiekė lovą ir atsisėdo. Lukas net nesukrutėjo, kad jai padėtų, nepaėmė palaikyti vaiko; atrodė, jis tiesiog bijo dukters.

— Eikit sau, Lukai! Jūs nevertas to, ką turit. Nebegaliu į jus žiūrėti. Eikit pas tą savo Arnę ir nelemtas cukranendres ir plėšykitės kiek tik lenda.

Prie durų jis stabtelėjo.

— Kuo tas vaikas vardu? Užmiršau.

— Džastina, Džastina, Džastina.

— Baisiai kvailas vardas, — pasakė jis ir išėjo.

Anė paguldė Džastiną ant lovos ir apsipylė ašaromis. Tebūnie prakeikti visi vyrai, visi vyrai, išskyrus Liudį. Ko gero, Liudis geba mylėti dėl savo švelnumo, sentimentalumo, beveik moteriškumo? Gal Lukas teisybę pasakė, kad meilė — tiktai moteriška fantazija? Gal iš tikrųjų mylėti gali tik moterys ir tie vyrai, kurie turi kiek moteriškumo? Nė viena moteris neišlaikys prie savęs Luko, nė viena lig šiol nesulaikė ir nesulaikys. To, ko reikia Lukui, moteris negali duoti.

Bet kitą dieną Anė nusiramino ir jau nebemanė, kad stengėsi be reikalo. Tą rytą atėjo atvirukas nuo Megės, ji susižavėjusi rašė apie Metloko salą ir kaip jai ten gera. Vadinasi, šis tas vis dėlto išėjo. Megė jaučiasi geriau. Kai musonai nurims, ji sugrįš ir įstengs gyventi toliau. Bet apie Luką Anė nusprendė niekojai nesakyti.

Anunciata, šiaip vadinama Nense, nunešė Džastiną į verandą, o Anė, suėmusi dantimis krepšelį, kur buvo sudėta viskas, ko reikia vaikui, — švarūs vystyklai, pudra ir žaisliukai, — nukabarkštavo iš paskos. Ji atsisėdo į pintą krėslą, paėmė iš Nensės kūdikį ir pradėjo maitinti pašildytu pieno mišiniu iš buteliuko. Buvo taip gera, taip malonu gyventi. Ji stengėsi atvesti Luką į protą, ką dabar padarysi, jeigu nepavyko, užtat Megė su Džastina ilgiau pabus Himelhoche. Ji neabejojo, kad Megė pagaliau supras, jog nebėra jokios vilties išgelbėti santuoką, ir išvažiuos į Drohedą. Tačiau bijojo net pagalvoti apie tą dieną.

Keliu nuo Danio į kalną riaumodamas atidūmė raudonas angliškas sportinis automobilis — naujas ir brangus, gaubtas su odos juostelėmis, spindi išmetamieji vamzdžiai, blizga raudonas lakas. Anė ne tuoj pažino vyriškį, kuris išlipdamas peršoko per žemas dureles, nes vilkėjo kaip ir visi Šiaurės Kvinslande — tik šortus, ir nieko daugiau. Na ir gražuolis, pagalvojo Anė, palankiai žiūrėdama į svečią ir lyg kažką prisimindama, kai jis ėmė žengti per du laiptelius iškart. Liudis galėtų tiek daug nevalgyti, gal būtų kiek panašesnis į tų vaikiną. O jis visai ne koks vaikigalis — taip gražiai pasidabruoti smilkiniai... bet puikesnio cukranendrių kirtėjo nesu mačiusi.

Tik pažvelgusi į ramias, lyg iš tolumos žvelgiančias akis, Anė suprato, kas prieš jų stovi.

— Dievulėliau! — net vaiko buteliukas iškrito iš rankos.

Jis paėmė buteliukų, padavė ir atsirėmė priešais ją į verandos turėklus.

— Nieko, čiulptukas nesusipurvino, galit maitinti.

Mažoji, netekusi maisto, jau pradėjo rangytis, Anė įkišo jai čiulptuką ir pagaliau atgavo žadą.

— Tai bent staigmena, monsinjore! — Ji nužvelgė jį besijuokiančiomis akimis. — Turiu pasakyti, į arkivyskupą jūs nė kiek nepanašus. Net ir deramai apsirengęs nebuvot panašus. Aš įsivaizduoju arkivyskupus, nesvarbu, kokiai Bažnyčiai jie priklausytų, storus ir patenkintus savimi.

— Šiuo metu aš ne arkivyskupas, o tiktai nusipelnęs atostogų dvasininkas, todėl galit vadinti mane Ralfu. Tai šitoji mažytė taip prikamavo Megę, kai buvau čia praėjusį kartą? Gal duosit man? Manau, sugebėsiu palaikyt buteliuką kaip reikia.

Jis atsisėdo į krėslą greta Anės, užsimetė koją ant kojos, paėmė kūdikį ir buteliuką ir valgydino toliau.

— Ar Megė pavadino ją Džastina?

— Taip.

— Man patinka. O, tik pažiūrėkit, kokie plaukai! Visai kaip senelio.

— Ir Megė taip sako. Būtų gerai, kad paaugusios neišpiltų strazdanomis, bet turbūt bus strazdanota, vargšelė.

— Na, Megė taip pat rudaplaukė, o visai nestrazdanota. Tiesa, Megės oda kitokios spalvos, daugiau matinė. — Jis padėjo tuščią buteliuką, pasisodino mergytę tiesiai prieš save ant kelio, palenkė į priekį ir ėmė stipriai ritmingai trinti jai nugarytę. — Tarp kitų pareigų aš privalau lankyti katalikų našlaičių prieglaudas, todėl esu visai pripratęs prie vaikų. Motina Gonzaga iš mano mėgstamiausios prieglaudos sako, kad tai vienintelis būdas padėti kūdikiui atsirūgti. Kai vaiką laikai prie peties, jis per mažai susilenkia, orui sunku išeiti, todėl išeinant paprastai atsipila daug pieno. O šitaip vaikas susilenkęs per pusiaują, pienas tartum kamščiu užsikemša, o oras išeina. — Sakytum patvirtindama jo žodžius, Džastina keletą kartų atsirūgo, bet ką buvo suvalgiusi, neatpylė. Ralfas nusijuokė, dar patrynė jai nugarytę, bet daugiau nieko nebesidarė, ir jis patogiai pasiguldė ją ant sulenktos rankos. — Kokios nepaprastos, neregėtos akys! Nuostabios, tiesa? Megės vaikas turi būti nepaprastas.

— Ta proga noriu pasakyti, kad jūs būtumėt puikus tėvas, Ralfai.

— Aš myliu vaikus, visada mylėjau. Man lengva jais džiaugtis, kai neturiu kitų, nemalonių, tėvo pareigų.

— Ne, tai dėl to, kad jūs toks pat kaip Liudis. Jūs turite moteriškumo.

Džastinai, kuri paprastai nemėgo svetimų, jis, matyt, irgi patiko ir ji užmigo. Ralfas paguldė ją patogiau ir išsitraukė iš šortų kišenės pakelį „Capstense”.

— Duokit šen, uždegsiu.

— Kur Megė? — paklausė jis, imdamas iš Anės uždegtą cigaretę. — Dėkui. Atsiprašau, nepasiūliau jums.

— Megės nėra. Ji vis nesitaisė po gimdymo, o kai prasidėjo lietūs, pasidarė visai blogai. Tai mes su Liudžiu išsiuntėm ją porai mėnesių pailsėti. Ji grįš kovo pirmą, liko dar septynios savaitės.

Nuo pirmų žodžių Anė pastebėjo, kaip jis persimainė — tartum staiga nuėjo niekais visos viltys, neliko ilgai laukto džiaugsmo. Jis sunkiai atsiduso.

— Antrąkart atvažiuoju atsisveikinti ir nerandu jos... Prieš Atėnus ir dabar vėl. Tuomet išbuvau svetur metus, o galėjo būti ir ilgiau, tada aš nežinojau. Drohedoje buvau nebuvęs nuo Pedžio ir Stiuarto mirties, bet kai atėjo laikas išvykti, supratau, kad negaliu išvykti iš Australijos nepamatęs Megės. O ji buvo jau ištekėjusi ir išvažiavusi. Norėjau susirasti, bet tai būtų buvę negarbinga jos ir Luko atžvilgiu. Šįkart atvažiavau dėl to, kad žinau — negaliu pakenkti tam, ko nėra.

— O kur išvykstat?

— Į Romą, į Vatikaną. Neseniai mirė kardinolas Monteverdis, ir kardinolas di Kontinis— Verčezė perėmė jo pareigas. Kaip ir tikėjausi, jis pasikvietė mane. Tai didelė garbė, bet ne vien tik garbė. Aš negaliu atsisakyti.

— Ar ilgai ten būsit?

— O, manau, kad ilgai. Europoje kalbama apie karą, nors čia mums atrodo, kad tai labai toli. Romos bažnyčiai reikalingas kiekvienas jos diplomatas, o kardinolo di Kontinio— Verčezės dėka aš esu priskiriamas prie diplomatų. Musolinis artimai susijęs su Hitleriu, vieno lizdo paukščiai, o Vatikanas turi kažkaip sutaikyti dvi priešingas ideologijas, katalikybę ir fašizmą. Tai nebus lengva. Aš gerai moku vokiškai, būdamas Atėnuose, išmokau graikiškai, Romoje — itališkai. Taip pat laisvai kalbu prancūziškai ir ispaniškai. — Jis atsiduso. — Visą laiką buvau gabus kalboms ir sąmoningai tuos gabumus lavinau. Taigi dabar mane perkelia, kitaip ir būti negalėjo.

— Ką gi, monsinjore, jei tik išplaukiat ne rytoj, dar galit pasimatyti su Mege.

Žodžiai išsprūdo Anei visai neapgalvotai; bet kodėl gi Megė negalėtų pasimatyti su juo, ypač kai jis, kaip atrodo, negreit besugrįš.

Ralfas pasuko galvą ir pažvelgė į ją. Gražios mėlynos ir šaltokos akys tokios protingos, jo neapgausi. O taip, jis apsigimęs diplomatas! Puikiai supranta, ką ji norėjo pasakyti ir kas dar glūdi jos pasąmonėje. Anė sulaikiusi kvapą laukė atsakymo, bet jis ilgai tylėjo — sėdėjo ir žiūrėjo pervirš smaragdinių cukranendrių į patvinusių upę, užmiršęs, kad laiko ant rankų vaiką. Anė kaip pakerėta apžiūrinėjo jį iš profilio — voko išlinkis, tiesi nosis, slapiai sučiauptos lūpos, ryžtingas smakras. Kokias jėgas jis rikiuoja, žvelgdamas į tolumą? Kokiomis sudėtingomis svarstyklėmis sveria savo sieloje meilę, geismą, pareigą, naudą, valią, ilgesį, ir kas iš jų nusvers? Ralfas pakėlė prie lūpų cigaretę, jo pirštai virpėjo, ir Anė tyliai atsiduso. Vadinasi, jis nėra abejingas.

Ralfas tylėjo gal dešimt minučių. Anė uždegė jam antrą cigaretę, padavė vietoj surūkytosios. Šią jis taip pat surūkė iki galo, vis tebežiūrėdamas į tolimus kalnus ir lietaus debesis, susitelkusius žemai danguje. Tada numetė nuorūką per verandos turėklus ir pačiu kasdieniškiausiu balsu paklausė:

— Kur ji yra?

Dabar atėjo eilė Anei pagalvoti — nuo to, ką ji atsakys, priklausys jo apsisprendimas. Ar turi žmogus teisę pastūmėti kitus žmones į kelią, kuris veda nežinia kur ir nežinia kuo pasibaigs? Ji myli Megę ir jai nė motais, kas ištiks tą vyriškį. Jis savaip nė kiek ne geresnis už Luką. Veržiasi į savą, grynai vyrišką tikslą ir neturi nei laiko, nei noro iškelti į pirmą vietą moterį; jis vejasi ir kabinasi už kažkokios svajonės, kuri gal egzistuoja tik jo pakvaišusioje galvoje. Ir tėra panaši į tuos dūmus iš cukraus fabriko, kurie sklaidosi tvankiame, melasos prisigėrusiame ore. Bet nieko kita jis netrokšta ir tą svajonę vydamasis iššvaistys save ir visą savo gyvenimą.

Sveiko proto jis nepraranda, nors Mėgė jam ir labai brangi. Net dėl Megės— o Anė buvo linkusi manyti, kad jis myli Megę labiau už viską pasaulyje, išskyrus keistąją savo svajonę, — jis nerizikuos praleisti progą anksčiau ar vėliau nutverti tai, ko siekia. Ne, jis to neatsižadės net dėl Megės. Ir jeigu pasakytum, kad Megė kokiame nors kurorte, gyvena pilname žmonių viešbutyje, kur jį galėtų pažinti, jis nevažiuotų. Jis geriau už visus žino, kad tokio kaip jis neįmanoma nepastebėti net minioje. Anė apsilaižė lūpas ir tarė:

— Megė Metloko saloje, gyvena atskirame namelyje.

— Kokioje saloje?

— Metloko. Tai kurortas prie Vitsandžio sąsiaurio, specialiai tiems, kurie nori nuošalumo. Be to, šiuo metų laiku ten beveik nieko nėra. — Ir neištvėrė nepridūrusi: — Nesijaudinkit, niekas jūsų nematys!

— Labai mane nuraminot. — Ralfas švelniai padavė miegantį kūdikį Anei. — Ačiū, — pasakė jis eidamas prie laiptų. Paskui atsisuko, akys buvo kupinos graudaus maldavimo. — Jūs klystat, — pasakė jis — Aš norėjau ją tik pamatyti, nieko daugiau. Niekada nepadarysiu nieko tokio, kas galėtų pražudyti jos sielą.

— Arba jūsų paties? Tuomet pasisakykit esąs Lukas O’Nylas, jo ten laukia. Tada tikrai nepadarysit nemalonumų — nei Megei, nei sau.

— O jei ir Lukas ten prisistatys?

— Nieku gyvu. Jis išvažiavo į Sidnėjų ir bus ten iki kovo. Kad Megė Metloke, jis būtų galėjęs sužinoti tik iš manęs, o aš jam to nepasakiau, monsinjore.

— Ar Megė laukia Luko?

Anė nelinksmai šyptelėjo.

— Na ką jūs, ne.

— Aš niekuo jai nepakenksiu, — atkakliai pasakė Ralfas. — Tik noriu ją pamatyti, daugiau nieko.

— Puikiai suprantu, monsinjore. Bet iš tikrųjų pakenktumėt jai daug mažiau, jei norėtumėt daugiau, — pasakė Anė.

Kai čiaudėdamas privažiavo senojo Robo automobilis, Megė stovėjo savo poste namuko verandoje, gatavai pakėlusi ranką kaip ženklą, kad viskas gerai ir jai nieko nereikia. Robas stabtelėjo įprastinėje vietoje apsigręžti, ir tą akimirką iš automobilio su lagaminu rankoje iššoko vyriškis su šortais ir marškiniais, apsiavęs sandalais.

— Laimingai, pone O’Nylai! — šūktelėjo nuvažiuodamas Robas.

Bet niekada Mėgėjų nebesupainios — Luko O’Nylo ir Ralfo de Brikasaro. Čia ne Lukas; net iš tolo ir greitai blėstančioje šviesoje ji negalėjo apsirikti. Stovėjo apstulbusi ir laukė, o jis, Ralfas de Brikasaras, ėjo pas ją keliuku. Vadinasi, galų gale nusprendė, kad ji jam reikalinga. Antraip ko būtų važiavęs į tokių vietą pasivadinęs Luku O’Nylu.

Ji visa apmirė, nejautė nei kojų, nei galvos, nei širdies. Štai Ralfas jos atėjo, kodėl gi ji nieko nejaučia? Kodėl nebėga pasitikti, pulti į glėbį, viską pamiršusi iš džiaugsmo? Štai Ralfas, o ji visą laiką jo vieno tetroško ir tik paskutinę savaitę stengėsi išmesti iš galvos. Tebūnie jis prakeiktas, tebūnie jis prakeiktas! Kokių galų atsitrenkė čia tada, kai ji jau buvo bepradedanti išstumti jį — gal ne iš širdies, tai bent iš minčių? Dabar vėl viskas iš pradžių! Suglumusi, įniršusi, išpilta prakaito ji stovėjo kaip medinė ir laukė, o grakšti jo figūra artėjo, didėjo.

— Sveikas, Ralfai, — tarė ji pro dantis, nežiūrėdama į jį.

— Sveika, Mege.

— Nešk lagaminą į vidų. Gal išgersi karštos arbatos? — šnekėdama ji vedė jį į svetainę ir vis dar nežiūrėjo.

— Išgersiu su malonumu, — atsakė Ralfas taip pat natūraliai kaip ji.

Jis nusekė iš paskos į virtuvę ir žiūrėjo, kaip ji įjungė elektrini arbatinį, pripylė karšto vandens iš čiaupo į arbatinuką, išėmė iš bufeto puodukus ir lėkšteles. Padavė jam didelę penkių svarų skardinę su sausainiais, ir jis įdėjo porą saujų į lėkštę. Arbatinis užvirė, Megė išpylė karštą vandenį iš arbatinuko, įbėrė šaukštuku arbatžolių, užplikė. Su arbatinuku ir sausainių lėkšte ji nuėjo į svetainę, o jis atsekė su puodukais ir lėkštelėmis.

Visi trys kambariai ėjo iš eilės, vienoje pusėje svetainės buvo miegamasis, kitoje virtuvė ir vonia. Taigi namukas turėjo dvi verandas, į kelio pusę ir į jūrą. Todėl buvo galima sėdint priešais žiūrėti ne vienam į kitą, o kur nors į tolį. Sutemo staiga, kaip visur tropikuose, bet pro plačią sustumiamų durų angą dvelkė šiltas švelnus vėjelis, buvo girdėti vandens teškenimas, tolimas mūšos gaudesys.

Jie gėrė arbatą tylėdami, sausainių nė vienas negalėjo nuryti, tylėjo ir baigę gerti arbatą; pagaliau Ralfas pasižiūrėjo į Megę, o ji tebesėdėjo įsmeigusi akis į vėjelio šiurenamą jaunutę palmę už verandos durų.

— Kas tau, Mege? — paklausė jis taip maloniai ir švelniai, kad jos širdis ėmė pašėlusiai daužytis ir, atrodė, plyš iš skausmo, nes jis paklausė kaip kadaise, kaip suaugęs žmogus mažą mergaitę. Visai ne pas moterį jis atvažiavo į Metloką. Jis norėjo aplankyti vaiką. Ir myli jis vaiką, o ne suaugusią moterį. Moters jis ėmė nekęsti nuo tos akimirkos, kai tik Megė ėmė darytis moterimi.

Ir jos akys atsigręžė, pažvelgė į jį nustebusios, įsižeidusios, piktos — net dabar, net dabar! Laikas sustojo, ji žiūrėjo įsmeigusi į jį akis, ir jam užėmė kvapą, tose permatomose akyse jis norom nenorom turėjo išvysti moterį. Megės akys. O Dieve, Megės akys!

Anei Miuler jis sakė tiesą, iš tikrųjų norėjo tik jų pamatyti, daugiau nieko. Nors ir mylėjo jų, važiavo ne mylėtis. Tik pamatyti, pasikalbėti draugiškai, pernakvoti ant kušetės svetainėje ir pamėginti dar kartų išrauti giliai įsišaknijusį begalinį traukimų prie jos, manydamas, kad jei tik įstengs atskleisti jo esmę, gal tada ras dvasinių jėgų iš jo išsivaduoti.

Sunku buvo apsiprasti, kad Megė su krūtimis, su liemeniu, klubais, bet jis apsiprato, nes kai žvelgė jai į akis, ten kaip šventa amžinoji ugnis tebebuvo gyva jo Megė. Tame skaudinamai pasikeitusiame kūne tebebuvo ta pati dvasia ir protas, pakerėję jį nuo pat pirmojo susitikimo, ir kol jis tai matė jos akyse, galėjo taikytis su tokiu jos kūnu ir nepasiduoti jo žavesiui.

Kadaise, spręsdamas apie ją pagal savo norus ir svajones, jis neabejojo, kad ir ji nieko daugiau netrokšta; taip buvo lig tol, kai ji užsipuolė jį kaip pasiutusi katė gimus Džastinai. Net tada, vos išblėso jo pyktis ir nuoskauda, jis priskyrė kaltę dėl tokio jos elgesio skausmui, kurį ji turėjo iškentėti, skausmui daugiau dvasios negu kūno. Dabar, pagaliau pamatęs, kokia ji pasidarė, jis sekundės tikslumu galėjo nustatyti momentą, kada Megė pažvelgė į jį nebe vaiko, o moters akimis: kai juodu susitiko Drohedos kapinėse po Merės Karson gimtadienio pokylio. Tada, kai jis paaiškino, kodėl negalėjo parodyti jai daugiau dėmesio — kad žmonės nepagalvotų, jog domisi ja kaip vyriškis. Ji pasižiūrėjo į jį keistu žvilgsniu ir nusisuko, o kai vėl pažvelgė, ta keista akių išraiška buvo dingusi. Dabar jis suprato, kad nuo to momento Megė žiūri į jį kitaip ir bučinys nebuvo tik šiaip silpnybės pasireiškimas, po kurio vėl viskas liko kaip buvę. Ne. Jo laikytasi įsikibus savo iliuzijų, puoselėta jos, kuo geriau derinta prie pasirinkto gyvenimo būdo, tiesiog dėvėta, kaip dėvima ašutinė. O ji visų tą laiką mylėjo jį kaip moteris.

Reikia prisipažinti, kad jis geidė jos nuo pirmojo pasibučiavimo, bet geismas niekada taip nekankino kaip meilė; jam geismas ir meilė buvo visai atskiri dalykai. Ji, nesuprasta vargšelė, taip kvailai niekada negalvojo.

Tą akimirką, jei tik būtų buvę įmanoma, jis būtų bėgęs iš Metloko nuo jos kaip Orestas bėgo nuo eumenidžių. Bet iš salos niekur negalėjo dingti, ir jam užteko drąsos pasilikti su Mege, užuot išėjus beprasmiškai klaidžioti naktį lauke. Ką man daryti, kaip viską atitaisyti? Aš iš tikrųjų ją myliu! Ir myliu tik dėl to, kad ji tokia, o ne kokia buvo per trumpą savo paauglystę. Visada labiausiai mylėjau jos moteriškumą, jos kantrybę nešant savo naštą. Taigi, Ralfai de Brikasarai, atmerk plačiau akis ir pamatyk ją tokią, kokia ji yra iš tikrųjų, o ne kokia buvo kadaise. Prieš šešiolika metų, šešiolika ilgų neįtikėtinų metų... Man keturiasdešimt ketveri, o jai dvidešimt šešeri, mes abu nebe vaikai, bet aš esu kur kas mažiau subrendęs.

Tu taip ir pagalvojai, Mege, vos tik išlipau iš Robo automobilio, ar ne? Nusprendei, kad aš pagaliau pasidaviau. Ir dar nespėjus tau atsipeikėti, aš jau turiu parodyti, kad apsirikai. Tavo iliuziją aš sudraskiau į skutelius kaip seną purviną skudurą. O Mege! Ką aš tau padariau? Kaip galėjau būti toks aklas, kad mačiau vien tiktai save? Ir nieko nepasiekiau, atvažiavęs tavęs aplankyti, tik kankinu tave. Visus tuos metus mes mylėjome vienas kitą, bet kiekvienas kitaip.

Megė tebežiūrėjo jam į akis, ir jos akyse tvenkėsi gėda ir pažeminimas; kai jo besimainančiam veide pagaliau išvydo tik beviltišką gailestį, ji suprato, kaip baisiai, kaip siaubingai klydo. Dar daugiau: ji suprato, kad jis tai žino.

Bėk, Mege, bėk! Bėk iš čia, kad išsaugotum paskutinę išdidumo kruopelę, kurią jis tau paliko! Vos pagalvojusi taip, ji pašoko nuo kėdės ir leidosi bėgti. Bet nespėjo išbėgti į verandą, Ralfas pagavo ją, ir iš įsibėgėjimo ji taip trenkėsi į jį, jog jis susvyravo. Ir nebeteko jokios prasmės kankinanti vidinė jo kova, ilgalaikės valios pastangos išlaikyti sielos tyrumą, užgniaužti geismą; per tas akimirkas jis išgyveno keletą gyvenimų. Jo jėgos, nuslopintos ir užmigdytos, tik ir laukė to susitrenkimo, kad nubustų ir sukeltų chaosą, kai protas vergiškai nusilenkia aistrai, o proto valią užgniaužia kūno valia.

Megė pakėlė rankas ir apkabino jo kaklą, Ralfo rankos spazmiškai suspaudė jai nugarą; jis palenkė galvą, lūpomis ieškojo jos lūpų, surado. Jos lūpos— jau nebe stumiamas šalin nereikalingas prisiminimas, o gyvos, tikros; jos rankos apsikabinusios jį taip, tartum niekada nebepaleis; atrodo, kad ji kaip vaškas jo rankose; kokia jį tamsi, kaip pati naktis, kaip susipynęs prisiminimas ir geismas, nenorimas prisiminimas ir stumiamas šalin geismas. Ilgus metus jis turbūt šito troško, troško jos ir neigėjos galią, net neleido sau matyti jos kaip moters!

Ar jis nusinešė ją į lovą, ar jie nuėjo drauge? Jam atrodė, kad nusinešė, bet gal ir ne; tik jie abu čia, jis jaučia delnais jos kūną ir jaučia jos rankas prie savo kūno. O Dieve! Mano Mege, mano Mege! Kaip jie galėjo įtikinėti mane nuo vaikystės, kad tai nuodėmė?

Laikas liovėsi tiksėjęs sekundes, o ėmė plaukte plaukti, kol nebeteko prasmės, ir liko tik matavimo gelmė, realesnė už realų laiką. Jis jautė Megę šalia, bet ne kaip ką nors atskira, ir troško padaryti ją amžinai savo dalimi, gyvu audiniu, kuris yra jis pats, o ne greta esanti, tik su juo susijusi būtybė. Nuo šiol jis pažins šiuos krūtų, pilvo, šlaunų iškilumus, įlinkius ir tarpelius. Iš tikrųjų ji sukurta jam, jis pats ją sukūrė; šešiolika metų lipdė, formavo, pats nežinodamas, ką daro, juo labiau — kodėl taip daro. Ir užmiršo, kad buvo jos atsisakęs, kad kitas vyriškis nuvedė ją iki galo keliu, kurį pats buvo pradėjęs tiesti ir buvo ketinęs eiti, nes ji — jo nuopuolis, jo rožė, jo kūrinys. Jis buvo lyg sapne, iš kurio nebepabus, kol yra žmogus, vyras savo kūnu ir krauju. O Dieve mielas! Aš žinau, žinau! Dabar žinau, kodėl galvojau apie ją kaip apie svajonę ir vaiką dar ilgai po to, kai ji jau seniai buvo nebe svajonė ir nebe vaikas, bet kodėl turiu tai sužinoti tokiu būdu?

Mat pagaliau jis suprato, kad norėjo būti ne žmogumi — ne šiaip žmogumi, vyriškiu, o troško kažko daugiau, kažko aukščiau už paprasto žmogaus būtį. Ir vis dėlto galų gale štai jo lemtis po jo delnais, dega ir virpa kartu su juo, savo vyriškiu. Žmogus, nuo šiol visada žmogus. Dieve brangus, ar negalėjai apsaugoti manęs? Aš žmogus, aš niekad nebūsiu Dievas; koks buvo apsirikimas gyventi trokštant pakilti iki dievybės. Nejaugi kiekvienas iš mūsų, kunigų, nori būti Dievas? Ir atsisako vienintelio akto, kuris neginčijamai įrodo, kad mes esame žmonės.

Jis apglėbė ją ir pilnomis ašarų akimis pasižiūrėjo žemyn į ramų prieblandoje boluojantį veidą; pamatė, kaip prasiskleidė lyg rožės žiedlapiai lūpos ir aiktelėjo iš nustebimo ir džiaugsmo. Ji buvo apsivijusi jį rankomis ir kojomis, gyvais saitais, švelniais lyg šilkas, kankinamais; jis įsikniaubė smakru į jos petį, skruostu prisiglaudė prie jos skruosto ir atsidavė beprotiškam įnirtingam puolimui, tartum susiėmęs su pačiu likimu. Mintys sukosi, painiojosi, sąmonė aptemo ir vėl akinamai sušvito; vieną akimirką jis atsidūrė saulėje, paskui spindesys ėmė blankti, nupilko ir užgeso. Tai ir yra būti žmogumi, vyru. Daugiau jis niekuo negali būti. Bet skausmas ne čia. Skausmas atėjo paskutinį, baigiamąjį momentą — su liūdesiu suvokus, kad ekstazė dingsta. Kaip gali paleisti Megę dabar, kai ji priklauso jam; juk pats ją sukūrė. Ir kaip skęstantis griebiasi šiaudo, jis tvirtai apglėbė ją ir netrukus vėl atgijęs pakilo su nauju potvyniu, taip greit apsiprastu, atsiduodamas paslaptingam likimui, vyro likimui.

Kas yra miegas? — mąstė Megė. Palaima, atokvėpis nuo gyvenimo, mirties atbalsis ar nemaloni būtinybė? Nesvarbu kas, bet Ralfas užmigo ir miega apkabinęs ją viena ranka, pasidėjęs galvą jai ant peties, net dabar teigdamas, kad ji priklauso jam. Megė irgi pavargo, bet neleido sau užmigti. Jai atrodė, kad leidusi sąmonei užsnūsti, pabudusi neberas Ralfo greta. Vėliau ji pamiegos, kai jis nubus ir tos gražios slaptingai sučiauptos lūpos ištars pirmuosius žodžius. Ką jis pasakys? Ar apgailestaus dėl to, kas atsitiko? Ar ji suteikė jam džiaugsmo, ar verta buvo dėl jos atsižadėti to, ko jis atsižadėjo? Taip ilgai jis kovojo su savimi, nepasidavė tam džiaugsmui ir vertė ją kartu kovoti. Net sunku patikėti, kad pagaliau štai sudėjo ginklus, bet naktį, draskomas kančios, jis kalbėjo jai tokius žodžius, kurie tartum nubraukė visus tuos metus, kai jos šalinosi.

Ji buvo neapsakomai laiminga, dar niekada anksčiau tokios laimės nepatyrė. Nuo tos akimirkos, kai jis atitraukė ją nuo durų, viskas susiliejo į kūnų poeziją — rankos, delnai, oda, neišmatuojamas malonumas. Aš skirta jam, tiktai jam... Štai kodėl nieko nejaučiau su Luku! Deginančios aistros bangų nešama ji galvojo tik apie tai, kad viską viską jam atiduoti yra daug svarbiau už patį gyvenimą. Kad jis niekada dėl to nesigraužtų. Kaip jis kentėjo!

Buvo akimirkų, kai atrodė, kad ji jaučia jo kančių kaip savo. Ir nuo to buvo tik dar laimingesnė. Jo kančia įrodo esant teisingumų.

Ralfas atsibudo. Ji pažvelgė jam į akis ir jų mėlynėje išvydo tą pačią meilę, kuri šildė nuo vaikystės, teikė prasmę jos gyvenimui, ir kartu išvydo didžiulį juodžiausią nuoilsį. Ne kūno, bet sielos nuoilsį.

Jis galvojo, kad pirmą kartą gyvenime nubudo lovoje ne vienas, ir tai yra dar intymiau negu ankstesnis suartėjimas, tai įrodymas, kad jie su Mege susieti jausmų, vienas kitam atsidavę. Lengvas ir laisvas kaip oras aplinkui, prisitraukęs stebuklingų jūros ir saulės prisigėrusios augalijos kvapų, jis kurį laiką skrajojo lig šiol nematytos laisvės sparnais — koks palengvėjimas atsižadėti būtinybės kovoti, kokia ramybė pralaimėjus ilgą nežmoniškai žiaurų karą, kai pamatai, kad pralaimėjimas kur kas saldesnis už kovą. Ak, kaip aš su tavimi kovojau, Mege! Ir vis dėlto galų gale ne tavo menkus likučius turiu rankioti ir klijuoti, o savo paties išmėtytus gabalus.

Tu atėjai į mano gyvenimą, kad parodytum, kokia pasipūtėliška, kokia netikra yra tokių kaip aš kunigų didybė; kaip Liuciferis aš siekiau to, kas yra vien Dievo, ir kaip Liuciferis puoliau. Aš gyvenau skaistybėje, klusnume, o iki Merės Karson ir neturte.

Bet iki šio ryto dar nebuvau patyręs nusižeminimo. Šventas Dieve, jei ji man nebūtų brangi, viskas būtų daug lengviau, bet kartais atrodo, kad myliu ją labiau už Tave, ir čia taip pat Tavo bausmė. Ja aš neabejoju, o kas gi esi Tu? Apgaulė, šmėkla, pasityčiojimas. Kaip aš galiu mylėti pasityčiojimą? Ir vis dėlto myliu.

— Jei turėčiau sveikatos, nueičiau išsimaudyti, o paskui pataisyčiau pusryčius, — pasakė jis, nes būtinai reikėjo kažką sakyti, ir pajuto šypseną prigludusiame prie savo krūtinės jos veide.

— Eik maudytis, o pusryčius pataisysiu aš. Ir nėra reikalo rengtis. Niekas čia neateina.

— Tikras rojus! — Jis nuleido kojas nuo lovos, atsisėdo ir pasirąžė. — Puikus rytas. Gal tai ką nors reiškia?

Ir jau dilgtelėjo išsiskyrimo skausmas... vien dėl to, kad jis atsikėlė iš lovos; Megė gulėdama žiūrėjo, kaip jis nuėjo prie durų į paplūdimį ir sustojo. Atsigręžė, ištiesė rankų.

— Eisi su manim? Pusryčius pasigaminsim paskui.

Buvo potvynis, rifas pasislėpęs po vandeniu, ankstyva saulė karšta, bet neramus vasaros vėjelis vėsus; šiurkščios žolės ūseliai driekėsi per keistų purų smėlį, kur rėplinėjo krabai ir vabzdžiai, ieškodami grobio.

— Jaučiuosi taip, tartum pirmukart matyčiau pasaulį, — pasakė Ralfas, žvelgdamas aplinkui.

Megė suspaudė jam ranką; štai ir atpildas — šitas saulėtas rytas, dar labiau nesuprantamas negu panaši į sapnų praėjusios nakties realybė. Ji žvelgė į jį ir troško jo. Laikas, nesuvokiamas protu, visai kitas pasaulis.

Ir pasakė:

— Tu ir negalėjai anksčiau jo matyti. Tai mūsų pasaulis, tol, kol mes čia.

— Koks yra Lukas? — paklausė jis per pusryčius.

Megė pakreipė galvą į šoną, pagalvojo.

— Ne taip labai panašus iš išvaizdos į tave, kaip man tada buvo pasirodę, nes tuo laiku baisiai tavęs ilgėjausi, nebuvau įpratusi be tavęs. Tikriausiai ir ištekėjau už jo todėl, kad atrodė panašus į tave. Juk vis tiek buvau nusprendusi ištekėti, o jis buvo visa galva aukščiau už kitus. Aš nesakau, kad buvo įžymesnis ar meilesnis, ar turėjo dar kokių savybių, kurias, kaip manoma, vertina moterys, bet turėjo kažko, ko aš nesupratau. Tik vienu atžvilgiu gal yra toks kaip tu. Jam taip pat nereikia moterų.

Ralfo veidas persikreipė.

— Tu taip apie mane galvoji, Mege?

— Pasakyti teisybę? Taip. Niekada nesuprasiu kodėl, bet man taip atrodo. Ir tu, ir Lukas širdies gilumoje įsitikinę, kad jei vyrui reikia moters, jis silpnas. Aš nekalbu apie pagulėjimą, o apie tai, kai moteris yra reikalinga, iš tikrųjų reikalinga.

— Ir šitai pripažindama tu vis dėlto neatstumi mūsų?

Ji truktelėjo pečiais, nusišypsojo su gailesčiu.

— Ak, Ralfai! Aš nesakau, kad tai nesvarbu, ir tikrai dėl to jaučiuosi labai nelaiminga, bet kad taip jau yra. Ir būtų kvaila eikvoti jėgas, mėginant ką nors pakeisti, nes nieko pakeisti neįmanoma. Todėl man geriau pasinaudoti ta silpnybe, o ne jos nepaisyti. Man juk taip pat kažko reikia ir norisi. Ir, matyt, man reikia tokių kaip tu ir Lukas, antraip nebūčiau taip kamavusis dėl jūsų. Būčiau ištekėjusi už gero, mielo, paprasto žmogaus, tokio kaip mano tėvas, ir būčiau jam trokštama, reikalinga. Bet kiekvienas vyras, man regis, yra šiek tiek Samsonas, o tokių kaip tu ir Lukas tas bruožas ryškiau matyti.

Ralfas neatrodė įsižeidęs, jis šypsojosi.

— Mano išmintingoji Megė!

— Čia ne išmintis, Ralfai. Tiesiog sveikas protas. Juk tu žinai, aš nesu labai išmintinga. Bet pažiūrėk į mano brolius. Labai abejoju, ar vyresnieji kada nors ves, jie net merginų neturės. Jie baisiai drovūs, bijo, kad moteris neturėtų jiems valios, ir yra labai atsidavę mamai.

Ėjo diena po dienos, naktis po nakties. Buvo gražios, net smarkios vasaros liūtys, gera buvo vaikščioti po lietų nuogiems ir jausti, kaip jis glamonėja, arba klausytis, kaip barbena į skardinį stogą. O kai būdavo saulė, jie taip pat vaikščiodavo, gulėdavo paplūdimyje, plaukiodavo — Ralfas mokė Megę plaukti.

Kartais nemačiomis Megė ilgai žiūrėdavo ir desperatiškai stengėsi įsiminti jo veidą — juk kaip mylėjo Frenką, o metams einant jo atvaizdas blanko, ji nebeprisimena, kaip jis atrodo. Ralfo akys, nosis, lūpos, stulbinantys sidabriniai sparnai juoduose plaukuose, aukštas tvirtas kūnas, išlaikęs jaunystės lieknumą ir stangrumą, tik gal jau nebe toks lankstus. Jis atsigręždavo, sugaudavo ją stebint, o jo akyse beveik visada skausmas, žvilgsnis kaip pasmerktojo. Ir Megė suprato ar manė suprantanti jų kalbą: jis turi išvažiuoti, grįžti prie Bažnyčios ir savo pareigų. Gal jau nebeturės daugiau tokio įkarščio, bet tarnaus Bažnyčiai geriau. Nes tik tie, kurie buvo paslydę ir parpuolę, žino visus kelio vingius.

Vieną dieną, kai jie gulėjo paplūdimyje, saulė jau buvo nusileidusi žemai ir jūra atrodė kruvina, o koralinis smėlis buvo gelsvai miglotas, Ralfas pasakė:

— Mege, aš dar niekada nebuvau toks laimingas ir kartu toks nelaimingas.

— Žinau, Ralfai.

— Taip ir maniau. Gal dėl to ir myliu tave? Tu ne taip jau kuo nors ypatinga, Mege, ir vis dėlto esi nepaprasta. Gal tai aš ir nujaučiau prieš daugelį metų? Tikriausiai. Taip traukia tie Ticiano spalvos plaukai. Ir kur mane nuves ta aistra? Aš myliu tave, Mege.

— Jau išvažiuoji?

— Rytoj. Reikia. Jau neliko nė savaitės iki mano laivas išplauks į Genują.

— Į Genują?

— Tiksliau sakant, į Romą. Ir būsiu ten ilgai, gal visą gyvenimą. Nežinau.

— Nebijok, Ralfai, aš paleisiu tave ramiai. Mano laikas čia taip pat baigiasi. Aš paliksiu Luką, grįšiu namo į Drohedą.

— O Dieve mano! Nejaugi dėl šito, dėl manęs?

— Ne, ką tu, — pamelavo Megė. — Aš buvau apsisprendusi dar prieš tavo atvažiavimą. Lukui aš visai nereikalinga, jis nė kiek manęs nepasiges. Bet man reikia namų, savo kampo, ir dabar man atrodo, kad visam laikui apsigyvensiu Drohedoje. Netinka Džastinai augti namuose, kur aš esu tarnaitė, nors Anė su Liudžiu ir nelaiko manęs tarnaite. Bet aš pati jaučiuos kaip tarnaitė, ir Džastinai taip atrodys, kai ji paaugs ir supras, kad neturi tikrų namų. Jai ir namai gal nesuteiks laimės, bet aš privalau padaryti dėl jos, ką galiu. Todėl ir grįšiu į Drohedą.

— Aš rašysiu tau, Mege.

— Ne, nereikia. Ar manai, kad po šito man dar reikės laiškų? Nenoriu nieko, kas pakenktų tau, jei kartais patektų kam nors į rankas. Nerašyk. Jei kada būsi Australijoj, bus visai natūralu ir normalu, kad aplankysi Drohedą, bet perspėju tave, Ralfai, prieš tai gerai pagalvok. Tėra dvi vietos pasaulyje, kur tu visų pirmiausia mano, tik paskui Dievo — čia, Metloke, ir Drohedoje.

Jis tvirtai apkabino ją ir ėmė glostyti plaukus.

— Mege, jei tik aš galėčiau vesti tave ir niekada nesiskirti. Aš nenoriu tavęs palikti... Ir taip niekada nebebūsiu nuo tavęs laisvas. Nereikėjo man važiuoti į Metloką. Bet nuo savęs nepabėgsi, ir taip gal net geriau. Aš sužinojau apie save tai, ko nebūčiau sužinojęs, čia neatvažiavęs. Lengviau kovoti su žinomu nei su nežinomu. Aš myliu tave. Visada mylėjau ir visada mylėsiu. Atsimink.

Kitą dieną pirmąkart po to, kai atvežė Ralfą, atvažiavo Robas ir kantriai laukė, kol jie atsisveikins. Tikriausiai ne jaunavedžiai, nes jis vėliau atvyko ir pirma jos išvyksta. Bet ir ne meilužiai. Jie vedę, iš visko matyti. Ir myli, labai myli vienas kitą. Kaip ir jis su savo ponia; didelis amžiaus skirtumas, štai ir išeina gera pora.

— Sudie, Mege.

— Sudie, Ralfai. Žiūrėk savęs.

— Gerai. Ir tu.

Jis pasilenkė jos pabučiuoti, ir Megė pamiršusi savo pasiryžimą prigludo prie jo, apsikabino kaklą, bet kai jis atplėšė jos rankas, ji susinėrė jas už nugaros ir tvirtai sugniaužė.

Ralfas įsėdo į automobilį, ir kol Robas apsigręžė, žiūrėjo tiesiai į priekinį langą, taip ir neatsisuko į ją. Retas kas taip gali, pagalvojo Robas, girdėti negirdėjęs apie Orfėją. Jie tylėdami važiavo per džiungles ir pagaliau atsidūrė prie jūros, ant ilgos prieplaukos. Spausdamas svečiui ranką, Robas pažvelgė į jo veidą ir nustebo. Dar nebuvo matęs tokių šiltų, tokių liūdnų akių. Arkivyskupo Ralfo žvilgsnis visam laikui prarado buvusį šaltumą.

Kai Megė grįžo į Himelhochą, Anė iškart suprato, kad jos neteks. Taip, čia ta pati Megė, bet kažkokia tikresnė. Kad ir ką arkivyskupas Ralfas būtų sau tvirtinęs prieš kelionę į Metloką, ten viskas pagaliau pakrypo ne pagal jo norą, o pagal Megės. Seniai taip reikėjo.

Megė paėmė ant rankų Džastiną, tartum tik dabar supratusi, ką reiškia turėti dukterį, stovėjo sūpuodama, su šypsena žvalgydamasi aplinkui. Susitiko žvilgsniu su Ane, ir jos akys buvo tokios gyvos, taip švietė iš džiaugsmo, jog Anė pajuto savo akyse kaupiantis to paties džiaugsmo ašaras.

— Nežinau, kaip jums ir dėkoti, Ane.

— Hm, už ką gi?

— Kad atsiuntėte Ralfą. Turbūt supratote, kad po to aš paliksiu Luką, ir už tai labai dėkui, brangioji. O, jūs neįsivaizduojate, ką man tai reiškia! Žinot, jau buvau nusprendusi pasilikti su Luku. Dabar grįžtu į Drohedą ir daugiau iš ten nė žingsnio.

— Man labai skaudu, kad tu išvažiuoji, ir ypač Džastina, bet aš džiaugiuosi dėl jūsų abiejų. Iš Luko nieko daugiau nesulauktum, tik nuoskaudų.

— Gal žinot, kur jis yra?

— Iš fabriko grįžo. Kerta cukranendres netoli Ingemo.

— Reikės nuvažiuot su juo pasimatyti ir pasakyti. Ir nors kaip šlykštu, permiegoti.

— Ką?!

Megės akys švytėte švytėjo.

— Jau dvi savaites užtraukė, o man niekad nė dienos nevėluoja. Taip buvo tik prieš Džastiną. Aš laukiuosi, Ane, tikrai žinau!

— Dieve mano! — Anė spoksojo į Megę lyg niekad nemačiusi, gal ir, po teisybei, nebuvo mačiusi. Ji apsilaižė lūpas ir pralemeno: — Gal čia dar apsirikimas?

Bet Megė tvirtai papurtė galvą.

— O ne. Laukiuosi. Tikrai žinau.

— Siaubas, jeigu teisybė, — sumurmėjo Anė.

— Na, Ane, argi jūs akla? Kaip nesuprantate, ką tai reiškia? Ralfo aš niekada neturėsiu, visada žinojau, kad neturėsiu, o dabar turiu, turiu! — Ji nusijuokė ir taip smarkiai suspaudė glėbyje Džastiną, jog Anė išsigando, bet mažoji, nors ir labai keista, nepravirko. — Aš turiu iš Ralfo tai, ko niekad negaus Bažnyčia ir kas eis iš kartos į kartą. Per mane jis gyvens, kai bus jau miręs, nes aš žinau, — gims sūnus! Ir sūnus turės sūnų, ir sūnūs vėl turės sūnų... aš dar nugalėsiu Viešpati Dievą. Myliu Ralfą nuo dešimties metų, ir man atrodo, jei išgyvensiu šimtą, vis tiek jį tebemylėsiu. Bet jis ne mano, o vaikas bus mano. Mano, Ane, mano!

— Ak, Mege! — bejėgiškai ištarė Anė.

Jausmų protrūkis praėjo, džiaugsmingas susijaudinimas išblėso; Megė vėl pasidarė kokia buvus, rami ir maloni, tik dar turėjo ir tvirtumo, sakytum plieninę spyruoklę, galių daug ištverti. Bet dabar sutriko Anė, susimąstė, ką padarė, pastūmėjusi Ralfą de Brikasarą nuvažiuoti į Metloką. Ar gali žmogus taip pasikeisti? Vargu. Megė tokia buvo visą laiką, tik taip gerai užsislėpusi, jog net neįtarsi. Ne, kokia ten spyruoklė! Megė visa iš gryno plieno.

— Mege, jei nors trupučiuką mane myli, padėk man prisiminti vieną dalyką.

Palei pilkas akis susimetė raukšlelės.

— Pamėginsiu!

— Jau seniai, kai perskaičiau visas savo knygas, skaitau Liudžio. Ypač apie senovės Graikiją, nes graikai nepaprastai mane žavi. Sakoma, kad jie žinojo viską pasaulyje ir nėra tokios gyvenimiškos situacijos, kad jų nebūtų aprašyta.

— Žinau. Ir aš pasiskaitau Liudžio knygų.

— Tai gal prisimeni? Graikai sakė, kad beprotiškai mylėti yra nuodėmė prieš dievus. Ir prisimeni, sako, kai taip myli, dievai ima pavydėti ir nužudo mylimąjį pačiam gyvenimo gražume. Iš to reikia pasimokyti. Pernelyg karštai mylėti šventvagiška.

— Šventvagiška, Ane, kaip tik taip! Bet aš mylėsiu Ralfo vaiką ne šventvagiškai, o kuo tyriausiai, kaip pati Dievo Motina.

Rudos Anės akys žvelgė labai liūdnai.

— Bet argi ji mylėjo tyrai? Ir tas, kurį mylėjo, argi nežuvo pačiam gyvenimo gražume?

Megė paguldė Džastiną į lovelę.

— Kas bus, tas. Ralfo aš negaliu turėti, o jo vaiką galiu. Man atrodo... na, tartum pagaliau yra dėl ko gyventi! Per pastaruosius pusketvirtų metų tai ir buvo blogiausia, Ane, — man jau atrodė, kad gyventi nėra prasmės. — Ji ryžtingai nusišypsojo. — Šitą vaiką aš ginsiu ir saugosiu kaip begalėdama, bet kokia kaina. Tačiau pirmiausia reikia, kad niekas, taip pat ir Lukas, nė manyti nepamanytų jį neturint teisės gauti tą vienintelę pavardę, kurių tegaliu jam duoti. Vien pagalvojus, kad reikės atsigulti su Luku, man darosi bloga, bet aš prisiversiu. To vaiko labui su pačiu velniu atsigulčiau. Paskui grįšiu namo į Drohedą ir, tikiuosi, Luko daugiau gyvenime nebematysiu. — Ji atsigręžė nuo lovelės. — Ar atvažiuosite su Liudžiu mūsų aplankyti? Drohedoje draugai visada mielai priimami.

— Kartą per metus tol, kol tik jums atsibos. Mudu su Liudžiu norime matyti, kaip auga Džastina.

Nedidelis vagonėlis supo ir kratė, mylios iki Ingemo atrodė ilgos ilgos, ir tik mintis apie Ralfo kūdikį palaikė silpstančią Megės drąsą. Jeigu ne nauja gyvybė, auganti joje, vėl gulti su Luku būtų buvusi mirtina nuodėmė prieš save pačią, bet dėl Ralfo kūdikio ji iš tikrųjų būtų sudariusi sandorį net su velniu.

Ji žinojo, kad įvykdyti sumanymą nebus lengva. Bet viską susiplanavo, viską numatė, ir jai, net keista, padėjo Liudis. Nuo jo buvo sunku ką nors nuslėpti: jis pernelyg įžvalgus ir pernelyg daug sužinodavo iš Anės. Jis liūdnai žiūrėjo į Megę, purtė galvą, o paskui pradėjo duoti puikius patarimus. Apie tikrąjį jos kelionės tikslą nebuvo užsiminta, bet kaip ir dauguma žmonių, kurie skaito storas knygas, Liudis, savaime aišku, sumetė kaip ir kas.

— Nereikia Lukui sakyti, kad jį palieki, kai jis bus pavargęs nuo kirtimo, — švelniai tarė Liudis. — Daug geriau, jei užtaikysi, kai jis smagiai nusiteikęs, tiesa? Visų geriausia susitikti šeštadienio vakare arba sekmadienį, po to, kai pasibaigs jo savaitė virtuvėje. Sako, kad Lukas plantacijose virėjų virėjas — išmokęs virti, kai buvęs parankiniu prie avikirpių, o tie daug išrankesni valgiui negu kirtėjai. Vadinasi, virimas jo nevargina. Tikriausiai jam tai niekų darbas. Va tuo ir reikia pasinaudoti, Mege. Pasakyti jam naujieną, kai jis gerai jausis atidirbęs savaitę virtuvėje.

Megei paskutiniu metu atrodė, kad ji visai atprato raudonuoti: tvirtai atlaikė Liudžio žvilgsnį ir nė truputėlio neparaudo.

— Ar negalėtumėte sužinoti, Liūdi, kurią savaitę Lukas virėjaus? O gal aš pati kaip nors sužinočiau?

— Ak, šaunuolė! — linksmai pasakė Liudis. — Aš turiu patikimų šaltinių ir sužinosiu.

Šeštadienio pusiaudienį Megė apsistojo Ingeme viešbutyje, kuris jai pasirodė padoriausias. Visi Šiaurės Kvinslando miestai garsūs tuo, kad ten viešbučių rasi prie kiekvieno kampo. Ji pasidėjo lagaminėlį kambaryje ir vėl atėjo į nejaukų vestibiulį prie telefono. Į miestą buvo atvažiavusi regbio komanda prieš sezoną žaisti draugiškų rungtynių, ir koridoriais slampinėjo pusnuogiai girtutėliai bernai, kurie Megę sveikino džiugiai šūkaudami ir smagiai plekšteldami jai per nugarą bei žemiau. Nusigavusi iki telefono, ji drebėjo iš baimės; viskas, susiję su jos sumanymu, atrodė viena kankynė. Vis dėlto per visą tą šurmulį ir šmėksančius aplinkui girtus veidus ji prisiskambino į Brauno ūkį, kur tuomet dirbo Lukas, ir paprašė pasakyti, kad Ingeme yra O’Nylo žmona ir nori su juo susitikti. Matydamas, kaip Megė išsigandusi, viešbučio šeimininkas palydėjo ją į numerį ir palaukė, kol išgirdo pasukant duryse raktą.

Megė atsirėmė į duris visai netekusi jėgų; kad ir bus nevalgiusi, kol grįš namo, į valgyklą neis. Laimė, kad ji gavo kambarį prie moterų tualeto, ten, kai reikės, gal kaip nors nueis. Pajutusi, kad kojos jau atlaikys, Megė nusvirduliavo iki lovos ir sėdėjo nuleidusi galvą, žiūrėdama į virpančias rankas.

Važiuodama čionai ji nesiliovė mąsčiusi, kaip čia geriausia padarius, ir širdis šaukė — greičiau, greičiau, greičiau! Kol dar negyveno Himelhoche, nieko nebuvo girdėjusi apie viliojimus ir gundymus, ir net dabar, kai jau buvo apie tai perskaičiusi keletą knygų, nelabai tikėjo, kad pačiai kas išeis. Tačiau turės pasistengti. Kad tik nepradėtų su Luku kalbėtis, tada viskas žlugs. Liežuvis tiesiog niežtėjo — taip norėjosi pasakyti, ką apie jį mano. Bet dar stipriau degino troškimas grįžti į Drohedą užsitikrinus Luko pavardę Ralfo kūdikiui.

Drebulio purtoma tvankiame, melasa trenkiančiame ore ji nusirengė ir gulėjo lovoje užsimerkusi, versdama save galvoti apie vieną dalyką — reikia žūtbūt apsaugoti Ralfo kūdikį.

Kai Lukas vienas atėjo į viešbutį devintą valandą vakaro, regbininkai jo net neužkalbino: dauguma buvo jau be nuovokos, o tie keli, kurie dar laikėsi ant kojų, nematė toliau alaus stiklinių po nosim.

Liudis nė kiek neapsiriko: po savaitės virtuvėje Lukas jautėsi pailsėjęs, ištroškęs permainų ir spinduliuote spinduliuojąs palankumu. Kai Brauno sūnelis atnešė į baraką žinią nuo Megės, jis buvo bebaigiąs plauti indus po vakarienės ir ketino važiuoti dviračiu į Ingemą su Arne bei kitais vyrais kaip paprastai šeštadieniais išgerti. Pabūti su Mege bus visai malonu, nes po atostogų Etertone kartais jos pasigesdavo, nors būdavo ir pervargęs. Tik bijodamas, kad ji pradės vėl tų pačių giesmelę apie įsikūrimą savuose namuose, niekad neužsukdavo į Himelhochą, kai pasitaikydavo būti netoli Danio. Bet dabar ji pati atvažiavo, ir jis nieko prieš praleisti naktį lovoje. Taigi Lukas paskubom baigė plauti indus ir pamynęs pedalus vos pusę mylios laimingai atvažiavo sunkvežimiu. Tik besivarant dviratį per likusius iki viešbučio tris kvartalus džiugus laukimas kiek atslūgo, nes visos vaistinės buvo uždarytos. Lukas pastovėjo žiūrėdamas į vitriną, pilną pasenusio, nuo karščio aptirpusio šokolado ir nustipusių musių, ir gūžtelėjo pečiais. Ką gi, teks surizikuoti. Tik viena naktis, na, o jei bus vaikas, tai gal šįkart jau pasiseks ir gims berniukas.

Išgirdusi beldžiantis, Megė nervingai pašoko, išlipo iš lovos ir basa nuėjo iki durų.

— Kas ten? — paklausė ji.

— Lukas, — atsiliepė jo balsas.

Ji atrakino, pradarė duris ir užlindo už jų, kai Lukas stumtelėjo duris plačiau. Vos jis įėjo, ji užtrenkė duris ir sustojo žiūrėdama į jį. Lukas žiūrėjo į jų — į krūtis, kurios dabar buvo didesnės, apvalesnės, viliojančios kaip niekad, ir spenelius, jau nebe rausvus, o tamsiai raudonus nuo vaiko. Jei būtų reikėję susižadinti, vien to būtų užtekę su kaupu; jis ištiesė rankas, pasiėmė jų ir nusinešė į lovą.

Išaušo rytas, o Megė dar nebuvo pratarusi nė žodžio, nors prisilietimai rodė, kad jis yra mielai priimamas, ir jis tiesiog degė iš geismo — šito dar niekada nebuvo patyręs. Dabar ji gulėjo atsitraukusi nuo Luko, keistai nuo jo atsiskyrusi.

Lukas mėgaudamasis pasirąžė, nusižiovavo, atsikrenkštė.

— Tai ko gi atsibeldei į Ingemą, Mege? — paklausė.

Megė pasuko galvą ir žiūrėjo į jį plačiai atmerktomis akimis, kupinomis paniekos akimis.

— Na, ko gi atsibeldei? — pakartojo jis susierzinęs.

Jokio atsako, tik tas pats įdėmus, kandus žvilgsnis, tartum atsakyti nebūtų reikalo. Juokinga — po tokios nakties.

Pagaliau jos lūpos prasivėrė, šyptelėjo.

— Aš atvažiavau pasakyti tau, kad grįžtu namo, į Drohedą.

Pirmą akimirką jis nepatikėjo, bet įdėmiau pažvelgęs jai į veidą suprato, kad taip ir yra, tai tiesa.

— Kodėl? — paklausė.

— Juk sakiau, kas bus, jei nepasiimsi manęs į Sidnėjų, — atsakė ji.

Lukas kuo nuoširdžiausiai apstulbo.

— Bet, Meg! Tai buvo prieš pusantrų metų! Siaubas! Be to, juk buvau tave pasiėmęs atostogų! Visas mėnuo Etertone pasiutusiai brangiai kainavo! Aš nebeturėjau iš ko tave dar ir į Sidnėjų vežtis!

— Sidnėjuje po to buvai dar dukart ir abu kartus be manęs, — atkakliai laikėsi Megė. — Pirmą kartą galiu suprasti, tada vaikščiojau su Džastina, bet šitą sausį kaip man būtų reikėję pailsėti nuo šlapynės!

— O Viešpatie!

— Ir koks tu nagas, Lukai, — ramiai kalbėjo toliau Megė. — Dvidešimt tūkstančių svarų iš manęs gavai, tie pinigai grynai mano, ir vis tiek tau gaila tų kelių svarų, kuriuos būtum išleidęs per mane Sidnėjuje. Eik tu su savo pinigais! Negaliu į tave net žiūrėti!

— Aš jų neliečiau, — pralemeno Lukas. — Jie visi tebėra, aliai penso, ir dar priaugo banke.

— Teisybė. Tai jie per amžius ir trūnys banke. Tu juk nė nežadi jų leisti, ką? Nori garbint juos kaip aukso veršį. Prisipažink, Lukai, tu tikras šykštuolis. Be to, dar neįtikėtinas mulkis. Kaip tu elgiesi su savo žmona ir dukteria — su šunim taip niekas nesielgia, jos tau išvis buvę nebuvę, ką ten dar jomis rūpinsies. Tik save tu matai, savanaudi, pasipūtėli, niekše!

Lukas perbalo, ėmė drebėti, negalėdamas žodžio ištarti; kad Megė šitaip užsipultų, ypač po tokios nakties, — tai nelyginant mirtinai įgeltų drugelis. Kaltinimų neteisingumas glumino jį, bet jis nemokėjo jai paaiškinti, kad nieko blogo neketinęs. Kaip ir visos moterys, ji mato tik tai, kas ant delno, ir nesugeba įvertinti jo planų didybės.

Visai sumišęs Lukas nuolankiai ir beviltiškai ištarė:

— O Meg! Aš niekad nesielgiau su tavim blogai. Ne, iš tikrųjų! Kas pasakys, kad buvau nors kada tau negeras? Niekas! Ir pavalgius buvai, ir pastogę turėjai, ir gyvenai šiltai...

— O taip, — pertraukė Megė. — Su šituo tai sutinku. Šilčiau niekad negyvenau. — Ji palingavo galvą, nusijuokė. — Ką čia su tavim kalbėtis, tas pats kaip su siena.

— Ir aš galiu pasakyti visai tą patį.

— Na ir sakyk į sveikatą, — šaltai atrėžė Megė, išlipo iš lovos, užsimovė kelnaites. — Išsituokti su tavim neketinu, — pridūrė ji. — Daugiau tekėti nebenoriu. Jei tau reikės ištuokos, žinai, kur mane rasti. Pagal įstatymus kalta lieku aš, ar ne? Juk aš tave pametu — bent taip pažiūrės į šį dalyką mūsų teismas. Galėsit su teisėju vienas kitam pasidejuoti — kokios tos moterys nepatikimos ir nedėkingos.

— Aš tavęs nemetu, — patvirtino jis.

— Tuos mano dvidešimt tūkstančių gali pasilaikyti, Lukai. Bet daugiau iš manęs negausi nė penso. Ateityje savo pajamas skirsiu auginti Džastinai ir gal dar vienam vaikui, jei tik pasiseks.

— Tai mat kas, po velnių! — pasakė Lukas. — Vadinasi, tau prisireikė dar vieno vaiko. Tai dėl jo čia atsitrenkei — taip sakant gulbės giesmės, dovanėlės nuo manęs, kad galėtum parsivežt į Drohedą! Ne manęs tau reikėjo, o dar vieno vaiko! O manęs niekada nė nereikėjo, taip? Tau aš tik veislinis gyvulys! Viešpatie, tai bent!

— Dauguma vyrų daugumai moterų tokie ir tėra, — pagiežingai tarė Megė. — Tu sužadinai manyje visa, kas blogiausia, Lukai, bet niekada nesuprasi, kaip ir kodėl. Gali džiaugtis! Iš manęs per pusketvirtų metų gavai daugiau pinigų, negu užsidirbai plantacijose. Jei aš turėsiu vaiką, tai ne tavo reikalas. Nes nuo šios akimirkos daugiau nebenoriu tavęs matyti, niekad, kol gyva būsiu.

Mėgėjau buvo apsirengusi. Pasiėmė rankinę, lagaminėlį ir jau uždėjusi ranką ant durų rankenos, dar atsigręžė.

— Duosiu tau vieną patarimą, Lukai, jeigu kada pasenęs ir suvargęs, kai nebegalėsi savęs viso atiduoti cukranendrėms, susirastum kokią moterį. Tu visiškai nemoki bučiuotis. Per daug išsižioji ir ryji moterį kaip smauglys. Seilės geras dalykas, bet kai jose skęsti,., — Ji apmaudžiai persibraukė lūpas atgalia ranka. — Vemt nuo tavęs verčia! Tik pamanykit, Lukas O’Nylas, kas aš toks! Nulis tu!

Kai Megė išėjo, Lukas ilgai sėdėjo ant lovos krašto ir spoksojo į duris. Paskui truktelėjo pečiais ir pradėjo rengtis. Šiaurės Kvinslande tai ilgai netrunka. Tik užsimauni šortus. Paskubėjęs dar spės parvažiuoti į plantaciją kartu su Arne ir kitais vyrukais. Puikus vyras Arnė. Mielas draugas. Kvailas buvau. Lova tai lova, bet vyriška draugystė — visai kitas dalykas.

V

1938—1953

FIJA

14

Megė nenorėjo, kad kas nors iš anksto žinotų apie jos sugrįžimą, ir į Drohedą parvažiavo pašto furgonu su senuoju Viljamsu Keliauninku, pasidėjusi pintinę su Džastina šalia ant sėdynės. Keliauninkas labai džiaugėsi ir klausinėjo, ką ji veikė per tuos ketverius metus, bet netoli sodybos nutilo susipratęs, kad ji nori pargrįžti namo ramybėje.

Ir vėl čia, kur viskas ruda ir sidabriška, vėl dulkės, vėl tas nuostabus tyrumas ir santūrumas, ko taip stinga Šiaurės Kvinslandui. Nėra čia besaikio augmenijos vešėjimo, kai vieni skuba supūti, kad duotų vietos kitiems; tiktai sukasi viskas iš lėto ratu, neišvengiamai, kaip žvaigždynai. Kengūrų dar padaugėję. Gražios nedidukės vilgos, simetriškos, apvalios, stovi lyg susidrovėjusios matronos. Kaip rausvi debesėliai virš galvos sklando papūgėlės. Skuodžia emu. Nuo kelio striksi triušiai, įžūliai švysčioja baltos pūkuotos uodegytės. Boluoja nudžiūvusių medžių skeletai žolėje. Važiuojant per Diben Dibeno lygumą, tolumoje, išlinkusiame horizonte matyti giraičių miražai, ir tik iš virpančių melsvų linijų apačioje galima suprasti, kad medžiai netikri. Nykiai krankia varnai — Megė nė nemanė, kad bus taip pasiilgusi jų balsų. Sausas rudens vėjas nešioja dumsias rudas dulkių skiautes kaip purviną lietų. O žolė, sidabriškai gelsva Didžiųjų Šiaurės Vakarų žolė, tartum palaiminimas kyla ligi pat dangaus.

Droheda, Droheda! Blyškieji eukaliptai ir milžiniški apsnūdę pipirmedžiai pilni dūzgiančių bičių. Diendaržiai ir geltono kaip sviestas smiltainio ūkiniai trobesiai, neįprastai žalia veja aplink didįjį namą, rudeninės gėlės — smalkos ir gvaizdūnės, astrai ir jurginai, serenčiai ir medetkos, chrizantemos, rožės, rožės. Kiemo žvyras, ten stovi ponia Smit, išsižioja, ima juoktis, pravirksta, atbėga Minė ir Ketė, senos gyslotos rankos kaip grandinės aplink širdį. Nes Droheda jos namai, ir čia jos širdis per amžius.

Fija išėjo pasižiūrėti, koks ten triukšmas.

— Sveika, mama. Parvažiavau namo.

Pilkų akių žvilgsnis nepasikeitė, bet Megė buvo labiau subrendusi ir viską suprato. Mama džiaugiasi, tik nemoka parodyti.

— Metei Luką? — paklausė Fija; savaime suprantama, kad ponia Smit ir tarnaitės turi tokią pat teisę žinoti, kaip ir ji pati.

— Mečiau. Nebegrįšiu pas jį. Jam nieko nereikia — nei namų, nei manęs, nei vaikų.

— Vaikų?

— Taip. Turėsiu dar vieną.

Moterys tik suaikčiojo, o Fija įprastu ramiu balsu, neišsiduodama, kad patenkinta, ištarė nuosprendį:

— Jei jam tavęs nereikia, gerai, kad grįžai. Mes čia tavimi pasirūpinsim.

Senasis jos kambarys su langais į gėlynus, į pievas. O gretimas kambarys Džastinai ir tam vaikučiui, kuris gims. Ak, kaip gera namie!

Bobas irgi apsidžiaugė ją pamatęs. Jis darosi vis panašesnis į Pedį, kiek palinkęs, gyslotas, nes saulė išdžiovino odą ir kaulus. Tokio pat švelnaus, bet tvirto būdo, tik jam stinga Pedžio tėviškumo, gal todėl, kad neturi gausios šeimos. Tylus, santūrus, nereikš savo nuomonės, neparodys jausmų. Juk jam jau gerokai per trisdešimt, staiga nustebusi pagalvojo Megė, o dar nevedęs. Paskui parėjo Džekas ir Hiujis, dvi Bobo kopijos, tik ne tokie autoritetai namie, ir pasisveikino su ja droviai šypsodamiesi. Taip ir bus, pagalvojo Megė, nuo žemės jie tokie drovūs, nes žemei nereikia gražbylysčių ir visokių mandagumų. Jai reikia tik to, ką jie duoda — tylios, be žodžių meilės, nuoširdžios ištikimybės.

Visi broliai Klieriai tą vakarą buvo namie, reikėjo iškrauti sunkvežimį grūdų, kurį Džimsas su Petsiu parsivežė iš Džilio.

— Tokios sausros dar nesu matęs, Mege, — pasakojo Bobas. — Dvejus metus nelijo, nė lašo. O triušiai dar didesnė rykštė kaip kengūros, suryja daugiau žolės negu avys ir kengūros kartu. Mėginsime šerti, bet pati žinai, kokios tos avys.

Kokios tos avys, Megė puikiai žinojo. Visiškos besmegenės, net neišmano, kaip gyvoms išlikti. Kiek protelio turėjo, tą patį prarado, kai pasidarė grynaveislės vilną teikiančios aristokratės. Nieko neėda, tik žolę arba šakas, nupjautas nuo įprastų čia pat augančių krūmų. Bet Drohedoje nepakanka žmonių pripjaustyti šakų daugiau kaip šimtui tūkstančių avių.

— Tai gal ir aš praversiu? — paklausė Megė.

— Dar ir kaip! Jei pajodinėtum po ganyklas kaip anksčiau, mums atsilaisvintų vienas vyras šakoms pjauti.

Dvyniai išlaikė žodį ir grįžo namo visam laikui. Sulaukę keturiolikos, metė mokslus Rivervju, taip nekantravo sugrįžti į juodžemio lygumas. Jie jau panašūs į Bobų, Džekų ir Hiujį, apsirengę kaip ir visi Didžiųjų Šiaurės Vakarų gyvulių augintojai, tik nebe senamadžiais pilkos saržos ir flanelės drabužiais — juos pamažu išstūmė baltos moleskino kelnės, balti marškiniai, pilka plačiakraštė fetrinė skrybėlė plokščiu viršum ir neaukšti beveik be užkulnių batai su gumomis šonuose. Tiktai saujelė maišyto kraujo aborigenų, gyvenančių Džilio lūšnynuose, nusižiūrėję į Amerikos Vakarų kaubojus, vaikščioja su egzotiškais aukštakulniais ilgaauliais batais ir didžiulėmis kaip kibirai Stetsono skrybėlėmis. Juodžemio lygumų gyventojui tokia apranga niekam nereikalingas maivymasis, svetimos kultūros mėgdžiojimas. Per brūzgynus nepaeisi su aukštakulniais batais, o eiti ten reikia dažnai. Ir kibiro didumo skrybėlė per sunki ir per šilta.

Bėrosios kumelės ir juodžio Megė neberado, buvo nugaišę, arklidė tuščia. Megė tikino, kad jai visai gerai ir paprastas darbinis arklys, bet Bobas nukako pas Martiną Kingą ir nupirko jai du ne visai grynos veislės arklius — raudą ilgomis kojomis ir sartą kumelę juodais karčiais ir uodega. Senos bėrosios netekimas Megę sukrėtė labiau negu išsiskyrimas su Ralfu, tarsi iš to būtų galutinai paaiškėję, kad jo nebėra iš tikrųjų. Bet kaip gera vėl jodinėti po ganyklas su šunimis, ryti dulkes, sukeltas bandos bliaunančių avių, žiūrėti į paukščius, į dangų, į žemės tolius.

Sausybė buvo neapsakoma. Kiek Megė prisimena, Drohedos žemė visada įstengdavo iškęsti sausras, bet šį kartą buvo kitaip.

Žolė dabar beaugo lopiniais, tarp kuokštų tamsavo suskeldėjusi žemė ir plyšiai žiojėjo lyg sukepusios lūpos. Tai vis daugiausia per triušius. Per tuos ketverius metus, kol jos čia nebuvo, jų staiga nei iš šio, nei iš to prisiveisė nežmoniškai daug, bet ir anksčiau, — prisiminė Megė, — daugelį metų buvo bėdos su jais. O dabar sakytum pernakt atsiranda tiek, kad visai nebėra kas daryti. Visur jų pilna ir ėda taip brangią žolę.

Megė išmoko statyti triušiams spąstus; negera buvo matyti tokius mielus padarėlius sužalotus plieninių dantų, bet ji nuo seno buvo suaugusi su žeme ir neišsisukinėjo nuo to, ką būtinai reikėjo padaryti. Žudyti, kad išliktum gyvas, nėra žiauru.

— Kad juos kur skradžiai, tuos jausmingus patriotus, priveisė čia triušių! — piktai kalbėjo Bobas.

Triušių seniau Australijoje nebuvo, ir atvežti sentimentalių anglų, kad primintų tėvynę, jie visiškai suardė ekologinę žemyno pusiausvyrą; su avimis ir galvijais taip neatsitiko, nes tie iš pat pradžių buvo auginami pagal mokslo reikalavimus. Savo plėšrūnų, kurie galėtų apmažinti triušių kiekį, Australijoje nebuvo, atvežtos lapės neįsigyveno. Ir plėšrūnu norom nenorom turėjo tapti žmogus, bet žmonių buvo taip mažai, o triušių taip daug.

Kai pasidarė per stora jodinėti, Megė visų laikų buvo namie su ponia Smit, Mine ir Kete, siuvo ir mezgė tam, kuris krutėjo po širdimi. Jis (Megė visada galvojo apie jį kaip apie berniuką) buvo tarsi jos pačios dalis, ne taip kaip Džastina; jai neužeidavo nei blogumų, nei prislėgtų nuotaikų, ji tik laukė, kad jis greičiau gimtų. Gal prie to visai netyčia prisidėjo ir Džastina; dabar, kai mažoji būtybė šviesiomis akimis iš nesusivokiančio kūdikio ėmė virsti baisiai protinga mergyte, Megei buvo nepaprastai įdomus ir pats vaikas, ir jo keitimasis. Jos abejingumas Džastinai seniai buvo praėjęs, ji troško myluoti dukrelę, glausti, bučiuoti, juoktis kartu su ja. Ir kai Džastina mandagiai jos meilumų išsilenkdavo, Megei visada būdavo skaudu.

Džimsui ir Petsiui grįžus iš Rivervju, ponia Smit tikėjosi vėl priglausti juos po sparneliu, bet labai nusivylė, nes jie beveik visą laiką praleisdavo ganyklose. Tada ponia Smit persimetė prie mažosios Džastinos, bet toji taip pat tvirtai neprisileido jos, kaip ir Megės. Atrodė, Džastina nenori, kad ją glamonėtų, bučiuotų ar juokintų.

Vaikščioti ir kalbėti ji pradėjo labai anksti, devynių mėnesių. Vos atsistojo ant kojų ir ėmė aiškiai tarti žodžius, tapo dar savarankiškesnė ir darė vien tai, ką norėjo. Nebuvo nei triukšmadarė, nei neklaužada, tiesiog buvo kieta ir nepalenkiama. Jei Megė būtų nors ką išmaniusi apie genus, būtų pamąsčiusi, ko galima tikėtis susimaišius Klierių, Armstrongų ir O’Nylų kraujui. Kur čia neišeis geležinis žmogus!

Bet labiausiai liūdino tai, kad Džastina atkakliai nenorėjo nei šypsotis, nei juoktis. Visi Drohedoje nėrėsi iš kailio visaip išsidirbinėdami, kad ji šypteltų, bet viskas veltui. Įgimtu rimtumu ji pranoko net savo senelę.

Spalio pirmą, kai Džastinai suėjo metai ir keturi mėnesiai, Drohedoje Megei gimė sūnus. Gimė beveik mėnesiu anksčiau, visai netikėtai; du ar trys sąrėmiai, nutekėjo vandenys, ir po kelių minučių, vos paskambinusi gydytojui, Fiona su ponia Smit priėmė naujagimį. Megė nespėjo nė susigaudyti. Skausmų beveik nejuto, jie baigėsi greitai, lyg nebuvę; tiesa, dėl tokio vaiko skubėjimo ateiti į pasaulį Megei reikėjo susiūti plyšimus, bet ji vis tiek jautėsi puikiai. Džastinai pieno ji visiškai neturėjo, o dabar jo buvo net per daug. Nereikėjo nei buteliukų, nei skardinių su laktogenu.

O koks jis gražus! Ilgas ir laibas, galvytė gražios formos, su gelsvų plaukų kuodžiuku, ryškiai mėlynos akys, nėra abejonės, jų spalva nė vėliau nepasikeis. Ko joms keistis? Tai Ralfo akys, taip pat kaip ir Ralfo rankos, nosis ir lūpos, ir net pėdos Ralfo. Megė buvo tokia nedora, jog dėkojo Dievui, kad Lukas ir Ralfas labai panašūs, vienodo sudėjimo, tokios pat plaukų ir akių spalvos, ir bruožai nedaug skiriasi. Bet vaiko plaštakos, antakių linija, plaukų trikampis ant kaktos, rankų ir kojų pirštai visai kaip Ralfo, o ne Luko. Reikia turėti viltį, kad niekas to nepastebės.

— Ar vardą jau sugalvojai? — paklausė Fija; vaikas, regis, jai labai patiko.

Megė žiūrėjo, kaip ji stovi su berniuku ant rankų, ir džiaugėsi. Mama vėl turės ką mylėti; gal mylės ne taip kaip Frenką, bet nors nebebus visai bejausmė.

— Sugalvojau. Denas.

— Keistas vardas! Iš kur? Gal čia O’Nylų giminės vardas? Maniau, kad jau baigei su O’Nylais?

— Su Luku jis neturi nieko bendra. Tai bus tik šito vaiko vardas, daugiau niekieno. Nepakenčiu giminės vardų, atrodo, kad naujam žmogui norima pridurti kažką svetima. Džastiną pavadinau Džastina tik todėl, kad tas vardas man patiko, Deną pavadinsiu Denu irgi dėl to.

— Gerai, skamba jis gražiai, — sutiko Fija.

Megė susiraukė — tokios pilnos krūtys.

— Duok man jį, mama. O, atrodo, alkanas! Gal senasis Keliauninkas neužmirš atvežti siurbtuvo pienui, antraip gausi pati į Džilį važiuoti.

Vaikas iš tikrųjų buvo alkanas: taip traukė pieną, kad nuo mažos stamantrios burnytės net skaudėjo. Megė žiūrėjo į jį, į užmerktas akytes su tamsiomis paauksuotais galiukais blakstienomis, į antakius kaip plunksnelės, mažučius krutančius skruostukus ir taip mylėjo, kad nuo meilės skaudėjo daug labiau nei nuo žindančios burnytės.

Jis yra, ir to pakanka; turi pakakti, nes nieko daugiau nebeturėsiu. Bet prisiekiu Dievu, Ralfai de Brikasarai, Dievu, kurį tu myli labiau už mane, tu niekada nesužinosi, ką pavogiau iš tavęs... ir iš Dievo. Niekada nepasakysiu tau tiesos apie Deną. Ak, tu mano vaikuti! Megė pasislinko ant pagalvių, patogiau pasidėjo ant rankos berniuką, kad geriau matytų tobulo grožio veidelį. Mažiuk mano! Tu mano, ir niekada niekam tavęs neatiduosiu. Bent jau tavo tėvui tai tikrai ne, juk jis dvasininkas ir negali tavęs pripažinti sūnumi. Argi ne nuostabu?

Garlaivis atplaukė į Genujos uostą balandžio pradžioje. Arkivyskupas Ralfas išlipo Italijoje pačiame Pietų pavasario smagume ir sėdo į Romos traukinį. Jeigu būtų paprašęs, jį būtų pasitikę ir nuvežę Vatikano atsiųstu automobiliu, bet jis baiminosi akimirkos, kai vėl pajus užsiveriant aplinkui Bažnyčios sienas, ir norėjo ją atidėti kuo toliau. Amžinasis miestas. Teisybė, galvojo jis, pro taksi langus dairydamasis į didingus pastatus ir varpines, balandžių pilnas aikštes, pretenzingus fontanus, romėniškas kolonas, išaugusias iš amžių gilumos. Na, jam visa tai nereikalinga. Jam svarbu Romos dalis, vadinama Vatikanu, jo ištaigingos paradinės salės ir anaiptol ne ištaigingi ne bet kam prieinami kabinetai.

Dominikonų vienuolis juodu abitu nuvedė jį aukštais marmuriniais koridoriais pro bronzos ir akmens skulptūras, vertas muziejaus, pro puikius paveikslus Džoto, Rafaelio, Botičelio, Fra Andželiko stiliumi. Čia buvo didžiojo kardinolo paradinės salės, taigi nėra abejonės, turtinga Kontinių— Verčezių šeima pasistengė išpuošti garsiosios savo atžalos aplinkų.

Kambaryje, kur visur dramblio kaulas ir auksas, spalvingi gobelenai ir paveikslai, prancūzų darbo kilimai ir baldai, kur šen bei ten vis kas nors sodriai raudona, sėdėjo Vitorijas Skarbanca, kardinolas di Kontinis— Verčezė. Nedidelė daili ranka su spindinčiu rubino žiedu ištiesta pasisveikinti; džiaugdamasis, kad galima nuleisti akis, arkivyskupas Ralfas perėjo per kambarį, priklaupė, paėmė ranką, pabučiavo žiedą. Ir priglaudė skruostą prie tos rankos, supratęs, kad negalės meluoti, nors buvo ketinęs meluoti iki pat akimirkos, kai lūpomis palietė tą dvasinės galios, laikinos valdžios simbolį.

Kardinolas Vitorijas nuleido laisvąją ranką ant palinkusio peties, galva parodė vienuoliui, kad išeitų, ir kai tas tyliai uždarė duris, jo ranka pakilo nuo peties iki plaukų, stabtelėjo tamsioje tankynėje, švelniai nubraukė juos nuo kaktos. Plaukai nebe tokie kaip buvo, greitai bus nebe juodi, o plieno spalvos. Sulinkusi nugara įsitempė, pečiai atsitiesė, ir arkivyskupas Ralfas pažvelgė stačiai į akis savo viršininkui.

O, kažkas pasikeitę! Lūpos suspaustos, rodo patirtų kančią, padidėjusį jautrumą; akys, taip gražiai įstatytos, tokios gražios spalvos ir formos, visiškai nebe tos, kurias jis puikiai prisimena. Kardinolas Vitorijas visada Kristaus akis vaizdavosi mėlynas, tokias kaip Ralfo, ramias, abejingas tam, ką mato, todėl galinčias viską aprėpti ir suprasti. Bet gal toks įsivaizdavimas klaidingas? Negi įmanoma užjausti žmoniją, kentėti dėl jos, o akyse tai neatsispindėtų!

— Na, Ralfai, sėskitės.

— Jūsų Eminencija, aš noriu atlikti išpažintį.

— Vėliau, vėliau! Pirmiausia pasikalbėsim, ir angliškai. Pastaruoju metu aplinkui pilna ausų, bet dėkui mūsų Šventajam Jėzui, angliškai jos nesupranta. Sėskitės, Ralfai. Kaip gerai, kad jūs jau čia! Man taip trūko jūsų išmintingų patarimų, jūsų galvotumo, jūsų nepaprastai malonios draugijos. Čia man nebuvo paskirta nė vieno, kurį būčiau pamėgęs nors perpus tiek kiek jus.

Ir Ralfas de Brikasaras pajuto, kaip jo protas, tartum spragtelėjus mygtukų, vėl grįžta į deramas vėžes, kaip mintys formuojasi į labiau išpūstas frazes; geriau negu kas kitas jis žinojo, kaip keičiasi žmogus priklausomai nuo to, su kuo bendrauja, net kalba pasikeičia. Anglų šnekamosios kalbos laisvumas ne šitoms ausims. Taigi jis atsisėdo netoliese, tiesiai priešais šį nediduką smulkų žmogų purpuriniais muaro rūbais, kurių spalva kaitaliojosi ir tie blyksniai derėjo prie aplinkos, o ne kontrastavo.

Neapsakomas paskutinių savaičių sunkumas ėmė mažiau slėgti pečius; ir kodėl jis taip bijojo šito susitikimo, nors širdies gilumoje tvirtai žinojo, kad bus suprastas, nepasmerktas? Ne, jam baisu ne to, čia kas kita. Slegia kaltė, kad suklupo, kad pasirodė menkesnis, negu troško būti, kad apvylė žmogų, kuris juo taip rūpinosi, buvo jam be galo geras, tikras draugas. Slegia kaltė stojus tyros sielos akivaizdon, nes pats atėjo praradęs tyrumų.

— Ralfai, mes esame kunigai, bet ne vien kunigai; juk buvome kažkas ir anksčiau ir negalime to išvengti, nors ir kokia išskirtinė mūsų padėtis. Mes esame žmonės ir turime visas žmonių silpnybes ir trūkumus. Kad ir ką jūs man išpažintumėt, mano nuomonė, kurią susidariau apie jus per tuos metus, nepasikeis; kad ir ką pasakytumėt, aš nemanysiu apie jus blogiau ar mažiau mylėsiu. Daugelį metų aš žinojau, kad jūs dar nepatyręs žmogiškos prigimties silpnumo išbandymo, bet taip pat žinojau, kad ir jūsų daliai tai teks, kaip tenka mums visiems. Net Šventajam Tėvui, kuris iš visų mūsų yra labiausiai nusižeminęs ir žmogiškiausias.

— Aš sulaužiau įžadus, Jūsų Eminencija. Ta nuodėmė nėra lengvai atleidžiama. Tai šventvagystė.

— Neturto įžadą jūs sulaužėte prieš daugelį metų, kai priėmėte ponios Merės Karson palikimą. Lieka skaistybė ir klusnumas, taip?

— Tuomet visi trys yra sulaužyti, Jūsų Eminencija.

— Vadinkite mane vardu kaip anksčiau. Aš nepasipiktinau ir nenusivyliau. Viskam mūsų Viešpaties Jėzaus Kristaus valia, ir man rodos, jūs gavote skaudžią pamoką ir sužinojote tai, ko negalima sužinoti ne tokiu pragaištingu būdu. Dievas paslaptingas, jo kelius ne mums, menkiems, suprasti. Bet manau, kad tai, ką padarėte, padarėte ne iš lengvabūdiškumo, pamindamas šventus įžadus todėl, kad nebranginate savo luomo. Puikiai jus pažįstu. Žinau, kad jūs išdidus, labai patenkintas, jog esate dvasininkas, ir įsisąmoninęs, kad esate ne toks kaip visi. Galimas daiktas, kad jums kaip tik reikėjo pamokos puikybei nulenkti, parodyti jums, kad visų pirma esate žmogus ir dėl to ne toks jau ypatingas, kaip jums atrodė. Argi ne taip?

— Taip. Man stigo nusižeminimo, ir net savotiškai troškau būti pačiu Dievu. Aš nusidėjau sunkiai ir nedovanotinai. Aš pats sau negaliu atleisti, kaip galiu tikėtis Dievo atleidimo?

— Puikybė, Ralfai, puikybė! Ne mums skirta atleisti, ar to nesuprantate? Tiktai Dievas atleidžia. Vienas Dievas! Jis atleidžia, jei tik nuoširdžiai gailimės. Jis yra atleidęs didesnes kaltes kur kas didesniems šventiesiems ir kur kas didesniems piktadariams. Ar manote, kad kunigaikščiui Liuciferiui neatleista? Jam buvo atleista tą pačią akimirką, kai jis sukilo prieš Viešpatį Dievą. Savo likimą būti pragaro valdovu nulėmė jis pats, ne Dievas. Argi jis nepasakė: „Geriau valdyti pragare, negu tarnauti danguje”? Jis negalėjo įveikti savo puikybės, neįstengė nusilenkti kito valiai, net paties Dievo valiai. Nenoriu, kad jūs taip pat klystumėte, mano brangiausias drauge. Nusižeminimo, vien jo jums trūksta, o tik nusižeminimas padaro žmogų dideliu šventuoju arba dideliu žmogumi. Pasikliaukite Dievo atleidimu, ir tik tada ateis tikrasis nusižeminimas.

Griežtų Ralfo veidų iškreipė kančia.

— Taip, aš žinau, tai tiesa. Privalau be jokių išlygų susitaikyti su tuo, kad esu toks, koks esu, tik turiu stengtis būti geresnis ir nesikelti į puikybę, kad esu toks. Aš atgailauju, todėl noriu atlikti išpažintį ir gauti atleidimų. Mano atgaila tikrai labai didelė.

Jis atsiduso, akys rodė vidinę kovų, kurios nepajėgė išreikšti santūrūs žodžiai, juo labiau šitame kambaryje.

— Ir vis dėlto, Vitorijau, aš nieko kita negalėjau padaryti. Turėjau arba ją pražudyti, arba užsitraukti pražūtį sau. Tuo kartu atrodė, kad nėra kitos išeities, nes aš juk myliu ją. Ne jos kaltė, kad aš niekada nenorėjau kūniškos meilės. Suprantate, jos likimas man pasidarė svarbesnis už mano paties. Ligi tol aš visą laiką pirmiausia galvojau apie save, laikiau save aukštesniu, kadangi aš dvasininkas, o ji paprastas žmogus. Bet supratau, kad esu atsakingas už ją... Man reikėjo atsižadėti jos, kai ji buvo dar vaikas, bet to nepadariau. Laikiau ją savo širdyje, ir ji tai žinojo. Jei būčiau iš tikrųjų jų iš širdies išrovęs, ji būtų tai žinojusi, ir tada nebūčiau galėjęs turėti jai įtakos. — Jis nusišypsojo. — Matote, turiu dėl daug ko atgailauti. Mėginau pats pasidaryti Kūrėju.

— Ar tai toji Rožė?

Arkivyskupas Ralfas užvertė galvą ir įsmeigė akis į sudėtingus paauksuotus lubų lipdinius ir įmantrų Murano kandeliabrą.

— Kas gi daugiau? Ji — vienintelis mano mėginimas kurti.

— Ar jai nieko bloga neatsitiks, jūsų Rožei? Ar nepadarėte jai didesnės skriaudos, negu kad būtumėte atstūmęs?

— Nežinau, Vitorijau. Kad žinočiau! Tuo momentu man atrodė, kad tik taip reikia pasielgti. Nesu apdovanotas Prometėjo įžvalgumu, o jausmai neleidžia blaiviai spręsti. Be to, tai tiesiog... savaime atsitiko! Bet man atrodo, kad tai, ką jai daviau, jai buvo labiausiai reikalinga — aš pripažinau ją moterimi. Nesakau, kad ji pati nežinojo esanti moteris. Tai aš nežinojau. Jei būčiau pirmąkart sutikęs ją suaugusią, gal viskas būtų buvę kitaip, bet aš daugelį metų pažinojau ją kaip vaiką.

— Jūsų kalba rodo, kad esate labai patenkintas savimi, Ralfai, vadinasi, dar nepasiruošęs gauti atleidimą. Jus skaudina tai, kad buvote tiktai žmogus ir pasidavėte žmogiškai silpnybei, ar ne tiesa? Ar tai iš tikrųjų buvo padaryta trokštant kilniai pasiaukoti?

Apstulbęs Ralfas pažvelgė į tamsias drėgnas akis, pamatė savo atspindį — du mažyčiai žmogeliai, visiški neūžaugos.

— Ne, — atsakė jis. — Aš esu vyras ir kaip vyras patyriau su ja malonumą, kokio anksčiau net nesapnavau. Nežinojau, kad su moterimi gali taip būti, kad ji gali teikti tokį didelį džiaugsmą. Norėjau niekada su ja nesiskirti, ne, ne tik dėl kūno, — tiesiog buvo labai gera būti su ja, kalbėtis arba tylėti, valgyti, ką ji išvirė, šypsotis jai, išklausyti, ką ji galvoja. Aš ilgesiuos jos visą gyvenimą.

Kažkas gelsvame asketo veide jam pasirodė labai panašu į Megės veidą išsiskyrimo valandėlę — prisiimta sunki dvasinė našta, ryžtas bei nusistatymas eiti savo keliu nepaisant visų sunkumų, sielvartų ir kančių. Ką jis yra patyręs, tas purpuriniuose šilkuose skendintis kardinolas, kurio vienintelė žmogiška silpnybė, regis, tėra jo tingi abisiniška katė?

— Aš negaliu gailėtis to, kas buvo tarp mūsų, — kalbėjo toliau Ralfas, kadangi kardinolas tylėjo. — Aš gailiuosi, kad sulaužiau įžadą, iškilmingai duotą visam gyvenimui. Jau niekad nebegalėsiu atlikti savo kunigiškų pareigų su tokiu pat nusiteikimu, tokiu pat uolumu. Dėl šito labai gailiuosi. Bet dėl Megės?

Jo veidas tariant tų vardą buvo toks, kad kardinolas Vitorijas nusigręžė, mėgindamas surikiuoti savo mintis.

— Gailėtis dėl to, kas buvo su Mege, reikštų nužudyti ją. — Jis lėtai persibraukė ranka per akis. — Nežinau, ar suprantamai aš kalbu, ar sugebu išreikšti savo mintį. Atrodo, niekaip neįstengiu aiškiai pasakyti, ką jaučiu Megei. — Kardinolas atsigręžė, ir Ralfas, palinkęs į priekį, pamatė, kad du jo atspindžiai jau kiek didesni. Vitorijo akys tartum veidrodžiai: jie tik atspindi, ką mato, ir niekad nieko neįsileidžia pažvelgti, kas yra anapus. O kai žiūri į Megės akis, eini gilyn ir gilyn, kol pasieki sielos gelmes. — Megė yra palaima, — pasakė jis. — Man ji šventa tartum sakramentas.

— Taip, suprantu, — atsiduso kardinolas. — Gerai, kad jūsų tokie jausmai. Manau, prieš Viešpatį Dievą tai sumažins jūsų didelę nuodėmę. Bet geriau jums eiti išpažinties pas tėvą Džordžiją, o ne pas tėvą Giljermą. Tėvas Džordžijas nesupras klaidingai jūsų jausmų ir jūsų samprotavimų. Jis pamatys tiesą. Tėvas Giljermas ne toks jautrus ir gali suabejoti jūsų atgailos nuoširdumu. — Vos juntama šypsena lyg permatomas šešėlis slystelėjo plonomis kardinolo lūpomis. — Tie, kurie klauso net didžiųjų žmonių išpažinčių, taip pat yra žmonės, mielas Ralfai. Niekada to nepamirškite. Tiktai atlikdami kunigo priedermes, jie tampa indu, kuriame yra Dievas. O šiaip jie žmonės. Ir nuodėmių atleidimas, kurį jie suteikia, ateina iš Dievo, tačiau nusidėjėlį išklauso ir teisia žmogus.

Kažkas mandagiai pasibeldė į duris; kardinolas Vitorijas tylomis žiūrėjo, kaip buvo atneštas ir padėtas ant inkrustuoto stalelio padėklas su arbata.

— Matot, Ralfai? Nuo Australijos laikų man išliko įprotis popiet gerti arbatų. Ją visai neblogai išverda mano virtuvėje, nors iš pradžių nemokėjo. — Arkivyskupas Ralfas jau norėjo imti arbatinukų, bet kardinolas kilstelėjo ranką. — O ne! Pilstysiu aš pats. Man patinka šeimininkauti.

— Genujos ir Romos gatvėse mačiau daug juodmarškinių, — tarė arkivyskupas Ralfas, žiūrėdamas, kaip kardinolas pila arbatą.

— Tai ypatingieji dučės daliniai. Ateina sunkūs laikai, mano Ralfai. Šventasis Tėvas yra įsitikinęs, kad tarp Bažnyčios ir Italijos pasaulietinės valdžios neturi būti skilimo, ir kaip visuomet jo teisybė. Kad ir kas atsitiktų, mums niekas neturi trukdyti padėti visiems Dievo vaikams, net jei karas juos perskirtų ir jie Dievo vardu kariautų vieni su kitais. Kad ir prie ko linktų mūsų širdys ir jausmai, mes visada turime stengtis išlaikyti Bažnyčią kuo toliau nuo politikos, ideologijų kovos ir tarptautinių kivirčų. Norėjau, kad atvyktumėte pas mane, kadangi jumis galiu pasitikėti, jūsų veidas niekada neišduos jūsų minčių, nors ir ką matytų jūsų akys, jūsų protas grynai diplomatiškas, tokio daugiau nesu sutikęs.

Arkivyskupas Ralfas gailiai šyptelėjo.

— Be mano valios darote man karjerų, argi ne taip? Kas iš manęs būtų, jei nebūčiau jūsų sutikęs?

— O, būtumėte pasidaręs Sidnėjaus arkivyskupu, tai puikus ir gana aukštas postas, — atsakė Jo Eminencija su spinduliuojančia šypsena. — Bet mūsų gyvenimo keliai ne mūsų rankose. Mes susitikome todėl, kad taip buvo skirta, o dabar skirta mums drauge darbuotis ir padėti Šventajam Tėvui.

— Labai abejoju, ar mums pasiseks, — tarė arkivyskupas Ralfas. — Aš manau, rezultatas bus toks kaip visada, kai laikomasi nešališkumo. Niekam mes neįtiksime, visi tik smerks.

— Aš tai žinau, žino ir Šventasis Tėvas. Tačiau nieko daugiau negalime padaryti. Be to, niekas nekliudo mums kiekvienam atskirai melstis už tai, kad greičiau sužlugtų dučė ir fiureris.

— Ar tikrai manote, kad bus karas?

— Nematau jokios galimybės jo išvengti.

Jo Eminencijos katė atžingsniavo iš saulėto kampučio, kur lig tol miegojo, ir užšoko ant žvilgančių purpurinių kelių — užšoko nelabai grakščiai, nes buvo jau sena.

— Na, Šeba! Pasisveikink su savo senu draugu Ralfu, kurį visada mylėjai labiau už mane.

Geltonos šėtoniškos akys išdidžiai pažvelgė į arkivyskupų Ralfą ir užsimerkė. Abu vyriškiai nusijuokė.

15

Droheda turėjo radiją. Australijos radijo komiteto pavidalu progresas pagaliau pasiekė ir Džilenbouną, ir šitaip atsirado konkurencija visuotinei pramogai — bendrai telefono linijai. Pats radijo aparatas buvo gana neišvaizdus — riešutmedžio dėžė, pastatyta ant nedidelės dailios spintelės svetainėje, o energijos šaltinis, automobilio akumuliatorius, buvo paslėptas apačioje.

Iš ryto ponia Smit, Fija ir Megė išklausydavo Džilenbouno apygardos žinias ir pranešimą apie orą, o vakarais Fija su Mege klausydavosi Australijos radijo komiteto perduodamų žinių. Buvo taip keista, nereikėjo nei Viljamso Keliauninko, nei pasenusių jo laikraščių — akimirksniu galėjai susisiekti su visu pasauliu: klausytis apie potvynius, gaisrus, liūtis bet kurioje šalies vietoje, apie neramumus Europoje, Australijos politikų.

Kai penktadienį, rugsėjo pirmąją, radijas pranešė, kad Hitleris įsiveržė į Lenkiją, namie buvo tik Fija su Mege, bet į tą žinią jos visai neatkreipė dėmesio. Jau tiek mėnesių apie tai kalbama, be to, Europa kažin kur, kitame pasaulio krašte, nieko bendra su Droheda neturi, o juk visatos centras yra Droheda. Sekmadienį, rugsėjo trečią, visi vyrai susirinko iš ganyklų išklausyti kunigo Vočio aukojamų mišių. Juos Europa domino, bet nei Fija, nei Megė nesusiprato pasakyti penktadienį išgirstos žinios, o kunigas Votis, kuris būtų susipratęs, išskubėjo į Narengangą.

Tą vakarą jie kaip paprastai įsijungė radiją pasiklausyti žinių. Bet vietoj aiškios grynai oksfordiškos pranešėjo tarsenos pasigirdo malonus grynai australiško tarimo premjero Roberto Gordono Menzio balsas:

„Tautiečiai! Esu įpareigotas oficialiai pranešti jums liūdną žinią: kadangi Vokietija užpuolė Lenkiją, Didžioji Britanija paskelbė jai karą, taigi į karą stoja ir Australija...

Nėra abejonės, kad Hitleris nori ne tik suvienyti savo valdžioje visus vokiečius, bet ir pavergti tai valdžiai kuo daugiau kraštų, kokius tik galės paimti jėga. Ir jeigu taip bus toliau, nebus saugumo Europoje ir nebus taikos visame pasaulyje... Aišku savaime, kad Didžiosios Britanijos pozicijų palaiko visa Britų imperija...

Savo tvirtybę išlaikyti bei metropoliją paremti geriausiai galėsime toliau dirbdami savo darbus ir atlikdami pareigas, kartu didindami ir savo galią. Aš tikiu — kad ir kokie dabar mūsų jausmai, Australija atliks savo pareigą iki galo.

Tesuteikia gailestingasis Dievas mums malonę ir kuo greičiau išgelbsti pasaulį nuo šios nelaimės.”

Visi ilgai tylėjo, paskui svetainėje trumposiomis bangomis pasigirdo garsi Nevilio Čemberleno kalba Britanijos piliečiams; Fija ir Megė pažvelgė į vyrus.

— Jei skaičiuosime ir Frenką, mes — šeši, — tarė Bobas, stojus tylai. — Visi, išskyrus Frenką, esame žemdirbiai, todėl mūsų į kariuomenę neims. Iš avininkų, manau, šeši norės eiti kariauti, o du pasiliks.

— Aš noriu eiti! — sušuko Džekas. Jo akys spindėjo.

— Ir aš! — karštai pasakė Hiujis.

— Ir mes! — pareiškė Džimsas už save ir už tylenį Petsį.

Bet visi sužiuro į Bobą, juk jis šeimininkas.

— Turime būti protingi, — tarė Bobas. — Vilna labai svarbi prekė karo metu, ir ne tik kareivių aprangai. Ji naudojama darant šaudmenis, sprogmenis, ir nežinia dar kam gali praversti, mes gal nė girdėti negirdėjom. Be to, mes laikome galvijus mėsai, o seni avinai ir avys eis į kailius, klijus, tepalus, lanolinų — tai vis labai svarbu karui. Taigi maža kas ko nori, mes negalim susimanę palikti Drohedos likimo valiai. Jeigu karas greit nesibaigs, gali būti sunku surasti avininkų vietoj tų, kurie išeis. Sausra jau treti metai, krūmus pašarui kertame, o dar tie triušiai varo iš proto. Todėl šiuo metu privalome dirbti Drohedoje. Ne taip įdomu, kaip kariauti, bet taip pat svarbu! Mes būsim naudingesni čia.

Vyrų veidai ištįso, moterų nušvito.

— O jeigu karas užsitęs ilgiau, negu Geležinis Bobas mano? — paklausė Hiujis, pavadindamas premjerą visoje šalyje žinoma pravarde.

Bobas susimąstė, pagilėjo raukšlės jo nugairintame veide.

— Jei reikalai pablogės ir karas užsitęs, tai, aš manau, turėdami du avininkus galėsim išsiversti be dviejų Klierių, bet tik tada, jei Megė norėtų vėl kaip reikiant imtis darbo artimiausiose ganyklose. Būtų baisiai sunku, gerais metais nesusidorotume, bet kai tokia sausra, manyčiau, penki vyrai ir Megė, dirbdami diena dienon be poilsio, išsiverstume. Tik iš Megės to reikalauti per daug, juk ji turi du mažus vaikus.

— Kad reikia, Bobai, tai reikia, — tarė Megė. — Ponia Smit neatsisakys prižiūrėti Džastinos su Denu. Kai tik Drohedai prireiks manęs, pasakyk, ir aš vėl iš josiu į ganyklas.

— Tada eisim mes, tie du, be kurių galima išsiversti, — šypsodamas tarė Džimsas.

— Ne, Hiujis ir aš, — tuoj pasipriešino Džekas.

— Pagal teisybę turėtų eiti Džimsas ir Petsis, — lėtai ištarė Bobas. — Jūs jauniausi ir mažiausiai patyrę prie avių, o kaip kareiviai, mes visi vienodai nepatyrę. Bet jums, vyručiai, dar tik šešiolika.

— Kai reikalai pablogės, būsim jau septyniolikos, — prašėsi Džimsas. — Mes atrodom vyresni, o jei tu parašytum raštą ir Haris Gofas patvirtintų, mus iškart priimtų.

— Na, kol kas niekas niekur neis. Verčiau pasistenkim gauti visko daugiau iš Drohedos, kad ir per sausrą ir su tais triušiais.

Megė tylomis išėjo, užlipo į vaikų kambarį. Denas ir Džastina miegojo baltose lovelėse. Ji praėjo pro dukterį ir sustojo ties sūnumi, ilgai į jį žiūrėjo.

— Dėkui Dievui, tu dar tiktai kūdikis, — pasakė ji.

Praėjo dar beveik metai, kol karas įsiveržė į mažytį Drohedos pasaulį, ir per tą laiką vienas po kito išėjo visi avininkai, triušiai dauginosi kaip dauginęsi, bet Bobas neprarado narsumo ir visomis išgalėmis stengėsi vykdyti karo primestas sąlygas. Bet 1940 metų birželio pradžioje atėjo žinia, kad britų pajėgoms teko palikti Diunkerką; į Australijos Antrojo ekspedicinio korpuso verbavimo punktus ėmė tūkstančiais plūsti savanoriai, tarp jų buvo ir Džimsas su Petsiu.

Ketverius metus praleidę raitomis ganyklose visokiais orais, dvyniai nebeatrodė tokie jauni, tiek iš kūno, tiek iš veidų buvo nenusakomo amžiaus — su raukšlelėmis prie ramių akių ir linijomis nuo nosies iki lūpų. Jie pateikė raštus ir buvo priimti be didelių kalbų. Australijos lygumų gyventojai buvo armijoje vertinami. Jie paprastai gerai šaudė, buvo paklusnūs ir ištvermingi.

Džimsas ir Petsis užsirašė savanoriais Dabou, bet buvo paskirti į Ingelberną prie Sidnėjaus, ir vakare visi susirinko jų išlydėti į pašto traukinį. Tuo pačiu traukiniu ir, kaip paaiškėjo, tuo pačiu tikslu važiavo ir Kormakas Karmaiklas, jauniausias Ideno sūnus. Taigi abi šeimos patogiai susodino savo vaikus į pirmos klasės kupė ir laukė nejaukiai apstoję — taip norėjosi paverkti, išbučiuoti juos, parodyti širdies šilumą, kad paskui būtų ką prisiminti, bet visus kaustė tikras britiškas santūrumas. Liūdnai sukaukė didžiulis garvežys, ir budėtojas papūtė švilpuką.

Megė pasilenkė ir droviai pakštelėjo broliams į skruostą, o paskui ir Kormakui, kuris buvo labai panašus į savo vyresnįjį brolį Konorą; Bobas, Džekas ir Hiujis paspaudė jiems rankas; ponia Smit vienintelė leido sau tai, ko visi troško: apsipylusi ašaromis bučiavo juos ir glėbesčiavo. Idenas Karmaiklas, jo žmona ir nebejauna, tačiau vis dar graži duktė taip pat atsisveikino labai santūriai. Tada visi išlipo į Džilio platformą, traukinys pajudėjo, trinktelėjo buferiais ir iš lėto nušliaužė tolyn.

— Sudie, sudie! — visi ėmė šaukti ir mojavo didelėmis baltomis nosinėmis tol, kol iš traukinio beliko dūmų driekena blėstančiame saulėlydyje.

Džimsas su Petsiu, kaip prašėsi, buvo abu paskirti į naujai suformuotą, dar gerai neapmokytą Devintąją Australijos diviziją, laivais nusiųsti į Egiptą 1941 metų pradžioje ir kaip tik pakliuvo į sutriuškinimą prie Bengazio. Ką tiktai atvykęs generolas Ervinas Romelis labai sustiprino Berlyno— Romos ašies jėgas ir pradėjo didžiuliais ratais raižyti Šiaurės Afriką. Britų kariuomenė, naujojo Afrikos korpuso vejama, gėdingai traukėsi į Egiptą, o Devintajai Australijos divizijai tuo tarpu buvo įsakyta užimti ir laikyti Tobruką, priešakinį postą Vokietijos bei Italijos okupuotoje teritorijoje. Tobrukas priėjo prie jūros, ir tai buvo vienintelė viltis, kad planas pasiseks, nes kol britų laivai tebeplaukiojo Viduržemio jūroje, ten buvo galima pristatyti ginklų ir maisto. Apsuptieji išbuvo Tobruke aštuonis mėnesius, Romelis vis puolė ir puolė juos visomis jėgomis, bet taip ir neįstengė išstumti.

— Ar žinot, ko mes čia sėdim? — paklausė eilinis Kolis Stiuartas, tingiai seilindamas popieriuką ir baigdamas sukti suktinę.

Seržantas Bobas Melojus stumtelėjo skrybėlę aukštyn, kad kraštai neužstotų pašnekovo, ir šyptelėjo: šitą klausimą išgirdo nebe pirmąkart.

— Nė velnio nežinau, — atsakė jis.

— Na, vis geriau čia, negu džiovinti autus už grotų, — tarė eilinis Džimsas Klieris, timpteldamas dvynio brolio šortus žemiau, kad būtų patogu pasidėti galvą ant šilto minkšto pilvo.

— Aha, bet už grotų į tave nors nešaudo, — paprieštaravo Kolis ir metė užgesusį degtuką į saulėje besišildantį driežą.

— Tiek dar ir aš pats nuraukiu, bičiuli, — tarė Bobas, vėl užsismaukdamas ant akių skrybėlę. — Bet jau geriau tegu šaudo, ką čia dvėst iš nuobodulio.

Jie buvo patogiai įsitaisę sausame žvyro apkase tiesiai prieš minų lauką ir spygliuotos vielos užtvarą, saugančią pietvakarinį jų teritorijos kampą; kitoje pusėje Romelis laikėsi atkakliai įsikibęs į savo gabaliuką Tobruko žemės. Čia pat apkase stovėjo stambaus kalibro „Brauningo” kulkosvaidis, tvarkingai sudėtos dėžės su šaudmenimis, bet neatrodė, kad jie būtų pasirengę ir lauktų puolimo. Jų šautuvai buvo atremti į sieną, durtuvai blizgėjo skaisčioje Tobruko saulėje. Aplinkui ūžė musės, bet visi keturi buvo australai iš Vakarų lygumos, taigi Tobrukas ir Šiaurės Afrika su karščiu, dulkėmis ir musėmis buvo jiems ne naujiena.

— Gerai, kad jūs dvyniai, Džimsai, — tarė Kolis, mėtydamas akmenukus į driežą, kuris nė nemanė pasitraukti. — Prilipę vienas prie kito, sakytum pideriai.

— Nepavydėk, nepavydėk, — nusišaipė Džimsas, glostydamas Petsio pilvą. — Čia pati geriausia pagalvė visam Tobruke.

— Aha, tau tai gerai, o vargšeliui Petsiui? Ei, Harpai, ištark bent žodelį! — paerzino jį Bobas.

Petsis šyptelėjęs parodė baltus dantis, bet kaip paprastai nieko neatsakė. Visi mėgindavo jį prašnekinti, tačiau dar niekam nepavyko ištraukti ką nors daugiau negu „taip” arba „ne”, todėl jį ir praminė Harpu, tyleniu iš komikų brolių Marksų trijulės.

— Ar girdėjot naujieną? — staiga paklausė Kolis.

Matildų” brigadą prie Halfajos sumalė iš aštuoniasdešimt aštunto kalibro. Ta patranka didžiausia čia, dykumoje, ji ir teima „Matildas”. Tokius tankus kiaurai suvarpė.

— Ką čia paistai! — nepatikliai tarė Bobas. — Aš esu seržantas ir nieko panašaus negirdėjau, o tu tik eilinis ir viską labai žinai. Neturi fricai nieko tokio, kad galėtų sumalt visą „Matildų” brigadą.

— Kai buvau vado nusiųstas pas Marshedą, palapinėje pats girdėjau per radiją, tikra teisybė, — tvirtino Kolis.

Kiek laiko visi tylėjo; apsiaustoje tvirtovėje kaip Tobrukas kiekvienam būtina aklai tikėti, kad savieji yra pakankamai stiprūs ir galės iš apsiausties išvaduoti. Kolio naujiena nebuvo maloni, juo labiau kad visi iki vieno žiūrėjo į Romelį rimtai. Ir laikėsi prieš jį tik todėl, kad nuoširdžiai tikėjo, jog australams kare nėra lygių, nebent indų kariai gurkai, na, o jei tikėjimas — devynios dešimtosios stiprybės, tai juos iš tikrųjų sunku nugalėti.

— Liurbiai tie anglai! — tarė Džimsas. — Kad čia, Šiaurės Afrikoj, būtų daugiau mūsų, iš Australijos...

Pritarimo chorą nutraukė sprogimas prie pat apkaso krašto — iš driežo nebeliko nieko, o keturi kareiviai puolė prie kulkosvaidžių ir šautuvų.

— Sušikta makaronininkų granata, jokios jėgos, vien skeveldros, — tarė Bobas atsidusdamas su palengvėjimu. — Jei būtų buvus dovanėlė iš Hitlerio, garantuotai jau danguj arfomis skambintume, — ar tau, Petsi, patiktų?

Po užsitęsusios žiaurios apgulties, iš kurios nieko nebuvo laimėta, prasidėjus operacijai „Kryžiuotis”, Devintoji Australijos divizija buvo laivais evakuota į Kairų. Tačiau kol Devintoji laikėsi apsupta Tobruke, britų kariuomenė Šiaurės Afrikoje augo ir pagaliau buvo suformuota Aštuntoji britų armija, kuriai ėmė vadovauti generolas Bernardas Lo Montgomeris.

Fiona dabar nešiojo nedidelę sidabrinę segę — Australijos ginkluotųjų pajėgų emblemą: tekanti saulė, o po ja ant dviejų grandinėlių sidabrinė plokštelė su dviem aukso žvaigždutėmis, rodančiomis, kad kare du jos sūnūs. Kiekvienas sutiktas matė, kad ir ji atlieka savo pareigą tėvynei. Megė tokios segės nešioti negalėjo, kadangi nei jos vyras, nei sūnus nebuvo kareiviai. Lukas atsiuntė laišką, kur pranešė ir toliau dirbsiąs plantacijose; parašęs, kad žinotų ir nesijaudintų manydama, jog jis kariauja. Buvo matyti, kad jis nepaėmė į širdį nė žodžio, ką ji išrėžė tą rytą Ingemo viešbutyje. Megė alsiai susijuokė, palingavo galvą ir įmetė laišką į Fionos šiukšlių dėžę, spėliodama, ar motina jaudinasi dėl savo sūnų, kurie dabar kariauja. Ką ji iš viso galvoja apie karą? Bet Fija apie tai nekalbėjo, nors segę nešiojo kiekvieną dieną, nuo ryto iki vakaro.

Kartais iš Egipto ateidavo laiškas, bet išskleidus visas subyrėdavo, nes kur tik buvo paminėtos vietovės ir karinės dalys, cenzorių žirklės buvo iškarpiusios dailias keturkampes skyles. Skaitant tuos laiškus reikėjo kažką suvokti iš nieko, tačiau juose būdavo viena žinia, prieš kurią nublankdavo visos kitos — jei laiškai ateina, vadinasi, berniukai dar gyvi.

Lietaus vis nebuvo. Atrodė, paties dangaus jėgos buvo susimokiusios atimti žmonėms bet kokią viltį: 1941— ieji buvo penkti pražūtingos sausros metai. Megę, Bobą, Džeką, Hiujį ir Fioną apėmė neviltis. Droheda banke turėjo daug pinigų ir būtų galėjusi pripirkti avims pašaro, tiktai dauguma avių jo neėdė. Kiekviena banda turėjo vedlį, kurį pripratinus tą pašarą ėsti, buvo galima tikėtis, kad visos avys ės, bet kartais net kramsnojančio vedlio pavyzdys nepaveikdavo kitų avių.

Tingi Droheda taip pat gavo pralieti kraujo, nors ir kaip nenorėjo to daryti. Žolės visai nebeliko, žemė pavirto juoda sueižėjusią dykyne, kuriai tik vienur kitur gyvumo suteikdavo pilkos ar pilkšvai rudos giraitės. Visi dabar nešiodavosi peilius ir šautuvus; kai pamatydavo parkritusių avį, kuris nors perpjaudavo jai gerklę, gelbėdamas nuo lėtos kankinamos mirties, kai varnai dar gyvai iškapoja akis. Bobas įsigijo daugiau karvių, kurias šėrė tvartuose, ir šitaip Droheda toliau rėmė kariuomenę. Pelno iš to nebuvo, per brangiai kainavo pašarai, nes ir ariamos žemės, kaip ir ganyklos, taip pat smarkiai nukentėjo nuo sausros. Derliai buvo visiškai menki. Tačiau iš Romos atėjo prašymas kariuomenės labui daryti ką galima, bet kokia kaina.

Dabar Megei darbas ganyklose pasidarė nekenčiamiausias iš visų darbų. Drohedoje pavyko sulaikyti vos vienų avininką, ir jam pamainos kol kas nebuvo; Australijoje visada labiausiai trūko darbo jėgos. Jei Bobas nepastebėdavo, kokia ji pailsusi, irzli, ir nepaleisdavo sekmadienį, Megė dirbo ganyklose ištisas savaites. Tačiau ją paleidęs Bobas pats labiau pavargdavo, tai ji stengėsi neparodyti, kaip yra nusikamavusi. Jai net į galvą neateidavo, kad gali tiesiog imti ir nebejoti į ganyklas, nes jos vaikai maži. Bet jie gerai prižiūrimi, manė ji, o Bobui ji reikalinga labiau negu jiems. Megė nesuprato, kad mažyliams ji taip pat reikalinga, ir savo norą būti su jais laikė egoizmu, — juk jie taip gerai prižiūrimi artimų ir mylinčių žmonių. Aš egoistė, įtikinėjo ji save. Be to, ji neturėjo pasitikėjimo savimi, kuris būtų pasakęs, kad vaikams ji tokia pat vienintelė ir nepakeičiama, kaip ir jie jai. Taigi Megė prabūdavo ganyklose ištisas savaites, o grįžusi namo rasdavo vaikus jau miegančius.

Kiekvieną kartą pažvelgus į Deną, Megei suspausdavo širdį. Jis toks gražus, net svetimi žmonės Džilyje taip sako, kai Fija jį nusiveža. Veidukas visada šypsulingas, o būdas — neįprastas derinys ramumo ir didelio, tikro džiaugsmo; atrodė, kad jis jau surado ir pažino save kaip asmenybę, nepatyręs kančių, kurias paprastai patiria augantis vaikas, nes retai kada suklysdavo, spręsdamas apie žmones ar daiktus, ir dėl nieko neširdo, niekas jo neišmušdavo iš vėžių. Motina kartais baimindavosi dėl jo panašumo į Ralfą, bet, matyt, niekas kitas to nepastebėdavo. Ralfo jau seniausiai nebebuvo Džilyje, be to, nors Deno tokie pat veido bruožai ir sudėjimas, buvo vienas didelis skirtumas, užmaskuojantis tiesą. Jo plaukai ne juodi kaip Ralfo, bet blyškaus aukso spalvos; tai ne kviečių ar saulėlydžio auksas, o Drohedos žolės, kur aukso spalva sidabriška ir gelsvai rusva.

Džastina pamilo broliuką vos tik pamačiusi. Denui ji negailėjo nieko, jai nesunku buvo atnešti ir atiduoti, ką tik jis panorės. Kai jis pradėjo vaikščioti, Džastina nepalikdavo jo vieno, ir Megė labai džiaugėsi — juk ponia Smit ir abi tarnaitės jau sensta, sunku joms suvaikyti mažą berniuką. Kartą, kai pasitaikė laisvas sekmadienis, Megė pasisodino dukrelę ant kelių ir rimtai paprašė prižiūrėti Deną.

— Aš negaliu būti namie ir pati juo rūpintis, — tarė Megė, — taigi pasikliauju tavimi, Džastina. Jis mažesnis už tave, ir tu turi visą laiką jį prižiūrėti, kad jam ko neatsitiktų.

Šviesios akys žvelgė labai protingai, ji klausėsi ne kaip ketverių metų vaikas, kurio dėmesį nuolat patraukia vis kas nors nauja. Paskui linktelėjo su didele savikliova.

— Nesirūpink, mama, — tarė ji gyvai, — aš visada jį prižiūrėsiu vietoj tavęs.

— Gaila, kad pati negaliu, — atsiduso Megė.

— O man negaila, — patenkinta atsakė duktė. — Man geriau, kad Denas bus vien tik mano. Nesijaudink, aš žiūrėsiu, kad jam nieko neatsitiktų.

Toks užtikrinimas nuramino, bet vis dėlto buvo nelabai smagu. Šita ne pagal metus gudri mergytė žada atimti iš jos sūnų, ir nėra kaip jai sukliudyti. Reikia grįžti į ganyklas, o Džastina budriai saugos Deną. Ją išstumia jos pačios duktė, tikra pabaisa. 1 ką ji atsigimė? Nei į Luką, nei į ją pačią, nei į Fiją.

Bet dabar Džastina bent jau juokėsi ir šypsojosi. Iki ketverių metų niekas jai neatrodė juokinga, o dabar turbūt nusižiūrėjo į Deną — tas juokiasi nuo pat lopšio. O kai Denas ko nors juokėsi, juokėsi ir Džastina. Megės vaikai visą laiką mokėsi vienas iš kito. Bet kaip skaudu žinoti, kad jie gali puikiausiai apsieiti be motinos. Kai pasibaigs tas nelemtas karas, — galvojo Megė, — Denas bus jau per didelis ir nebemylės manęs. Artimesnė jam visada bus Džastina. Ir kodėl kiekvienąkart, kai tik pradeda atrodyti, kad jau susitvarkiau savo gyvenimą kaip norėjau, būtinai kas nors atsitinka? Neprašiau nei karo, nei tos sausros, o turiu nuo jų kentėti.

Sunkūs laikai Drohedai išėjo gal net į gera. Jei būtų buvę lengviau, Džekas ir Hiujis bematant būtų išdūmę savanoriais. O dabar jiems nebuvo kitos išeities, kaip duotis iš visų jėgų gelbstint, ką tik galima išgelbėti, nuo sausros, kuri vėliau bus pavadinta didžiuoju sausymečiu. Dėl jos nukentėjo daugiau kaip milijonas kvadratinių mylių dirbamos žemės ir ganyklų nuo Viktorijos valstijos pietų iki Midelio pievų Šiaurės teritorijoje, kur žolė paprastai būdavo žmogui iki juostos.

Bet karas reikalavo ne mažesnio dėmesio kaip sausra. Dvyniai buvo Šiaurės Afrikoje, todėl visi sodyboje karštligiškai sekė karo veiksmus Libijoje — pakilimus ir atoslūgius, puolimus ir atsitraukimus. Būdami iš prigimties darbininkai, jie karštai palaikė leiboristus ir nekentė dabartinės vyriausybės, kuri buvo tik pagal vardų liberali, bet iš tikrųjų konservatyvi. Kai 1941 metų rugpjūčio mėnesį atsistatydino Robertas Gordonas Menzis, pripažinęs savo nesugebėjimų valdyti, jie džiūgaute džiūgavo, o spalio trečioji, kai vyriausybę sudaryti buvo pasiūlyta leiboristų lyderiui Džonui Kertinui, Drohedai buvo geriausia naujiena per daugelį metų.

Per visus keturiasdešimtuosius ir keturiasdešimt pirmuosius didėjo nerimas dėl Japonijos, ypač nuo tada, kai Ruzveltas ir Čerčilis nutraukė jai naftos tiekimų. Europa toli, ir Hitleris, norėdamas užimti Australiją, turėtų atvaryti savo armijas dvylika tūkstančių mylių, o Japonija — tai jau Azija, dalis geltonojo pavojaus, kuris tartum besileidžianti žemyn švytuoklė kybo virš turtingo, tuščio, mažai apgyvento Australijos šulinio [* Turimas omeny Edgaro Po apsakymas „Šulinys ir švytuoklė”]. Ir nė vienas australas nenustebo, kai Japonija užpuolė Perl Harborą; jie seniai laukė, kad puls, kur nors vis tiek puls. Karas staiga priartėjo, galėjo tuoj pat įsiveržti į tavo kiemą. Ne vandenynai skiria Australiją nuo Japonijos, o tik didelės salos ir mažos jūros.

Per 1941 metų Kalėdas pasidavė Honkongas; bet Singapūro japonai niekad nepaims, ramino save australai. Paskui atėjo žinia, kad japonai išsilaipinę Malajoje ir Filipinuose; galinga karinė jūrų bazė Malajos pusiasalio gale laikė nutaikiusi į jūrą savo didžiules tiesiašaudes patrankas, laivynas laukė pasiruošęs. O 1942 metų vasario aštuntą japonai persikėlė per siaurą Džohoro sąsiaurį, išsilaipino Singapūro salos šiaurinėje dalyje ir atėjo į miestą iš užnugario — patrankos jiems nieko negalėjo padaryti. Singapūras pasidavė be kovos.

O paskui nepaprasta naujiena. Visa Australijos kariuomenė iš Šiaurės Afrikos grįžta namo! Premjeras Kertinas tvirtai pareiškė, kad Australijos vyrai reikalingi Australijai, ir ramiai atlaikė Čerčilio pykčio audras. Ilgai nelaukusios Šeštoji ir Septintoji Australijos divizijos sėdo į laivus Aleksandrijoje; Devintoji, dar ne visai atsigavusi nuo kautynių prie Tobruko, turėjo išplaukti, kai tik bus atsiųsta daugiau laivų. Fija šypsojosi, Megė netvėrė džiaugsmu. Džimsas ir Petsis grįžta namo!

Bet jie negrįžo. Kol Devintoji divizija laukė laivų, svarstyklės pasviro kitaip; Aštuntoji armija ėmė skubiai trauktis iš Bengazio. Ir premjeras Čerčilis sudarė sandėrį su premjeru Kertinu. Devintoji Australijos divizija pasiliks Šiaurės Afrikoje, o mainais, Australijai ginti, per jūrą bus pristatyta viena amerikiečių divizija. Nelaimingieji kareiviai buvo mėtomi šen bei ten, taip nusprendus net ne jų pačių, o kitų šalių valdžiai. Abipusių nuolaidų politika.

Bet Australijai tai buvo sunkus smūgis — „motina” Anglija išspyrė iš lizdo visus Tolimųjų Rytų viščiukus, net ir tokį riebų ir daug žadantį kaip Australija.

1942 spalio 23— iosios naktis dykumoje buvo labai tyki. Petsis pasislinko tamsoje, susirado brolį ir kaip mažas vaikas patogiai pasidėjo galvą jam ant peties. Džimsas viena ranka jį apkabino, ir jie sėdėjo tyloje, be žodžių suprasdami vienas kitą. Seržantas Bobas Melojus bakstelėjo alkūne eiliniui Koliui Stiuartui, nusišiepė.

— Porelė piderių.

— Eik švilpt, — atsiliepė Džimsas.

— Na, Harpai, pasakyk tu ką nors, — sumurmėjo Kolis.

Petsis nusišypsojo angeliška šypsena, vos matoma tamsoje, ir išsižiojęs uždūdavo visai taip pat kaip Harpas Marksas. Iš visų pusių Petsiui sušnypštė, kad užsičiauptų; reikia būti budriems ir tylėti.

— Viešpatie, šitas laukimas mane pribaigs, — atsiduso Bobas.

— O mane pribaigs tylėjimas! — sušuko Petsis.

— Eik tu, sušiktas komediante, tuoj aš pats tave pribaigsiu! — kimiai sukriokė Kolis, siekdamas durtuvo.

— Dėl Dievo meilės, nutilkit! — sušnibždėjo kapitonas. — Koks ten idiotas rėkauja?

— Petsis, — ištarė koks dešimt balsų.

Per minų laukus nusirito pasidrąsinamo juoko banga ir sustingo, sustabdyta pusbalsių kapitono keiksmų. Seržantas Melojus žvilgtelėjo į laikrodį — ilgoji rodyklė baigė visai prislinkti iki 21. 40.

Aštuoni šimtai aštuoniasdešimt dvi britų patrankos ir haubicos prabilo visos kartu. Dangus pasisuko, žemė pakilo, išsipūtė ir jau nebeatsitaisė, nes varantis iš proto trenksmas nenutilo nė sekundę. Užsikišti ausis pirštais nebuvo naudos — baisus dundėjimas purtyte purtė žemę ir kaulais ėjo iki pat smegenų. Kas darėsi Romelio fronte, Devintosios divizijos kareiviai savo apkasuose galėjo tik įsivaizduoti. Paprastai galima atskirti, kokie ir kokio kalibro pabūklai šaudo, bet tą vakarą jų geležinės gerklės griaudėjo sutartinai ir be paliovos.

Dykumą nušvietė ne dienos šviesa, bet tarsi pačios saulės liepsna; aukštyn per kelis tūkstančius pėdų pakilo didžiulis dulkių debesis, banguojantis kaip besirangantys dūmai, jame žybčiojo sprogstantys sviediniai ir minos, šokinėjo ugnies liežuviai, užsidegus didžiulėms sankaupoms sprogmenų ir degalų. Kokius tik turėjo pabūklus — patrankas, haubicas, mortyras — Montgomeris buvo nutaikęs į minų laukus. Ir kiek turėjo Montgomeris sviedinių, jie lėkė tokiais tarpais, kokiais tik spėdavo užtaisyti prakaitu apsipylę artileristai, savo pabūklų vergai, grūdantys ir grūdantys į nepasotinamas rykles nelyginant maži paukšteliai, karštligiškai maitinantys dičkį gegužiuką; pabūklai kaito, artileristams įsivažiavus laikas tarp atatrankos ir užtaisymo trumpėjo ir trumpėjo. Kaip bepročiai jie šokinėjo paklaikę, vis tais pačiais vienodais judesiais tarnaudami savo pabūklams.

Tai buvo labai gražu, nuostabu — artileristo gyvenimo viršūnė, ir tas akimirkas jie vėliau išgyveno dar daug kartų, sapnuose ir svajonėse, iki pat savo taikaus gyvenimo pabaigos. Ir troško jas susigrąžinti, tas penkiolika minučių prie Montgomerio patrankų.

Tyla. Sustingusi absoliuti tyla dūžta į įtemptus ausų būgnelius; spengianti tyla. Be penkių dešimta. Devintoji divizija pakilo iš apkasų ir leidosi pirmyn į niekieno žemę; kas eidamas pasitaisė durtuvą, kas pasičiupinėjo, ar vietoje šovinių apkabos, nuleido saugiklį, pasitikrino, ar yra vandens gertuvėje, ar tebėra neliečiamosios atsargos, laikrodis, šalmas, ar gerai užrišti batų raišteliai, apsidairė, kur yra kulkosvaidžiai. Nuo pragariškų gaisrų pašvaisčių ir raudonai įkaitusio išsilydžiusio smėlio viskas buvo puikiai matyti, bet tarp jų ir priešo dar tebekabojo dulkių uždanga, ir jiems niekas negrėsė. Kol kas. Pačiame minų lauko pakraštyje jie sustojo ir ėmė laukti. Lygiai dešimta. Seržantas Melojus prisidėjo prie lūpų švilpukų, šaižiai sušvilpė; kapitonas sukomandavo: „Pirmyn!” Devintoji divizija dviejų mylių pločio frontu žengė į minų laukus, o jiems už nugarų vėl pradėjo kriokti pabūklai. Kareiviams buvo matyti kaip dieną, haubicų sviediniai, nutaikyti pačiu mažiausiu atstumu, sproginėjo per kelis jardus priekyje. Kas tris minutes taikinys buvo perkeliamas per šimtą jardų, ir einant tą šimtą jardų reikėjo melstis, kad minos būtų tik prieštankinės, o skeveldrines, pėstininkų minas kad būtų susprogdinę artileristai. Priekyje dar laukė vokiečiai ir italai, kulkosvaidžiai, 50 milimetrų patrankos, mortyros. Kartais žmogus užsistodavo ant nesprogusios skeveldrinės minos ir dar spėdavo pamatyti, kaip iššoka iš smėlio ugnis, kuri perplėš jį pusiau.

Nėra laiko galvoti, niekam daugiau nėra laiko, tiktai kurnėk, kad suspėtum paskui pabūklus, šimtą jardų kas tris minutes, ir melskis. Trenksmas, ugnies žybsniai, dulkės, dūmai, vidurius leidžiantis siaubas. Minų laukai be galo, dar dvi ar trys mylios, o atgal kelio nėra. Retkarčiais, akimirksnį liovusis ristis ugnies bangoms, deginančioms pilnų smėlio orą, pasigirsta tolimi klaikiai raižus dūdmaišio garsai: Devintosios Australijos divizijos kairėje žygiuoja Penkiasdešimt pirmoji Kalniečių divizija, ir prie kiekvieno kuopos vado — savas dūdmaišininkas. Nėra škotui mielesnės, labiau viliojančios muzikos už dūdmaišio garsus, vedančius į mūšį, ir australui ji labai sava, kaip draugo padrąsinimas. Bet vokietį ar italą varo į pasiutimą.

Kautynės tęsėsi dvylika dienų, o dvylikos dienų kautynės — labai ilgos. Devintajai divizijai iš pradžių sekėsi; einant per minų laukus ir pirmąsias dienas užimant Romelio teritoriją, nuostoliai buvo palyginti nedideli.

— O žinot, jau geriau paprastam kareiviui, kaip dabar, tegu į mane ir šaudo, negu būti pionierium, — pareiškė Kolis Stiuartas, pasirėmęs ant kastuvo.

— Kažin, man regis, brolau, kad jiems kur kas geriau, — suniurnėjo seržantas. — Palaukia už apkasų, kol mes čia atkenčiam, o paskui strapinėja su savo minų ieškikliais, nuvalo takučius suknistiems tankams.

— Tankai čia niekuo dėti, Bobai, tik taip gudriai vadovauja galvos viršuje, — tarė Džimsas, kastuvu plodamas žemes naujo apkaso viršutiniame krašte. — Nors jau, velniai, bent kiek palaikytų mus toj pačioj vietoj! Per paskutines penkias dienas tiek perkasiau žemės — daugiau už kokį skruzdėdą, po perkūnais.

— Kask, kask, daug nekalbėjęs, — tarė Bobas nė kiek neužjausdamas.

— Ei, žiūrėkit! — parodė Kolis į dangų.

Aštuoniolika britų lengvųjų bombonešių, idealiai išsirikiavusių, atskrido per slėnį ir nežmoniškai tiksliai numetė bombas kaip lazdeles ant vokiečių ir italų.

— Baisiai gražu, — pasakė seržantas Bobas Melojus; perkreipęs ilgą kaklą, jis žiūrėjo į dangų.

Po trijų dienų jis buvo nebegyvas; per naują ataką didelė šrapnelio skeveldra nutraukė ranką ir pusę šono, bet nebuvo laiko prie jo sustoti — kažkas tik ištraukė švilpuką iš sumaitotų lūpų. Vyrai dabar krito kaip lapai, buvo jau pervargę, nebe tokie apdairūs ir greiti; bet užėmę kokį menką skurdžios dykynės lopelį, laikėsi įsikibę, nors jį įnirtingai gynė galingos priešų armijos rinktinės dalys. Jie nieko daugiau nejautė, tik aklą ir atkaklų norą nebūti nugalėtiems.

Devintoji divizija laikėsi prieš grafą fon Šponeką ir Lungerhauzeną, tuo tarpu pietuose prasiveržė tankai, ir pagaliau Romelis buvo sutriuškintas. Iki lapkričio aštuntos jis dar mėgino sutelkti jėgas už Egipto sienos, tačiau Montgomeris užvaldė visą mūšių teritoriją. Antrasis Alameinas buvo labai svarbi taktinė pergalė; Romelis atsitraukė, palikęs daug tankų, patrankų ir kitko. Dabar buvo galima labiau užtikrintai pradėti operaciją „Fakelas” — pulti į rytus iš Maroko ir Alžyro. „Dykumos Lapinas” dar turėjo jėgų kovoti, bet vis dėlto prie al Alameino buvo gerokai apipešiotas. Pats didžiausias lemiamas mūšis Šiaurės Afrikos karo veiksmų teatre buvo baigtas, ir feldmaršalas Montgomeris laimėjo pergalę.

Antrasis Alameinas buvo Devintosios Australijos divizijos gulbės giesmė Šiaurės Afrikoje. Pagaliau jiems buvo leista grįžti namo kautis su japonais dėl Naujosios Gvinėjos. Nuo 1941 metų kovo divizija beveik visų laiką buvo priešakinėse fronto linijose, kur pateko prastai apmokyta ir aprūpinta, o dabar namo grįžo su šlove — garsesnė buvo nebent Ketvirtoji Indijos divizija. Ir su Devintąja gyvi ir sveiki grįžo Džimsas ir Petsis.

Aišku savaime, juos paleido atostogų namo į Drohedą. Bobas atvažiavo į Džilį pasitikti Gundivindžio traukinio — mat Devintoji divizija buvo apsistojusi Brisbane, iš kur po apmokymų džiunglėse turėjo vykti į Naująją Gvinėją. Kai „Rols Roisas” išsuko iš alėjos, vejoje jau laukė visos namų moterys; Džekas ir Hiujis stovėjo kiek atokiau, bet ir tie nekantravo pamatyti jaunesniuosius brolius. Tenudvesia kad nori visos avys, dar likusios gyvos Drohedoje, bet šiandien čia šventė.

Kai automobilis sustojo ir dvyniai išlipo, niekas net nesujudėjo. Juodu tokie pasikeitę! Per dvejus metus dykumoje susinešiojo senosios uniformos; jie vilkėjo naujas, džiunglių žalumo, ir sunku buvo juos bepažinti. Pirmiausia, atrodė keliais coliais aukštesni — taip ir buvo iš tikrųjų; per pastaruosius dvejus metus jie augo ir vyriškėjo toli nuo Drohedos ir pralenkė vyresniuosius brolius. Jau ne berniukai, o vyrai, nors visai ne tokie kaip Bobas, Džekas ir Hiujis; vargas, pakiliai džiaugsminga mūšio nuotaika, žiaurios mintys aplink padarė juos tokius, kokiais Droheda niekada nebūtų padariusi. Šiaurės Afrikos saulė juos išdžiovino ir nudegino raudonmedžio spalva, ir vaikiškumas buvo nusinėręs kaip oda. Taip, visai įtikėtina, kad šie du vyrai su paprastomis uniformomis ir skrybėlėmis, kurių kraštas virš kairiosios ausies prisegtas su Australijos karinių pajėgų ženkleliu — tekančia saule, yra žudę žmones. Tai bylojo jų akys, mėlynos kaip Pedžio, tik liūdnesnės, be tokio švelnumo.

— Vaikeliai, mano vaikeliai! — šūktelėjo ponia Smit ir puolė prie jų plūsdama ašaromis. Ne, nesvarbu, ką jie darė, kaip pasikeitė, jie vis tiek tebebuvo jos vaikeliai, kuriuos ji maudė, vystė, valgydino, kuriems šluostė ašaras ir bučiavo žaizdeles, kad greičiau sugytų. Tiktai dabartinių žaizdų, slypinčių jų širdyje, ji nebegalėjo užgydyti.

Tada visi juos apstojo, angliško santūrumo kaip nebūta, jie juokėsi ir verkė, net vargšė Fija tapšnojo jiems per nugaras ir stengėsi šypsotis. Po ponios Smit reikėjo pasibučiuoti su Mege, su Mine ir Kete, nedrąsiai apkabinti mamą, be žodžių paspausti rankas Džekui ir Hiujui. Niekas iš namiškių Drohedoje nesupras, ką reiškia grįžti namo, nesupras, kaip laukta tų akimirkų ir kaip jų bijota.

O kaip dvyniai valgė! Kariuomenėje taip neduoda, juokdamiesi sakė jie. Rausvai ir baltai papuošti pyragaičiai, šokoladinis kokoso vyniotinis, karštas slyvų pudingas, kryžiažiedžių vaisiai ir Drohedos karvių grietinėlė. Prisiminusi, kaip juos vaikystėje kamuodavo pilveliai, ponia Smit buvo tikra, kad dabar jie sirgs kokių savaitę, bet kadangi daug gėrė arbatos, matyt, virškinimui nekenkė.

— Bent kiek geriau kaip arabų papločiai, a, Petsi?

— Aa.

Buvo taip keista — jie, tikriau Džimsas, ištisas valandas pasakodavo apie Šiaurės Afriką: kokie jų miestai, kokie žmonės, ką ten valgo, koks muziejus yra Kaire, kaip jiems buvo, kai plaukė laivu, ir ką veikė poilsio stovykloje. Bet nieku gyvu nebuvo įmanoma išklausti, koks buvo pats kariavimas, kaip buvo Gazaloje, Bengazyje, Tobruke, al Alameine — jie atsakydavo ką nors neapibrėžtai ir nukreipdavo kalbą kitur. Vėliau, jau karui pasibaigus, moterys tai pastebėdavo nuolat: vyrai, kurie yra buvę tikrame kautynių pragare, niekada apie tai nekalba, nestoja į veteranų klubus bei draugijas ir neprasideda su organizacijomis, turinčiomis tikslą įamžinti karo atminimą.

Drohedoje jų grįžimo proga buvo suruoštos vaišės. Devintojoje divizijoje kariavo, o dabar taip pat buvo namie Alasteras Makvinas, todėl, aišku, švenčiama buvo ir Radna Haniše. Du jaunesnieji Dominyko O’Roko sūnūs buvo su Šeštąja divizija Naujojoje Gvinėjoje, ir nors patys dalyvauti negalėjo, Diben Dibene vis tiek buvo suruoštos vaišės. Kiekviena apygardos šeima, kurios sūnūs buvo kariuomenėje, norėjo atšvęsti laimingą trejeto iš Devintosios divizijos sugrįžimą. Aplink juos spietėsi moterys ir merginos, bet narsuoliai Klieriai naudojosi kiekviena progele pasprukti, išsigandę kur kas labiau negu mūšio lauke.

Atrodė, kad Džimsas ir Petsis išvis nenorėjo turėti jokių reikalų su moterimis, jie šliejosi prie Bobo, Džeko ir Hiujo. Kai moterys nueidavo miegoti, jie dar ilgai sėdėdavo, laikydami ir brolius negulusius, ir tada išliedavo visą sužeistos širdies skausmą. O dieną jodinėdavo po perdžiūvusias Drohedos ganyklas, septintus metus alinamas sausros, ir džiaugėsi galėdami pabūti be uniformų.

Net tokia nuniokota, iškamuota žemė Džimsui ir Petsiui buvo neapsakomai graži, avys laukuose — tikra paguoda, vėlyvų rožių kvapas — dangiškas aromatas. Ir visa tai jiems reikėjo įtraukti į save taip, kad jau niekada neužmirštų, nes anąkart išdūmė lengvabūdiškai, supratimo neturėdami, kaip viskas bus. Išvažiuodami šį kartų, jie tartum didžiausią brangenybę turės įsidėti į atmintį kiekvieną valandėlę, o į pinigines — po sudžiovintą Drohedos rožę ir kelias žoleles iš skurdžių Drohedos ganyklų. Fionai jie buvo geri, užjautė ją, o Megei, poniai Smit, Minei ir Ketei rodė meilę ir švelnumą. Juk jos — tikros motinos.

Labiausiai Megė džiaugėsi, kad dvyniai mylėjo Deną, ištisas valandas žaidė su juo, imdavo pasijodinėti, juokdavosi su juo, dūkdavo vejoje prie namų. Džastinos jie lyg ir bijojo, bet juk varžėsi visų moterų, kurių taip nepažinojo kaip senųjų. O vargšelė Džastina pašėlusiai pavydėjo, kad jie taip pasisavino Deną, nes nebeturėjo su kuo žaisti.

— Na ir mielas tas tavo mažius, Mege, — pasakė kartą Džimsas, kai ji atėjo į verandą; jis sėdėjo pintoje kėdėje ir žiūrėjo, kaip Petsis žaidžia vejoje su Denu.

— Ir toks gražutis, ar ne? — nusišypsojo Megė, sėsdamasi priešais, kad geriau matytų jauniausiojo brolio veidų. Jos žvilgsnis buvo švelnus ir gailestingas — juk jie taip pat yra buvę jos vaikai. — Kas tau, Džimsai? Gal pasakytum man?

Džimsas pakėlė į ją akis, pilnas giliai slypinčio skausmo, bet papurtė galvą, tartum ji nebūtų nė siūliusi išsikalbėti.

— Ne, Mege. Moteriai tokių dalykų nepapasakosi.

— O kaip bus, kai viskas praeis ir judu vesit? Negi ir žmonai nepapasakosi?

— Kad mes vestume? Nemanau. Karas per daug iš žmogaus atima. Mes tada taip veržėmės į karą, bet dabar esam protingesni. Na, vesim, turėsim sūnų, ir kam? Tam, kad pamatytume, kaip užaugusius juos išgrūs daryti to, ką mes darėm, žiūrėti į tai, ko mes prisižiūrėjom?

— Nekalbėk taip, Džimsai, nekalbėk!

Jis pažvelgė ten, kur žiūrėjo Megė — vejoje netverdamas džiaugsmu krykštė Denas, nes Petsis jį laikė galva žemyn.

— Niekada nepaleisk jo iš Drohedos, Mege. Kol jis bus Drohedoje, jam neatsitiks nieko bloga, — pasakė Džimsas.

Arkivyskupas de Brikasaras bėgo aukštu gražiu koridorium nepaisydamas atsisukančių į jį nustebusių veidų; įpuolęs į kardinolo kabinetą, sustojo kaip įbestas. Jo Eminencija turėjo svečią, poną Pape, lenkų emigracinės vyriausybės ambasadorių Vatikane.

— O, Ralfas! Kas atsitiko?

— Tai įvyko, Vitorijau. Musolinis nuverstas.

— Dieve brangus! O Šventasis Tėvas jau žino?

— Aš pats paskambinau į Kastel Gandolfą, bet ir per radiją turėtų tuoj pranešti. Man skambino vienas draugas iš vokiečių štabo.

— Tikiuosi, Šventojo Tėvo lagaminai seniai sudėti, — tarė ponas Pape su pasitenkinimu, vos vos pastebimu pasitenkinimu.

— Jis galėtų išvykti, nebent jei aprengtume elgeta pranciškonu, ne kitaip, — atšovė arkivyskupas Ralfas. — Keselringas laiko miestą uždaręs kaip konservų dėžutę.

— Bet jis niekur nebėgs, — tarė kardinolas Vitorijas.

Ponas Pape pakilo.

— Turiu jus palikti, Jūsų Eminencija. Aš esu atstovas priešiškos Vokietijai vyriausybės. Jei Jo Šventenybei nesaugu, tai ką jau kalbėti apie mane. Reikia pasirūpinti dokumentais, kuriuos turiu savo kabinete.

Korektiškas ir pedantiškas, diplomatas iki kaulų smegenų, jis išėjo, ir abu dvasininkai liko vieni.

— Ar jis buvo čia užtarti savo persekiojamų tautiečių?

— Taip. Net gaila žiūrint, kaip jis jais rūpinasi.

— O mes argi nesirūpinam?

— Na kaipgi, rūpinamės, Railai! Bet padėtis blogesnė, negu jam atrodo.

— Visa bėda, kad juo netiki.

— Ralfai!

— Na argi netiesa? Šventasis Tėvas praleido jaunystę Miunchene, įsimylėjo vokiečius ir dabar, nepaisant visko, tebemyli. Jeigu jam kaip įrodymą pastatytum prieš akis nelaiminguosius, iš kurių likę vien kaulai ir oda, jis pasakytų, kad čia turbūt rusų darbas. Jo brangieji vokiečiai niekada taip nepadarytų, ne, jie tokia kultūringa, civilizuota tauta!

— Ralfai, jūs nepriklausote jėzuitų ordinui, tačiau esate čia tiktai todėl, kad prisiekėte ištikimybę Šventajam Tėvui. Jūsų gyslomis teka karštas protėvių airių ir normanų kraujas, bet maldauju, būkite protingas! Nuo rugsėjo mes vis tikėjomės to smūgio, bet meldėme Dievą, kad išsilaikytų dučė ir apsaugotų mus nuo vokiečių represijų. Adolfas Hitleris — keistai prieštaringa asmenybė, jam kažkodėl norėjosi išsaugoti du aiškius savo priešus: Britų imperiją ir šventąją Romos katalikų bažnyčių. Bet kai buvo aplinkybių pastūmėtas, jis padarė viską, ką galėjo, kad sutriuškintų Britų imperiją. Ar manote, nepasistengs sutriuškinti ir mūsų, jei pastūmėsim? Nors vienas smerkiamas žodis dėl to, kas dedasi Lenkijoje, ir jis tikrai mus sutriuškins. Ką gera mes pasieksime jį kaltindami, mano drauge? Neturime nei kariuomenės, nei kareivių. Tuoj pat prasidėtų represijos, Šventąjį Tėvą perkeltų į Berlyną, o jis kaip tik šito ir baiminasi. Ar neprisimenate popiežiaus, kuris prieš daug šimtmečių buvo marionetė Avinjone? Nejaugi norite, kad mūsų popiežius būtų marionetė Berlyne?

— Dovanokite, Vitorijau, man viskas atrodo kitaip. Mes privalome kaltinti Hitlerį, privalome šaukte šaukti apie jo žvėriškumus visam pasauliui! Jei mus sušaudys, mirsime kaip kankiniai, ir tai turės dar didesnį poveikį.

— Apskritai jūs esate daug nuovokesnis nei šiandien, Ralfai! Jis mūsų nešaudys. Ne blogiau už mus supranta, kaip veikia kankinių pavyzdys. Šventąjį Tėvą perkels į Berlyną, o mudu be triukšmo išgabens į Lenkiją. 1 Lenkiją, Ralfai, į Lenkiją! Argi norite numirti Lenkijoje? Iš to būtų mažiau naudos, negu duodate dabar.

Arkivyskupas Ralfas atsisėdo, sunertas rankas suspaudė tarp kelių ir nukreipė maištingą žvilgsnį už lango, kur vakaro saulės nuauksinti balandžiai skrido į savo karvelidę. Keturiasdešimt devynerių metų Ralfas buvo liesesnis kaip anksčiau, bet senti jis pradėjo taip pat nuostabiai, kaip darydavo visa, ko tik imdavosi.

— Ralfai, jūs žinote, kas mes esame. Kad mes žmonės — ne taip svarbu. Pirmiausia esame dvasininkai, Bažnyčios tarnai.

— Kai aš grįžau iš Australijos, jūs teikėte pirmenybę kitai mūsų gyvenimo pusei, Vitorijau.

— Tada aš kalbėjau apie kitką, ir jūs tai žinote. Su jumis sunku šiandien. Dabar aš sakau, kad negalime į viską žiūrėti kaip paprasti žmonės. Turime žiūrėti kaip dvasininkai, nes tai mūsų gyvenime svarbiausia. Kad ir ką galvotume ar darytume, privalome likti ištikimi Bažnyčiai, o ne pasaulietinei valdžiai! Turime būti ištikimi Šventajam Tėvui! Jūs davėte klusnumo įžadą, Ralfai. Ar vėl norite jį sulaužyti? Visuose dalykuose, teikiančiuose Bažnyčiai gerovę, Šventasis Tėvas yra neklystantis.

— Jis klysta! Jo sprendimai tendencingi. Visa jo energija nukreipta į kovą su komunizmu. Vokietija jam — didžiausias komunizmo priešas, vienintelė tikra jėga, stabdanti komunizmo veržimąsi į Vakarus. Jis nori, kad Hitleris tvirtai laikytųsi prie Vokietijos vairo, taip pat buvo patenkintas ir kai Musolinis valdė Italiją.

— Patikėkite, Ralfai, yra dalykų, kurių jūs nežinote. Jis popiežius, jis neklysta! Jei neigiate tai, neigiate patį savo tikėjimą.

Durys atsidarė mandagiai, bet gana skubiai.

— Jūsų Eminencija, pas jus ponas generolas Keselringas.

Abu dvasininkai atsistojo, nesutarimas dingo nuo veidų be pėdsakų, jie šypsojosi.

— Nepaprastai džiaugiuosi jus matydamas, Jūsų Ekscelencija. Malonėkite sėstis. Gal norėtumėte arbatos?

Jie kalbėjosi vokiškai, daugelis iš Vatikano viršūnių mokėjo tų kalbų. Šventasis Tėvas mėgo ir pats kalbėti, ir klausytis vokiečių kalbos.

— Dėkui, Jūsų Eminencija, išgersiu. Niekur daugiau Romoj negausi tokios puikios angliškos arbatos.

Kardinolas Vitorijas atviraširdiškai nusišypsojo.

— Šį įprotį įgijau, būdamas popiežiaus legatu Australijoje, ir nors esu grynas italas, nebegalėjau atprasti.

— O jūs, monsinjore?

— Aš esu airis, ponas generole. Airiai taip pat nuo vaikystės pripranta prie arbatos.

Generolas Albertas Keselringas visada žiūrėjo į arkivyskupų de Brikasarų kaip vyras į vyrą; tarp geibių, saldžių italų dvasininkų jis buvo tiesiog atgaiva širdžiai — tiesus žmogus, be jokių klastų ir gudrybių.

— Visada, monsinjore, stebiuosi, kaip puikiai kalbate vokiškai, — pasakė jis komplimentą.

— Turiu gabumų kalboms, ponas generole, o gabumai — joks nuopelnas, tai nenusipelno pagyrimo.

— Kuo galime būti naudingi Jūsų Ekscelencijai? — maloniai pasiteiravo kardinolas.

— Tikriausiai jau girdėjote, kas ištiko dučę?

— Taip, Jūsų Ekscelencija, girdėjome.

— Todėl iš dalies suprantate, ko atėjau, — užtikrinti jus, kad viskas gerai, ir paprašyti, gal galėtumėte perduoti pranešimą tiems, kurie vasaroja Kastel Gandolfe? Aš dabar taip užsiėmęs, jog negaliu nuvykti ten pats.

— Pranešimą perduosime. Jūs taip labai užsiėmęs?

— O kaipgi. Turbūt suprantate, kad dabar mes, vokiečiai, čia esame priešiškoje šalyje.

— Čia, ponas generole? Čia ne Italijos žemė, ir joks žmogus čia nėra priešas, jei tik ateina be piktos valios.

— Prašom atleisti, Jūsų Eminencija. Savaime suprantama, aš turėjau galvoje Italiją, ne Vatikaną. Bet Italijoje aš privalau elgtis taip, kaip įsako mano fiureris. Italija bus okupuota, ir mano kareiviai, kurie iki šiol buvo sąjungininkai, pasidarys policininkais.

Arkivyskupas Ralfas sėdėjo laisvai, patogiai ir atrodė, kad niekad gyvenime nebuvo patyręs ideologijų susidūrimo; jis Įdėmiai stebėjo svečią. Ar generolas žino, ką jo fiureris daro Lenkijoje? Kaip jis gali nežinoti?

Kardinolas Vitorijas nutaisė susirūpinusi veidą.

— Brangusis generole, bet Romos juk neokupuosite, tiesa? Ne, ne, Romos ne, su jos istorija, su neįkainojamais senovės paminklais. Jei įvesite kariuomenę ant jos septynių kalvų, prasidės kautynės, griovimas! Maldauju, nedarykite šito!

Generolas Keselringas, atrodė, jautėsi nepatogiai.

— Tikiuosi, gal to ir nebus, Jūsų Eminencija, tačiau aš irgi esu davęs priesaiką ir turiu klausyti įsakymų. Privalau daryti tai, ko nori mano fiureris.

— Bet pamėginkite mus užtarti, ponas generole. Prašau jūsų. Jūs privalote užtarti! — skubiai, palinkęs į priekį, prabilo arkivyskupas Ralfas; plačiai atmerktos akys kerėte kerėjo, žilstančių plaukų sruoga buvo užkritusi ant kaktos — jis puikiai žinojo, kokį daro generolui įspūdį, ir naudojosi tuo be jokio sąžinės graužimo. — Prieš keletą metų aš buvau Atėnuose. Ar esate buvęs Atėnuose, pone?

— Taip, esu, — šaltai atsakė generolas.

— Tuomet, aišku, žinote tų dalykų — kaip atsitiko, kad palyginti ne taip jau senais laikais žmonės ėmė griauti statinius Akropolio viršūnėje? Ponas generole, Roma yra dviejų tūkstantmečių paminklas — rūpesčio, dėmesio, meilės paminklas. Labai jus prašau, maldauju, nestatykite Romos į pavojų!

Generolas žiūrėjo į jį apstulbęs ir susižavėjęs; karinė uniforma jam tiko puikiai, bet ne prasčiau tiko Ralfui jo sutana su violetine arkivyskupo juosta. Jis taip pat atrodo kaip karys, jo kūnas lieknas ir grakštus kaip kario, o veidas kaip angelo. Toks turėtų būti arkangelas Mykolas — ne jaunas dailus berniukas kaip renesanso drobėse, o puikus subrendęs vyras, kuris mylėjo Liuciferi ir nugalėjo jį, išvarė iš rojaus Adomą ir Ievą, nudėjo gundytoją žaltį, stovi Dievo dešinėje. Ar jis žino, kokia jo išvaizda? Tokio žmogaus iš tiesų nepamirši.

— Aš padarysiu visa, ką galėsiu, monsinjore, pažadu jums. Daug kas priklauso ir nuo manęs, teisybė. Ir kaip žinote, aš — civilizuotas žmogus. Bet jūs labai daug norite. Jei paskelbsiu Romą atviru miestu, tai reikš, kad jau nebegalėsiu sprogdinti jos tiltų ar paversti jos pastatų tvirtovėmis, o tai gali vėliau neišeiti į naudą Vokietijai. Kokias aš turiu garantijas, kad Roma už mano gerumą neatsimokės išdavyste?

Kardinolas Vitorijas pakšėjo lūpomis tartum bučiuodamas, kalbino savo numylėtinę — dabar jau grakščią Siamo katę. Romiai šypsodamas pažvelgė į arkivyskupą.

— Roma niekada neatsimokės išdavyste už gerumą, ponas generole. Esu tikras, kad kai rasite laiko apsilankyti Kastel Gandolfe, gausite tas pačias garantijas. Na na, Kheng— si, mano mylimiausioji! Ak, kokia tu graži!

Glostydamas jis prispaudė katę prie purpurinių kelių.

— Nepaprasta katė, Jūsų Eminencija.

— Aristokratė, ponas generole. Ir arkivyskupas, ir aš esame kilę iš senų garbingų giminių, bet mūsų genealogija prieš jos nieko verta. Ar jos vardas jums patinka? Kiniškai jis reiškia „šilkinė gėlė”. Tinka, tiesa?

Atnešė arbatą, jie sėdėjo tylomis, kol patarnautoja viską paruošė ir išėjo.

— Paskelbęs Romą atviru miestu, nesigailėsite, Jūsų Ekscelencija, — su jausminga šypsena tarė arkivyskupas Ralfas naujajam Italijos valdovui. Paskui kreipėsi į kardinolą, ir visi jo apžavai dingo kaip nusimestas apsiaustas — kalbantis su mylimu žmogum jie buvo nereikalingi. — Jūsų Eminencija, ar jūs pats būsite mamytė, ar suteiksite tą garbę man?

— Mamytė? — nieko nesuprasdamas paklausė generolas Keselringas.

Kardinolas di Kontinis— Verčezė nusijuokė.

— Čia mes, viengungiai, taip juokaujam. Tas, kuris pilsto arbatą, vadinamas mamyte. Tai angliškas pasakymas, ponas generole.

Tą vakarą arkivyskupas Ralfas buvo pavargęs, neramus, susierzinęs. Atrodė, jis nieko nenuveikė, kad greičiau pasibaigtų karas, tiktai pasiderėjo dėl senienų apsaugojimo, ir jau visiškai užširdęs ant Vatikano, ėmė nekęsti jo nepaslankumo. Nors pats iš prigimties irgi buvo apdairus, vėžliškas Bažnyčios viršūnių atsargumas kartais erzino jį tiesiog nepakeliamai. Jau daugelį savaičių matė tik nuolankias vienuoles ir kunigus, kurie čia patarnaudavo, seniai nebuvo kalbėjęsis su paprastu žmogumi, neįsitraukusiu į politinius, religinius ar karinius reikalus. Net melstis tomis dienomis jam atrodė nelengva, ir Dievas sakytum atsitraukė už daugelio šviesmečių nuo žmonių, palikęs jiems visišką laisvę griauti pasaulį, kurį pats buvo sukūręs. Tartum stipriai veikiančio vaisto reikėjo pabūti su Mege arba Fiona arba su kuo nors kitu, kam nerūpi Vatikano ir Romos likimas.

Jis vaikščiojo be tikslo iš vieno galo į kitą, pagaliau vidiniais laiptais nulipo į didingą Švento Petro baziliką. Tomis dienomis durys čia buvo užrakinamos vos sutemus, ir tai dar iškalbingiau bylojo apie taikos netvarumą Romoje, negu Romos gatvėmis žygiuojantys vokiečių kareiviai pilkomis uniformomis. Didžiulė tuščia apsidės erdvė buvo apšviesta blausių vaiduokliškų atšvaitų; jo žingsniai dusliai aidėjo į grindų akmenis, apmirė ir susiliejo su tyla, kai jis priklaupė prieš didįjį altorių, paskui vėl pradėjo aidėti. Staiga tarp dviejų žingsnių aido jis išgirdo atsidusimą. Jis uždegė žibintuvėlį, nutaikė spindulį garso link — ne tiek išsigandęs, kiek iš smalsumo. Čia jo pasaulis, ir galima jį ginti be jokios baimės.

Žibintuvėlio spindulys šokinėjo nušviesdamas skulptūrą, kuri jam jau seniai atrodė nuostabiausia iš kada nors sukurtų skulptūrų, Mikelandželo „Pietą”; žemiau sustingusių, nuo šviesos suglumusių veidų buvo dar vienas veidas, bet ne iš marmuro, o gyvo kūno, su juoduojančiais šešėliais kaip numirėlio.

— Ciao [* Sveiki (it.)], — tarė šypsodamas monsinjoras.

Atsakymo nebuvo; bet monsinjoras pamatė uniformą — vokiečių pėstininko uniformų; štai tas paprastas žmogus, kurio jam reikėjo! Kad jis vokietis, visai nesvarbu.

— Wie geht’s? [* Kaip sekasi? (Vok.)] — paklausė vis dar šypsodamas.

Nuo sujudėjimo ant aukštos protingos kaktos prietemoje sublizgo prakaitas.

— Du bist krank? [*sergi?] — paklausė tada arkivyskupas, pamanęs, kad vaikinukas — jis buvo labai jaunas — yra nesveikas.

— Nein [* Ne (vok.)].

Arkivyskupas Ralfas padėjo žibintuvėlį ant žemės ir priėjęs paėmė kareiviukui už smakro, pakėlė ir pasižiūrėjo į tamsias akis, — tamsoje jos buvo visai juodos.

— Kas atsitiko? — paklausė jis vokiškai ir nusijuokė. — Taigi, — kalbėjo toliau vokiškai, — tu nežinai, bet aš visą gyvenimą tai ir tedarau — klausinėju žmones, kas jiems atsitiko. Kad žinotum, šitas klausimas kadaise yra pridaręs man ganėtinai bėdos.

— Aš atėjau pasimelsti, — atsakė vaikinukas per žemu savo amžiui balsu ryškia bavariška tartimi.

— Ir tave užrakino?

— Taip, bet ne tai svarbiausia.

Monsinjoras pasiėmė žibintuvėlį.

— Ką gi, visą naktį čia neišbūsi, o rakto aš neturiu. Eime su manim. — Jis pasuko atgal link vidinių laiptų, vedančių į popiežiaus rūmus, ir kalbėjo iš lėto, negarsiai: — Teisybę pasakius, aš ir pats atėjau pasimelsti. Per tavo vyriausiosios vadovybės malonę šiandien man buvo bjauri diena. Eikš čia, į viršų... Tikėkimės, Šventojo Tėvo tarnautojai nepagalvos, kad aš areštuotas, pamatys, kad ne tu mane vediesi, o aš tave.

Dar bent dešimt minučių jie tylėdami ėjo koridoriais, per kiemus ir sodelius, vėl koridoriais, aukštyn laiptais; vokietukas aiškiai nesistengė atsiskirti nuo savo globėjo, laikėsi prie jo kuo arčiau. Pagaliau monsinjoras atidarė duris ir įsivedė rastinuką Į nedidelę svetainę, kukliai ir negausiai apstatytą, uždegė šviesą ir uždarė duris.

Jie stovėjo ir žiūrėjo vienas į kitą, dabar buvo gerai matyti. Vokiečių kareivis pamatė labai aukštą žmogų gražiu veidu ir skvarbiomis mėlynomis akimis; arkivyskupas Ralfas pamatė vaikų, apgaule įvilktą į uniformą, kuri kėlė siaubą ir pasibaisėjimą visoje Europoje. Tikras vaikas, jam, aišku, ne daugiau kaip šešiolika. Vidutinio ūgio, jaunatviškai liesas, bet ilgomis rankomis, ir išviso sudėjimo matyti, kad iš jo išaugs tvirtas, raumeningas vyras. Veidas itališko tipo, tamsus, aristokratiškų bruožų, be galo patrauklus, akys didelės, tamsiai rudos, ilgomis juodomis blakstienomis, graži galva juodais banguotais plaukais. Jis buvo visai ne toks paprastas ir ne eilinis, nors ir eilinis kareivis; kad ir kaip norėjo arkivyskupas pasikalbėti su vidutiniu, paprastu žmogumi, vaikinukas jį irgi sudomino.

— Sėskis, — pasakė jis, nuėjo prie spintelės ir išėmė butelį vyno. Įpylė po nedaug į du stiklus, padavė vieną vaikinukui, o su kitu atsisėdo į kėdę, iš kurios patogiai galėjo stebėti tą patrauklų veidą. — Ar jau ten taip blogai, kad ir vaikus ima į karą? — paklausė jis, užsimesdamas koją ant kojos.

— Nežinau, — atsakė vaikinukas. — Aš iš našlaičių prieglaudos, tai mane vis tiek būtų greitai paėmę.

— Kuo tu vardu, berniuk?

— Raineris Merlingas Harthaimas, — išdrožė vaikinukas su nepaprastu pasididžiavimu.

— Nuostabu, — rimtai pasakė dvasininkas.

— Tikrai? Aš pats išsirinkau. Prieglaudoje mane vadino Raineriu Smitu, bet kai išėjau į kariuomenę, pasivadinau taip, kaip visada norėjau.

— Tai tu našlaitis?

— Vienuolės vadino mane meilės vaiku.

Arkivyskupas Ralfas stengėsi nesišypsoti; vaikinukas buvo toks orus ir santūrus dabar, kai praėjo baimė. Tačiau ko jis buvo išsigandęs? Ne dėl to, kad jį užrakino bazilikoje ir paskui užtiko.

— Ko tu buvai toks išsigandęs, Raineri?

Vaikinukas atsargiai siurbtelėjo vyno, jo veidas nušvito iš pasitenkinimo.

— Gerai, saldus. — Jis atsisėdo patogiau. — Norėjau pasižiūrėti Švento Petro bažnyčios, vienuoles vis apie ją pasakodavo ir fotografijas rodė. Ir kai mus pasiuntė į Romą, aš apsidžiaugiau. Šįryt čia atvažiavom. Ir kai tik galėjau, tuoj atėjau. — Jis susiraukė. — Bet viskas ne taip, kaip tikėjausi. Maniau, būdamas pačioj svarbiausioj Dievo bažnyčioj, pasijusiu arčiau Dievo. Bet bažnyčia tokia didelė ir šalta. Dievo aš negalėjau pajusti.

Arkivyskupas Ralfas nusišypsojo.

— Suprantu. Bet matai, Švento Petro bazilika nėra paprasta bažnyčia. Ne tokia kaip kitos. Tai bažnyčių bažnyčia. Aš atsimenu, kad ir pats negreit prie jos pripratau.

Vaikinukas linktelėjo rodydamas, kad suprato, bet kad ne tai norėjo išgirsti.

— Norėjau pasimelsti dėl dviejų dalykų, — pasakė jis.

— Dėl tų, kurių bijai?

— Taip. Aš maniau, jei melsiuos toje bažnyčioje, gal padės.

— Tai ko gi tu bijai, Raineri?

— Kad manęs nepriskirtų prie žydų ir kad mano pulko nenusiųstų į Rusiją.

— Aišku. Nenuostabu, kad bijai. O ar tikrai gali tave palaikyti žydu?

— Taigi pasižiūrėkit į mane! — paprastai ištarė vaikinukas. — Kai viską rašė, pasakė, kad reikės patikrinti. Nežinau, ar gali patikrinti, bet gal vienuolės ką nors daugiau apie mane žino, tik man nesakė.

— Jei ir žino, nieko nesakys, — nuramino jį arkivyskupas. — Supras, kodėl klausia.

— Ar jūs tikrai taip manot? O, kad taip būtų!

— Ar tau labai neramu dėl to, kad gal turi žydų kraujo?

— Koks tas mano kraujas, man visai nerūpi, — atsakė Raineris. — Aš gimiau vokiečiu, ir tai svarbiausia.

— Tiktai jie į tai žiūri kitaip, tiesa?

— Taigi.

— O dėl Rusijos? Dabar dėl to tikrai nėra ko baimintis. Jūs gi Romoje, visai priešingoje pusėje.

— Šįryt girdėjau, vadas sakė, kad gal vis dėlto siųs. Tenai nekaip klojasi.

— Tu dar vaikas, — gana šiurkščiai tarė arkivyskupas Ralfas. — Tavo vieta mokykloje.

— Jau nebeičiau, šiaip ar taip, — nusišypsojo vaikinukas. — Man šešiolika, tai jau dirbčiau. — Jis atsiduso. — O mokyklą būtų gerai dar palankyti. Mokytis reikia.

Arkivyskupas Ralfas susijuokė, paskui atsistojo ir įpylė dar vyno.

— Nekreipk į mane dėmesio, Raineri. Aš kalbu nei šį, nei tą, visokios mintys lenda į galvą. Tokiu laiku man visada jos lenda. Nelabai aš vykęs šeimininkas, ką?

— Visai nieko, — atsakė vaikinukas.

— Taigi, — tarė arkivyskupas, vėl atsisėdęs. — Sakyk, Raineri Merlingai Harthaimai, kas tu per žmogus ir ko nori?

Keistas pasididžiavimas nušvietė tą vaikišką veidą.

— Aš esu vokietis ir esu katalikas. Noriu padaryti taip, kad Vokietijoje nieko nepersekiotų už tautybę ir tikėjimų, ir tam paskirsiu visą savo gyvenimą, jei tik liksiu gyvas.

— Aš melsiuos už tave — kad liktum gyvas ir kad pasiektum savo tikslą.

— Tikrai melsitės? — droviai paklausė vaikinukas. — Ar melsitės už mane asmeniškai, minėsite mano vardą?

— Žinoma. Tu mane, teisybę sakant, šio to pamokei. Kad čia būdamas teturiu tik vieną ginklą — maldą. Daugiau nieko negaliu daryti.

— O kas jūs toks? — paklausė Raineris, jau mieguistai merkdamasis nuo vyno.

— Aš arkivyskupas Ralfas de Brikasaras.

— Oi! O aš maniau, paprastas kunigas!

— Aš ir esu paprastas kunigas. Ne daugiau.

— Tai mudu susitarkim! — tarė vaikinukas, jo akys sukibirkščiavo. — Jūs, dvasiškas tėve, už mane melskitės, o aš, jei liksiu gyvas ir pasieksiu, ko noriu, grįšiu į Romą, kad pamatytumėt, kaip padėjo jūsų maldos.

Mėlynos akys maloniai nusišypsojo.

— Gerai, sutarta. Kai grįši, aš pasakysiu, kaip maldos padėjo mano supratimu. — Jis atsistojo. — Palauk čia, politike. Paieškosiu ko nors užkąsti.

Jie prakalbėjo, kol aušra apglėbė kupolus ir varpines, o už lango sušnaro balandžių sparnai. Tada arkivyskupas išvedė svečią per rūmų sales, su pasitenkinimu stebėdamas jo baimingą pagarbumą, ir išleido į vėsų tyrą orą. Jis nežinojo, kad tas vaikinukas iš tikrųjų išvyks į Rusiją ir kartu išsiveš keistai džiugų ir guodžiantį prisiminimą, jog Romoje, pačioje svarbiausioje bažnyčioje, vienas žmogus kasdien mini maldose jo skambų vardų.

Kol Devintoji divizija susiruošė išplaukti į Naująją Gvinėją, ten priešai jau buvo galutinai sudoroti. Ši rinktinė divizija, labiausiai pasižymėjusi Australijos karo istorijoje, buvo didžiai nepatenkinta ir begalėjo tikėtis savo šlovę padidinti kitur — vydama japonus per Indoneziją. Po pralaimėjimo prie Gvadalkanalo žlugo visos japonų viltys dėl Australijos. Tačiau, kaip ir vokiečiai, jie traukėsi nenoromis, nuožmiai priešindamiesi. Jų rezervai buvo pasigailėtinai išsekę, armijas žlugdė prastas ginklų ir maisto tiekimas, bet amerikiečiai ir australai turėjo brangiai mokėti už kiekvienų iš jų susigrąžinamos žemės colį. Japonai jau buvo pasitraukę iš Bunos, Gonos, Salamaujos ir šiaurine pakrante bėgo atgal į Lae ir Finšafeną.

1943 metų rugsėjo penktą Devintoji divizija išsikėlė į krantą kiek į rytus nuo Lae. Buvo didelis karštis, drėgnumas — šimtas procentų, lijo kasdien, nors liūtys turėjo prasidėti po gerų dviejų mėnesių. Grėsė maliarija, todėl visi turėjo ryti atabriną, ir nuo mažučių geltonų tabletėlių jie jautėsi taip pat bjauriai, lyg iš tikrųjų sirgdami maliarija. Dėl nuolatinio drėgnumo nedžiūvo batai ir kojinės, pėdos išpurto kaip kempinės, tarpupirščiuose luposi oda, kraujavo. Musių ir moskitų įkandimai sėtrijosi, opėjo.

Port Morsbyje jie matė, kokie apgailėtini ir nelaimingi Naujosios Gvinėjos čiabuviai, — jei jau vietiniai, nepakeldami tokio klimato, serga frambozija, beriberiu, maliarija, plaučių uždegimu, chroniškomis odos ligomis, kepenų, blužnies padidėjimu, tai ko čia besitikėti baltiesiems? Port Morsbyje australai sutiko ir tų, kurie buvo išlikę gyvi po Kokodos kautynių — jie buvo ne tiek japonų, kiek Naujosios Gvinėjos aukos, visai išsekę, aptekę skauduliais, paklaikę nuo karštligės. Devynių tūkstančių pėdų aukštyje, kur ledinis šaltis, o kareivių apranga plona, tropinė, nuo plaučių uždegimo krito dešimt kartų daugiau, negu paguldė japonai. Siaubingi miškai, kur sutemus šalta blyškia vaiduokliška šviesa švyti fosforescuojantys grybai, kur gličiu purvynu kabarojiesi per skardžius, per susiraizgiusias gumbuotas šaknis ir negali nė sekundę pakelti galvos — žmogus ten puikus taikinys snaiperiui. Visai visai ne taip kaip Šiaurės Afrikoje, ir Devintoji divizija nė kiek nebesigailėjo, kad ten liko ir atlaikė du Alameinus, užuot žygiavusi prie Kokodos.

Lae miestas tankiai mišku apaugusioje pakrantės lygumoje, toli nuo salos vidurio, kur kalnai iškilę iki vienuolikos tūkstančių pėdų, buvo daug patogesnė vieta karo veiksmams negu Kokoda. Tai keletas europiečių namų, degalinė ir krūvoje susitelkusios čiabuvių trobelės. Japonai ir čia mušėsi narsiai, bet jų buvo nedaug, ir tie patys ne mažiau išsekę, nusialinę ir iškamuoti ligų kaip ir jų priešai australai. Šiaurės Afrikoje pripratus prie sunkiosios artilerijos ir visokiausios technikos, jiems buvo keista čia nematant nei mortyrų, nei lauko pabūklų, čia tebuvo tik „Oweno” kulkosvaidžiai ir šautuvai, visų laikų su durtuvais. Džimsui ir Petsiui patiko kautynės vyro prieš vyrų, jie eidavo į priešą greta, saugojo vienas kitą. Po mūšių su vokiečiais Afrikoje, čia viskas, be abejonės, atrodė labai niekinga. Gaidžio svorio geltonodžiai, kone visi akiniuoti, su atsikišusiais dantimis. Nei grožio, nei kariškos laikysenos.

Praėjus dviem savaitėms po to, kai Devintoji divizija išsilaipino prie Lae, japonų ten nebeliko. Diena, kaip Naujosios Gvinėjos pavasariui, buvo nuostabi. Drėgnumas sumažėjo dvidešimčia procentų, baltais garais užtrauktas dangus staiga pasidarė žydras, sušvito saulė, vanduo už miesto sumirguliavo įvairiom spalvom — žalia, purpurine, alyvine. Tvarka divizijoje atsileido, sakytum visi gavo laisvadienį ir gali žaisti kriketą, trainiotis aplinkui ir užkabinėti čiabuvius, kad tie juokdamiesi parodytų bedantes, raudonas nuo betelio dantenas. Džimsas ir Petsis už miesto brido per aukštą žolę, ji priminė jiems Drohedą: žolė buvo tokios pat nublukusios rusvos spalvos ir tokio aukštumo kaip Drohedos žolė po gero lietaus.

— Jau dabar, Petsi, greitai grįšim, — tarė Džimsas. — Fricus ir japonus išgujom. Dabar namo, Petsi, namo į Drohedą! Laukiu nesulaukiu.

— Aha, — pasakė Petsis.

Jie ėjo petys į petį, daug glaudžiau, negu šiaip dera vyrams; retkarčiais paliesdavo vienas kitą, bet nejučiom — taip žmogus pasičiupinėja, kai kur suniežti, arba nesąmoningai pasitikrina, ar užsitraukė žaizdelė. Kaip gera buvo jausti veidais tikrą karštą saulę, o ne išsilydžiusio metalo rutulį kaip kokioje turkiškoje pirtyje! Jie vis užversdavo galvas į dangų, išpūtę šnerves traukė į save įkaitusios drohediškos žolės kvapą, ir tarpais jiems atrodydavo, kad jie jau namie, svaigų vidudienį eina prie vilgos, kur atsigulę pavėsyje pralauks šutrą, paskaitys knygą, nusnūs. Vartaisi nuo šono ant šono, prisiglaudęs prie mielos, brangios žemės, ir tartum jauti kažkur giliai plakant galingą širdį — kaip kūdikis per miegus kad jaučia motinos širdį.

— Džimsai, žiūrėk, papūgėlė! Tikra, kaip Drohedoj! — sušuko Petsis taip nustebęs, jog net pasakė tiek daug žodžių.

Mažosios papūgėlės tikriausiai nuo amžių gyveno ir Lae apylinkėse, bet tokia jau buvo tos dienos nuotaika ir visai netikėtas namų priminimas, kad Petsį apėmė pašėlusi linksmybė. Kvatodamas, jausdamas, kaip žolė kutena nuogas blauzdas, jis pasileido paskui papūgėlę, nusiplėšė nuo galvos aplamdytą skrybėlę plačiais nulėpusiais kraštais ir bėgo ją atkišęs, tartum tikrai tikėdamasis tą paukščiuką pagauti. Džimsas stovėjo ir su šypsena žiūrėjo į brolį.

Jis buvo gal už dvidešimties jardų, kai aplinkui jį pažiro kulkosvaidžio pakirstos žolės kuokštai. Džimsas pamatė, kaip brolis pasisuko visu kūnu, iškėlęs aukštyn rankas, tartum ko maldaudamas dangų. Nuo pusiaujo iki kelių buvo apsipylęs skaisčiai raudonu krauju, gyvybės krauju.

— Petsi, Petsi! — suriko Džimsas. Kiekviena savo ląstele jis jautė įsmigusias į kūną kulkas, jautė, kaip pats silpsta, miršta.

Džimsas žengė platų žingsnį, buvo bebėgus, bet kareiviškas atsargumas sulaikė, ir jis krito į žolę — tą akimirksnį vėl sutratėjo kulkosvaidis.

— Petsi, Petsi, ar tu gyvas? — sušuko kaip kvailys, juk buvo matęs kraują.

Tačiau neįtikėtina — pasigirdo silpnas „aha”.

Colis po colio Džimsas šliaužė klausydamasis, kaip ošia vėjas ir šnara jo judinama kvapi žolė.

Prišliaužęs prie brolio, priglaudė galvą prie jo nuogo peties ir pravirko.

— Nutilk, — tarė Petsis, — aš dar nenumiriau.

— Ar labai blogai? — paklausė Džimsas ir visas virpėdamas ėmė traukti kruvinus šortus nuo kraujais aptekusio kūno.

— Mirt, atrodo, nemirsiu.

Susirinko aplinkui vyrai, tie, kurie žaidė kriketą, tebebuvo su antkeliais ir pirštinėmis; kažkas nubėgo atgal neštuvų, o kiti ėmėsi tildyti kulkosvaidį tolimame lauko gale. Tą darbą jie atliko su didesniu nei paprastai negailestingumu, nes visi mylėjo Harpą. Jei jam kas atsitiks, Džimsas niekada neatsigaus.

Diena buvo labai graži; mažoji papūgėlė seniausiai nuskrido, bet kiti paukščiukai čiulbėjo ir čirškė kaip niekur nieko, juos nutildė tiktai tikras šaudymas.

— Petsiui velniškai pasisekė, — kiek vėliau pasakė Džimsui gydytojas. — Jam suvaryta koks dešimt kulkų, bet jos daugiausia papuolė į šlaunis. Dvi ar trys pataikė aukštėliau, greičiausiai į dubens kaulų ar raumenį. Kiek galiu spręsti, ir žarnos sveikos, ir pūslė. Tiktai va...

— Kas? — nekantriai pertraukė Džimsas; jis dar tebedrebėjo, lūpos buvo pamėlusios.

— Žinoma, dabar dar sunku pasakyti ką nors tikra, be to, aš ne toks genialus chirurgas, kokių yra Morsbyje. Jie pasakys tau daugiau. Bet užkliudytas šlapimtakis ir daug smulkių tarpvietės nervų. Jį tikrai bus galima sulopyti, padaryti kaip naują, tiktai gal tie nervai... Visa nelaimė, kad jie nelabai duodasi lopomi. — Jis krenkštelėjo. — Aš noriu pasakyti, kad lyties organai gali likti nejautrūs.

Džimsas nuleido galvą, pasižiūrėjo į žemę pro krištolinę ašarų uždangą.

— Gerai, kad nors gyvas liko, — pasakė.

Jį išleido trims dienoms nuskristi su broliu į Port Morsbį ir pabūti ten, kol paaiškės, kad jau nebėra pavojaus. Žaizdos buvo kone stebuklingai lengvos. Kulkos sustrigo į apatinę pilvo dalį, bet kiaurai neįlindo. Tačiau divizijos gydytojas neklydo: buvo pažeisti dubens nervai. Niekas negalėjo pasakyti, ar vėliau jautrumas kiek atsikurs.

— Nelabai tai ir svarbu, — tarė Petsis, gulintis ant neštuvų, kai jie laukė lėktuvo į Sidnėjų. — Vis tiek manęs niekada netraukė vesti. Tu tik žiūrėk savęs, Džimsai, girdi? Taip nenoriu tavęs vieno palikti.

— Aš neprapulsiu, Petsi, — nusišypsojo Džimsas, tvirtai spausdamas broliui ranką. — Tik pagalvok, iki karo pabaigos lieku be geriausio draugo. Aš tau rašysiu, kaip viskas toliau. Pasveikink nuo manęs ponią Smit, Megę su mama ir brolius, gerai? Nors tiek tau pasisekė, kad grįžti namo į Drohedą.

Fija ir ponia Smit atskrido į Sidnėjų pasitikti Amerikos lėktuvo, kuris atgabeno Petsį iš Taunsvilio. Fija pabuvo Sidnėjuje tiktai kelias dienas, o ponia Smit pasiliko iki galo, apsistojusi Rendviko viešbutyje netoli nuo Velso Princo karo ligoninės. Petsis išgulėjo ligoninėje tris mėnesius. Karas jam jau buvo baigtas. Daug ašarų išliejo ponia Smit, bet buvo dėl ko ir pasiguosti. Nors Petsis nebeturės visaverčio gyvenimo, jam lieka visa kita — jis galės vaikščioti, bėgioti, jodinėti. O vesti Klieriai, šiaip ar taip, nelinkę. Kai Petsį išrašė iš ligoninės, Megė nuvažiavo į Džilį „Rols Roisu4’, ir jiedvi parsivežė jį, pasodinusios ant užpakalinės sėdynės, tarp antklodžių ir žurnalų, melsdamos Dievą dar vienos malonės — kad ir Džimsas grįžtų namo.

16

Tiktai tada, kai imperatoriaus Hirohito atstovas pasirašė dokumentą dėl Japonijos kapituliacijos, Džilenbounas patikėjo, kad karas iš tikrųjų pasibaigė. Žinia atėjo 1945 metų rugsėjo antrąją, sekmadienį, lygiai po šešerių metų nuo karo pradžios. Po šešerių metų, pilnų kančios. Tiek daug prarasta nebesugrąžinamai: žuvo Dominyko O’Roko sūnus Roris, Horio Houptono sūnus Džonas, Ideno Karmaiklo sūnus Kormakas. Roso Makvino jauniausiasis sūnus Engus jau niekada nebegalės vaikščioti, Entonio Kingo sūnus Deividas vaikščios, bet nematys, kur eina, Pedžio Klierio sūnus Petsis niekada neturės vaikų. O kiek dar tokių, kurių žaizdų nematyti, bet jos įkirstos giliai; kiek tokių, kurie išėjo linksmi, energingi, jukūs, o grįžo namo tykūs, mažakalbiai, retai kada nusijuokiantys. Kai karas prasidėjo, kas galėjo pagalvoti, kad jis truks taip ilgai ir tiek daug atims.

Žmonės Džilenboune nebuvo labai prietaringi, bet sekmadienį, rugsėjo antrąją, net pačius didžiausius cinikus nupurtė šiurpas. Mat tą pačią dieną, kai pasibaigė karas, pasibaigė ir ilgiausia Australijos istorijoje sausra. Kone dešimt metų nebuvo kaip reikiant paliję, o tą dieną debesys susitvenkė danguje storų storiausi, juodų juodžiausi, ir kai pratrūko, pripylė ant ištroškusios žemės dvylika colių lietaus. Kai lietaus iškrinta tik colis, dar nereiškia, kad sausrai galas, nes daugiau gal vėl nebelis, o dvylika colių — tai žolė.

Megė, Fija, Bobas, Džekas, Hiujis ir Petsis stovėjo verandoje, žvelgė į liūties tamsą ir traukė neapsakomai malonų kvapų, kuris atsiranda, kai nuo lietaus sudrėksta perdžiūvusi biri žemė. Arkliai, karvės, avys ir kiaulės, plačiai įsirėmę į tęžtančią, slystančią iš po kojų žemę, stovėjo po vandens srovėmis ir trūkčiojo visu kūnu; jie beveik visi dar nebuvo matę tokio lietaus. Kapinėse lietus nuplovė dulkes, kas buvo balta, vėl liko balta, nuplovė ir išskleistus rimto Botičelio angelo sparnus. Upelis pakilo, ištvino, jo šniokštimas susimaišė su merkiančio lietaus ūžesiu. Lietus, lietus! Lietus. Tartum paslaptinga dosni ranka pagaliau suteikė ilgai lauktą malonę. Stebuklingas, palaimingas lietus. Lietus— tai žolė, o žolė — tai gyvenimas.

Išdygo švelniai žalias kuokštelis, smulkūs laiškeliai ėmė stiebtis į dangų, išsikrūmijo, išsikerojo, augo vis didesnis ir tamsėjo, paskui išbluko, sustorėjo ir pagaliau virto sidabriškai rusva iki kelių aukštumo Drohedos žole. Sodybos pievos atrodė tartum kviečių laukas, vilnijantis nuo menkiausio vėjelio, aplink namus margavo ryškiaspalvės gėlės, skleidėsi išbrinkę pumpurai, nebenugulti devynerių metų dulkėmis, vėl subaltavo blyškieji eukaliptai, šviesiai sužaliavo jų vainikai. Teisybė, Maiklo Karsono be saiko pristatytose cisternose vandens pakako ir gėlynai išliko nenudžiūvę, bet visi lapai ir žiedai buvo seniai nusėsti dulkių, praradę spalvų gaivumų, nurudę. Tačiau nuo seno paėjęs garsas pasitvirtino: Droheda iš tikrųjų turėjo tiek vandens, kad galėjo iškęsti ir dešimt sausros metų — bent jau pati sodyba.

Bobas, Džekas, Hiujis ir Petsis grįžo į ganyklas, ėmė galvoti, kaip geriau padidinti bandų; Fija atsidarė naujutėlį butelį juodo rašalo ir kiečiausiai užsuko raudonąjį, kuriuo žymėjo nuostolius; Megė pamatė, kad jau eina į galą jos gyvenimas balne, nes neilgai trukus grįš Džimsas ir atsiras vyrų, ieškančių darbo.

Po tų devynerių metų liko labai mažai gyvulių, tiktai rinktiniai veisliniai buliai ir avinai, laikomi ir šeriami garduose. Bobas nuvažiavo į rytus, į Vestern Sloupsą, nusipirkti grynaveislių avelių iš ūkių, ne taip nukentėjusių nuo sausros. Grįžo Džimsas. Atėjo dirbti aštuoni avininkai. Megė pakabino savo balną.

Netrukus ji gavo laišką nuo Luko — antrą po to, kai jį paliko.

Dabar, man regis, jau neilgai, — rašė jis. — Dar keleri metai prie cukranendrių, ir jau turėsiu pakankamai. Dabar vis paskaudinėja nugarų, bet kirsti dar galiu neatsilikdamas nuo geriausių, po aštuonias devynias tonas per dienų. Mudviem su Arne priklauso dvylika brigadų, vyrukai dirba gerai. Pinigas ateina gana lengvai, Europoje tokia cukraus paklausa, kiek duosi, tiek ims. Per metus užvarau apie penkis tūkstančius ir beveik viską atidedu. Dabar jau nebeilgai, Meg jau greitai patrauksiu į Kainuną. Gal kai įsitaisysiu ten, ir tu panorėsi pas mane grįžti. Ar gavai tada nuo manęs vaiką? Keista, kaip tos moterys trokšta vaikų. Gal dėl to mes su tavim ir nesugyvenom, kaip manai? Parašyk, kaip tau sekasi ir kaip Droheda atlaikė sausrų. Tavo Lukas.

Megė sėdėjo su laišku verandoje, įsmeigusi nieko neregintį žvilgsnį kažkur už ryškios pievų žalumos; atėjo ir Fija.

— Kaip Lukas?

— Kaip visada, mama. Nė kiek nepasikeitė. Vėl rašo, kad dar kiek padirbės tose nelemtose plantacijose, o paskui įsigys žemės prie Kainunos.

— Ar tikrai jis taip padarys?

— Turbūt, kada nors.

— Grįši pas jį, Mege?

— Nieku gyvu.

Fija atsisėdo į pintą krėslą, pasitraukusi jį tiesiai prieš Megę. Kažkur toli šūkavo vyrai, taukšėjo plaktukai: pagaliau verandos ir viršutinio aukšto langai traukiami plonu vielos tinklu nuo musių. Daugelį metų Fija atkakliai neleido to daryti. Kad ir kiek bus musių, o namo išvaizdos gadinti bjauriu tinklu negalima. Bet kuo ilgiau truko sausra, tuo labiau kankino musės, ir dvi savaites prieš jos pabaigą Fija nusileido, pasamdė žmonių, kad apkaltų ne tik didįjį namą, bet ir kitus trobesius — nuolatinių darbininkų namus ir sezoninių barakus.

Bet elektros ji nieku gyvu nenorėjo įsivesti, nors nuo 1915 metų sodyba turėjo nedidelį varikliuką, „tarškalą”, kaip vadino avikirpiai, kuris tiekė srovę kirpimo patalpai. Droheda be švelnios, pasklidos lempų šviesos? Neįsivaizduojama. Tačiau naujovių jau buvo — dujinė viryklė, kuriai dujos su balionais buvo atgabenamos pagal užsakymą, ir koks dvylika naujoviškų žibalinių šaldytuvų; Australijos pramonė dar nebuvo prisitaikiusi prie taikos sąlygų, bet jau greitai turėjo atsirasti visokių naujų prietaisų.

— Mege, o kodėl tau neišsituokus su Luku ir vėl neištekėjus? — netikėtai paklausė Fija. — Inekas Deivis tuoj tave imtų, juk į jokių kitą merginą net nepažvelgia.

Megė nustebusi žiūrėjo į motiną.

— Dieve mano, mama, nejaugi tu iš tikro kalbi su manim kaip su suaugusia moterim?

Fija nė nešyptelėjo — kaip ir anksčiau, ji šypsodavosi retai.

— Tai kada gi būsi suaugusi, jei dar ne dabar. Jau esi pačiam gerume. O aš turbūt senstu, darausi plepi.

Megė nusijuokė, tokia kalbos pradžia jai patiko, tik reikėjo nesugadinti motinai tos naujos nuotaikos.

— Tave taip nuteikė lietus, mama. Aišku, lietus. Juk nuostabu vėl matyti žolę visur aplinkui ir žalią veją!

— Taip tai taip. Bet tu neatsakei į mano klausimą. Kodėl tau neišsituokus su Luku ir vėl neištekėjus?

— Bažnyčia draudžia.

— Nesąmonė! — sušuko Fija, bet nepiktai. — Tu esi ir mano duktė, o aš nekatalikė. Nekalbėk niekų, Mege. Jei tikrai norėtum ištekėti, su Luku išsituoktum.

— Taip, greičiausiai, kad taip. Bet aš nebenoriu tekėti. Čia. Drohedoje, su vaikais aš visai laiminga.

Iš kazuarinos krūmo šalimais pasigirdo labai panašus į Megės juokas, bet per karančius raudonus žiedus nebuvo matyti, kas ten juokiasi.

— Girdi? Ten jis, Denas! Žinai, jis jau moka joti ne blogiau už mane! — Pasilenkusi ji sušuko: — Denai! Ką ten darai? Tuoj pat išlįsk!

Jis išlindo iš artimiausio krūmo su pilnomis saujomis juodų žemių, aplink burną taip pat buvo Įtartinai žemėta.

— Mama! Kad tu žinotum, kokia skani žemė! Tikrai skani, garbės žodis!

Priėjęs Denas atsistojo priešais; jis buvo aukštas ir laibas, bet tvirtas ir grakštus septynerių metų berniukas subtiliu gražiu veiduku.

Atsirado ir Džastina, atsistojo greta. Ji taip pat buvo aukšta, bet greičiau liesutė negu liekna ir baisiai strazdanota. Per tas rudas dėmeles nei veido bruožų nematyti, nei rusvų antakių, nei blakstienų, tiktai tos gąsdinančios akys, tokios pat šviesios, kaip buvo nuo gimimo. Aplink elfišką veiduką degte dega tokie kaip Pedžio raudoni ir tankūs garbanoti plaukai. Gražia mergyte jos nepavadinsi, bet ją pamatęs jau nepamirši, ir ne vien dėl akių, bet ir dėl nepaprastai tvirto charakterio. Rimta, protinga, tiesi ir nepalenkiama aštuonerių metų Džastina taip pat neėmė į galvą, kas ką apie ją pamanys, kaip ir būdama visai maža. Tik viena būtybė buvo jai labai artima — Denas. Ji tebedievino jį ir tebelaikė savo nuosavybe.

Dėl to kildavo nemažai susidūrimų tarp jos ir motinos. Džastinai buvo didelis smūgis, kai Megė liovėsi jojusi į ganyklas ir vėl buvo tik mama. Pirmiausia, Džastinai tarsi nereikėjo motinos, nes buvo įsitikinusi, kad viską daro gerai ir visada jos teisybė. O antra, ji buvo ne tokia, kad būtų norėjusi turėti artimą draugę ar laukusi šilumos ir pritarimo. Megė jai tiktai kliudė džiaugtis Denu. Daug geriau Džastina sutarė su senele, ją nuoširdžiai vertino — senelė juk laikosi atokiai ir supranta, kad ir kiti turi savo galvą.

— Aš sakiau, kad jis nevalgytų žemės, — tarė Džastina.

— Na, nuo to jis nenumirs, Džastina, bet juk nesveika, — Megė pažvelgė į sūnų. — Tai kam valgei, Denai?

Jis rimtai pagalvojo.

— Buvo žemių, tai ir valgiau. Jei kenktų, nebūtų skanu, ar ne? O dabar skanu.

— Nebūtinai, — išdidžiai nutraukė jį Džastina. — Gyva bėda man su tavim, Denai, iš tikrųjų. Kartais skaniausi dalykai būna nuodingiausi.

— Kokie gi jau? — su iššūkiu tarė Denas.

— Sirupas! — triumfuodama atsakė Džastina.

Denas, kartų radęs ponios Smit podėlyje skardinę sirupo, apsivalgė ir baisiai sirgo. Jis tai pripažino, bet nepasidavė.

— Aš gi nenumiriau, tai jis visai nenuodingas.

— Tik dėl to nenumirei, kad išvėmei. Kitaip būtum numiręs.

Čia jau ginčytis buvo nebeįmanoma. Jis su sesute buvo maždaug to paties ūgio, todėl draugiškai paėmė ją už parankės, ir abu iš lėto nužingsniavo per veją prie savo namuko, kurį dėdės buvo pastatę, kaip jų liepta, tarp nusvirusių pipirmedžio šakų. Bijodami, kad vaikų nesugiltų bitės, suaugusieji iš pradžių labai prieštaravo dėl tos vietos, bet buvo, kaip sakė vaikai. Bitės su jais sugyveno taikiai. O pipirmedžiai, aiškino Denas ir Džastina, patys geriausi iš visų medžių, labai jaukūs. Jų toks sausas skanus kvapas, o kai suspaudi rankoje smulkutes rausvas uogytes, sulipusias kekėmis kaip vynuogės, išeina traškantys ir aitrūs rausvi dribsniai.

— Kokie jie skirtingi, Denas ir Džastina, o kaip gerai sutaria, — pasakė Megė. — Negaliu atsistebėti. Nesu mačiusi, kad jie būtų susipykę, nors niekaip nesuprantu, kaip Denas to išvengia, juk jinai tokia ryžtinga ir užsispyrusi.

Bet Fija galvojo visai apie kitką.

— Ak, jis gyvas tėvas, — tarė ji žiūrėdama, kaip Denas palindo po apatinėmis pipirmedžio šakomis ir dingo iš akių.

Megė sustingo, kaip ir visuomet, kai išgirsdavo taip sakant, — per tiek metų dar nebuvo apsipratusi. Dėl to, žinoma, kad jautėsi kalta. O žmonės juk turi galvoje Lukų. Kodėl gi ne? Juk Lukas O’Nylas ir Ralfas de Brikasaras panašūs. Tačiau nors ir kaip Megė stengėsi natūraliai išklausyti kalbas dėl Deno panašumo į tėvų, nieko jai neišeidavo.

Ji atsikvėpė, stengdamasi atrodyti nerūpestinga, ir paklausė supdama kojų:

— Tau taip atrodo, mama? O man ne. Denas nė kiek nepanašus į Lukų nei išvaizda, nei elgesiu.

Fija nusijuokė. Prunkštelėjo kaip įpratus, tačiau tai buvo tikras juokas. Jos akys, išblukusios nuo amžiaus ir paliestos kataraktos, žvelgė į išsigandusį dukters veidų rimtai ir su ironija.

— Ar tu mane visiška kvaiša laikai, Mege? Aš nekalbu apie Lukų O’Nylų. Aš pasakiau, kad Denas — gyvas Ralfas de Brikasaras.

Švinas. Švininė koja nusileido ant ispaniškomis plytelėmis išklotų grindų, švininis kūnas susmuko, širdis iš švino, per tokį sunkumą nebegali plakti. Plak, prakeiktoji, plak! Turi ir toliau plakti dėl mano sūnaus!

— Ką tu, mama! — Ir balsas jos švininis. — Ką tu, mama, ką čia dabar kalbi? Kunigas Ralfas de Brikasaras?

— Gal dar kokį kitą Ralfą de Brikasarą pažįsti? Ne Lukas O’Nylas paleido į pasaulį šitą vaiką, jis Ralfo de Brikasaro sūnus. Aš žinojau nuo tos akimirkos, kai jį priėmiau.

— Tai... tai kodėl tada nieko nesakei? Kam laukei septynerius metus ir dabar taip neprotingai, be jokio pagrindo kaltini?

Fija ištiesė kojas, grakščiai sukryžiavo kulkšnis.

— Pagaliau aš senstu, Mege. Ir viską nebe taip imu į širdį. Kokia palaima gali būti senatvė! Taip gera, kai matau, kad atsigauna Droheda, ir pati jaučiuosi geresnė. Ir pirmąkart po tiek metų panorau pasikalbėti.

— Na, turiu pasakyti, kad, susimaniusi kalbėti, radai apie ką! Iš tikrųjų, mama! Tu neturi visiškai jokios teisės taip sakyti. Tai netiesa! — beviltiškai ištarė Megė, nesuprasdama, ar motina nori ją pakankinti, ar užjaučia.

Ūmai Fija uždėjo ranką Megei ant kelio, ji šypsojosi — ne karčiai ar niekinamai, o su keista užuojauta.

— Nemeluok man, Mege. Gali meluoti kam nori, tik ne man. Niekas manęs neįtikins, kad šito vaiko tėvas — Lukas O’Nylas. Aš ne kvaila ir ne akla. Jis neturi nė kruopelytės Luko ir niekada neturėjo, nes negali turėti. Jis kaip iš akies trauktas kunigas. Ir rankos, ir plaukų snapelis ant kaktos, ir veido ovalas, antakiai, lūpos. Net ir eisena. Ralfas de Brikasaras, Mege, Ralfas de Brikasaras.

Megė pasidavė, ir atėjo didžiulis palengvėjimas, įtampa atsileido, ji lengviau atsikvėpė.

— Ir žvilgsnis... tarsi nuo visko atitolęs. Man šitai labiausiai krinta į akis. Nejau taip matyti? Ar visi žino, mama?

— Aišku, ne, — tvirtai atsakė Fija. — Žmonės nepastebi ko daugiau, tik akių spalvą, nosies formą, sudėjimą. O tas viskas gan panašu į Luko. Aš supratau, nes daug metų stebėjau tave ir Ralfą de Brikasarą. Jam tereikėjo pirštą krustelėti, ir tu jau būtum lėkus iš paskos, taigi tau tik nusispjaut, kad skyrybas Bažnyčia draudžia. Tau knietėjo sulaužyti kur kas rimtesnį Bažnyčios draudimą. Visai gėdą buvai praradusi, Mege, visai buvai praradusi, — ištarė ji kiek rūsčiau. — Bet jo būta atkaklaus. Buvo pasiryžęs likti doru kunigu, ir tu jam buvai antroje vietoje. Ak, kokia kvailystė! Nieko jam tai nepadėjo, tiesa? Reikėjo tik laiko, ir tai įvyko.

Už verandos kampo kažkam iškrito plaktukas ir pasigirdo virtinė keiksmų. Fija krūptelėjo, susiraukė.

— Viešpatie, greičiau jau pabaigtų tuos tinklus! — Ir vėl tęsė pradėtą kalbą: — Manei, apmulkinsi mane, kai nenorėjai, kad Ralfas de Brikasaras sutuoktų tave su Luku? Aš žinojau kodėl. Norėjai, kad jis ne tuoktų tave, o pats būtų jaunikis. Bet kai jis čia atvažiavo prieš kelionę į Atėnus ir tavęs nerado, supratau, kad anksčiau ar vėliau vis tiek susiras. Vaikščiojo po sodybą kaip mažas vaikas, pasimetęs Sidnėjuje per velykinę parodą. Kad ištekėjai, čia buvo pats gudriausias tavo žingsnis, Mege. Kol matė, kad dėl jo dūsauji, jam tavęs nereikėjo, o kai tiktai atitekai kitam, jis bemat pasidarė kaip tas šuo ant šieno. Žinoma, jis buvo įsikalbėjęs, kad jo jausmai tau kuo tauriausi, bet iš tikro buvai jam reikalinga. Reikalinga kaip nė viena kita moteris, ir manau, kad jokia kita jam labiau ir nebus reikalinga. Keista, — Fija nuoširdžiai nusistebėjo. — Vis pagalvodavau, ką gi jis tavyje mato... bet turbūt visos motinos būna aklos, kol pasensta ir liaujasi pavydėjusios dukterims jaunystės. Tu taip pat žiūri į Džastiną, kaip aš žiūrėjau į tave.

Fija atsilošė ir ėmė sūpuotis kėdėje primerkusi akis, bet stebėjo Megę kaip mokslininkas bandomąjį triušį.

— Nežinau, ką jis tavyje mato, — kalbėjo ji toliau, — bet pamatė tai iš pirmo žvilgsnio ir liko visą laiką pakerėtas. Sunkiausia jam buvo suvokti, kad tu daraisi suaugusi, bet pagaliau suvokė tada, kai atvažiavęs neberado tavęs, buvai jau ištekėjus. Vargšas Ralfas! Jam nieko kita nebeliko, tik ieškoti tavęs. Ir surado, tiesa? Supratau, kai grįžai dar prieš Deno gimimą. Jei jau turi Ralfą de Brikasarą, ko pasilikti su Luku!

— Taip, — atsiduso Megė. — Ralfas mane susirado. Bet tai nebuvo išeitis, ar ne? Aš žinojau, kad Dievo jis niekada neatsisakys.

Dėl to ir pasiryžau gauti iš jo nors tą dalelę, kuri man prieinama. Jo vaiką, Deną.

— Klausausi tartum aido, — nusijuokė Fija kimiu juoku. — Ir aš galiu tą patį pasakyti.

— Frenkas?

Kėdė girgžtelėjo. Fija atsistojo, perėjo per verandą, grįžo ir Įdėmiai pažvelgė į dukterį.

— Na na! Atsiteisėm, Mege, taip? Kada tu sužinojai?

— Kai dar buvau maža. Kai Frenkas pabėgo iš namų.

— Jo tėvas jau buvo vedęs. Buvo daug už mane vyresnis, garsus politikas. Turbūt ir tu esi apie jį girdėjusi. Naujojoje Zelandijoje daug gatvių pavadinta jo vardu, net vienas kitas miestelis. Tačiau aš vadinsiu ji Pakeha. Maorių kalba tai reiškia „baltasis žmogus”, bet bus gerai, užteks. Jis, žinoma, jau miręs. Aš turiu šiek tiek maorių kraujo, o Frenko tėvas buvo pusiau maoris. Todėl Frenko tie bruožai tokie ryškūs, kad paveldėjo iš mūsų abiejų. O, kaip aš mylėjau tą žmogų! Gal tai buvo kraujo šauksmas, nežinau. Jis buvo gražus. Aukštas, plaukai tankūs, juodi, akys juodos, linksmos, žvilgančios. Jis turėjo viską, ko trūko Pedžiui — buvo kultūringas, subtilus, labai patrauklus. Mylėjau jį beprotiškai. Ir maniau, kad niekad nepamilsiu kito; taip ilgai skendėjau tose iliuzijose, jog atsipeikėjau per vėlai, per vėlai! — Balsas nutrūko. Fija nusisuko ir kuri laiką žiūrėjo į kiemą. — Aš turiu daug už ką atsakyti, Mege, patikėk manim.

— Tai dėl to ir mylėjai Frenką labiau už mus visus, — tarė Megė.

— Tikriausiai, nes jis Pakehos sūnus, o visi kiti Pedžio. — Fija vėl atsisėdo ir sudejavo, o gal atsiduso. — Taigi istorija kartojasi. Kai pamačiau Deną, žinok, patyliukais nusijuokiau.

— Mama, tu nepaprasta moteris!

— Nejaugi? — Kėdė girgžtelėjo, Fija palinko arčiau. — Pasakysiu tau kaip paslaptį, Mege. Ar paprasta, ar nepaprasta, bet aš labai nelaiminga moteris. Dėl šio ar dėl to aš nelaiminga nuo tos dienos, kai sutikau Pakehą. O kalta pati. Mylėjau jį, tačiau to, kas mane ištiko per jį, neduok Dieve patirti nė vienai moteriai. Ir Frenkas... aš branginau tik Frenką, o jūsų visų net nemačiau. Nemačiau Pedžio, o juk Pedis — tai geriausia, ką turėjau gyvenime. Tiktai tada nesupratau. Aš vien lyginau jį su Pakeha. Na, dėkinga jam buvau ir negalėjau nematyti, koks jis puikus žmogus... — Fija gūžtelėjo pečiais. — Ką gi, kas buvo, pražuvo. Aš tik norėjau pasakyti, kad tai negerai, Mege. Juk pati supranti, kad negerai.

— Ne, nesuprantu. Man atrodo, negerai daro Bažnyčia, kad atima iš savo kunigų dar ir tai.

— Juokinga, mes Bažnyčią visada laikom moterimi. Tu pavogei kitos vyrą, Mege, taip pat kaip ir aš.

— Ralfas neturėjo nė vienos moters, tik mane. Bažnyčia ne moteris, mama. Ne žmogus, o institucija.

— Nesistenk prieš mane teisintis. Aš žinau viską, ką tu gali pasakyti. Ir pati kadaise galvojau taip kaip tu. Kad jis išsiskirtų su žmona, negalėjo būti nė kalbos. Buvo vienas pirmųjų maorių, tapęs žymiu politiniu veikėju; jis turėjo pasirinkti: arba aš, arba jo tauta. Kuris gi vyras atsisakys tokios progos, nenorės iškilti? Ir tavo Ralfas juk pasirinko Bažnyčią, tiesa? O aš galvojau — na ir kas, pasiimsiu iš Pakehos ką galiu, mylėsiu bent jo vaiką.

Megę staiga apėmė tokia neapykanta motinai, jog užgožė net gailestį — kaip motina gali manyti, kad ji irgi susigadino gyvenimą... Todėl ji tarė:

— Tiktai aš buvau daug gudresnė už tave, mama. Mano sūnus turi pavardę, ir niekas jos neatims, net ir Lukas.

Fija dusdama iškošė pro dantis:

— Šlykštu! Mege, tu apgavikė. O atrodai tykutė, musės nenuskriausi. Ką gi, man vyrą nupirko tėvas, norėdamas atsikratyti manęs ir duoti Frenkui pavardę. Būčiau galėjusi galvą guldyti, kad tu šito nežinai. Iš kur sužinojai?

— Mano reikalas.

— Bet ir tau atsirūgs, Mege. Patikėk, atsirūgs. Neišsisuksi lengviau kaip aš. Aš praradau Frenką — motinai nėra baisesnio praradimo kaip toks: aš negaliu net jo pamatyti, o kaip trokštu... Bet palauk! Ir tu prarasi Deną.

— Pasistengsiu neprarasti. Tu netekai Frenko todėl, kad jis negalėjo su tėte traukti to paties vežimo. Aš pasirūpinau, kad Denas neturėtų jokio tėtės, kuris jį pakinkytų. Jį įkinkysiu aš — į Drohedą. Kodėl jau mokau jį prie avių, kaip manai? Drohedoje jam niekas negresia.

— O tėtei grėsė? Ir Stiuartui? Niekur nėra saugu. Ir jeigu Denas panorės išvažiuoti, tu jo nesulaikysi. Tėtė visai nebuvo Frenko pakinkęs. Nieko panašaus. Frenko nepakinkysi. Ir jei manai, kad tu, moteris, sugebėsi pakinkyti Ralfo de Brikasaro sūnų, labai klysti. Juk tai savaime aišku. Jeigu nei tu, nei aš nesugebėjom sulaikyti tėvo, kur mums sulaikyti sūnų?

— Deno aš galiu netekti, mama, tik tada, jei tu išplepėsi. Bet pirma aš nužudysiu tave, taip ir žinok.

— Nesijaudink, per mane tau visai nėra ko eit į kartuves. Tavo paslapties neišduosiu. Aš tiktai susidomėjusi stebiu iš šalies. Taip, iš tikrųjų, aš esu tik stebėtoja.

— Ak, mama! Ir kaip tu tokia pasidarei? Kodėl esi tokia, taip nieko nenori duoti?

Fija atsiduso.

— Dėl to, kas atsitiko daug metų prieš tavo gimimą, — pasakė ji jausmingai.

Bet Megė įnirtingai pakratė kumštį.

— Na ne jau, nesakyk! Po to, ką čia man papasakojai? Gana tuščiai kalbėti. Visa tai nesąmonė, nesąmonė! Girdi, mama? Kone visą gyvenimą tu mėgavaisi savo kentėjimu, jau užteks!

Iš tikrųjų nudžiugusi, Fija plačiai nusišypsojo.

— Maniau, kad turėti dukterį nieko nereiškia, svarbiausia sūnūs, bet klydau. Tu man teiki džiaugsmo, Mege, kokio negali teikti sūnūs. Dukterys su mumis lygios, o sūnūs, supranti, visai ne tas. Jie kaip bejėgės lėlės, mes jas susodinam ir numušam, kai panorim.

Megė žiūrėjo į motiną išplėtusi akis.

— Tu negailestinga. Tai nors pasakyk, kur mūsų kaltė?

— Kad gimėm, — atsakė Fija.

Vyrai grįžo namo — tūkstančių tūkstančiai, metė žemėn chaki spalvos uniformas ir plačiakraštes skrybėles, rengėsi civiliškai. Ir leiboristų vyriausybė, tebesanti valdžioje, įdėmiai ir griežtai pasižiūrėjo į didžiąsias žemės valdas Vakarų lygumose bei į kai kuriuos stambiuosius ūkius šalies vidury. Neteisinga, kad tiek žemės priklausytų vienai šeimai, kai daugelis vyrų, atlikusių pareigą Australijai, neturi kur prisiglausti, be to, ir žemę reikia geriau išnaudoti. Tokio didumo plote kaip Jungtinės Amerikos Valstijos tegyvena šeši milijonai žmonių, o tik saujelė iš tų šešių milijonų laiko savo rankose milžiniškus žemės plotus. Didžiausi ūkiai turi būti padalyti, turi perleisti dali savo akrų karo veteranams.

Bugelai iš šimto penkiasdešimt tūkstančių akrų liko septyniasdešimt tūkstančių; du pargrįžę kareiviai gavo po keturiasdešimt tūkstančių akrų iš Martino Kingo. Radna Hanišas turėjo šimtą dvidešimt tūkstančių akrų, todėl Rosas Makvinas neteko pusės — jie buvo padovanoti dar dviem grįžusiems kariams. Taip ir ėjo. Žinoma, vyriausybė užmokėjo savininkams, bet mažiau, negu jie būtų gavę, jeigu būtų pardavę žemę patys. Ir skaudu buvo. Oi, kaip skaudu. Kanberoje niekas nesiklausė jokių argumentų: tokie dideli ūkiai kaip Bugela ir Radna Hanišas turi būti suskaldyti. Visiškai aišku, kad žmogui nereikia tiek daug žemės, kadangi Džilio apygardoje buvo nemažai ūkių, neturinčių net penkiasdešimt tūkstančių akrų, o jie puikiausiai klestėjo.

Skaudžiausia buvo, kad šį kartą atrodė, jog buvę kareiviai išsilaikys. Ir po Pirmojo pasaulinio karo dauguma stambių ūkių buvo šitaip išdalyti, bet nieko iš to neišėjo, nes naujai iškepti gyvulių augintojai neturėjo nei žinių, nei patirties; jiems greit praėjo noras, ir žemvaldžiai pamažu atsipirko atimtas žemes pačiomis mažiausiomis kainomis. O šį kartą vyriausybė ketino savo lėšomis mokyti naujakurius.

Beveik visi didžiųjų ūkių savininkai buvo uolūs Žemės partijos nariai ir iš principo nekentė leiboristų, tapatino juos su stambių pramoninių miestų darbininkais, profsąjungų veikėjais ir niekam tikusiais inteligentais marksistais. Todėl didžiausias smūgis buvo sužinojus, kad iš Klierių, visada balsuojančių už leiboristus, nebus atimtas nė vienas bekraščių Drohedos žemių akras. Droheda — Romos katalikų bažnyčios nuosavybė, vadinasi, nedalijama. Protesto šauksmai pasiekė Kanberą, bet į juos nebuvo atsižvelgta. Žemvaldžiams buvo sunku tai pakelti, jie visada laikė save galingiausia grupuote parlamento kuluaruose, o paaiškėjo, kad valdžia visai nekreipia į juos dėmesio. Visa galia Australijoje priklauso federalinei vyriausybei, o valstijų atstovai tiesiog bejėgiai.

Taigi Droheda gyveno toliau su visu savo ketvirčiu milijono akrų tartum milžinas nykštukų pasaulyje.

Užeidavo ir liaudavosi lietūs, kartais palydavo tiek, kiek reikia, kartais per daug ar per mažai, bet tokios baisios sausros, dėkui Dievui, nebebuvo. Pamažėle atsikūrė avių skaičius, ir vilna pasidarė net geresnės kokybės negu prieš sausrą, o tai jau buvo nemenkas laimėjimas. Visi dabar ėmėsi gerinti avių veislę. Buvo kalbama, kad kažkoks Hedonas Rigas pradėjo rungtyniauti su savo kaimynu Maksu Fokineriu, Voreno ūkio savininku, dėl prizo už geriausią aviną ir avelę Sidnėjaus velykinėje parodoje. Vilnos kainos ėmė kilti, paskui šoktelėjo iki negirdėtai aukštų. Europa, Jungtinės Valstijos ir Japonija griebte griebė kiekvieną plonos australiškos vilnos kuokštelį. Kitos šalys tiekė šiurkštesnę vilną storesniems audiniams, kilimams, fetrui gaminti, bet tik iš ilgos, švelnios kaip šilkas australiškų merinosų vilnos buvo galima išausti tokią plonutę medžiagą, jog slysdavo tarp pirštų kaip minkščiausias batistas. Ir pati geriausia tokios rūšies vilna buvo gaunama Naujojo Pietų Velso ir pietvakarių Kvinslando juodžemio lygumose.

Atrodė, po ilgų vargų metų atėjo teisingas atpildas. Droheda gaudavo tokį pelną, kokio anksčiau nebuvo galima net įsivaizduoti. Metai po metų — milijonai svarų sterlingų. Fija, sėdėdama prie savo stalo, skaičiavo ir spindėjo iš pasitenkinimo, Bobas priėmė dar du avininkus. Ganyklose sąlygos būtų buvusios tiesiog idealios, jei ne triušiai — tie buvo tikra nelaimė, kaip ir anksčiau.

Sodyboje staiga pasidarė malonu kaip niekad. Pro vielinius tinklelius vidun nebelindo musės, ir su jais apsipratę visi dabar stebėjosi, kaip galėjo anksčiau gyventi. Nieko, kad nelabai gražūs, užtat kiek jie atnešė gero, pavyzdžiui, dabar per karščius buvo galima valgyti grynam ore verandoje, po šlamančiais visterijų lapais.

Tinklus pamėgo ir varlytės — mažiukės, žalios, su aukso atspalviu. Jos kibiomis kojytėmis užlipdavo iš išorinės tinklo pusės ir žiūrėdavo į pietaujančius — labai rimtos ir orios, tartum sustingusios. Staiga viena kuri šokteli, sučiumpa perpus už save didesnį drugelį ir vėl tupi nekrutėdama, o iš pilnos burnos kyšo bent du trečdaliai drugelio ir pašėlusiai daužosi. Denui ir Džastinai patikdavo žiūrėti, per kiek laiko varlytė sutvarko savo aukų — tupi, rimtai spokso pro tinklelį ir kas dešimt minučių po truputį nuryja. Vabzdys ilgai likdavo gyvas; žiūrėk, jau dingo burnoje paskutinis sparniuko galelis, o kojytės dar spardosi.

— Br-r! Na ir likimas! — juokėsi Denas. — Tik įsivaizduok — pusė tavęs dar gyva, o kitų pusę jau kažkas virškina.

Abu mažieji O’Nylai, kaip ir visi Drohedoje, godžiai skaitė, todėl jų žodynas buvo platus. Jie buvo judrūs, sumanūs ir viskuo domėjosi. Jų gyvenimas buvo tikrai malonus. Turėjo grynaveislius ponius ir augdami didesni gaudavo didesnius; prie žalio virtuvinio ponios Smit stalo kantriai ruošdavo pamokas — mokėsi neakivaizdiniu būdu; žaisdavo namelyje po pipirmedžiu, turėjo savo augintinių — kačiukų, šuniukų, net prijaukintų driežą goaną, kuris leidosi vedžiojamas su pasaitėliu ir žinojo savo vardą. Mylimiausias jų buvo mažutis rausvas paršiukas, protingas kaip šuo, vardu Čiukutis.

Gyvendami toli nuo miesto grūsties, vaikai beveik nesirgo, niekad neturėjo slogos, neužsikrėsdavo gripu. Megė baisiai bijojo vaikų paralyžiaus, difterito, bet kokios infekcijos, kuri, nežinia iš kur atsiradusi, galėtų pasigrobti jos vaikus, todėl juos skiepijo nuo ko tik buvo įmanoma. Ir Denas su Džastina gyveno pavydėtinai, užteko jiems ir fizinės veiklos, ir peno dvasiai.

Kai Denui suėjo dešimt, o Džastinai vienuolika, juos išleido mokytis į Sidnėjų: Deną pagal tradiciją į Rivervju koledžą, o Džastiną į Kinkopelio. Pirmą kartą įsodinusi vaikus į lėktuvą, Megė žiūrėjo, kaip jie mojuoja pro langus nosinėmis, pablyškę, bet susikaupę ir nepraradę narsos; lig tol jie dar niekur nebuvo išvažiavę iš namų. Megė labai norėjo vykti kartu, savo akimis pamatyti, kaip vaikai įsikurs, bet visi taip tvirtai pasipriešino, jog ji nusileido. Šeima, pradedant Fija ir baigiant Džimsu su Petsiu, manė, kad vaikams bus daug geriau susitvarkyti savarankiškai.

— Gana tau juos lepinti, — griežtai pasakė Fija.

Kai DC— 3 sukėlęs debesį dulkių atsiplėšė nuo žemės ir ėmė svyruodamas kilti į virpantį orą, Megė pasijuto lyg ji būtų du skirtingi žmonės. Širdis plyšo, kad nebebus Deno, ir buvo lengva ant širdies, kad nebebus Džastinos. Jos jausmai sūnui visiškai aiškūs: jis toks linksmas ir ramus iš prigimties, ir atsakyti meile į meilę jam taip pat natūralu kaip kvėpuoti. Džastina labai miela, bet ji tikra pabaisa. Nemylėti jos negali, norom nenorom myli už būdo tvirtumą, vientisumą, pasitikėjimą savimi ir dar daugelį kitų savybių. Blogiausia tik, kad ji neleidžia savęs mylėti kaip Denas ir niekada nesuteikia Megei džiaugsmo pasijusti reikalingai. Nei su ja padraugausi, nei pajuokausi, o dar tas baisus įprotis žiūrėti iš aukšto į visus, ypač į motiną. Megė matė ją turint daug ko, kas erzino Luko elgesyje, tik šykšti tai nebuvo. Visa laimė.

Oro linija veikė puikiai, o tai reiškė, kad visas atostogas, net pačias trumpiausias, vaikai galės praleisti Drohedoje. Tačiau abu labai greit apsiprato mokykloje, ir jiems ten patiko. Pabuvęs Drohedoje Denas paskui visada ilgėdavosi namų, o Džastina Sidnėjuje jautėsi kaip čia gimusi ir atbūdavo Drohedoje skirtą laiką, nesulaukdama, kada grįš į miestą. Rivervju jėzuitai buvo labai Denu patenkinti: berniukas ir mokosi taip puikiai, ir sportuoja. O Kinkopelio vienuolės visai nebuvo patenkintos: tokių pastabių aštrialiežuvių kaip Džastina niekas nemėgsta. Ji mokėsi aukštesnėje klasėje negu Denas ir mokėsi gal net geriau už jį, bet pirmavo tiktai moksle.

1952 metų rugpjūčio ketvirtosios „Sidney Morning Herald” numeris buvo nepaprastas. Pirmajame puslapyje, kur dažniausiai dedama tik viena nuotrauka, ties viduriu viršuje, kaip iliustracija pačiai svarbiausiai dienos naujienai, tą dieną buvo gražus Ralfo de Brikasaro portretas.

Jo Šventenybė popiežius Pijus XII šiandien paskyrė kardinolu monsinjorą arkivyskupą Ralfą de Brikasarą, šiuo metu užimantį Vatikano valstybės sekretoriaus padėjėjo postą.

Kardinolas Ralfas Raulis de Brikasaras uoliai darbavosi Romos katalikų bažnyčios labui Australijoje nuo 1919 metų liepos, kai atvyko čia tik įšvęstas į kunigus, iki išvyko į Vatikaną 1938 metų kovo mėnesį.

Kardinolas de Brikasaras gimė 1893 metų rugsėjo 23 dieną Airijoje; jis yra antras sūnus šeimoje, kilusioje iš barono Ranulfo de Brikasaro, kuris atvyko į Angliją su Vilhelmo Užkariautojo svita. Bažnyčią kardinolas pasirinko pagal šeimos tradiciją. Septyniolikos metų įstojo į kunigų seminariją, o po šventimų buvo paskirtas į Australiją. Pirmaisiais mėnesiais tarnavo Vinemuros diecezijoje prie velionio vyskupo Maiklo Klėbio.

1920 metų birželio mėnesį jis buvo paskirtas į Džilenbouno parapiją Naujojo Pietų Velso šiaurės vakaruose. Vėliau buvo pakeltas prelatu ir išbuvo Džilenboune iki 1928 metų gruodžio. Tada tapo monsinjoro arkivyskupo Klunio Darko asmeniniu sekretoriumi ir pagaliau Jo Eminencijos kardinolo di Kontinio— Verčezės, tuometinio arkivyskupo popiežiaus legato asmeniniu sekretoriumi. Per tą laiką buvo pakeltas vyskupu. Kai kardinolas di Kontinis— Verčezė buvo atšauktas į Romą ir prasidėjo puiki jo karjera Vatikane, vyskupas de Brikasaras buvo paskirtas arkivyskupu ir grįžo iš Atėnų į Australiją užimti popiežiaus legato posto. Šiame svarbiame Vatikano poste išbuvo iki 1938 metų, kol buvo pervestas į Romą; nuo tada nepaprastai iškilo Romos katalikų bažnyčios valdančiuosiuose sluoksniuose. Dabar, 58 metų amžiaus, jis yra laikomas vienu iš nedaugelio žmonių, lemiančių Vatikano politikos kryptį.

„Sidney Morning Herald” korespondentas vakar kalbėjosi su kai kuriais buvusiais kardinolo de Brikasaro parapijiečiais Džilenboune. Čia visi jį prisimena gerai ir su meile. Šioje turtingoje avininkystės apygardoje gyventojai daugiausia Romos katalikai.

„Kunigas de Brikasaras įsteigė „Šventojo Kryžiaus knygos mylėtojų draugiją, — pasakė Džilenbouno meras, ponas Haris Gofas. — Tai buvo — ypač dar tais laikais — nepaprastai puikus dalykas; draugijos veiklą iš pradžių rėmė ponia Merė Karson, o po jos mirties pats kardinolas, kuris niekada nepamiršdavo mūsų ir mūsų reikalų.”

„Nesu mačiusi išvaizdesnio vyriškio už kunigą de Brikasarą, — pasakė Fiona Klieri, dabartinė Drohedos valdytoja; šis ūkis yra vienas iš didžiausių ir labiausiai klestinčių Naujajame Pietų Velse. — Gyvendamas Džilyje jis teikė didelę dvasinę paramą savo parapijiečiams, ypač mums, Drohedoje, kuri, kaip žinote, dabar yra Katalikų bažnyčios nuosavybė. Per potvynius jis padėdavo mums pervaryti bandas, ateidavo į pagalbą per gaisrus, kad ir tuo, jog laidojo žuvusius. Jis buvo iš tikrųjų visais atžvilgiais nepaprastas, nesu mačiusi kito žmogaus, kuris turėtų tiek žavesio. Buvo aišku, kad jam skirta nuveikti didelius darbus. Žinoma, mes jį prisimenam, nors jau praėjo daugiau kaip dvidešimt metų, kai jis iš čia išvyko. Taip, aš manau, galima drąsiai sakyti, kad mūsų krašte yra žmonių, kurie dar ir dabar jo pasigenda.”

Karo metu arkivyskupas de Brikasaras ištikimai ir nenukrypstamai tarnavo Jo Šventenybei popiežiui, Italijai atsidūrus Vokietijos priešų pusėje, įtikino feldmaršalų Albertą Keselringą paskelbti Romą atviru miestu. Tos privilegijos veltui prašiusi Florencija neteko daugelio turtų, ir jie buvo grąžinti vėliau tik todėl, kad Vokietija pralaimėjo karą. Tuoj po karo kardinolas de Brikasaras padėjo tūkstančiams perkeltųjų asmenų susirasti prieglobstį kitose šalyse ir ypač energingai teikė pagalbą vykdant Australijos imigracijos programą.

Nors kardinolas de Brikasaras kilimo iš Airijos ir nors kaip kardinolas tarsi nedaro įtakos Australijos reikalams, mums atrodo, kad Australija gali laikyti šį puikų žmogų savu.

Megė atidavė laikraštį Fionai ir liūdnai nusišypsojo.

— Reikia jį pasveikinti, taip aš ir pasakiau „Heraldo” reporteriui. Bet šito neatspausdino, juk ne? O tavo panegirikų, kaip matau, įdėjo žodis į žodį. Na ir piktas tavo liežuvis! Dabar bent jau žinosiu, iš kur Džastina tokį gavo. Įdomu, ar daug kas susiprotės, ką norėjai pasakyti tarp eilučių?

— Jis, šiaip ar taip, susiprotės, jei tik jam paklius šis laikraštis.

— Kažin ar jis mus beprisimena, — atsiduso Megė.

— Prisimena, be abejo. Juk dar suranda laiko pats tvarkyti Drohedos reikalus. Aišku, jis mus prisimena, Mege. Kaip galėtų neprisiminti.

— Teisybė, pamiršau Drohedų. Mes duodam didžiulį pelnų, tiesa? Jis turėtų būti labai patenkintas. Aukcionuose už svarų mūsų vilnos moka po svarą sterlingų. Šiais metais pelnėm tiek, kiek negautum iš aukso kasyklos. Tikrai aukso vilna. Vien ėriukus nukirpę gavom daugiau kaip keturis milijonus svarų.

— Nešnekėk taip negražiai, Mege, tau netinka, — tarė Fija; pastaruoju metu ji kalbėdavosi su Mege nors ir piktokai, bet kartu su pagarba ir meile. — Mes gyvenam visai gerai, argi ne tiesa? Neužmiršk, kad pinigus gaunam kasmet, nesvarbu, ar geri metai, ar blogi. Be to, jis paskyrė Bobui šimtų tūkstančių premijos, o mums visiems po penkiasdešimt tūkstančių. Jei jis rytoj išvarytų mus iš Drohedos, turėtume už ką nusipirkti Bugelą net ir dabartinėmis žemės kainomis. O kiek jis duoda tavo vaikams? Tūkstančių tūkstančius. Taigi būk jam teisinga.

— Bet mano vaikai to nežino ir nesužinos. Tegu Denas ir Džastina auga galvodami, kad patys turi prasimušti pasaulyje, be brangiojo Ralfo Raulio, kardinolo de Brikasaro malonės. Tik pagalvok, dar ir Raulis! Baisiai normaniškas vardas, a?

Fija atsistojo, nuėjo prie židinio ir įmetė pirmąjį „Heraldo” lapą į ugnį. Ralfas Raulis, kardinolas de Brikasaras sudrebėjo, mirktelėjo jai ir visas susiraitė liepsnoje.

— Ką tu darysi, jei jis atvažiuos, Mege?

Megė niekinamai prunkštelėjo.

— Kur jau ten atvažiuos.

— O gali, — mįslingai ištarė Fija.

Ir jis atvažiavo, gruodį. Tykiai, niekam nieko nesakęs, ir visą kelią iš Sidnėjaus atvažiavo pats „Astono Martino” sportiniu automobiliu. Apie tai, kad jis atvykęs į Australiją, laikraščiuose nebuvo nė žodžio, todėl Drohedoje niekas net nesapnavo, kad jis čia pasirodys. Kai automobilis sustojo žvyruotoje aikštelėje prie namo, ten žmonių nebuvo ir tikriausiai niekas negirdėjo, kaip jis privažiavo, nes į verandą niekas neišėjo.

Kiekvieną kelio mylią nuo Džilenbouno jis jautė visu kūnu, kvėpė krūmų, avių, saulėje žaižaruojančios žolės kvapą. Visur kengūros ir emu, papūgėlės ir driežai goanos, milijonai vabzdžių zyzia, ūžia, plaka sparneliais, skruzdžių kolonos tartum papiltas skersai kelių sirupas, ir daugybė storų, riebių avių. Jam buvo taip gera, nes tam tikru atžvilgiu šį pasaulį jis brangino labiau už viską; praėję metai, regis, nieko nepakeitė.

Tiktai tinklai nuo musių naujas dalykas, bet, nusišaipė jis sau, Fija neleido aptraukti jais verandos nuo Džilio kelio pusės, su tinklais tik langai. Ką gi, ir gerai padarė; tinklas būtų sugadinęs to nuostabaus Jurgių stiliaus fasado linijas. Kažin kiek gyvena blyškieji eukaliptai? Šitie turėtų būti persodinti iš Negyvosios dykumos vidurio prieš kokius aštuoniasdešimt metų. Bugenvilijų viršutinės šakos išvien apsipylusios geltonais kaip varis ir violetiniais žiedais.

Buvo vasara, iki Kalėdų likusios dvi savaitės, ir Drohedos rožės žydėjo visu gražumu. Visur rožės — rausvos, baltos ir geltonos, tamsiai raudonos kaip širdies kraujas ir purpurinės kaip kardinolo mantija. Rausvos ir baltos vijoklinės rožės snaudžia įsipynusios tarp sulapojusių visterijų, svyra nuo verandos stogo, lipa vieliniu tinklu, meiliai glaudžiasi prie juodų antrojo aukšto langinių, tiesia ūselius į dangų. Cisternų atramos visai paskendusios žydinčioje žalumoje, nebematyti nė pačių cisternų. Bet daugiausia vienos spalvos rožių — švelniai pilkšvai rausvų. Peleninės rožės? Taip, šita spalva taip ir vadinama. Jų bus prisodinusi Megė, kas gi daugiau.

Jis išgirdo Megės juoką ir persigandęs sustingo, paskui prisivertė eiti į tą pusę, kur skambėjo linksmo kvatojimo trelės. Šitaip ji juokdavosi, kai buvo maža. Ak štai kur! Už didelio peleninių rožių krūmo prie pipirmedžio. Jis praskleidė žiedais aplipusias šakas, galva svaigo nuo jų kvapo ir nuo to juoko.

Bet Megės ten nebuvo, tik berniukas tupėjo vešlioje žolėje ir erzino mažą rausvą paršiuką, kuris kaip pakvaišęs šokinėjo aplinkui — čia pripuola prie jo, čia nustryksi šalin, čia vėl slenka šonu artyn. Nepastebėdamas žiūrovo, berniukas užvertė auksaplaukę galvą ir nusikvatojo. Megės juokas iš tų nepažįstamų lūpų. Kardinolas Ralfas nejučia paleido rožės šakas ir tiesiai per krūmą, nepaisydamas spyglių, nuėjo prie berniuko. Tas, kokių dvylikos ar keturiolikos metų paauglys, išsigandęs pakėlė akis; paršiukas sužviegė ir užrietęs uodegytę nėrė tolyn.

Berniukas — basas, vien tik chaki spalvos šortais — visas buvo rudai įdegęs, švelni oda turėjo aukso atspalvį, iš lankstaus vaikiško kūno matyti, kokie platūs ir tvirti bus tiesūs pečiai, raumeningos blauzdos ir šlaunys, lygus pilvas ir siauri klubai. Plaukai buvo apyilgiai, linkę banguotis, tokios pat spalvos kaip išdegusi saulėje Drohedos žolė, o akys po nežmoniškai tankiomis juodomis blakstienomis mėlynos mėlynos. Atrodė lyg nusileidęs iš dangaus jaunutis angelas.

— Sveiki, — šypsodamas tarė berniukas.

— Sveikas, — atsakė kardinolas Ralfas, neatsispyręs tos šypsenos žavesiui. — Kas tu?

— Aš esu Denas O’Nylas, — atsakė berniukas. — O jūs?

— Ralfas de Brikasaras.

Denas O’Nylas. Vadinasi, Megės sūnus. Tai ji vis dėlto nepaliko Luko O’Nylo, grįžo pas jį ir pagimdė šitą gražų berniukų, kuris galėjo būti ir jo, Ralfo, jei jis nebūtų susiejęs savo likimo su Bažnyčia. Kiek jam buvo metų, kai atsidavė Bažnyčiai? Nelabai ką daugiau negu šitam berniukui, nelabai ką daugiau buvo už jį subrendęs. Jei būtų neskubėjęs, šitas vaikas galėjo būti jo. Kas per nesąmonės, kardinole de Brikasarai! Jei nebūtum pasiaukojęs Bažnyčiai, būtum pasilikęs Airijoj, auginęs arklius ir nebūtum niekad patyręs savo lemties, būtum nieko nežinojęs nei apie Drohedą, nei apie Megę Klieri.

— Jums ko nors reikia? — mandagiai paklausė berniukas atsistojęs; jo judesių grakštumas buvo kažkoks pažįstamas— greičiausiai irgi iš Megės, pamanė kardinolas Ralfas.

— Ar tavo tėvas namie, Denai?

— Mano tėvas? — Tamsūs, dailiai nubrėžti antakiai susiraukė. — Ne, jo čia nėra. Niekada nebuvo.

— A, suprantu. O mama yra?

— Ji išvažiavusi į Džilį, bet greitai grįš. O senelė namie. Gal norėtumėt su ja pasikalbėti? Aš galiu nuvesti. — Mėlynos kaip rugiagėlės akys, įbestos į jį, išsiplėtė, paskui vėl pusiau pasislėpė po blakstienomis. — Ralfas de Brikasaras. Aš apie jus girdėjau. Oi, kardinolas de Brikasaras! Labai atsiprašau, Jūsų Eminencija! Aš nenorėjau būti nemandagus.

Nors Ralfas buvo apsirengęs kaip pasaulietis — su bridžiais, auliniais batais ir baltais marškiniais, žiedas su rubino akimi tebebuvo ant piršto, nes jį turėjo mūvėti kol gyvas. Denas O’Nylas priklaupė, laibomis rankomis paėmė laibą kardinolo Ralfo ranką ir pagarbiai pabučiavo žiedą.

— Nieko, Denai. Čia aš ne kardinolas. Čia aš esu tavo mamos ir tavo senelės draugas.

— Atsiprašau, Jūsų Eminencija, aš privalėjau iškart susiprotėti, kai tik pasisakėt pavardę. Mes dažnai jus minim. Tiktai jūs pasakėt šiek tiek kitaip, ir vardas mane suklaidino. Mama labai apsidžiaugs jus pamačiusi, tikrai.

— Denai, Denai, kur tu? — nekantriai pašaukė gilus ir kerinčiai kimus balsas.

Nukarusios pipirmedžio šakos prasiskleidė, pro jas išlindo ir išsitiesė kokių penkiolikos metų mergaitė. Jis tuoj pat atpažino ją iš neįprastų akių. Megės duktė. Strazdanota, lieso smailių bruožų veiduko, deja, visai nepanaši į Megę.

— O, sveiki. Atsiprašau, nežinojau, kad pas mus svečias. Aš esu Džastina O’Nyl.

— Džase, čia kardinolas de Brikasaras! — garsiai sušnibždėjo Denas. — Pabučiuok žiedų, greičiau!

Šviesiose sakytum nereginčiose akyse blykstelėjo panieka.

— Tu tikras mėmė, Denai, — atšovė ji, nė nemanydama nuleisti balso. — Bučiuoti žiedų nehigieniška, aš nebučiuosiu. Be to, iš kur mes žinom, kad jis kardinolas de Brikasaras? Atrodo kaip ūkininkas, na, kaip ponas Gordonas.

— Kardinolas, kardinolas! — tvirtino Denas. — Na Džase, būk gera, aš tave prašau!

— Būsiu jau, būsiu, tik dėl to, kad tu prašai. Bet žiedo vis vien nebučiuosiu. Bjauru. Ką aš žinau, kas jį prieš mane bučiavo. Gal buvo su sloga.

— Nereikia bučiuoti žiedo, Džastina. Aš čia atvažiavau pailsėti ir dabar nesu kardinolas.

— Tai ir gerai, nes atvirai jums pasakysiu, aš esu netikinti, — ramiai išdėjo Megės Klieri duktė. — Aš ketverius metus mokiausi Kinkopelyje ir manau, kad visa ta religija — gryni tauškalai.

— Tu turi teisę taip manyti, — atsakė kardinolas Ralfas, labai stengdamasis būti toks pat orus ir rimtas kaip jinai. — Ar galiu nueiti pas jūsų senelę?

— Aišku. O nuvest nereikia? — dar paklausė Džastina.

— Ne, dėkui. Aš žinau kur.

Tai ir gerai. — Ji atsisuko į brolį, kuris tebežiūrėjo į svečią išpūtęs akis. — Eime, Denai, padėsi man. Eime gi!

Nors Džastina skaudžiai patraukė už peties, Denas stovėjo ir žiūrėjo, kol aukšta, tiesi kardinolo Ralfo figūra dingo už rožių krūmų.

— Iš tikro tu visiškas mėmė, Denai. Kuo jau jis toks ypatingas?

— Jis kardinolas! — atsakė Denas. — Tu tik pagalvok! Pas mus Drohedoje — tikras gyvas kardinolas!

— Kardinolai, — tarė Džastina, — Bažnyčios kunigaikščiai. Čia tu gal ir gerai sakai: kad jis atvažiavo, tikrai nepaprastas dalykas. Bet man jis nepatinka.

Kurgi daugiau Fija bus, jei ne prie savo rašomojo stalo? Iš verandos Ralfas įėjo tiesiai į svetainę, tik dabar jam reikėjo atsidaryti tinklines duris. Ji tikriausiai girdėjo žingsnius, bet dirbo kaip dirbusi, neatitiesė nugaros. Gražūs auksiniai plaukai buvo virtę sidabriniais. Vargais negalais jis suskaičiavo, kad jai dabar turėtų būti septyniasdešimt dveji.

— Laba diena, Fija, — tarė jis.

Fija pakėlė galvą, ir jis pastebėjo, kad ji pasikeitusi, nors nesuprato, kuo iš tikrųjų; tebebuvo viskam abejinga, bet veide buvo matyti ir šis tas daugiau. Atrodė, lyg ji būtų pašvelnėjusi ir tuo pat metu pažiaurėjusi, tapusi žmogiškesnė, tačiau tokia kaip Merė Karson. Ak, tos Drohedos valdovės! Nejau tokia pasidarys ir Megė, kai ateis jos eilė?

— Laba diena, Ralfai, — atsakė Fija, tartum jis kasdien būtų čia lankęsis. — Malonu jus matyti.

— Man taip pat malonu matyti jus.

— Nežinojau, kad jūs Australijoje.

— Niekas nežino. Turiu kelias savaites atostogų.

— Tikiuosi, apsistosite pas mus?

— O kurgi daugiau? — Jis apžvelgė puikų kambarį, įsižiūrėjo į Merės Karson portretą. — Žinot, Fija, jūsų skonis nuostabus, tiesiog tobulas. Šis kambarys nenusileidžia Vatikanui. Juodi ovalai su rožėmis — genialus atradimas.

— Ką jūs, ačiū už komplimentų. Mes stengiamės, kiek leidžia mūsų kuklios jėgos. Bet man labiau patinka valgomasis, aš jį perdažiau po jūsų paskutinio apsilankymo. Ten viskas rausva, balta ir žalia. Skamba siaubingai, bet palaukit, pamatysit. Nors nežinau, kam aš taip stengiuosi. Juk namas — jūsų nuosavybė.

— Ne, ne mano, kol gyvens bent vienas Klieris, Fija, — ramiai atsakė jis.

— Kaip tai guodžia. Na, o jūs iš tikrųjų labai iškilot, palyginti su Džilio laikais. Ar matėt straipsnį „Heralde” apie naują paaukštinimą?

Ralfas susiraukė.

— Mačiau. Jūs išmokusi gelti, Fija.

— Taip, ir dar daugiau — man tai malonu. Tiek metų laikiau liežuvį už dantų! Net nežinojau, kiek prarandu, — nusišypsojo ji. — Megė Džilyje, bet greit parvažiuos.

Per verandą atėjo Denas ir Džastina.

— Senele, ar galima mums joti į Gręžinio ganyklą?

— Tvarką žinot. Be mamos leidimo niekur negalima. Labai gaila, bet taip nori jūsų mama. Ir kaip jūs elgiatės? Ateikit pasisveikinti su svečiu.

— Mes jau matėmės.

— A!

— Man regis, dabar turėtum būti pensione? — nusišypsojo kardinolas Ralfas Denui.

— Tik ne gruodį, Jūsų Eminencija. Dabar mus paleido vasaros atostogų, dviem mėnesiams.

Kaip seniai čia gyventa, jis net užmiršo, kad Pietų pusrutulyje ilgiausios ir maloniausios atostogos būna gruodžio ir sausio mėnesį.

— Ar ilgai čia pabūsit, Jūsų Eminencija? — paklausė Denas vis dar kaip pakerėtas.

— Jo Eminencija pabus pas mus tiek, kiek tik galės, Denai, — atsakė senelė, — bet man regis, jam įkyru klausytis, kai tu visąlaik vadini Jo Eminencija. Gal kaip kitaip? Dėdė Ralfas?

— Dėdė?! — šūktelėjo Džastina. — Tu gi žinai, senele, mes dėdėmis nieko nevadinam. Mums yra ne dėdės, o tiesiog Bobas, Džekas, Hiujis, Džimsas ir Petsis. Tai jis bus Ralfas.

— Kokia tu nemandagi, Džastina! Kas tu per vaikas? — griežtai pasakė Fija.

— Nieko baisaus, Fija. Iš tikrųjų man bus daug maloniau, jei visi mane vadins Ralfu, — skubiai tarė kardinolas. Ir kodėl jis taip jai nepatiko, šitai keistai mergytei?

— Aš taip negaliu! — aiktelėjo Denas. — Aš negaliu jūsų vadinti tiesiog Ralfu!

Kardinolas Ralfas priėjo, uždėjo rankas ant nuogų pečių ir pasilenkęs virš berniuko nusišypsojo, mėlynos jo akys pavėsingame kambary atrodė labai gyvos ir geros.

— Aišku, gali, Denai. Nuodėmės nebus.

— Eime, Denai, grįžkim į namelį, — įsakė Džastina.

Kardinolas Ralfas ir jo sūnus atsigręžė į Fiją, pasižiūrėjo į ją abu kartu.

— O Viešpatie! — pasakė Fija. — Eik, Denai, eik į lauką ir žaisk, girdi? — suplojo ji delnais. — Štiš!

Berniukas leidosi bėgti kiek kojos neša, o Fija žvilgtelėjo į savo sąskaitų knygas. Kardinolas Ralfas jos pasigailėjo ir pasakė eisiąs į virtuvę. Kaip mažai pasikeitęs namas! Ir elektra, aišku, dar neįvesta. Kaip ir anksčiau kvepia vaškas ir rožės didelėse vazose.

Jis ilgai sėdėjo virtuvėje, kalbėjosi su ponia Smit ir tarnaitėmis. Per tuos metus jos gerokai paseno, bet senatvė joms kažkodėl tiko geriau negu Fionai. Jos laimingos. Taip, jos laimingos. Iš tikrųjų, beveik neįsivaizduojamai laimingos. Vargšė Fija, toji nelaiminga. Ralfas baisiai panoro pamatyti Megę — kažin kaip ji, ar laiminga?

Bet kai jis išėjo iš virtuvės, Megė dar nebuvo grįžusi, ir kad greičiau praslinktų laikas, jis pasivaikščiodamas nuėjo prie upelio. Kaip tyku ramu kapinėse; prie rūsio sienos šešios bronzinės plokštelės, tiek pat, kiek buvo ir seniau. Tegul ir jį čia palaidoja, kad tik neužmirštų grįžęs į Romų tuo pasirūpinti. Prie rūsio pastebėjo du naujus kapus — mirė senasis sodininkas Tomas ir žmona vieno avininko, kuris čia tarnavo nuo 1946 metų. Tai savotiškas rekordas. Ponia Smit manė, kad avininkas todėl ir neišeina, kad čia palaidota jo žmona. Senutėlis kino virėjo skėtis jau visai išblukęs nuo daugelio metų karštos saulės — Ralfas prisimena, buvo toks skaisčiai raudonas, paskui vis šviesėjo, šviesėjo, kol paliko blyškus, vos rausvas, beveik kaip peleninė rožė. Mege, Mege. Nuo manęs tu grįžai pas jį, tu pagimdei jam sūnų.

Buvo karšta; padvelkė vėjelis, sušlamino svyruoklius gluosnius paupy, liūdnai suskambo skardiniai varpeliai ant kino virėjo skėčio: Sin— gas, Sin— gas, Sin— gas. „Čarlis iš Tenkstendo, buvo geras vaikinas.” Šis užrašas taip pat išblukęs, jau visai nebeįskaitomas. Ką gi, taip ir turi būti. Kapai turi nugrimzti į motinų žemę ir nusinešti palaikus, kuriuos laiko tėkmė naikins, kol jų nebeliks nė ženklo, ir tiktai vėjas atsimins ir dūsaus. Ne, jis nenori būti palaidotas kur Vatikano kriptoje tarp tokių pat kaip jis. Nori būti čia, tarp žmonių, kurie iš tikrųjų gyveno.

Ralfas pasigręžė ir sutiko blausų marmurinio angelo žvilgsnį. Pasveikino jį kilstelėdamas rankų, pažvelgė per pievelę didžiojo namo link. Ir pamatė ateinant ją, Megę. Laiba, auksaplaukė, su bridžiais ir baltais vyriškais, tokiais pat kaip jo marškiniais, su pilka vyriška skrybėle ant pakaušio, gelsvai rudais batais. Tartum berniukas, kaip jos sūnus, kuris turėjo būti ir jo, Ralfo, sūnus. Jis vyras, bet kai gulės čia tarp kitų, nebus palikę po jo nė vienos gyvybės, kuri tai paliudytų.

Megė atėjo, perlipo per baltą tvorelę, priėjo taip arti, kad jis matė tik akis, pilkas, kupinas šviesos akis, nepraradusias nei grožio, nei galios jo širdžiai. Jos rankos apsivijo kaklą, jis vėl susilietė su savo lemtimi, tartum niekad ir nebuvo nuo jos atsiskyręs, lūpos prie jo lūpų tikros, ne sapne, taip ilgai geistos, taip ilgai. Sakramentas, tik visai kitoks, tamsus kaip žemė, neturintis nieko bendra su dangumi.

— Mege, Mege, — pasakė jis, glausdamas ją glėbyje; jo veidas buvo įsikniaubęs į jos plaukus, jos skrybėlė nukritusi ant žolės.

— Atrodo, niekas nesvarbu, tiesa? Niekas nesikeičia, — pasakė ji užsimerkusi.

— Taip, niekas nesikeičia, — pasakė jis ir tikėjo tuo, ką sako.

— Čia Droheda, Ralfai. Aš perspėjau tave, Drohedoje tu ne Dievo, o mano.

— Žinau. Taip. Bet aš atvažiavau. — Jis atsisėdo ant žolės, prisitraukė ją. — Kodėl, Mege?

— Kas kodėl? — ji glostė jo plaukus, tokius pat gražius, tankius, tik baltesnius net už Fionos.

— Kodėl grįžai pas Luką? Kad turėtum jo sūnų? — paklausė jis pavydžiai.

Jos siela pažvelgė į jį pro peršviečiamus pilkus langus, bet mintys liko nematomos.

— Jis mane privertė, — atsakė ji raminamai. — Tik vienų kartą. Bet aš turiu Deną, todėl nesigailiu. Denas vertas visko, ką gavau dėl jo iškentėti.

— Dovanok, aš neturėjau teisės klausti. Juk iš pat pradžių atidaviau tave Lukui.

— Taip, tas teisybė, atidavei.

— Berniukas nuostabus. Ar panašus į Luką?

Megė slapčiom nusišypsojo, peštelėjo žolelę, paskui pakišo ranką jam po marškiniais, prie krūtinės.

— Ne, nelabai. Mano abu vaikai nėra labai panašūs nei į Luką, nei į mane.

— Aš juos myliu, nes jie tavo.

— Tu tebesi toks pat jausmingas. Ir amžius tau nekenkia, Ralfai. Žinojau, kad taip bus, ir tikėjausi pamatyti tave tokį. Jau trisdešimt metų tave pažįstu! O atrodo trisdešimt dienų.

— Trisdešimt metų? Nejau tiek daug?

— Man keturiasdešimt vieneri, tai taip jau yra, mano mielas. — Megė atsistojo. — Mane atsiuntė pakviesti tavęs namo. Ponia Smit ruošia tavo garbei prašmatnią arbatėlę, o vėliau, kai atvės, dar duos kepto kumpio, labai gardžiai apskrudinto.

Ralfas iš lėto ėjo su ja namų link.

— Tavo sūnus juokiasi visai kaip tu, Mege. Jo juokas — pirmas žmogaus balsas, mano išgirstas Drohedoje. Pamaniau, kad ten tu, nuėjau ieškoti ir vietoj tavęs pamačiau ji.

— Vadinasi, pirmąjį Drohedoje sutikai jį?

— Na taip, taip išeina.

— Ir kaip jis tau, Ralfai? — karštai paklausė ji.

— Jis man patiko. Kaip galėtų būti kitaip, juk jis tavo sūnus. Jis mane tiesiog sužavėjo, kur kas labiau negu duktė. Bet ir aš jai nepatikau.

— Džastina kad ir mano vaikas, bet ji pasiutusi ragana. Į senatvę aš išmokau keiktis, tai vis per Džastiną. Ir šiek tiek per tave. Ir šiek tiek per Luką. Ir dar per karą. Keista, kaip viskas susideda.

— Tu gerokai pasikeitei, Mege.

— Nejaugi? — Švelnias putlias lūpas išlenkė šypsena. — Man taip neatrodo. Tiktai Didieji Šiaurės Vakarai mane aptaršė, nuplėšė ne vieną sluoksnį, kaip Salomei septynias skraistes. Arba nulupo kaip svogūną, tikriausiai šitaip pasakytų Džastina. Tas vaikas visai nepripažįsta poezijos. Aš ta pati Megė, Ralfai, tiktai grynesnė.

— Galbūt.

— O tu tai tikrai pasikeitei, Ralfai.

— Kuo gi, mano Mege?

— Atrodo, kad pjedestalas, ant kurio tu stovi, siūbuoja nuo menkiausio vėjelio pūstelėjimo, be to, vaizdas nuo viršaus tave nuvylė.

— Taip ir yra. — Jis be garso nusijuokė. — Tik pagalvok, o kadaise aš taip akiplėšiškai pareiškiau, kad tu visai paprasta, nepasižymi niekuo ypatingu. Atsiimu tuos žodžius. Tu esi vienintelė pasaulyje, Mege! Kitos tokios nėra!

— Bet kas atsitiko?

— Nežinau. Gal pamačiau, kad Bažnyčia stovi ant molio pamatų? Gal parsidaviau už dubenėlį lęšienės? Gal gaudau vėjų laukuose? — Jis suraukė antakius tartum iš skausmo. — Gal taip ir yra, keliais žodžiais pasakius. Aš esu nuvalkiotų frazių rinkinys. O Vatikanas — persenęs, surūgęs ir negyvas pasaulis.

— Aš buvau gyva ir tikra, bet tu to nematei.

— Aš nieko negalėjau padaryti, patikėk! Žinojau, kokį reikia pasirinkti kelią, bet negalėjau. Su tavim gal būčiau buvęs geresnis žmogus, nors ir ne taip iškilęs. Bet aš tiesiog negalėjau, Mege. O, kad tu tai suprastum!

Ji švelniai perbraukė per nuogą lig alkūnės jo ranką.

— Ralfai, mielas, aš suprantu. Žinau, viską žinau... Kiekvienas mūsų turi savyje kažką, ko negali atmesti, nors verk. Mes esam tokie, kokie esam, ir nieko čia nepadarysi. Kaip tas paukštelis iš senos keltų legendos, kuris su spyglio perverta širdim išgieda savo kančią ir miršta. Jam taip reikia, kažkas jį verčia. Mes galim žinoti, ką padarysim negerai, dar nepradėję daryti, bet žinojimas nieko nepakeis, tiesa? Kiekvienas gieda savo giesmę, tikėdamas, kad tai nuostabiausia, pasauliui dar negirdėta giesmė. Supranti? Mes patys pasidarom tuos spyglius ir nė kiek nesusimąstom, kaip mums tai atsilieps. Belieka kentėti ir sakyti sau, kad kentėti yra dėl ko.

— Štai šito aš negaliu suprasti. Kentėjimo. — Jis nuleido akis, pažvelgė į jos ranką, kuri taip švelniai laikė jam virš alkūnės ir taip labai skaudino. — Kodėl reikia kentėti, Mege?

— Paklausk Dievą, Ralfai, — atsakė Megė. — Jis tikras kentėjimo žinovas, ar ne? Jis sukūrė visą pasaulį ir mus sukūrė tokius, kokie esam. Taigi Jis sukūrė ir kentėjimą.

Buvo šeštadienio vakaras, todėl Bobas, Džekas, Hiujis, Džimsas ir Petsis susirinko namo vakarieniauti. Rytojaus dieną turėjo atvažiuoti kunigas Votis aukoti mišių, bet Bobas paskambino jam ir pasakė, jog nieko nebus namie. Nekaltas melas, kad nebūtų sužinota apie kardinolo Ralfo atvykimą. Penki broliai Klieriai jau buvo visai tokie kaip Pedis — senstelėję, lėtakalbiai, atkaklūs ir ištvermingi kaip pati žemė. O kaip jie myli Deną! Tiesiog nenuleidžia nuo jo akių, net palydėjo akimis lig durų, kai tas nuėjo gulti. Aiškiai matyti, kad jie laukia nesulaukia tos dienos, kai jis bus didesnis ir galės kartu ūkininkauti Drohedoje.

Kardinolas Ralfas taip pat suprato, kodėl Džastina jam tokia priešiška. Jis taip patiko Denui, jog tas gaudo kiekvieną žodį, nė per žingsnį neatsitraukia, tai aiškus daiktas — ji pavydi.

Kai vaikai užlipo į viršų, Ralfas apžvelgė visus pasilikusius: brolius, Megę, Fioną.

— Fija, palikite truputį savo popierius, — tarė jis, — ir ateikite pasėdėti su mumis. Noriu su visais pasikalbėti.

Fiona vis dar laikėsi tiesiai, tebeturėjo gražią figūrą, tik kiek suplokštėjo krūtinė ir pastorėjo liemuo, bet ne dėl to, kad būtų priaugusi svorio, o tiesiog dėl senatvės. Tylom ji atsisėdo į didelį kremine medžiaga aptrauktą krėslą priešais kardinolą. Megė sėdėjo vienoje pusėje, broliai ant marmurinių suolų — kitoje.

— Norėjau pasakyti apie Frenkų, — tarė Ralfas.

Vardas pakibo tarp jų ore, nuskambėjo lyg tolimas aidas.

— Ką gi pasakysit apie Frenką? — ramiai paklausė Fija.

Megė nuleido ant kelių mezginį, pažvelgė į motiną, paskui į kardinolą Ralfą.

— Sakykit, Ralfai, — skubiai ištarė ji, nebegalėdama nė minutės ilgiau pakelti motinos ramumo.

— Frenkas išbuvo beveik trisdešimt metų kalėjime, ar suprantat, kas tai yra? — paklausė kardinolas. — Teisybė, mano žmonės, kaip buvo sutarta, atsiųsdavo jums žinių apie į į, bet buvau prašęs be reikalo jūsų neliūdinti. Tikrai, kokia nauda būtų buvusi Frenkui ar jums, jei būtumėt žinoję visas skaudžias smulkmenas, kokią jis kentė vienatvę, kokioje gyveno neviltyje, nes vis tiek niekas iš mūsų nebūtų galėjęs jam padėti. Aš manau, jį būtų paleidę jau prieš kelerius metus, bet nuo pat pradžių Goulberno kalėjime jis pagarsėjo savo pašėlusiu nesutramdomu būdu. Net per karą, kai kitus kalinius išleido į karo tarnybą, vargšą Frenką paliko kalėjime.

Fiona pakėlė akis nuo savo rankų.

— Toks jau jo būdas, — pasakė ji šaltai.

Kardinolui buvo sunku rasti tinkamų žodžių, ir kol jis galvojo, ką toliau pasakyti, visi žvelgė į jį su baime ir viltimi, tik ne dėl Frenko jie taip jaudinosi.

— Jums turbūt labai keista, kodėl aš po tiek metų atvažiavau į Australiją, — pagaliau prabilo kardinolas Ralfas, nežiūrėdamas į Megę. — Žinau, aš ne visada reikiamai jumis rūpinausi. Visą laiką, kiek mes pažįstami, aš pirmiausia galvojau apie save, svarbiausia buvau aš pats. Ir kai Šventasis Tėvas kaip atpildą už mano darbus Bažnyčiai apdovanojo mane kardinolo mantija, aš paklausiau save, ar negalėčiau padaryti ko nors Klierių šeimai, kad šitaip parodyčiau, kaip labai jie man rūpi. — Jis atsikvėpė, įsmeigęs akis į Fionų, ne į Megę. — Aš grįžau į Australiją pasižiūrėti, ką galėčiau padaryti dėl Frenko. Ar prisimenat, Fija, kai kalbėjau su jumis po Pedžio ir Stju mirties? Tai buvo prieš dvidešimt metų, bet aš vis dar negaliu pamiršti jūsų akių. Tiek jėgos ir gyvybės — ir viskas sugniuždyta.

— Taip, — ištarė Bobas, neatitraukdamas žvilgsnio nuo motinos. — Taip, tai tiesa.

— Frenkas dabar lygtinai paleidžiamas, — pasakė kardinolas. — Tik šitaip aš galėjau parodyti, kaip jūs man rūpite.

Jei jis būtų tikėjęsis, kad iš tamsos, kurioje ilgus metus skendėjo Fiona, staiga blykstelės akinanti šviesa, būtų labai nusivylęs; tik vos vos sumirksėjo kibirkštėlė, ir galimas daiktas, kad amžius jai nebeleis kaip reikiant įsiliepsnoti. Užtat Fionos sūnų akys taip užsiplieskė, jog Ralfas suprato, kad gyvena ne veltui; šito jausmo nebuvo patyręs nuo to karto, kai per karą buvo parsivedęs vokiečių kareiviuką su impozantišku vardu.

— Dėkui, — tarė Fija.

— Ar priimsit jį į Drohedą? — paklausė Ralfas brolius Klierius.

— Čia jo namai, čia jam ir dera gyventi, — tik tiek pasakė Bobas, lyg visa kita būtų savaime suprantama.

Visi pritariamai sulinksėjo, tik Fiona sėdėjo, įdėmiai žvelgdama į kažką, matomą jai vienai.

— Frenkas jau nebe tas, — švelniai kalbėjo toliau kardinolas Ralfas. — Prieš atvykdamas čionai, aš aplankiau jį Goulberno kalėjime, pasakiau, kad jį paleidžia, ir daviau suprasti, kad Drohedoje visi apie jį viską žinojo. Jis labai neėmė į širdį, ir iš to galite suprasti, kaip yra pasikeitęs. Jis tik buvo... dėkingas. Ir labai nori vėl susitikti su šeima, ypač su jumis, Fija.

— Kada jį paleidžia? — atsikrenkštęs paklausė Bobas; jis džiaugėsi dėl motinos, bet kartu bijojo, kad Frenkui grįžus ko neatsitiktų.

— Po savaitės ar dviejų. Parvažiuos vakariniu pašto traukiniu. Norėjau, kad skristų lėktuvu, bet jis pasakė, kad geriau traukiniu.

— Mes su Petsiu jį pasitiksim, — karštai pasisiūlė Džimsas, bet tuoj pat jo veidas apsiniaukė. — Oi, mes gi nežinom, kaip jis atrodo!

— Ne, — tarė Fija. — Aš pati jį pasitiksiu. Viena. Dar nesu visai sukriošusi, galiu nuvažiuoti iki Džilio.

— Mama gerai sugalvojo, — tvirtai pasakė Megė užkirsdama kelią brolių protestams. — Tegu mama jį pasitiks viena. Ji turi jį pamatyti pirmoji.

— Na, aš dar neužbaigiau darbo, — staigiai nutraukė kalbas Fija ir atsistojusi nuėjo prie savo stalo.

Visi penki broliai atsistojo kaip vienas.

— Mums turbūt laikas gulti, — tarė Bobas ir saldžiai nusižiovavo. — O rytoj rytą, kaip ir senais laikais, išklausysim jūsų mišių, — pridūrė jis droviai šypsodamas kardinolui Ralfui.

Megė sulankstė mezginį, padėjo, atsistojo.

— Aš taip pat sakau labanaktis, Ralfai.

— Labanakt, Mege. — Jis nulydėjo žvilgsniu, kol Megė išėjo iš kambario, paskui atsisuko į palinkusią prie stalo Fionos nugarą. — Labanakt, Fija.

— Atsiprašau, ar man ką sakėt?

— Pasakiau labanakt.

— O! Labanakt, Ralfai.

Jis nenorėjo eiti į miegamąjį tuoj paskui Megę.

— Aš gal prieš miegą kiek pasivaikščiosiu. Žinot ką, Fija?

— Ne, — išsiblaškiusi atsakė ji.

— Aš jus kiaurai matau.

Ji prunkštelėjo, lyg susijuokė — nuskambėjo gana šiurpiai.

— Nejaugi? Abejoju.

Vėlus laikas, žvaigždės. Pietų žvaigždės keliauja savo kelią per dangų. Jis prarado jas amžinai, jos tebėra kaip buvusios, tik per toli, kad šildytų, per toli, kad guostų. Jos arčiau Dievo, kuris sklando ten kaip dūmelis. Ilgai stovėjo Ralfas užvertęs galvų į dangų, klausėsi medžių šlamesio, šypsojosi.

Jis nenorėjo eiti pro Fioną, todėl užlipo laiptais kitam namo gale; ant jos stalo tebedegė lempa, buvo matyti palinkęs siluetas, ji tebedirbo. Nelaimingoji Fija. Kaip jai turbūt baisu atsigulti į lovą, nors gal kai grįš Frenkas, bus lengviau. Gal.

Laiptų viršuje jį apgaubė slopi tyla; ant siauro stalelio degė lempa krištolo gaubtu, skleisdama blausią šviesą tiems, kurie susimanytų paklajoti naktį; čia pat pro langų vėjas pūsčiojo vidun užuolaidas, ir lempos liepsna mirksėjo. Jis praėjo pro šalį, žingsnių garsą sugėrė storas kilimas.

Megės durys buvo plačiai atidarytos, pro jas krito šviesos pluoštas; akimirką jis užstojo tą šviesą, uždarė iš vidaus duris ir užrakino. Megė, apsirengusi laisvu peniuaru, sėdėjo krėsle prie lango, žvelgdama į nematomas tamsoje sodybos pievas, bet atsigręžė ir pasekė akimis, kai jis priėjo prie lovos ir atsisėdo ant krašto. Tada lėtai atsistojo ir priėjo prie jo.

— Duok nutrauksiu batus. Dėl to aš niekad tokių aukštų ir nenešioju. Be nuautės nenusiausi, o nuautė gerus batus gadina.

— Ar specialiai nešioji šitų spalvų, Mege?

— Peleninių rožių? — nusišypsojo ji. — Tai mano mėgstama spalva. Nesipjauna su mano plaukais.

Jis įsispyrė koja jai į klubą, ir ji nutraukė batą, paskui kitą.

— Buvai tokia tikra, kad ateisiu pas tave, Mege?

— Juk sakiau tau. Drohedoje tu mano. Jei nebūtum atėjęs, aš būčiau nuėjus pas tave, taip ir žinok.

Ji nutraukė marškinius jam per galvą ir valandėlę su jausliu pasimėgavimu palaikė ranką prie nuogos jo nugaros, tada nuėjo ir užpūtė lempą, o Ralfas užmetė savo drabužius ant kėdės atlošo. Jis girdėjo, kaip ji vaikšto tamsoje, nusimeta peniuarą. Rytoj rytą aš aukosiu mišias. Bet tai bus rytoj rytą, o mišios jau seniai nebetekusios magijos. Dabar dar naktis ir Megė. Trokštu jos. Ji taip pat sakramentas.

Denas nusivylė.

— Aš maniau, jūs būsit su raudona sutana! — pasakė jis.

— Kartais aš ją apsivelku, Denai, bet tik rūmuose. O kai būnu ne Vatikane, dėviu juodą sutaną su raudona juosta kaip dabar.

— Ar jūs tikrai turit rūmus?

— Taip.

— Ir ten visur kandeliabrai?

— Taip, bet ir Drohedoje jų yra.

— A, Droheda, — suniekino Denas. — Kur ten mūsiškiams lygintis su tais. Kaip norėčiau pamatyti jūsų rūmus ir jus su raudona sutana.

Kardinolas Ralfas nusišypsojo.

— Kas žino, Denai? Gal kada nors ir pamatysi.

Berniuko akių gelmėje keista išraiška, jis žvelgia tartum iš tolo. Atsigręždamas per mišias, kardinolas Ralfas tai matė dar aiškiau, jautė kažką pažįstama, bet neatpažino. Niekas nemato savęs veidrodyje tokio, koks iš tikrųjų yra, nei vyras, nei moteris.

Per Kalėdas, kaip kasmet, turėjo atvažiuoti Liudis ir Anė Miuleriai. Didžiajame name visi buvo linksmai nusiteikę ir laukė šventės, kokios neturėjo jau daug metų. Minė su Kete dirbo dainuodamos, nors ir neįtaikė į tonų, riebus ponios Smit veidas ištisai šypsojo. Megė be pusės žodžio pavedė Deną kardinolui Ralfui, net Fiona atrodė daug laimingesnė, nebesėdėjo kaip prikalta prie stalo. Vyrai naudojosi bet kokia dingstimi grįžti nakčiai namo, nes po vėlyvų pietų svetainė ūžė nuo kalbų, o ponia Smit įsivarė vakarienei tiekti skrebučius su sūriu, karštas bandeles su sviestu ir papločius su razinomis. Kardinolas Ralfas protestavo — nuo tokio sotaus ir skanaus maisto sustorėsiąs, bet ir iš tikrųjų tris dienas pakvėpavęs Drohedos oru, pabuvęs su Drohedos žmonėmis ir pasimaitinęs Drohedos valgiais, jau atrodė nebe toks sulysęs ir nusikamavęs, koks čia atvažiavo.

Ketvirtų dieną iš pat ryto buvo labai karšta. Kardinolas Ralfas išjojo su Denu atvaryti bandos avių. Džastina surūgusi kiūtojo viena po pipirmedžiu, o Megė sėdėjo verandoje ant pintos kušetės, nudėtos pagalvėlėmis. Kūnas suglebęs, pasotintas, ji tokia laiminga. Moteris gali puikiausiai apsieiti be šito metų metais, bet kaip malonu, kai turi jį, ta vienintelį. Kai ji su Ralfu, visa atgyja, tada tyli tik ta sielos dalis, kuri priklauso Denui, tačiau bėda, kad būdama su Denu ji taip pat visa atgyja, o tyli ta sielos dalis, kuri priklauso Ralfui. Vien tada, kai jie yra jos pasaulyje abu kartu, kaip dabar, ji jaučia visišką laimės pilnatvę. Ką gi, tai suprantama, Denas jos sūnus, o Ralfas mylimasis.

Tačiau vienas dalykas temdo jos laimę: Ralfas nieko nesuprato. Ir ji tyli, neatskleidžia paslapties. Jei pats nemato, kodėl ji turėtų pasakyti? Kuo jis nusipelnė? Kaip galėjo pagalvoti, kad ji tada laisva valia grįžo pas Luką? Tas lašas perpildė taurę. Jei galėjo taip apie ją pagalvoti, tai ir nesužinos. Kartais ji pajusdavo į save įsmeigtas blyškias Fionos akis, bet ramiai atlaikydavo ironišką jų žvilgsnį. Mama supranta, iš tikrųjų viską supranta. Tai, kad čia esama ir neapykantos, ir nuoskaudos, ir troškimo atsigriebti už ilgus vienatvės metus. Ralfui de Brikasarui niekas nerūpi, skraido padebesiais, vejasi nesugaunamą svajonę, tai kodėl ji dar turėtų įteikti jam visų brangiausią dovaną — jo sūnų? Tegu jis to negauna. Tegu kenčia, pats to nežinodamas.

Suskambo telefonas — Drohedos signalai; Megė tingiai klausėsi, paskui susigriebė, kad motina gal kur nuėjusi, nenorom atsikėlė ir atsiliepė.

— Prašom ponią Fioną Klieri, — ištarė vyriškas balsas.

Megė šūktelėjo, ir Fija priėjusi paėmė ragei į.

— Čia Fiona Klieri, — tarė ji, ir kol stovėjo ir klausėsi, pamažu blyško jos veidas, darėsi toks, kaip tada, kai žuvo Pedis ir Stiuartas, — smulkus ir skausmingas. — Dėkui, — ištarė ji ir pakabino ragelį.

— Kas yra, mama?

— Frenką paleido. Jis parvažiuoja šiandien, naktiniu pašto traukiniu. — Ji žvilgtelėjo į laikrodėlį ant rankos. — Tuoj pat turiu važiuoti, jau po dviejų.

— Gal ir man kartu važiuoti? — pasisiūlė Megė; ji buvo tokia laiminga, jog negalėjo matyti motinos nusiminusios, o juk šis susitikimas nebus Fionai vien džiaugsmas.

— Ne, Mege, viskas bus ir taip gerai. Tu verčiau pažiūrėk namų, ir nepietaukit, kol grįšiu.

— O juk nuostabu, mama, kad Frenkas grįžta namo kaip tik Kalėdų.

— Taip, — atsakė Fija. — Nuostabu.

Dabar mažai kas bevažinėjo naktiniu pašto traukiniu, nes skrisdavo lėktuvu, ir traukinys, atpūškavęs šešis šimtus mylių iš Sidnėjaus, pakelės miestuose ir miesteliuose jau buvo išbarstęs margą antros klasės publiką. Džilyje išlipo vos keletas keleivių.

Stoties viršininkas pažinojo ponių Klieri iš matymo, bet jam net į galvą neatėjo pirmam ją užkalbinti, todėl jis pasižiūrėjo, kaip ji nulipo mediniais per bėgius permesto pėsčiųjų tilto laipteliais ir vieniša sustojo perone. Nejauna, bet elegantiška, pagalvojo jis; madinga suknelė ir skrybėlaitė, ir bateliai aukštais kulniukais. Graži figūra, kaip tokių metų moters, ir raukšlių veide nedaug, va ką reiškia lengvas turtuolės gyvenimas.

Dėl to ir Frenkas iš veido pažino motiną greičiau negu jinai, nors širdis jai iš karto pasakė, kad tai jis. Frenkui jau penkiasdešimt dveji, ir tą laiką, kai iš jaunuolio pasidarė subrendusiu vyru, jis prabuvo ne namie. Žmogus, stovintis Džilyje vakaro žaroje, atrodė pernelyg liesas, kone išsekęs, labai išblyškęs; plaukai ant kaktos nuplikę, beformiai drabužiai kaip maišas karo ant kūno, kuriame, kad ir nestambiame, dar nuvokiama jėga, dailūs pirštai gniaužia pilkos fetrinės skrybėlės kraštą. Nesigūžia, neatrodo kaip ligonis, tiktai stovi ir bejėgiškai sukioja rankose skrybėlę, matyt, nesitikėdamas, kad kas nors jį pasitiks, ir nežinodamas, ką toliau daryti.

Fija, rami ir santūri, greitai nuėjo peronu.

— Sveikas, Frenkai, — ištarė ji.

Frenkas pakėlė akis; kadaise jos degė, kibirkščiavo. Dabar iš senstančio veido žvelgė visai kitos akys. Užgesusios, kantrios, be galo pavargusios. Bet kai Frenkas pamatė motiną, akys įgavo keistą išraišką — kančios, visiško bejėgiškumo ir žvelgė maldaujamai tartum mirštančiojo.

— Ak, Frenkai! — ji apkabino, priglaudė jo galvą sau prie peties. — Gerai jau, gerai, — kalbėjo sūpuodama dar švelniau, — viskas gerai.

„Rols Roise” jis iš pradžių sėdėjo susmukęs ir tylėjo, bet kai automobilis padidinęs greitį išvažiavo iš miestelio, pradėjo domėtis aplinka ir žvalgytis pro langus.

— Atrodo viskas taip pat, — sušnibždėjo.

— Aš manau. Laikas čia slenka lėtai.

Jie pervažiavo dundančiu mediniu tiltu per siaurą, drumzliną, beveik visai nusekusį upelį, pakrantės svyruoklių gluosnių šaknys susiraizgiusios kyšojo žvyringam dugne tarp rudų drumzlinų balučių, aplinkui akmenuotoje dykynėje visur augo eukaliptai.

— Barvonas, — pasakė Frenkas. — Nemaniau, kad vėl jį pamatysiu.

Paskui automobilį kilo didžiulis dulkių debesis, priekyje per bekraštes pievas, kur nepamatysi nė vieno medžio, ėjo kelias — tiesus tiesutėlis, tartum nubrėžtas su liniuote.

— Ar čia naujas kelias, mama? — Jis desperatiškai ieškojo, apie ką kalbėti, kad viskas atrodytų natūralu.

— Taip, nutiesė nuo Džilio iki Milparinkos tuoj po karo.

— Būtų galėję išasfaltuoti, dabar paliko tokį pat dulkiną kaip senąjį.

— O kam? Mes pripratę dulkes ryti, ir pagalvok, kiek būtų kainavę išlieti taip tvirtai, kad atlaikytų mūsų purvų. Kelias tiesus, nuolydžiai vienodi, ir iš dvidešimt septynerių vartų mums atsimeta trylika. Tiktai keturiolika belieka nuo Džilio iki mūsų namų, — palauk, pamatysi, kaip mes padarėm, Frenkai. Nebereikia prie kiekvienų vartų laipioti lauk ir darinėti.

„Rols Roisas” privažiavo prie plieninių vartų, ir tie lėtai pasikėlė į viršų; kai tik automobilis pralindo pro apačių ir pavažiavo keletą jardų, jie vėl nusileido.

— Stebuklams galo nėra! — tarė Frenkas.

— Mes čia pirmieji įsirengėm automatinius vartus, aišku, tik nuo Milparinkos kelio iki sodybos. Ganyklų vartus vis dar reikia patiems darinėti.

— Na, matyt, tas, kuris tokius vartus išgalvojo, gerokai gavo pavargti su paprastais? — nusišypsojo Frenkas, pirmą kartą pralinksmėjęs.

Bet tuoj vėl nutilo, ir motina, nenorėdama jo skubinti, susikaupusi vairavo automobili. Kai įvažiavę pro paskutinius vartus įsuko į sodybą, Frenkas net aiktelėjo.

— Buvau ir užmiršęs, kaip čia gražu, — pasakė jis.

— Čia mūsų namai, — atsakė Fija. — Mes jais rūpinamės.

Ji nuvažiavo į garažą, tada abudu pasuko namo link, Frenkas su lagaminėliu rankoje.

— Ar norėsi gyventi didžiajame name, ar atskiram svečių namely? — paklausė motina.

— Dėkui, geriau atskirai. — Frenkas pažvelgė į motiną užgesusiomis akimis. — Bus malonu pabūti be žmonių, — paaiškino jis. Ir daugiau niekada nieko nebeužsiminė, koks buvo gyvenimas kalėjime.

— Ir aš manau, kad taip bus geriau, — kalbėjo motina, vesdamasi jį į savo svetainę. — Didžiajame name dabar pilna: svečiuojasi kardinolas, Denui ir Džastinai atostogos, o poryt atvažiuos švęsti Kalėdų Liudis ir Anė Miuleriai.

Fiona patraukė varpelio virvutę, kad paduotų arbatų, ir neskubiai ėmė degti žibalines lempas.

— Liudis ir Anė Miuleriai? — paklausė Frenkas.

Fija liovėsi sukusi lempos dagtį, pažvelgė į sūnų.

— Daug laiko praėjo, Frenkai. Miuleriai yra Megės draugai. — Lempa įsidegė. Fija atsisėdo į savo didįjį krėslų. — Po valandos bus pietūs, bet pirma išgersim arbatos. Burna pilna kelio dulkių, reikia nuplauti.

Frenkas nedrąsiai atsisėdo ant kreminiu šilku apmuštos otomanės, su baiminga pagarba žvalgydamasis po kambarį.

— Viskas visai kitaip, negu buvo tetulės Merės.

Fija nusišypsojo.

— O kaipgi, — atsakė ji.

Tada įėjo Megė, ir buvo sunku apsiprasti su tuo, kad ji suaugusi moteris, daug sunkiau, negu matyti motiną pasenusią. Sesuo glaudė jį ir bučiavo, o jis, susigūžęs po apsmukusiu švarku, suko veidą šalin ir žiūrėjo į motiną, kurios žvilgsnis tartum sakė: nieko tokio, greit viskas atrodys paprasčiau, reikia tik laiko. Po valandėlės, kol jis vis dar galvojo, ką pasakyti tai nepažįstamai moteriai, įėjo Megės duktė, aukšta liesa mergytė, atsisėdo kaip sukaustyta, didelėmis rankomis sukiodama suknelės klostes, įdėmiai peržvelgė visų veidus šviesiomis akimis. Vyresnė, negu buvo tada Megė, kai aš pabėgau iš namų, pagalvojo Frenkas. Su kardinolu atėjo Megės sūnus, gražus, ramus, net kiek apatiškas berniukas, atsisėdo ant grindų šalia sesers.

— Frenkai, tai tiesiog nuostabu, — pasakė kardinolas Ralfas, stipriai spausdamas jam rankų, paskui atsigręžė į Fioną, kilstelėjo kairį antakį: — Arbata? Puiku!

Visi kartu suėjo broliai Klieriai, ir buvo labai sunku, nes jie nebuvo atleidę. Frenkas suprato kodėl: pernelyg skaudžiai buvo uždavęs širdį motinai. Bet nežinojo, ką pasakyti, kad jie nors kiek suprastų, nei galėjo papasakoti apie savo paties širdgėlą, vienatvę ar maldauti atleidimo. Juk visų svarbiausia — tai motina, o ji niekada nemanė, kad jam už ką nors reikėtų atleisti.

Visą vakarą stengėsi juos suburti ne kas kitas, o kardinolas, jis palaikė pašnekesį ir prie pietų stalo, ir vėliau, vėl grįžus į svetainę, kalbėjo laisvai kaip tikras diplomatas ir ypač mėgino įtraukti į bendrą pokalbį Frenką.

— Bobai, aš vis norėjau paklausti — kurgi pasidėjo triušiai? Urvelių visur milijonai, o triušio nė vieno, — tarė kardinolas.

— Visi išdvėsė, — atsakė Bobas.

— Išdvėsė?

— Na taip, nuo miksomatozės. Keturiasdešimt septintaisiais triušiai ir sausymetis Australiją kone pribaigė, mes nebebuvom pirmaujanti žemės ūkio šalis, visai nebežinojom ką daryti, — karštai nusigriebė temos Bobas, patenkintas, kad galima pakalbėti apie tai, kas nesusiję su Frenku.

O čia Frenkas netyčia sukėlė dar didesnį brolio priešiškumą.

— Aš žinojau, bet nemaniau, kad buvo net taip blogai, — įsiterpė jis ir atsilošė, vildamasis, kad įkišęs savo trigrašį įtiks kardinolui.

— Na, aš nė kiek neperdedu, tu jau patikėk! — atrėžė Bobas; ką tas Frenkas gali žinoti?

— Tai kas gi atsitiko? — skubiai paklausė kardinolas.

— Užpereitais metais Mokslinių ir techninių tyrimų draugija Viktorijos valstijoje pradėjo vykdyti eksperimentinę programą — apkrėtė triušius savo išvestu virusu. Nežinau, kas iš tikro tas virusas, tik tiek, kad tai mikrobas; šiaip ar taip, jie pavadino savąjį miksomatozės virusu. Iš pradžių jis nelabai plito, bet triušiai, kurie tik užsikrėtė, tie gaišo. O praėjo metai nuo eksperimento pradžios, ir infekcija ėmė plisti žaibo greitumu, manoma, kad ją pernešė moskitai ir dar dagiai kažkiek prisidėjo. Ir triušiai ėmė kristi milijonais, juos tiesiog šluote nušlavė. Dar pamatau kartais vieną kitą sergantį, jų snukeliai iškelti didžiausiais guzais, labai bjauriai atrodo. Bet sugalvota nuostabiai, Ralfai, iš tikrųjų. Niekas daugiau miksomatoze neapsikrečia, net artimiausios rūšys. Taigi dėkui mokslininkams, nebėra daugiau tos Dievo rykštės.

Kardinolas Ralfas išplėtęs akis žiūrėjo į Frenkų.

— Ar supranti, Frenkai, ką tai reiškia? Ar supranti?

Vargšas Frenkas papurtė galvų — jis tetroško, kad visi duotų jam ramybę.

— Juk tai plačiausio masto biologinis karas. Kažin ar kitur pasaulyje žinoma, kad štai čia, Australijoje, tarp keturiasdešimt devintųjų ir penkiasdešimt antrųjų metų buvo kariaujamas bakteriologinis karas prieš tiesiog milijardinę populiaciją ir ji sėkmingai buvo išnaikinta? Nieko sau! Ir tai visiškai įmanoma. Ne kokia geltonosios spaudos sensacija, o mokslinis faktas. Dabar jie gali kad ir užkasti savo atomines bei vandenilines bombas. Aš suprantu, kad reikėjo triušių atsikratyti, buvo tiesiog būtina, bet šitas atradimas tikriausiai neatneš mokslui didelės šlovės. Tik siaubą jis kelia.

Denas įdėmiai klausėsi pokalbio.

— Biologinis karas? Nesu apie tokį girdėjęs. Kas tai yra, Ralfai?

— Tie žodžiai nauji, Denai, bet aš esu Vatikano diplomatas ir, deja, neturiu atsilikti nuo kalbos naujovių, tokių kaip „biologinis karas”. Trumpai tariant, tai ir yra miksomatoze. Kai išvedamas mikrobas, žudantis ar luošinantis tiktai vienos rūšies gyvas būtybes.

Denas nejučia persižegnojo ir atsilošė į Ralfo de Brikasaro kelius.

— Turbūt reikia pasimelsti, tiesa?

Kardinolas šypsodamas pažvelgė žemyn į šviesių berniuko galvą.

Kad galų gale Frenkas priprato prie Drohedos gyvenimo, reikėjo dėkoti Fionai — nepaisydama atkaklaus sūnų priešiškumo, ji ir toliau laikėsi taip, tartum jos vyresnėlis buvo tik trumpam išvykęs, jokios negarbės šeimai neužtraukęs ir nesuteikęs motinai tiek sielvarto. Tykiai ir nepastebimai ji užkišo jį kertelėn, kokion jis, regis, ir norėjo nulįsti kuo atokiau nuo brolių; taip pat nesistengė atgaivinti jo anų dienų smarkumo, kuris jau buvo visai išvėsęs — motina tai suprato pačių pirmųjų akimirką, kai Frenkas pažvelgė į ją Džilio stoties perone, sugniuždytas to laikotarpio, apie kurį jis nenorėjo nieko kalbėti. Jai beliko stengtis, kad jis jaustųsi kiek įmanoma laimingesnis, o tai padaryti buvo galima tik žiūrint į jį kaip į ankstesnįjį Frenką.

Negalėjo būti nė kalbos, kad jis dirbtų ganyklose, nes broliai jo nenorėjo ir jam pačiam toks gyvenimas buvo nuo seno nepakenčiamas. Jis mėgo augalus, todėl Fija paskyrė jį prižiūrėti gėlynus ir leido ramiai ten kapstytis. Ir pamažėle broliai Klieriai apsiprato su tuo, kad Frenkas vėl šeimoje, pradėjo suvokti, kad dabar jis nebepavojingas ir niekuo nebekenks jų gerovei. Ir niekas niekada nepakeis jų motinos jausmų jam — ar jis bus kalėjime, ar dabar čia, motina jį vienodai myli. Svarbiausia, kad turėdama jį Drohedoje ji laiminga. O į jų gyvenimą jis nesikiša, ir jiems tas pats, ar jis yra, ar nėra.

Ir vis dėlto Fiona nesidžiaugė, vėl turėdama Frenką namie; kaip galėjo džiaugtis? Matyti jį kasdien taip pat kančia, tiktai kitokia negu tada, kai visai negalėjo jo matyti. Baisiai skaudu žiūrėti į žuvusį gyvenimą, žuvusį žmogų. Į tą, kuris buvo mylimiausias sūnus ir turėjo iškentėti tokias kančias, kokių ji net įsivaizduoti neįstengia.

Kartą, kai po Frenko grįžimo buvo praėjęs jau pusmetis, Megė, įėjusi į svetainę, rado motiną sėdinčią prie stiklinių durų ir žiūrinčią, kaip Frenkas karpo palei alėją augantį rožyną. Motina atsigręžė, bet Megė, pažvelgusi į nedrumsčiamai ramų jos veidą, net susigriebė už širdies.

— Ak, mama! — ištarė bejėgiškai.

Fija pažvelgė į ją, papurtė galvą ir nusišypsojo.

— Nieko, Mege, — tarė ji.

— Kad aš galėčiau ką nors padaryti!

— Gali. Būk tokia kaip dabar. Aš tau labai dėkinga. Tu pasidarei mano sąjungininkė.

VI

1954—1965

DENAS

17

— Na tai, — pasakė Džastina motinai, — aš nusprendžiau, ką toliau darysiu.

— Aš maniau, kad jau seniai nuspręsta. Dailės studijos Sidnėjaus universitete, argi ne taip?

— Ai, tai aš tyčia tau akis muilinau, kad ramiai sau sėdėtum, kol susitvarkysiu. Bet dabar viskas sutvarkyta, tai galiu ir pasakyti.

Megė pakėlė galvą nuo darbo — ji iš tešlos pjaustė eglutės pavidalo sausainiukus, mat ponia Smit sirgo, ir jos abi padėjo virtuvėje. Ji pažvelgė į dukterį bejėgiškai, nebetekusi kantrybės. Ką beveikti su tokiu padaru kaip Džastina? Jeigu pareikš dabar, kad važiuoja į Sidnėjaus bordelį mokytis kekše, tai kažin ar įstengsi ją atkalbėti. Mieloji siaubingoji Džastina, tikras Džagernautas.

— Sakyk sakyk, aš netveriu smalsumu, — tarė Megė ir vėl ėmėsi sausainių.

— Aš būsiu aktorė.

— Kas kas?

— Aktorė.

— Dieve brangiausias! — Sausainiai vėl buvo palikti. — Klausyk, Džastina, man bjauru gadint kam nors nuotaiką ir tikrai nenoriu tavęs įžeisti, bet ar tu manai, kad turi tam... na, fizinius duomenis?

— Na, mam! — pasipiktinusi sušuko Džastina. — Ne kino žvaigždė aš būsiu, o aktorė! Aš nenoriu vizgint užpakalio, vaikščioti atstačius krūtinę ir pūsti aplaižytas lūpas! Aš vaidint noriu! — Ji dėjo liesos jautienos gabalus į statinaitę sūdyti. — Juk man užteks pinigų pragyventi tam laikui, kol mokysiuos, ką pasirinksiu?

— Taip, ir už tai dėkui kardinolui de Brikasarui.

— Tada tvarka. Mokysiuos vaidybos pas Albertą Džonsą Kaloudeno teatre, jau parašiau į Londoną Karališkajai teatro akademijai, kad įtrauktų į kandidatų sąrašą.

— Tu galutinai apsisprendei, Džase?

— Galutinai. Ir jau seniai. — Džastina įgrūdo į sūrymą paskutinį mėsos gabalą ir trinktelėjo ant statinaitės dangtį. — Baigta! Tikiuosi, kad niekada gyvenime daugiau nebematysiu jokio sūdyto mėsgalio!

Megė padavė jai skardą su sausainiais.

— Gal įkištum į orkaitę? Keturi šimtai laipsnių. Turiu pasakyti, čia man netikėtumas. Maniau, kad mergaitės, kurios nori tapti aktorėmis, nuolat ką nors vaidina, o tu, kiek mačiau, visą laiką vaidinai tik save.

— Ai, mam! Ir vėl tu tą patį, painioji kino žvaigždes su aktorėm. Garbės žodis, su tavim neįmanoma.

— Tai ką, ar kino žvaigždės ne aktorės?

— Labai žemo lygio. Na, nebent jei iš pradžių būtų vaidinusios scenoje... Juk ir Lorensas Olivjė kartais filmuojasi.

Lorenso Olivjė nuotraukų su autografu Džastina seniai laikė ant savo tualetinio stalelio. Megė manė, kad tai šiaip mergaitiškas susižavėjimas, bet dabar prisiminė kažkada pagalvojusi, kad Džastina bent jau turi skonį. Draugės, kurias ji kartais parsiveždavo paviešėti keletui dienų, paprastai labiau mėgo Tebo Hanterio ir Rorio Kelhouno nuotraukas.

— Vis tiek nesuprantu, — palingavo galvą Megė. — Aktorė!

Džastina patraukė pečiais.

— Na, o kurgi daugiau galima rėkti, klykti ir staugti, jei ne scenoj? Nieko tokio man neleis nei čia, nei mokykloj, išvis niekur! O man patinka rėkti, klykti ir staugti, po velniais!

— Bet tu taip gražiai pieši, Džase! Kodėl gi negalėtum būti dailininkė? — neatlyžo Megė.

Džastina atsigręžė nuo didžiulės dujinės viryklės, sprigtu kaukštelėjo į matuoklį.

— Reikės pasakyti, kad pakeistų balionus, dujos visai baigiasi. Bet šiandien dar užteks. — Šviesios akys žvelgė į Megę su gailesčiu. — Jau kokia tu nepraktiška, mama. O regis, visi mano, kad kaip tik vaikai, rinkdamiesi profesiją, negalvoja apie praktinę pusę. Tai žinai, ką aš tau pasakysiu — aš nenoriu dvėsti badu kokioj nors mansardoj ir išgarsėti jau po mirties. Aš noriu pasidžiaugti garbe, kol tebesu gyva, ir turėti daug pinigų. Todėl aš tapysiu savo malonumui ir vaidinsiu, kad pragyvenčiau. Na ką?

— Tau duoda pajamų Droheda, Džase, — iš nevilties Megė sulaužė sau duotą priesaiką tylėti, kad ir kas būtų. — Nereikėtų tau badauti mansardoje. Jeigu labiau nori tapyti, tai ir tapyk. Niekas nekliudo.

Džastina sukluso, susidomėjo:

— O kiek aš turiu, mam?

— Pakankamai — jeigu norėtum, galėtum išvis nieko nedirbti.

— Kokia nuobodybė! Tada nusivažiuočiau tiek, kad tik plepėčiau telefonu ir loščiau bridžą — beveik visų mano draugių motinos daugiau nieko ir nedaro. Ir gyvensiu Sidnėjuje, ne Drohedoj. Sidnėjuje man daug labiau patinka. — Jos akyse švystelėjo viltis. — O ar užteks susimokėt už tą naujovišką strazdanų panaikinimą elektra?

— Ko čia neužteks. Bet kam tau?

— Tam, kad tada į mane bus galima žiūrėti.

— Argi aktorei išvaizda taip svarbu?

— Baik, mam. Tos strazdanos mane papjaus.

— Tai tu tikrai nenori būti dailininkė?

— Tikrai, ačiū, ne. — Džastina perėjo per virtuvę šokio žingsniu. — Aš eisiu į sceną, gerbiamoji!

— O kaip tu pakliuvai į Kaloudeno teatrą?

— Dalyvavau konkurse.

— Ir tave priėmė?!

— Tavo tikėjimas dukters talentu tiesiog jaudina, mam. Aišku, priėmė. Aš juk esu nepaprasta, jeigu nori žinot. Kada nors tapsiu garsenybe.

Megė sutaisė žalio glajaus ir ėmė taškuoti jau iškepusias eglutes.

— Ar tai labai svarbu tau, Džastina? Garbė?

— Žinoma. — Ji užbėrė cukraus ant sviesto, taip ištežusio, kad prie dubenėlio kraštų buvo net išsilydęs; nors vietoj malkomis kūrenamos krosnies degė dujos, virtuvėje buvo vis tiek labai karšta. — Aš tvirtai ir galutinai nusprendžiau išgarsėti.

— O ištekėti nenori?

Džastina su panieka atsakė:

— Nė velnio! Visą gyvenimą šluostyt varvančias nosis ir kakotus pasturgalius? Ir lankstytis prieš kokį žmogėną, kuris mano puspadžio nevertas, o galvoja apie save kažin ką? Cha, šito tai jau ne!

— Iš tikrųjų tu neįmanoma! Iš kur išmokai taip kalbėti?

Džastina mikliai viena ranka daužė ir leido į dubenėlį kiaušinius. Paskui įnirtingai ėmė plakti plakikliu.

— Savo privilegijuotam panelių koledže, kurgi daugiau. Mūsų ten buvo visai padori kompanija. Ir kultūringa. Ne kiekvienas pulkas nesusitupėjusių kvaišelių įvertins kad ir tokio lotyniško eilėraščio subtilumą:

Toksai romėnas iš Vinidžio

Nešiojo marškinius iridžio.

Paklaustas: „Ko vilki keistai?”

Jis atsakydavo į tai:

„Jd est bonutn sanguinem praesidium”.

Megės lūpos nervingai trūktelėjo.

— Labai nemalonu, bet esu priversta paklausti — ką tas romėnas atsakė?

— Kad tai velniškai geras drabužis.

— Tik tiek? Maniau, kas nors daug blogiau. Tu mane stebini. Bet grįžkim prie anos kalbos, vaikeli, nors tu ir labai norėjai pakeisti temą. Ko jau taip blogai ištekėti?

Džastina niekinamai prunkštelėjo — taip ironiškai retkarčiais nusijuokdavo jos senelė.

— Mam! Iš tikrųjų! Kam jau kam klausti, tik ne tau.

Megė pajuto, kaip plūstelėjo į veidų kraujas, ir nuleido akis į ryškiai žalius sausainius.

— Nebūk įžūli, nors tau atrodo, kad turėdama septyniolika metų esi visai suaugusi.

— Ar nekeista? — paklausė Džastina dubenėlį. — Vos pamėgini įžengt į tėvų teritoriją, tuoj tave apšaukia įžūlia. Ką aš čia tokio pasakiau? Kam klausti, tik ne tau. Visiškai teisingai pasakiau, velniai griebtų! Nebūtinai reikia suprasti, kad tu kokia nevykėlė ar nusidėjėlė, ar dar blogiau. Iš tikrųjų man atrodo, kad tu padarei labai protingai atsikratydama savo vyro. Kam jis tau reikalingas? Šitiek dėdžių aplinkui, jog vyriškos įtakos vaikams per akis, ir pinigų pragyvenimui turi pakankamai. Aš visiškai tau pritariu. Tegu teka vištelės.

— Tu visai kaip tavo tėvas!

— Ir vėl išsisukinėji. Kai tik tau neįtinku, tuoj pasidarau kaip tėvas. Turiu tikėti tavo žodžiu, kadangi to džentelmeno kaip gyva nesu mačiusi.

— Kada išvažiuoji? — paklausė Megė beviltiškai.

— Nori greičiau manęs atsikratyti, ką? — nusišaipė Džastina. — Nieko, mam, aš tavęs nė truputėlio nekaltinu. Bet kad nieko negaliu padaryti, man baisiai patinka piktint žmones, ypač tave. Ar nuveši rytoj į lėktuvų?

— Geriau poryt. Rytoj nuvešiu tave į bankų. Pati pamatysi, kiek turi. Ir, Džastina...

Džastina dėjo miltus ir mikliai minkė tešlą, bet išgirdusi pasikeitusį motinos balsą pakėlė galvą.

— Na?

— Jei papulsi į kokią bėdą, sugrįžk namo. Drohedoje tau visada bus vietos, atsimink Šitai. Kad ir ką padarytum, ką iškrėstum, nesvarbu, namo sugrįžti galėsi.

Džastinos žvilgsnis sušvelnėjo.

— Dėkui, mam. Iš esmės tu visai nebloga senutė, tiesa?

— Senutė? — aiktelėjo Megė. — Aš visai dar nesena! Man tik keturiasdešimt treji!

— O Viešpatie, taip daug?

Megė paleido sausainį ir pataikė Džastinai į nosį.

— Ak tu nenaudėle! — nusijuokė ji. — Na ir pabaisa! Dabar jaučiuosi visai kaip šimtametė.

Duktė plačiai nusišypsojo.

Tuo metu įėjo Fija pasižiūrėti, kaip sekasi virtuvėje; Megė net šūktelėjo apsidžiaugusi.

— Mama, tu žinai, ką man dabar pasakė Džastina?

Fionos akys buvo nusilpusios, daug pastangų jai dabar reikėjo sąskaitoms tvarkyti, bet protas už drumzlinų vyzdžių tebebuvo šviesus kaip visada.

— Iš kur aš galiu žinoti, ką tau dabar pasakė Džastina? — paklausė ji ramiai ir nusipurtė, pamačiusi žalius sausainius.

— Mat kartais man kyla įspūdis, kad judvi su Džastina nuo manęs kažką slepiat, ir dabar, kai mano duktė ką tik išdrožė tokią naujieną, ateini čia, nors šiaip niekad nekiši nosies į virtuvę.

— Mmm, bent skonis geresnis negu išvaizda, — pareiškė Fija, kramtydama sausainį. — Klausyk, Mege, aš netraukiu tavo dukters į jokius sąmokslus prieš tave. Tai ką šįkart iškrėtei? — paklausė ji Džastiną, kuri pylė skystą tešlą į riebalais išteptas ir miltais pabarstytas skardas.

— Pasakiau mamai, kad žadu būti aktorė, tik tiek, senele.

— Tik tiek, a? Ar čia teisybė, ar dar vienas tavo abejotinas pokštas?

— Oi ne, teisybė. Aš pradėsiu Kaloudeno teatre.

— Na na! — Pasirėmusi stalo, Fija su pašaipa žvelgė į dukterį. — Ir kaip tie vaikai viską daro savo galva, a, Mege?

Megė nieko neatsakė.

— Ar tu nepritari, senele? — suniurzgė Džastina, pasiruošusi šokti į akis.

— Aš? Nepritariu? Argi aš galiu kištis, Džastina, gyvenk kaip išmanai. Be to, man regis, kad iš tavęs išeis visai gera aktorė.

— Tu taip manai? — nustebo Megė.

— Aišku, — atsakė Fija. — Džastina nesirinks profesijos neapgalvotai, teisybė, vaikeli?

— Taip, — nusišypsojo Džastina, braukdama drėgną garbaną nuo akių, ir pasižiūrėjo į senelę su tokia meile, kokios Megė niekad iš jos nesulaukdavo.

— Tu gera mergaitė, Džastina, — nusprendė Fija ir baigė valgyti taip nenorom pradėtą sausainį. — Visai skanu, bet glajus geriau būtų buvęs baltas.

— Kaipgi medis bus baltas? — nesutiko Megė.

— Kodėl nebus, jeigu čia eglės, jos gali būti apsnigtos, — nenusileido jos motina.

— Dabar jau per vėlu, — nusijuokė Džastina, — visi vems žaliai.

— Džastina!

— Oi, atsiprašau, mam, aš nenorėjau tavęs įžeisti. Vis užmirštu, kad tavo jautrus skrandis.

— Nieko jis nejautrus, — susierzino Megė.

— O aš atėjau tikėdamasi gauti puoduką arbatos, — įsiterpė Fija, išsitraukė kėdę ir atsisėdo. — Būk gera, Džastina, užkaisk arbatinį.

Atsisėdo ir Megė.

— Ar tu tikrai manai, mama, kad Džastinai pasiseks? — susirūpinusi paklausė ji.

— Kodėl gi ne, — atsakė Fija, stebėdama, kaip jos dukraitė pagal visas taisykles, tartum atlikdama ritualą, pliko arbatą.

— Gal jai dar praeis.

— Ar tau praeis, Džastina?

— Ne, — kirste nukirto Džastina, dėliodama ant seno žalio virtuvės stalo puodukus ir lėkštutes.

— Sausainius dėk į lėkštę, Džastina, nekrauk su visa dėže, — mašinaliai paliepė Megė, — ir, dėl Dievo meilės, nestatyk viso pieno ant stalo, į ąsotėlį įpilk.

— Gerai, mam, atsiprašau, mam, — taip pat mašinaliai atsakė Džastina. — Ir kam tos ceremonijos virtuvėj? Paskui kas liks nesuvalgyta man reikės atgal sudėti, supilti ir plauti daugiau indų.

— Daryk, kaip pasakyta, taip daug gražiau.

— O dėl to dalyko, — priminė Fija, — aš manau, nėra daug ko kalbėti. Mano supratimu, Džastinai reikia leist pamėginti, ir greičiausiai jai pasiseks.

— Kad galėčiau būti tokia tikra, — niūriai pasakė Megė.

— Ar tu čia prišnekėjai apie išgarsėjimą ir garbę, Džastina? — griežtai paklausė senelė.

— Išgarsėjimas ir garbė taip pat neblogai, — atsakė Džastina, pabrėžtinai padėjo ant stalo seną rudą arbatinį ir greitai atsisėdo. — Kaip sau nori, mam, bet virtuvėje su sidabriniu arbatiniu aš arbatos neduosiu, ir baigta.

— Visai tinkamas ir šitas, — nusišypsojo Megė.

— O, kaip gera! Nieko nėra maloniau už puoduką skanios arbatos, — atsiduso gurkštelėjusi Fija. — Džastina, kodėl tu būtinai vaizduoji mamai viską kuo blogiau? Juk žinai, kad svarbiausia ne garbė ir ne pinigai. Svarbiausia išreikšti save, ar ne taip?

— Išreikšti save, senele?

— Na taip. Būti savimi. Tu jauti, kad esi skirta vaidinti, tiesa?

— Taip.

— Tai kodėl negalėjai šitaip ir paaiškinti mamai? Kam tauški visokias nesąmones ir nervini ją?

Džastina gūžtelėjo pečiais, baigė gerti arbatą ir pastūmė puoduką, kad motina įpiltų dar.

— Nežnau... — suniurnėjo ji.

— Ne— ži— nau, — pataisė Fija. — Scenoje, manau, reikia tarti aiškiai. Vadinasi, aktorė tu nori būti todėl, kad atskleistum save, taip?

— Turbūt, — nenorom sutiko Džastina.

— Ak, jau tas bukas Klierių užsispyrimas ir išdidumas! Jei neišmoksi valdyt savo būdo, Džastina, pražūsi. Kvaila baimė apsijuokti, manyti, kad kas nori iš tavęs pasityčioti! Ir kodėl tau atrodo, kad tavo motina gali būti tokia beširdė, aš nežinau. — Ji patakšnojo dukraitei per ranką. — Atsileisk nors kiek, Džastina, būk artimesnė.

Bet Džastina papurtė galvą.

— Negaliu.

Fiona atsiduso.

— Na ką gi, laiminu tave, vaikeli, kad tau sektųsi, ko imsies, tik nežinau, ką tas mano palaiminimas padės.

— Oi, senele, aš labai tau dėkinga, ir tavo palaiminimas man brangus.

— Tada būk maloni, parodyk savo dėkingumą praktiškai: surask dėdę Frenką ir pasakyk, kad arbatos ateitų į virtuvę.

Džastina išėjo, Megė išpūtusi akis žiūrėjo į Fioną.

— Mama, tu nuostabi, iš tikrųjų nuostabi!

Fiona nusišypsojo.

— Na, aš niekada nesistengiau nurodinėt savo vaikams, kaip jiems pasielgti, šitai turi pripažinti.

— Taip, tai tiesa, — švelniai atsakė Megė. — Ir mes tau labai dėkingi.

Grįžusi į Sidnėjų, Džastina pirmiausia griebėsi naikinti strazdanas. Deja, tai buvo ilgas darbas; strazdanų ji turėjo tiek daug, kad tas procesas žadėjo trukti visus metus, o paskui visą gyvenimą jai reikės saugotis saulės, antraip strazdanos vėl išlįs. Kitas rūpestis buvo susirasti butą — nelengvas žygis to meto Sidnėjuje, kai visi statėsi atskirus namus, nes manė, kad gyventi krūvoje daugiaaukščiam pastate — tiesiog Dievo bausmė. Bet galų gale Džastina aptiko dviejų kambarių butuką Njutrel Bėjaus krantinėje, viename iš senų didžiulių Viktorijos stiliaus pastatų, kurie jau buvo praradę savo įspūdingumą ir paversti nuomojamais, gana aptriušusiais butais. Nuomos mokestis buvo penki svarai dešimt šilingų per savaitę — nežmoniškai didelis, turint galvoje tai, kad vonia ir virtuve naudojosi visi nuomininkai bendrai. Tačiau Džastina buvo visiškai patenkinta. Nors mokėjo šeimininkauti, įgimto polinkio susisukti jaukų lizdelį neturėjo.

Gyventi tame name, Botvel Gardense, buvo kur kas įdomiau, negu lavintis Kaloudeno teatre, kur ištisai teko tūnoti užkulisiuose, žiūrėti, kaip repetuoja kiti, retkarčiais pabūti statiste ir mokytis ilgiausias Šekspyro, Šo ir Šeridano ištraukas.

Botvel Gardense buvo iš viso šeši butai, be tų kambarių, kuriuose gyveno pati šeimininkė, ponia Divain. Šešiasdešimt penkerių metų ponia Divain buvo gimusi Londone, turėjo kiek išvirtusias akis ir įprotį gailiai šnirpščioti nosimi, didžiai niekino Australiją ir australus, tačiau nemanė esant žema plėšti iš jų nuomą. Didžiausias jos rūpestis buvo išlaidos dujoms ir elektrai, o didžiausia silpnybė — Džastinos artimiausias kaimynas, jaunas anglas, kuris linksmai naudojosi savo tautiniu pranašumu.

— Aš nieko prieš kai kada pamaloninti senutėlę, pasikalbėti apie tėvynę, — prisipažino jis Džastinai. — Užtat ji prie manęs nesikabina. Jums, mergytės, net žiemą neleidžia įsijungti elektrinių radiatorių, o man pati davė ir leidžia šildytis nors ir visą vasarą, jei užsimanyčiau.

— Kiaulė, — abejingai pasakė Džastina.

Jis buvo komivojažierius, Piteris Vilkinsas. Jį patraukė šviesios intriguojančios Džastinos akys, ir jis pakvietė:

— Užsuk kada, išgersim arbatos.

Džastina ėmė užsukinėti, ištaikydama laiką, kai aplinkui pavydžiai nešniukštinėjo ponia Divain, ir puikiai įgudo atsiginti nuo Piterio. Visokie darbai Drohedoje bei jodinėjimas buvo sustiprinę ją fiziškai, o kad žemiau juostos smūgiuoti nedera, jai buvo nė motais.

— Eik tu po velnių, Džastina! — Piteris kone užduso nuo skausmo, net ašaros ištryško. — Gana jau laužytis, mergyt. Vis tiek amžinai nekalta nebūsi. Juk ne Viktorijos laikų Anglijoj gyvenam, visai nėra reikalo saugot save, kol ištekėsi.

— Aš ir neketinu saugot save, kol ištekėsiu, — atsakė Džastina, taisydamasi suknelę. — Tik dar nenusprendžiau, kam suteiksiu tą garbę.

— Yra kam girtis! — piktai atšovė jis; Džastina sudavė tikrai skaudžiai.

— Žinau, Pitai. Aš — vieni šakaliai, manęs neįžeisi. Tačiau kiek vyrų nepaiso kokia, kad tik būtum neliesta.

— Ir moterų! Pažiūrėk į apačią!

— Žinau, žinau, — atsakė Džastina.

Dvi merginos, gyvenančios apačioje, buvo lesbietės ir labai apsidžiaugė Džastinai atsikėlus, kol pagaliau susigaudę, kad jos ne tik jai nerūpi, bet nekelia nė mažiausio susidomėjimo. Iš pradžių Džastina nesuprato jų užuominų, bet kai jos narsiai viską išdėstė kuo aiškiausiai, ji tik abejingai truktelėjo pečiais. Po kurio laiko santykiai nusistovėjo geri, ir su savo bėdomis jos bėgdavo pasiguosti pas Džastiną, ji pasidarė neutralia jų patikėtine, saugiu uostu per audras; davusi laidų, ištraukė Bilę iš kalėjimo, nuvežė Bobę į ligoninę, kad išplautų skrandį, kai toji labai susipykusi su Bile kažko prisirijo, bet nepalaikydavo nė vienos pusės, kai katros nors horizonte atsirasdavo nauja Petė, Elė, Ronė ar Džordže. Labai neramus toks jausmų gyvenimas, galvojo Džastina. Iš vyrų irgi nieko gero, bet tie nors kitos giminės, tai vis tiek įdomiau.

Taigi Džastina turėjo daug draugių — ir namie, Botvel Gardense, ir teatre, ir iš Kinkopelio laikų, ir pati buvo gera draugė. Ji nesipasakodavo savo bėdų kaip jos — tam turėjo Denų, tačiau tas nedaugelis bėdų, kurias ji pripažino, ne itin jų slėgė. Drauges labiausiai žavėjo nepaprasta Džastinos savitvarda: atrodė, tartum ji nuo vaikystės būtų išmokusi nepaisyti jokių nemalonumų ir negadinti sau gyvenimo.

Draugėms neapsakomai rūpėjo, kaip, kada ir su kuo Džastina galutinai nuspręs pasidaryti tikra moterim, bet ji neskubėjo.

Artūras Lestrendžas buvo ilgiausiai išsilaikęs jaunuolių vaidmenų atlikėjas Alberto Džonso teatre, nors jau metai prieš Džastinai ateinant į trupę buvo liūdnai atsisveikinęs su savo keturiasdešimtmečiu. Jis buvo rimtas, geras aktorius, gražios figūros, vyriško taisyklingų bruožų veido, geltonom garbanom, ir publika visados jam audringai plodavo. Pirmaisiais metais Džastinos jis net nepastebėjo, ji buvo labai tyki ir klusniai atlikdavo viską, kas pasakyta. Bet metams baigiantis ji nusigydė strazdanas ir nebesusiliedavo su dekoracijomis, ėmė darytis pastebima.

Veidas be strazdanų, su patamsintais antakiais bei blakstienomis buvo savotiškai gražus, nors ir nekrito į akis. Ji neturėjo nei įspūdingo Luko O’Nylo grožio, nei motinos rafinuotumo. Figūrėlė nieko sau, anaiptol ne pribloškianti, gal kad liesoka. Tik ryškūs rudi plaukai visada traukė dėmesį. Bet scenoje ji būdavo visai kitokia — tai iš tikrųjų graži kaip Gražioji Helenė, tai bjauri kaip ragana.

Artūras pirmukart pastebėjo ją, kol ji dar mokėsi — tada jį turėjo perskaityti pastraipą iš Konrado „Lordo Džimo”, kaip ją skaitytų įvairūs asmenys. Džastina pasirodė iš tikrųjų puikiai. Artūras matė, kaip Albertas Džonsas susižavėjęs, suprato, kodėl režisierius skiria tai mokinei tiek laiko. Ji ne tik apsigimusi mimikos aktorė, bet ir kiekvienas jos žodis nepaprastai išraiškingas. Ir balsas — tikras lobis aktorei: gilus, prikimęs, įtaigus.

Todėl kartų, pamatęs ją sėdint su puoduku arbatos rankoje ir su atversta knyga ant kelių, Artūras priėjo ir atsisėdo šalia.

— Ką čia skaitot?

Džastina pažvelgė į jį, nusišypsojo.

— Prustą.

— Ir jums neatrodo, kad jis nuobodokas?

— Prustas nuobodus? Nebent tiems, kurie nemėgsta apkalbų. Juk jis — pašėlęs liežuvautojas.

Artūras Lestrendžas suprato, kad ji žiūri į jį iš aukšto, kaip į menkesnio intelekto, ir pasijuto nejaukiai, bet neįsižeidė. Ji tokia grynai iš jaunumo.

— Girdėjau, kaip skaitėt Konradą. Nuostabiai.

— Ačiū.

— Gal kada išgertume kartu kavos ir pasvarstytume jūsų ateities planus?

— Galima, — atsakė ji, grįždama prie Prusto.

Artūras džiaugėsi, kad pasiūlė tik kavą, ne pietus; žmona jį laikė griežtai, o už pietus dera gauti tokį dėkingumą, kokio iš Džastinos vargu ar sulauksi. Tačiau to atsitiktinio kvietimo jis nepamiršo ir nusivedė ją į mažą prastą kavinukę toliau nuo centro Elžbietos gatvėje — galėjo būti tikras, kad žmonai neateis į galvą jo ieškoti ten.

Džastina buvo išmokusi rūkyti, nes nebenorėjo atrodyti šventuolė prieš tuos, kurie pasiūlo cigaretę, — tik šitaip galėjo atsiginti. Kai jie atsisėdo prie staliuko, ji išsiėmė iš rankinės naują cigarečių pakelį ir pradėjo atsargiai lupti celofaną, kad tik atsidarytų viršus, o visas pakelis liktų su celofanu. Artūras linksmai nusiteikęs smalsiai stebėjo, kaip ji knebinėjasi.

— Ir kam tas vargas, Džastina? Plėšk visą lauk, ir tiek.

— Bus netvarkinga.

Jis paėmė dėžutę, mąsliai pabraukė per nesugadintą apvalkalą.

— Na, jei būčiau garsiojo Zigmundo Froido sekėjas...

— Jei būtumėt Froidas — tai ką? — Džastina pakėlė galvą, pamatė, kad prie jos stovi padavėja. — Man prašom cappucino [* Kava su pienu (it.)].

Jam buvo apmaudu, kad Džastina užsisakė pati, bet nutylėjo, labiau įsigilinęs į savo minčių eigų.

— Man prašom vieniškos. Na tai grįžkim prie Froido. Kažin, ką jis apie tai pagalvotų? Gal pasakytų...

Džastina paėmė iš jo pakelį, atidarė, išsitraukė cigaretę ir pati užsidegė, jis nespėjo net išsiimti degtukų.

— Na?

— Jis pasakytų, kad jūs norit išlaikyti visokias plėveles sveikas, tiesa?

Jos juokas taip nuskardėjo prirūkytoje kavinėje, jog net keli vyrai smalsiai atsigręžė.

— Tikrai? Tai jūs, Artūrai, šitokiu aplinkiniu keliu mane klausiat, ar tebesu nekalta?

Jis susierzinęs caktelėjo liežuviu.

— Džastina! Matau, kad, be viso kito, dar turėsiu mokyti jus subtilaus meno nebūti tokiai tiesmukai.

— Be viso kito, Artūrai? Ko gi? — ji atsirėmė į staliuką alkūnėmis, akys žibėjo prieblandoje. — Na, ko jums dar reikia išmokti.

— Apskritai aš jau esu pakankamai išsilavinusi.

— Visose srityse?

— Siaubas, kaip jūs mokat pabrėžti reikiamą žodį, a? Labai gerai, pasistengsiu prisiminti, kaip jūs ištarėt.

— Yra dalykų, kuriuos išmokti galima tik praktikuojantis, — pasakė jis švelniai ir ištiesęs ranką užkišo garbaną jai už ausies.

— Mat kaip? O man visada užtenka stebėjimo.

— O, bet jei kalbėsim apie meilę? — Tą žodį jis ištarė gana jausmingai. — Kaip jūs vaidinsit Džuljetą, nežinodama, kas yra meilė?

— Argumentas įtikinamas. Sutinku su jumis.

— Ar buvot kada įsimylėjusi?

— Ne.

— Ar žinot ką nors apie meilę? — Šįkart jis labiau pabrėžė ne „meilę”, o „ką nors”.

— Visiškai nieko.

— A! Tai Froidas būtų sakęs teisingai, ar ne?

Džastina pasiėmė cigaretes ir šypsodamasi pažvelgė į aptrauktą celofanu dėžutę.

— Kai kuriais atžvilgiais gal ir taip.

Jis greitai sugriebė celofaną už apačios, nutraukė, kiek palaikė rankoje, paskui teatrališkai suglamžė ir įmetė į peleninę; celofanas ėmė traškėdamas tiestis.

— Jei leisite, norėčiau pamokyti jus, ką reiškia būti moterimi.

Valandėlę Džastina tylomis žiūrėjo, kaip celofanas rangosi peleninėje, paskui brėžtelėjo degtuką ir atsargiai uždegė skaidrią plėvelę.

— Kodėl ne? — paklausė ji plykstelėjusią liepsną. — Žinoma, kodėl gi ne?

— Kokia bus mūsų meilė — su mėnesiena, rožėm, kuždesiais aistringais, ar bus jinai trumpa ir pervers kaip strėlė? — padeklamavo jis prisidėjęs rankų prie širdies.

Džastina nusijuokė.

— Na jau, Artūrai! Aš tikiuosi, bus ilga ir pervers kaip strėlė. Tik be rožių ir mėnesienos. Ir aistringų kuždesių nevirškinu.

Jis pasižiūrėjo liūdnokai, palingavo galvą.

— Oi, Džastina! Visi nori aistringų kuždesių — net jūs, šalta vestalė. Palaukit, ateis laikas, pamatysit, trokšte jų trokšit.

— Fu! — Ji atsistojo. — Eime, Artūrai, padarykim tai, kol aš neapsigalvojau.

— Dabar? Šįvakar?

— O kodėl ne? Pinigų viešbučiui aš turiu daugiau negu reikia, jei kartais neturit.

„Metropolio” viešbutis buvo netoliese; Džastina jaukiai įsikibo Artūrui į parankę, ir juokaudami jie nuėjo snūdulingomis gatvėmis. Laikas buvo per vėlus tiems, kurie eina pietauti į restoraną, ir per ankstus susiruošusiems į teatrą, tai gatvėse žmonių buvo mažai, tik šutvės amerikiečių jūrininkų, paleistų į krantą, ir būreliai mergiščių, viena akim žiūrinčių į vitrinas, o kita į jūrininkus. 1 Artūrą ir Džastiną niekas nekreipė dėmesio, ir Artūrui tai labai patiko. Palikęs Džastiną prie durų, jis užbėgo į vaistinę ir išnėrė šypsodamas, labai patenkintas.

— Dabar jau viskas, mano meile.

— Ką ten pirkai? Balionų?

Artūras susiraukė.

— Apsaugok Viešpatie. Būtų tas pats, kas apsivyniojus žurnalo lapu, — jokio malonumo. Ne, aš paėmiau tau pastos. O iš kur žinai apie balionus?

— Septynerius metus išbuvus katalikiškam pensione? Kaip manai, ką mes ten darėm? Meldėmės? — nusišaipė Džastina. — Daryt, teisybė, nelabai ką tedarėm, bet kalbėdavomės apie viską.

Ponas ir ponia Smitai apžvelgė savo valdas, ne tokias jau prastas to meto Sidnėjuje. „Hiltonų” [* Prabangūs viešbučiai dangoraižiai, statomi Amerikos „Hiltono” kompanijos] era dar nebuvo atėjusi. Kambarys buvo erdvus, už langų puikus vaizdas — Sidnėjaus uosto tiltas. Vonios, aišku, nebuvo, bet buvo dubuo ir ąsotis ant marmurinės prausyklės, derančios prie milžiniškų Viktorijos stiliaus baldų.

— Na, ką man toliau daryti? — paklausė Džastina, vėl užtraukusi užuolaidas. — Gražu, tiesa?

— Gražu. O ką daryti, tai aišku — nusimauti kelnaites.

— Daugiau nieko? — vylingai paklausė ji.

Jis atsiduso.

— Nusirenk viską, Džastina. Jei oda nejauti odos, nebūna taip gerai.

Greitai ir tvarkingai ji nusirengė nė kiek nesidrovėdama, atsigulė į lovą ir praskėtė kojas.

— Šitaip, Artūrai?

— Dieve brangiausias! — sušuko Artūras, rūpestingai lankstydamas kelnes: žmona visada patikrindavo, ar nesulamdytos.

— Kas? Kas yra?

— Tai tu tikrai rudaplaukė?!

— O ką tu tikėjaisi pamatyti — purpurines plunksnas?

— Juokai nuteikia ne į tą pusę, mieloji, todėl jau liaukis. — Artūras įtraukė pilvą, atsigręžė, šauniai atžingsniavo iki lovos ir atsigulęs šalia su išmanymu apibėrė trumpais bučiniais jos skruostą, kaklą, kairiąją krūtį. — Mmmmm, kokia tu maloni. — Apkabino. — Na, ar malonu?

— Turbūt. Taip, visai malonu.

Stojo tyla, drumsčiama tik bučinių ir kartais pasigirstančio šnabždesio. Lovos kojūgalyje stovėjo tualetinis stalelis, kažkoks erotiškai nusiteikęs ankstesnis numerio nuomininkas buvo pakreipęs didžiulį veidrodį taip, kad atsispindėtų visa meilės veiksmų arena.

— Užgesink šviesą, Artūrai!

— Ne, mano miela! Pirmoji pamoka: nėra meilėje tokios padėties, kuriai trukdytų šviesa.

Paruošęs jų pirštų glamonėmis ir įspaudęs kur dera pastos, Artūras perėjo prie svarbiausio. Džastinai truputėlį skaudėjo, bet blogai nebuvo; kad ir nepatirdama ypatingo džiaugsmo, bet jausdama daranti malonę, ji per Artūro petį pažvelgė į veidrodį kojūgalyje.

Jų kojos atrodė trumpesnės ir labai keistos, Artūro tamsiai apžėlusios, įspraustos tarp jos lygių, be strazdanų; tačiau daugiausia vietos veidrodyje užėmė besikilnojantis Artūro užpakalis su dviem kuokšteliais geltonų plaukų, kurie linksmai krusčiojo.

Džastina pasižiūrėjo vienų kartų, kitą. Staiga krūptelėjo, smarkiai sukando kumštį ir lyg sugargaliavo, lyg sudejavo.

— Na, na, mieloji, nieko, nieko! Jau viskas, skaudžiau nebebus, — sušnibždėjo Artūras.

Džastinos krūtinė ėmė kilnotis; jis tvirčiau ją apkabino ir ėmė kažką švelniai murmėti.

Ūmai Džastina atmetė galvą, gailiai pratisai suaimanavo ir pratrūko nesuvaldomai kvatoti. Ir kuo bejėgiškiau niršo Artūras, tuo labiau ji juokėsi, visa apsipylusi ašaromis, vos įstengdama pirštu parodyti į veidrodį kojūgalyje. Jos kūnas virpėjo ir trūkčiojo, bet visai ne taip, kaip buvo tikėjęsis vargšas Artūras.

Daugeliu atžvilgių Džastina buvo artimesnė Denui negu motina. Mamų jie irgi mylėjo, bet tai buvo kas kita ir nei kliudė, nei prieštaravo jų tarpusavio meilei ir prisirišimui, kuris atsirado labai anksti ir vėliau ne silpnėjo, o tik tvirtėjo. Kai motina išsivadavo nuo begalinio darbo ganyklose, jie buvo jau paaugę, ruošė pamokas prie ponios Smit virtuvinio stalo ir jau buvo įpratę remtis vienas kitu.

Nors brolis ir sesuo buvo labai skirtingo būdo, daug kur jų skoniai ir pomėgiai sutapo, o jei kur nesutapo, jie instinktyviai gerbė kits kito skirtingumus, toleravo kaip būtinus įvairumo dėlei. Jie labai gerai vienas kitą pažino. Džastina buvo linkusi smerkti kitų žmogiškas silpnybes, o savų išvis nematyti; Denas buvo linkęs suprasti ir atleisti kitiems jų žmogiškas silpnybes ir negailestingai smerkė savas. Džastina jautėsi nenugalimai tvirta, Denas žinojo esąs pragaištingai silpnas.

Ir kažkaip iš to viso atsirado kone ideali draugystė, kurios labui nebuvo nieko neįmanomo. Kadangi Džastina buvo kur kas šnekesnė, Denas visada daug daugiau sužinodavo apie ją ir jos jausmus negu ji apie jį. Moralės prasme ji buvo kai kuriais atžvilgiais tiesiog paika, nepripažino nieko švento, ir Denas suprato privaląs būti nelyginant jos sąžinė. Todėl tik ramiai ją išklausydavo, švelniai ir su užuojauta, už kurią, jeigu tik būtų nuvokusi, Džastina būtų nežmoniškai pykusi. Tačiau ji nieko nenuvokė ir pasakojo Denui absoliučiai viską nuo pat tų dienų, kai jis išmoko klausytis.

— Spėk, ką aš vakar vakare veikiau? — paklausė Džastina, rūpestingai pasitaisydama plačiakraštę šiaudinę skrybėlę, kad veidas ir kaklas būtų užstotas nuo saulės.

— Pirmukart vaidinai pagrindinį vaidmenį, — pasakė Denas.

— Eik tu, mėme! Negi nebūčiau pasakius, kad galėtum į mane pasižiūrėti? Spėk iš naujo.

— Pagaliau apgynei Bilę nuo Bobės?

— Šalta, šalta.

Denas truktelėjo pečiais, jam jau nusibodo spėlioti.

— Neįsivaizduoju.

Jie sėdėjo ant žolės šventoriuje prie didžiulės gotikinės Šventosios Marijos katedros. Denas buvo paskambinęs Džastinai telefonu — katedroje būsiančios kažkokios ypatingos mišios, ar negalėtų ji ateiti ir pasimatyti su juo kiek anksčiau? Džastina mielu noru sutiko, jai baisiai knietėjo pasipasakoti paskutinįjį nuotykį.

Denas buvo visai bebaigiąs Rivervju koledžą, buvo seniūnas, kriketo, regbio, rankinio ir teniso komandų kapitonas. Be to, pirmas mokinys klasėje. Septyniolikos metų jis buvo šešių pėdų ir dviejų colių ūgio, balsas jau galutinai nusistovėjęs baritonas, stebuklingai išvengta tokių bėdų kaip spuogai, nerangumas ir išsišovęs Adomo obuolys. Buvo šviesiaplaukis, todėl skustis dar nereikėjo, bet apskritai jau atrodė vyras, o ne vaikas. Tik Rivervju uniforma rodė, kad tebėra mokinys.

Diena buvo šilta, saulėta. Denas, nusiėmęs kietą šiaudinę skrybėlę, išsitiesė ant žolės, o Džastina sėdėjo šalia apsikabinusi kelius, labai saugojo nuo saulės kiekvieną odos lopinėlį. Denas tingiai atmerkė vieną mėlyną akį, pažvelgė į seserį.

— Tai ką gi tu veikei vakar vakare, Džase?

— Praradau nekaltybę. Bent jau manau, kad turėjau prarasti.

Plačiai atsimerkė abi akys.

— Eik tu, mėme!

— Fu! Seniai reikėjo. Kaip aš būsiu gera aktorė, jei neturėsiu supratimo, kas darosi tarp vyrų ir moterų?

— Reikėjo pasaugot save tam, už kurio ištekėsi.

Džastina apmaudžiai susiraukė.

— Garbės žodis, Denai, kartais tu toks iškasena, kad mane nervini! O jei aš to žmogaus nesutiksiu iki keturiasdešimties? Tai ką man lig tol daryti? Sėdėti užspaudus šitiek metų? Gal tu ir pats žadi saugoti nekaltybę iki vestuvių?

— Aš turbūt iš viso nevesiu.

— Na ir aš netekėsiu. Tai ką, perrišti tą brangenybę melsvu kaspinėliu ir pasidėti į kraičio skrynią, bet kad ir tos neturiu. Aš nenoriu sulaukti mirties tik spėliodama.

Denas plačiai nusišypsojo.

— Dabar jau nebespėliosi.

Jis apsivertė ant pilvo, pasirėmė delnu smakrą ir atidžiai į ją pasižiūrėjo, veidas jo buvo meilus, susirūpinęs.

— Ir buvo kaip reikiant? Tai yra baisu? Tau labai nepatiko?

Džastinos lūpos truktelėjo, ji prisiminė.

— Kad nepatiktų, tai ne, nieku gyvu. Ir baisu nebuvo. Antra vertus, niekaip nesuprantu, kodėl visi dėl to net kliedi. Buvo gana malonu, bet ne daugiau. Ir nėjau aš su pirmu pasitaikiusiu, o pati pasirinkau; jis labai patrauklus ir ganėtinai senas, žino, ką daryti.

Denas atsiduso.

— Tu tikra mėmė, Džastina. Man būtų daug geriau, jei būtum pasakius: „Iš išvaizdos jis nelabai koks, bet mes susipažinom, ir aš tiesiog neatsilaikiau”. Suprantu, kad tu nenori laukti, kol ištekėsi, bet norėti to reikia dėl žmogaus. O ne dėl paties akto, Džase. Nė kiek nesistebiu, kad negavai iš to jokio džiaugsmo.

Visas Džastinos pergalingas linksmumas išblėso.

— O kad tave velniai, dabar aš tikrai jaučiuosi bjauriai! Jei tavęs taip gerai nepažinčiau, sakyčiau, kad nori mane su purvais sumaišyti — bent jau mano motyvus.

— Bet tu gerai mane pažįsti, ar ne? Aš niekada nemaišau tavęs su purvais, tačiau tavo motyvai kartais būna aiškiai nerimti ir kvaili. — Jis lėtai, monotoniškai pridūrė: — Aš tavo sąžinės balsas, Džastina O’Nyl.

— Gryna teisybė. — Užmiršusi, kad reikia saugotis saulės, ji aukštielninka atsigulė ant žolės šalia brolio taip, kad jis nematytų jos veido. — Klausyk, tu juk žinai, kodėl aš šitaip padariau? Žinai?

— Ak, Džase... — liūdnai pradėjo jis, bet Džastina nebeleido pabaigti, ji vėl prašneko, karštai ir piktai.

— Aš niekada, niekada, niekada nieko nemylėsiu! Jei tu žmones myli, jie tave nužudo. Jeigu jie tau reikalingi, jie tave nužudo. Sakau tau, taip yra!

Džastina jautėsi nemylima, ir Denas visada dėl to krimtosi, juo labiau kad jis buvo kaltas. O jinai mylėjo jį nepriekaištaudama, nė akimirkų jos meilės neužtemdė pavydas ar apmaudas, ir Denas dėl tos savybės brangino ją labiausiai. Jam atrodė neteisinga, kad jis rato centre, o ji išstumta už rato. Jis meldėsi, kad viskas pasikeistų, tačiau viskas buvo kaip buvę. Jo tikėjimo tai nesusilpnino, tik dar aiškiau rodė, jog kada nors kuo nors reikės užsimokėti už artimųjų meilę, kuri dosniai skiriamajam, o Džastinai nebelieka. Ji laikėsi kaip niekur nieko, net įtikino save, kad labai gerai būti už rato, bet Denas jautė, kaip jai skaudu. Jis tai žinojo. Ji verta meilės už daug ką, jis — už tiek nedaug. Negalėdamas kitaip sugalvoti, Denas manė, jog didžioji meilės dalis jam atiduodama už grožį, sukalbamesnį būdą, mokėjimą bendrauti su motina ir su visais Drohedoje. Ir dėl to, kad jis vyras. Labai mažai kas praslysdavo jo nepastebėta, nebent tai, ko jis negalėjo žinoti, o Džastina pasitikėjo juo kaip niekuo kitu ir su niekuo taip artimai nedraugavo. Ir mama reiškė Džastinai kur kas daugiau, negu ji pati sau prisipažindavo.

Bet aš viską išpirksiu, galvojo jis. Man atiteko per daug. Kaip nors turiu grąžinti, atsilyginti jai.

Nejučia žvilgtelėjęs į laikrodį, jis kaip spyruoklė pašoko nuo žemės; kad ir labai didelė skola seseriai, Dievui dar didesnė.

— Man metas, Džase.

— Eik tu su ta savo nelaiminga bažnyčia! Kada gi išaugsi?

— Tikiuosi, kad niekada.

— Kada pasimatysim?

— Na, šiandien penktadienis, tai, aišku, rytoj vienuoliktą čia.

— Sutarta. Būk gerutis.

Denas jau buvo užsidėjęs skrybėlę ir paėjęs kelis žingsnius, bet atsisuko į ją su šypsena.

— Argi būnu kada kitoks?

Džastina linksmai nusišypsojo.

— Ką tu, ne. Tu toks geras, kokių išvis nebūna. Tai aš nuolat ko nors prisidirbu. Iki rytdienos!

Šventosios Marijos katedros vidinės milžiniškos durys buvo apmuštos raudona oda; Denas atvėrė vienerias ir įėjo. Su Džastina jis išsiskyrė kiek ankstėliau, negu buvo būtina, bet jis visada mėgdavo ateiti į bažnyčią, kol ji tuščia, kol negirdėti tai šen, tai ten kostelėjimo, drabužių šlamesio, šnabždesių. Daug geriau čia vienam. Ant didžiojo altoriaus zakristijonas degė žvakes šakotose žvakidėse — diakonas, teisingai nustatė Denas. Nulenkęs galvą jis priklaupė prieš altorių ir persižegnojo, tada tyliai įsuko į klauptą.

Atsiklaupęs pasirėmė kakta į sunertas rankas ir leido mintims laisvai plaukti. Tai nebuvo sąmoninga malda, greičiau jis visas susiliejo su tuo, ką jautė esant apčiuopiama, tačiau nežemiška, neapsakomai šventa, kas tvyrojo pačiame ore. Jis tartum pavirto liepsna vienoje iš mažyčių raudono stiklo lempelių, visada vos vos degančia ir, atrodo, bemat užgesiančia, tačiau palaikoma kelių gyvybę teikiančių lašelių ir spinduliuojančia nedidelę, bet pastovią šviesą toli į tamsumą. Bažnyčioje Deną apimdavo ramybė, jis tartum ištirpdavo, užmiršdavo, kas esąs. Niekur kitur jis taip nesijautė — čia jo vieta, čia jį apima ramybė, atitolsta skausmas. Blakstienos nusileido, jis užsimerkė.

Viršuje prie vargonų ėmė čiužėti kojos, garsiai sušvokštė dumplės, išleisdamos orą. Šventosios Marijos katedros berniukų mokyklos choras rinkosi anksčiau parepetuoti. Mišios turėjo būti paprastos, kaip visada penktadieniais dienos metu, bet aukoti jas žadėjo vienas Deno draugas, Rivervju dėstytojas, ir Denas norėjo jas išklausyti.

Sugaudė vargonai; po keleto pirmų akordų tyliau sučiurleno akompanimentas, ir į mūrinių skliautų prietemą pakilo nežemiškas vaiko balsas, lengvas, aukštas, švelnus, kupinas tokios nekaltybės ir tyrumo, jog žmonės didelėje tuščioje bažnyčioje užmerkė akis, liūdėdami to, ko niekada nesusigrąžins.

Panis angelicus, FU panis hominum, Dat panis coelicus Figuris terminum. O res mirabilis, Manducat Dominus, Pauper, pauper, Servus et humilis...

Angelų duona, dangiška duona, stebuklas. Iš prarajų šaukiuosi Tavęs, Viešpatie, išklausyk mane! Išgirsk mano maldą! Nenusigręžk nuo manęs, Viešpatie, nenusigręžk. Nes Tu esi visagalis mano valdovas, o Dieve, o aš nuolankus Tavo tarnas. Tavo akyse svarbu tik gerumas. Tau nerūpi, ar gražūs Tavo tarnai, ar bjaurūs. Tau svarbu tik širdis. Tik Tavyje išganymas, tik Tavyje ramybė.

Dieve, aš vienišas. Meldžiu Tave, te greičiau pasibaigia tas gyvenimo skausmas. Niekas nesupranta, kad man, taip dosniai apdovanotam, tokia kančia gyventi. Bet Tu supranti, ir tik Tavo paguoda mane palaiko. Kad ir kažin ko iš manęs pareikalautum, aš viską atiduosiu, nes myliu Tave, o Dieve. Ir jei galiu ko iš Tavęs paprašyti, tai prašau tik vieno — duok man Tavyje rasti užmirštį per amžius.

— Tu tokia nekalbi, mama, — pasakė Denas. — Susimąstei apie ką nors? Apie Drohedą?

— Ne, — mieguistai atsiliepė Megė. — Aš galvoju, kad senstu. Šįryt radau net kelis žilus plaukus, ir kaulus gelia.

— Tu niekada nepasensi, mama, — paguodė Denas.

— Gerai, kad taip būtų, mielasis, bet visa bėda, kad nebus. Man jau pradeda reikėti tvenkinio, o tai tikras senatvės ženklas.

Jie gulėjo šiltoje žiemos saulėje, pasitiesę rankšluosčius ant Drohedos žolės prie artezinio gręžinio. Kitame to didelio duburio pakraštyje kunkuliavo ir taškėsi virdamas vanduo, į viršų kilo ir sklaidėsi sieros kvapas. Plaukioti tvenkinyje buvo vienas didžiųjų žiemos malonumų. Visus senėjimo skausmelius ir dieglius kaip ranka nuima, pagalvojo Megė ir pasivertė ant nugaros, galva liko šešėlyje to paties rąsto, ant kurio juodu su kunigu Ralfu kadaise sėdėjo. Labai seniai tai buvo; ji nebeįstengė net prisiminti, ką jautė, kai Ralfas ją pabučiavo.

Ji išgirdo stojantis Deną ir atsimerkė. Jis visada buvo jos mažiukas, mielas gražutis berniukas; ji didžiuodamasi stebėjo, kaip jai priklausanti būtybė auga ir keičiasi, tačiau per vyriškėjantį veidą matė vis tą patį besijuokiantį vaiką. Jai dar nebuvo atėję į galvą, kad iš tikrųjų jis nė vienu atžvilgiu nebėra vaikas.

Tačiau dabar, kai pamatė jį stovintį tyro dangaus fone su medvilninėmis glaudėmis, Megė staiga, per vieną akimirką, tai suprato.

Dieve mano, viskas praėjo! Vaikystė, paauglystė. Jis vyras. Pasididžiavimas, pasipiktinimas, moteriškas graudulys, siaubas, suvokus gresiančią nelaimę, apmaudas, susižavėjimas, liūdnumas — visa tai ir dar daugiau jausmų užplūdo Megę žiūrint į sūnų. Kaip baisu duoti gyvybę vyrui, ir dar baisiau, kai jis toks. Stebėtinai vyriškas, stebėtinai gražus.

Ralfas de Brikasaras ir dar truputėlis jos pačios. Kaip ji gali nesijaudinti, kai žiūrėdama į šį jaunuolį mato kitų vyrą, laikiusį ją meilės glėbyje? Megė užsimerkė visai sutrikusi, nenorėdama galvoti apie sūnų kaip apie vyriškį. Ar ir jis jau mato joje moterį, ar ji tebėra tik paslaptingas simbolis — mama? Prakeikimas! Prakeikimas! Kaip jis drįso užaugti?

— Ar žinai ką nors apie moteris, Denai? — staiga paklausė ji vėl atsimerkusi.

Jis nusišypsojo.

— Iš kur atsiranda bitutės ir paukščiukai?

— Šitai žinai, juk Džastina tavo sesuo. Ką tik rado fiziologijos vadovėliuose, visiems iš eilės ir dėstė. Ne, aš norėjau paklausti, ar esi taikęs Džastinos dėstytas teorijas praktikoje?

Denas greitai papurtė galvą, atsitūpė šalia motinos ir pažvelgė jai į veidą.

— Įdomu, kad paklausei, mama. Jau seniai norėjau apie tai pasišnekėti su tavim, bet vis nežinojau, nuo ko pradėti.

— Tau dar tik aštuoniolika, mielasis. Ar ne ankstoka galvoti apie teorijos pritaikymą praktiškai? — Tik aštuoniolika. Tik. O juk jis vyras.

— Tas ir yra, apie tai aš ir norėjau pasikalbėti. Kad visai netaikysiu praktiškai.

Koks šaltas vėjas pučia nuo Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio. Keista, kodėl iki šiol nejautė. Kurgi chalatas?

— Visai netaikysi praktiškai, — pakartojo Megė be išraiškos, ir tai nebuvo klausimas.

— Taip. Aš nenoriu šito. Negaliu pasakyti, kad niekada nebūčiau apie tai galvojęs, kad nenorėčiau žmonos ir vaikų. Aš noriu. Bet negaliu. Todėl, kad širdyje nesutelpa meilė ir jiems, ir Dievui, tokia meilė, kokia aš noriu Jį mylėti. Jau seniai tai žinau. Net neprisimenu, kada būčiau nežinojęs, ir kuo darausi vyresnis, tuo didesnė mano meilė Dievui. Tai didelis, nesuvokiamas dalykas — mylėti Dievų.

Megė gulėjo ir žiūrėjo į ramias mėlynas akis, žvelgiančias kažkur iš tolumos. Ralfo akys, kadaise jos buvo tokios. Bet jose dega ugnis, visai svetima Ralfui. Gal ji degė ir Ralfo akyse, kai jam buvo aštuoniolika? Gal? Gal taip būna tik tada, kai esi aštuoniolikos metų? Tuo laiku, kai ji atsirado Ralfo gyvenime, jam buvo jau dešimčia metų daugiau. Bet jos sūnus mistikas, šitai ji visada žinojo. O Ralfas kažin ar buvo kada nors iš viso linkęs į mistiką.

Megė sunkiai nurijo sciles, tvirčiau susisupo į chalatą — kokia ji vieniša!

— Ir aš paklausiau save, — kalbėjo toliau Denas, — kokiu būdu galėčiau parodyti Dievui, kaip labai Jį myliu. Ilgai ieškojau atsakymo, man vis buvo negerai. Nes aš norėjau ir paprasto žmogaus gyvenimo, labai norėjau. Ir vis dėlto žinojau, ką turiu paaukoti, žinojau... Tik toji auka gali parodyti Dievui, jog niekas daugiau neturės vietos mano širdyje, vien Jis. Privalau paaukoti tai, kas nori užimti Jo vietą; tos aukos Dievas iš manęs reikalauja. Aš esu Jo tarnas, ir varžovų Jis neturės. Privalėjau pasirinkti. Viską Jis leis man turėti, viskuo džiaugtis, išskyrus viena. — Denas atsiduso, išpešė Drohedos žolės laiškelį. — Turiu parodyti Jam, kad suprantu, kodėl Jis tiek daug man davė per mano prigimtį. Turiu parodyti Jam, kad suprantu, koks nereikšmingas mano gyvenimas kaip vyriškio.

— Tu taip nepadarysi, aš tau neleisiu! — sušuko Megė, suėmė jo ranką virš alkūnės, suspaudė. Kokia lygi jo oda, o po ja jaučiama didelė jėga, visai kaip Ralfo. Visai kaip Ralfo! Ir nė jokia mergaitė neturės teisės jos paliesti?

— Aš būsiu kunigas, — pasakė Denas. — Būsiu nuolankus Dievo tarnas, paaukosiu Jam viską, ką turiu ir kas esu. Mano dalia — neturtas, skaistybė ir klusnumas. Iš savo pasirinktų tarnų Jis reikalauja ne dalies, o visko. Man nebus lengva, bet aš taip padarysiu.

Kokios jos akys! Lyg būtų mirtinai jų sužeidęs, pamynęs į dulkes po savo kojom. Jis nežinojo, kad reikės iškentėti ir šitai, svajojo tik, kad ji didžiuosis juo, džiaugsis atiduodama sūnų Dievui. Jam sakė, kad motina bus laiminga, pagerbta ir visiškai jam pritars. O ji žiūri į jį taip, lyg pasirinkdamas kunigystę jis pasmerktų ją mirčiai.

— Aš visą laiką to norėjau, — ištarė Denas beviltiškai, žvelgdamas į jos akis, kupinas mirtinos kančios. — O mama, kaip tu negali suprasti? Aš niekada niekada nieko kita nenorėjau, tik būti kunigas! Aš negaliu būti niekas kitas, tiktai kunigas!

Motina paleido jo ranką; toje vietoje liko baltos žymės nuo jos pirštų ir plonyčiai pusmėnuliai, kur buvo giliai įsikirtę nagai. Megė atmetė galvą ir ėmė juoktis — ilgai, garsiai, isteriškai, atrodė, kad tas kartus ironiškas juokas niekada nesiliaus.

— Nuostabu, tiesiog sunku patikėti! — pagaliau prašneko vos atgaudama kvapą ir šluostydamasi ašaras drebančia ranka. — Neįtikėtinas pasityčiojimas! Rožės pelenai, pasakė jis tą vakarą, kai jojom prie tvenkinio. O aš nesupratau, ką jis turėjo galvoje. Pelenai, dulkės. Dulkė buvai, dulke pavirsi. Bažnyčiai priklausai, Bažnyčiai ir atiteksi. O, kaip tai puiku, nuostabu! Tebūnie prakeiktas Dievas! Homoseksualas! Pikčiausias moterų priešas, štai kas yra Dievas! Visa, ką mes stengiamės padaryti, jis stengiasi išardyti!

— Nereikia! Nekalbėk! Nesakyk taip, mama! — pravirko Denas. Verkė užjausdamas ją, jos kančią, nesuprasdamas nei tos kančios, nei žodžių, kuriuos ji tarė. Ašaros liejosi, gniaužė širdį; tai jau aukojimasis, tik toks, apie kokį net nesapnavo. Tačiau nors verkė gailėdamas motinos, net dėl jos negalėjo atsisakyti aukos. Auka turi būti atnašauta, ir kuo sunkiau tai padaryti, tuo brangesnė ji Dievui.

Ji pravirkdė sūnų, pirmą kartą gyvenime. Ir tuoj pat nustūmė šalin savo pačios įniršį ir sielvartą. Ne, neteisinga išgiežti ant jo savo apmaudą. Jis toks, kokį padarė jį genai. Gal jo Dievas. Ar Ralfo Dievas. Jis jos gyvenimo šviesa, jos sūnus. Per ją jis niekada niekada neturi kentėti.

— Neverk, Denai, — sušnibždėjo Megė, glostydama pykčio žymes ant jo rankos. — Atleisk man, aš nenorėjau taip kalbėti. Tu mane tiesiog pribloškei. Žinoma, aš džiaugiuosi dėl tavęs, tikrai džiaugiuosi. Kaip galėčiau nesidžiaugti? Buvau tik priblokšta, nesitikėjau šito, ir tiek. — Ji susijuokė virpančiu balsu. — Ta žinia buvo tokia nelaukta, kaip perkūnas iš giedro dangaus.

Akys Denui prašviesėjo, žvelgė į motiną su abejone. Kodėl jam buvo pasirodę, kad ją nužudė? Mamos akys tokios pat, kokias visada matydavo — labai gyvos, kupinos meilės. Stiprios jaunos rankos ją apkabino, suspaudė glėbyje.

— Tai tu tikrai neprieštarauji?

— Ar neprieštarauju? Kad gera katalikė būtų prieš, kai jos sūnus eina į kunigus? Tai neįmanoma! — Megė pašoko. — Brr! Kaip šalta pasidarė! Grįžtam namo!

Jie buvo ne atjoję, o atvažiavę visureigiu; Denas atsisėdo prie vairo, motina šalia.

— Ar jau žinai, kur mokysies? — paklausė Megė. Jai gniaužė kvapą, susivėlę plaukai lindo į akis, ir ji bruko juos šalin.

— Tikriausiai Švento Patriko koledže. Bent kol apsiprasiu. O paskui stosiu į vienuolių ordinų. Norėčiau būti jėzuitas, bet dar nesu gerai apsisprendęs, todėl negaliu eiti tiesiai į „Jėzaus draugiją”.

Megės žvilgsnis buvo įsmeigtas į rusvą lauką, šokčiojantį už vabzdžiais aplipusio priekinio stiklo.

— Aš sugalvojau kur kas geriau, Denai.

— Taip? — Jis turėjo vairuoti labai susikaupęs, nes kelias buvo blogas, nuolat skersai gulėdavo koks nuvirtęs medis.

— Išleisiu tave į Romą pas kardinolą de Brikasarą. Ar prisimeni jį?

— Ar prisimenu? Dar klausi, mama! Ir per milijoną metų jo turbūt nepamirščiau. Jis man tobulo kunigo pavyzdys. Būčiau laimingas, jei galėčiau būti toks kunigas kaip jis.

— Tobulas tas, kurio darbai tobuli, — rūgščiai ištarė Megė. — Bet aš pavesiu tave jo globai, nes žinau, dėl manęs jis tavim pasirūpins. Galėsi stoti į seminariją Romoje.

— Tikrai, mama? Rimtai? — Paskui džiaugsmas jo veide perėjo į susirūpinimą. — O pinigų užteks? Jei pasilikčiau Australijoj, būtų daug pigiau.

— To paties kardinolo de Brikasaro dėka, mielasis, pinigų tau niekada netrūks.

Jie ėjo pro virtuvę, ir Megė stumtelėjo sūnų vidun.

— Eik pasisakyk joms ir poniai Smit, — paliepė ji — Jos nepaprastai apsidžiaugs.

Koja už kojos, per jėgą ji nudūlino aukštyn į didįjį namą, į svetainę, kur sėdėjo Fiona ir per kažkokį stebuklą ne dirbo, o gėrė arbatą bei šnekučiavo su Ane Miuler. Megei įėjus jos atsigręžė ir iš jos veido suprato, kad atsitiko kažkas rimta.

Aštuoniolika metų Miuleriai vis atvažiuodavo į Drohedą ir manė, kad taip bus visada. Bet praėjusį rudenį staiga mirė Liudis Miuleris, ir Megė tuoj pat parašė Anei, pakvietė ją apsigyventi Drohedoje. Vietos iki valiai, galima įsikurti atskirame svečių namelyje; jei išdidumas reikalauja, ji galinti mokėti nuomą, nors iš tikrųjų Klieriai turi tiek pinigų, kad ir tūkstantį nuolatinių svečių galėtų išlaikyti. Megei tai buvo proga atsidėkoti už tuos metus Kvinslande, kai jautėsi tokia vieniša, o Anei tai buvo išsigelbėjimas. Himelhoche be Liudžio buvo siaubingai nyku. Tačiau Himelhocho ji nepardavė, tik paliko ten valdytoją; kai numirsianti, viskas atiteksią Džastinai.

— Kas atsitiko, Mege? — paklausė Anė.

Megė atsisėdo.

— Matyt, atėjo dangaus keršto valanda.

— Kas?

— Judvi neklydot. Sakėt, kad prarasiu jį. Aš netikėjau, tikrai maniau, kad įveiksiu Dievą. Bet ne moteriai įveikti Dievą. Juk Jis vyras.

Fija įpylė Megei arbatos.

— Še, išgerk, — pasakė ji, tartum arbata būtų turėjusi konjako gaivinamąją galią. — Kaipgi tu jį praradai?

— Jis nori būti kunigas, — Megė ir juokėsi, ir verkė iškart.

Anė pasiėmė ramentus, atėjo prie Megės krėslo ir nepatogiai atsisėdusi ant ranktūrio ėmė glostyti gražiuosius rudai auksinius plaukus.

— Ak, tu mano mieloji! Čia dar ne taip blogai.

— Ar žinot viską apie Deną? — Fija paklausė Anę.

— Nuo pat pradžių, — atsakė Anė.

Megė apsiramino.

— Dar ne taip blogai? Juk tai pragaišties pradžia, negi jūs nesuprantat? Atpildas. Aš pavogiau iš Dievo Ralfą ir dabar atsiteisiu sūnumi. Ar prisimeni, mama, sakei, kad tai vagystė. Aš nenorėjau tikėti, bet tu kaip visada neklydai.

— Ar jis eis į Švento Patriko koledžą? — praktiškai pasidomėjo Fija.

Megė nusijuokė jau natūraliau.

— Taip dar būtų ne iki galo atsilyginta, mama. Aš jį nusiųsiu Ralfui. Pusė jame yra Ralfo, tegu Ralfas galų gale juo pasidžiaugia. — Ji gūžtelėjo pečiais. — Jis man daugiau reiškia negu Ralfas, bet aš žinojau, kad jis norės į Romų.

— Ar sakei Ralfui apie Deną? — paklausė Anė; šiaip apie tai net nebūdavo užsimenama.

— Ne, ir niekada nepasakysiu. Niekada!

— Jie abu tokie panašūs, jis ir pats gali suprasti.

— Kas, Ralfas? Niekada nesupras! Nors tiek man liks. Nusiųsiu jam savo sūnų, tiktai savo. Ne jo.

— Saugokis dievų pavydo, Mege, — švelniai patarė Anė. — Gal jie dar ne iki galo su tavim susidorojo.

— Ką gi daugiau jie man bepadarys? — gailiai ištarė Megė.

Kai tą naujieną sužinojo Džastina, ji tiesiog užsiuto, nors paskutinius trejus ar ketverius metus neaiškiai jautė, kad taip gali atsitikti. Megę žinia pritrenkė kaip perkūnas iš giedro dangaus, bet Džastinai tai tebuvo seniai lauktas šalto vandens dušas.

Pirmiausia, jie kartu mokėsi Sidnėjuje, ir jai Denas patikėdavo daug tokių dalykų, kurių nepasisakydavo motinai. Džastina žinojo, kaip daug reiškia Denui religija, ne tik Dievas, bet ir mistinė katalikiškų apeigų prasmė. Jei būtų gimęs ir išaugęs protestantų šeimoje, galvojo ji, galų gale vis tiek būtų perėjęs į katalikų tikėjimą, kad patenkintų savo sielos troškimų, — toks jau jis yra. Rūstus kalvinistų Dievas ne Denui. Jo Dievas pavaizduotas vitražuose, apgaubtas smilkalų, apsisiautęs mezginiais ir aukso siuvinėjimais, garbinamas sudėtingiausia muzika ir skambiomis lotyniškomis eilėmis.

Be to, čia kažkoks pasityčiojimas, klaida, kad žmogus, apdovanotas stebėtinu grožiu, laikytų jį savo trūkumu kaip luošumą ir taip graužtųsi. Denas sielojosi dėl to, kad yra gražus. Nenorėjo nieko girdėti apie savo išvaizdų. Džastinai atrodė, kad jam mieliau būtų buvę gimus visiškai nepatraukliam, net bjauriam. Iš dalies jį suprato ir gal todėl, kad pačios profesija buvo siejama su visiems žinomu savęs įsimylėjimu, net pritarė tokiai brolio pažiūrai į savo išorę. Tik niekaip negalėjo suprasti, kodėl jis negali tiesiog nekreipti į save dėmesio, užuot taip krimtęsis...

Nebuvo Denas ir labai linkęs į seksą, bet priežastis jai buvo neaiški: ar jis išmoko taip nuslopinti aistras, kad išliktų taurus, ar, nepaisant kūno tobulybės, jam trūko kažkokios būtinos smegenyse gaminamos medžiagos. Greičiausiai bus pirmoji priežastis, kadangi jis kasdien tiek prisisportuoja, kad gulti eina galutinai nusivaręs; Džastina žinojo, kad jis visai normalus, tai yra jį traukia tik priešinga lytis, net žinojo, kokios mergaitės jam patinka — aukštos, tamsios, geismingos. Bet jutimai jo buki: nesupranta iš palytėjimo, kokie yra daiktai, kuriuos laiko rankoje, nejaučia kvapų, nepatiria savotiško pasitenkinimo matydamas aplinkos formas ir spalvas. Kad jį patrauktų mergina, reikėdavo staigaus ir stipraus sukrėtimo, ir tik tokiomis retai pasitaikančiomis akimirkomis Denas lyg ir suvokdavo, kad dauguma žmonių gyvena žemiškais džiaugsmais ir stengiasi kuo ilgiau juos išlaikyti.

Denas išklojo jai viską Kaloudeno teatro užkulisiuose, po spektaklio. Tą dieną buvo susitarta su Roma, ir jam knietėjo pasipasakoti, nors ir žinojo, kad jai tai nepatiks. Apie savo svajones ir palinkimą į religiją jis kalbėdavo kur kas mažiau, negu būtų norėjęs, nes Džastina tuoj užpykdavo. Bet tą vakarą, kai atėjo į užkulisius, jau nebeįstengė nuslėpti džiaugsmo.

— Mėme tu, mėme, — pasipiktino Džastina.

— Bet aš to noriu.

— Kvaiša.

— Kad ir kaip išvadinsi, nuo to niekas nepasikeis, Džase.

— Manai, nesuprantu? Man tiesiog reikia išlieti jausmus, tai ir naudojuosi proga šiek tiek atsipalaiduoti.

— Man regis, gana jausmų išlieji scenoje, vaidindama Elektrą. Tu tikrai labai gerai suvaidinai, Džase.

— Po šitokios naujienos vaidinsiu dar geriau, — niūriai pažadėjo Džastina. — Ar eisi į Šventą Patriką?

— Ne. Važiuosiu į Romą, pas kardinolą de Brikasarą. Mama viską sutvarkė.

— Ką tu, Denai! Šitokia tolybė!

— O kodėl ir tu negalėtum išvažiuoti kad ir į Angliją? Su tokiu pasiruošimu ir gabumais turėtum be vargo gauti vietą bet kokioje trupėje.

Džastina tebebuvo su Elektros apdaru, sėdėjo priešais veidrodį, valėsi grimą; storais juodais ratais apvestos keistosios jos akys atrodė dar keistesnės. Ji iš lėto palenkė galvą.

— Taip, galėčiau, kodėl ne? — paklausė susimąsčiusi. — Seniai reikėjo... Australijoje darosi ankštoka... Teisingai, vyruti! Gerai sakai! Į Angliją!

— Nuostabu! Tik pagalvok! Aš gausiu atostogų, žinai juk, seminarijoje kaip ir universitete, tai galim susitarti ir kartu atostogauti, pavažinėsim po Europą, į Drohedą parvažiuosim. Oi, Džase, aš jau viską apgalvojau! Kai tu būsi netoli, bus nepaprastai gerai!

Džastina nušvito.

— O kaipgi kitaip? Kas čia per gyvenimas, jei negaučiau su tavim pasišnekėti?

— Taip ir maniau, kad šitaip pasakysi, — nusišypsojo Denas. — Bet rimtai, Džase, man dėl tavęs neramu. Norėčiau, kad būtum arčiau, kad galėčiau retkarčiais tave pamatyti. Antraip kas gi bus tavo sąžinės balsas?

Denas atsisėdo ant grindų tarp senovės kario šalmo ir baisingos Pitijos kaukės, iš kur buvo gerai matyti sesers veidas, ir susirietė, kad niekam nekliūtų po kojom. Kaloudeno teatre buvo tik du atskiri persirengimo kambariai — įžymybėms, o Džastina dar nebuvo įžymybė. Ji rengdavosi bendrame kambaryje, kur nesiliaudavo žmonių maišalienė.

— Bjaurybė tas kardinolas de Brikasaras! — rėžė ji piktai. — Iš pirmo žvilgsnio ėmiau jo nekęsti!

Denas sukrizeno.

— Nei taip yra, nei ką.

— Tikrai! Tikrai!

— Neteisybė, teta Anė per vienas Kalėdas papasakojo man tokį dalykų... Galvų guldau, kad tu nežinai.

— Ko nežinau? — atsargiai paklausė Džastina.

— Kai tu buvai maža, jis tave pamaitino iš buteliuko ir padėjo atsirūgti, paskui supo ant rankų, kol užmigai. Teta Anė sakė, kad maža tu buvai baisiai kaprizinga, nemėgai būti ant rankų, o kai jis tave paėmė, tau visai patiko.

— Didžiausias melas!

— Ne, ne melas. — Denas nusišypsojo. — Bet kodėl tu dabar jo taip nekenti?

— Nekenčiu, ir viskas. Toks perkaręs sukriošęs maitvanagis, vemt nuo jo verčia.

— Man jis patinka. Visą laikų patiko. Tikras kunigas, kaip sako apie jį kunigas Votis. Ir aš taip pat manau.

— O man ant jo nusispjaut!

— Džastina!

Šalia Deno atsirado dailios kojytės, pasisukiojusios sustojo. Denas pažvelgė aukštyn, išraudo, nugręžė akis, kaip niekur nieko tarė:

— O, Marta, sveika.

— Sveikas.

Ji buvo nepaprastai graži, kaip aktorė nelabai gabi, bet vien savo išvaizda tikras lobis bet kokiam spektakliui; be to, lyg sukurta Denui — Džastina ne kartą buvo girdėjusi, kaip jis ja žavisi. Aukšta ir tokia, kokios kino žurnaluose buvo vadinamos seksbombomis: labai tamsių plaukų ir akių, skaisčios odos, iškilia krūtine.

Marta atsisėdo ant Džastinos stalelio krašto, provokuojamai švystelėjo kojų ant kojos Denui prieš pat nosį ir įsmeigė į jį taip atvirai palankų žvilgsnį, jog Denas sumišo. Viešpatie, koks gražuolis! Ir iš kur toji baidyklė Džasė ištraukė tokį brolį? Jam nebus daugiau kaip aštuoniolika, nepilnamečio tvirkinimas, bet ką čia!

— Gal einam pas mane kavos išgerti ar šiaip ko? — pakvietė ji, žvelgdama žemyn į Deną. — Abu, — nenorom pridūrė.

Džastinos akys blykstelėjo, staigiai kažką sugalvojus, ir ji tvirtai papurtė galvą.

— Ne, dėkui, aš negaliu. Tau teks pasitenkinti vien Denu.

Denas papurtė galvą taip pat tvirtai, bet ir ne be apgailestavimo, nes pagunda buvo tikrai didelė.

— Dėkui, Marta, bet kad aš negaliu. — Pagalbos ieškodamas jis žvilgtelėjo į laikrodį. — O, visai nebeturiu laiko! Kiek tu dar užtruksi, Džase?

— Gal dešimt minučių.

— Aš tavęs palauksiu lauke, gerai?

— Išsigandai, — nusišaipė Džastina.

Tamsios Martos akys nusekė jam iš paskos.

— Baisiai gražus bernas! Ir ko jis į mane nežiūri?

Džastina kreivai šyptelėjo, pagaliau baigė valytis veidą. Strazdanos vėl lenda lauk. Gal Londonas padės, ten nėra saulės.

— Nesijaudink, žiūri. Ir būtų nieko prieš. Bet kur ten jam.

— Kodėl? Kas jam yra? Tik nesakyk, kad pėdas. Tai šūdas, kai tik man pasitaiko koks gražuolis, būtinai bus pėdas. Bet apie Deną šito niekad nebūčiau pagalvojus, visai nepanašu, kad jis toks.

— Prikąsk liežuvį, varna tu nelaiminga! Jokšai jis ne pėdas. Tegu tik pamėgintų pažiūrėti į Širduką Viljamą, šaunųjį mūsų meilužį, tą pat minutę aš jam gerklę perrėžčiau, ir jam, ir Viljamui.

— Na tai jeigu jis ne toks ir nieko prieš, tai ko jam manęs nereikia? Gal nesuprato? O gal mano, kad aš jam per sena?

— Vaikuti, nesijaudink, ir šimto metų tu nebūsi per sena normaliam vyrui. Ne, tas kvailys Denas visam gyvenimui atsižada sekso. Eina į kunigus.

Putlios Martos lūpos prasižiojo, ji atmetė atgal kupetą juodų, juodžiausių plaukų.

— Ką čia kliedi?

— Tikra teisybė.

— Tai ką, visa tai nueis perniek?

— Deja, taip. Dievui viską aukoja.

— Tai Dievas dar didesnis pėdas ir už Širduką Vilį.

— Galimas daiktas, — atsakė Džastina. — Šiaip ar taip, moterų jis nelabai myli. Mes — antra rūšis, paskutinės eilės viršutiniam balkone. Ložės ir pirmos parterio eilės — tik vyrams.

— Aha.

Džastina išsinėrė iš Elektros rūbų, apsivilko plonų medvilninę suknelę, prisiminė, kad lauke šalta, užsimetė dar megztinį ir meiliai paglostė Martai galvą.

— Nesijaudink, vaikuti. Tau Dievas buvo maloningas — pagailėjo smegenų. Tu jau patikėk, be jų daug patogiau. Niekada nebūsi varžovė stipriajai lyčiai.

— Na nežinau, ar neatsisakyčiau pasivaržyti su Dievu dėl tavo broliuko.

— Mesk iš galvos. Tai Bažnyčia, su ja kovoti beprasmiška. Jau greičiau tau pasiseks sugundyti Širduką Vilį, garantuotai.

Oro uoste Deną pasitiko Vatikano automobilis ir nuvežė saulėtomis išblukusiomis gatvėmis, kur buvo pilna gražių, šypsančių žmonių; Denas lipte prilipo prie lango ir neapsakomai susijaudinęs žiūrėjo į grožybes, matytas tik paveiksluose — Romos kolonas, rokoko stiliaus rūmus, renesansiškų Švento Petro bazilikos didybę.

Ir jo laukė Ralfas Raulis, kardinolas de Brikasaras, šį kartų jau purpuriniais rūbais nuo galvos iki kojų. Ištiesta ranka, spindi žiedas; Denas ant abiejų kelių atsiklaupęs jį pabučiavo.

— Stokis, Denai, duok man į tave pasižiūrėti.

Denas atsistojo, šypsodamasis aukštam vyrui — jie buvo beveik tokio pat ūgio, todėl žvelgė tiesiai vienas kitam į akis. Denui atrodė, kad kardinolas spinduliuoja didžiulę dvasios jėgą ir greičiau panašus į popiežių negu į šventąjį, tiktai be galo liūdnos akys ne kaip popiežiaus. Kiek daug jis turi būti iškentėjęs ir koks taurus pakilo iš savo kančios, jog dabar yra tobuliausias dvasininkas.

O kardinolas Ralfas žvelgė į savo sūnų, nežinodamas, jog tai jo sūnus, ir manė mylįs jį dėl to, kad jis mielosios Megės vaikas. Kaip tik tokį būtų norėjęs matyti savo sūnų — aukštą, grakštų, stebėtinai gražų. Tokių plastiškų judesių vyriškio jis dar nebuvo matęs. Bet daug labiau nei kūno grožis džiugino tyras jo sielos grožis. Jis turi angelų stiprybės, kažko, kaip ir jie, nežemiško. Ar jis pats buvo toks, kai turėjo aštuoniolika metų? Kardinolas bandė prisiminti, atsukti atgal tris penktadalius laiko, pragyvento tarp gausybės įvykių; ne, jis toks niekada nebuvo. Gal todėl, kad šis tikrai pasirinko savo kelią pats? Nes jis, Ralfas, pasirinko ne pats, nors pašaukimą turėjo, tuo buvo ir dabar įsitikinęs.

— Sėskis, Denai. Ar pradėjai mokytis itališkai, kaip buvau sakęs?

— Dabar jau kalbu laisvai, tik be idiomų, ir skaitau. Gal dėl to lengva, kad čia man jau ketvirta svetima kalba. Matyt, esu gabus kalboms. Po poros savaičių, čia pabuvęs, turėčiau išmokti ir šnekamąją kalbą.

— Žinoma. Ir aš lengvai išmokstu kalbas.

— Tai visai nesunku, — Denas nebežinojo, ką daugiau sakyti.

Įspūdinga figūra purpuriniais rūbais jį kiek baugino; staiga pasirodė sunkiai įtikima, kad šis žmogus jodinėjo Drohedoje raudu arkliu.

Kardinolas Ralfas palinkęs žiūrėjo į Deną.

Perleidžiu tau, Ralfai, atsakomybę už jį, — rašė Megė. — Įpareigoju tave rūpintis jo gerove, jo laime. Grąžinu, ką buvau pavogusi. Gyvenimas to pareikalavo. Tiktai pažadėk man du dalykus, tada aš būsiu rami, kad tikrai viską darysi jo labui. Pirmiausia, pažadėk, kad prieš priimdamas įsitikinsi, ar jis iš tikrųjų nori eiti tuo keliu. Antra, jei jis iš tikrųjų to nori, stebėk jį, kad žinotum, ar nepasikeitė jo nusistatymas. Jei jis nusivils, noriu, kad grįžtų pas mane. Juk jis pirmiausia mano. Ir tik aš tau jį atiduodu.

— Denai, ar tvirtai esi apsisprendęs? — paklausė kardinolas.

— Visiškai.

— Kodėl?

Vaikino akys žvelgia iš kažkur toli, tas keistas žvilgsnis pažįstamas, net nejauku, bet pažįstamas iš senos praeities.

— Dėl to, kad myliu Viešpatį Dievą. Aš noriu Jam tarnauti kaip kunigas visą savo gyvenimą.

— Ar supranti, ko pareikalaus iš tavęs tarnavimas Jam, Denai?

— Suprantu.

— Ir kad tarp tavęs ir Dievo niekada neturi įsiterpti kitokia meilė? Kad tu priklausysi tik Jam ir atsižadėsi visų kitų?

— Suprantu.

— Ir kad viskam bus Jo valia, kad Jam tarnaudamas turėsi atsisakyti savęs, savo individualybės, suvokimo, kad esi vienintelis ir nepakartojamas?

— Suprantu.

— Ir kad prireikus dėl Jo sutiksi mirtį, nelaisvę, badą? Kad privalai neturėti ir nevertinti nieko, kas galėtų susilpninti tavo meilę?

— Suprantu.

— Ar tu tvirtas, Denai?

— Aš esu žmogus, Jūsų Eminencija. Pirmiausia esu žmogus. Žinau, kad bus sunku. Bet aš meldžiuosi, kad su Viešpaties pagalba įgaučiau tvirtybės.

— Ir būtinai to nori, Denai? O kas kita ar nepatenkintų tavęs?

— Ne.

— O jei vėliau apsigalvotum, ką tada darysi?

— Ką gi, tada paprašysiu, kad mane paleistų, — nustebęs atsakė Denas. — Apsigalvoti galėčiau tik tuo atveju, jei pamatyčiau, kad buvau neteisingai supratęs savo pašaukimą, tik tuo atveju. Todėl paprašyčiau, kad paleistų. Dievą mylėsiu nė kiek ne mažiau, bet žinosiu, kad Jis nori, jog tarnaučiau Jam kuriuo kitu būdu.

— Bet ar supranti, kad kai būsi davęs paskutinius įžadus ir būsi įšvęstas, nebegalėsi grįžti atgal, jokio, absoliučiai jokio atleidimo nuo pareigos nebebus?

— Suprantu, — kantriai atsakė Denas. — Bet jeigu reikės apsispręsti, aš apsispręstu dar prieš tai.

Kardinolas Ralfas su atodūsiu atsilošė krėsle. Ar jis pats buvo toks tikras dėl savo pasirinkimo? Ar buvo toks tvirtas?

— Kodėl atvažiavai pas mane, Denai? Kodėl norėjai į Romą? Kodėl nepasilikai Australijoje?

— Mama taip pasiūlė, bet ir aš pats jau seniai svajojau. Tik nemaniau, kad užteks pinigų.

— Tavo mama labai protinga. Argi ji tau nesakė?

— Ko nesakė, Jūsų Eminencija?

— Kad tavo kasmetinės pajamos — penki tūkstančiai svarų ir kad jau daug tūkstančių guli banke tavo vardu?

Denas sustingo.

— Ne. Niekada šito nesakė.

— Labai protinga. Bet pinigų yra, ir Roma tau visai prieinama, jei tik nori. Ar nori būti Romoje?

— Taip.

— Kodėl nori būti prie manęs, Denai?

— Jūs man esate tikro, tobulo dvasininko pavyzdys, Jūsų Eminencija.

Kardinolo Ralfo veidas persikreipė.

— Ne, Denai, tu neturi žiūrėti į mane šitaip. Aš toli gražu nesu pavyzdingas dvasininkas. Esu sulaužęs visus įžadus, supranti? Tai, ką tu, regis, ir taip žinai, aš turėjau suvokti pačiu skausmingiausiu kunigui keliu, — sulaužydamas įžadus. Nes nenorėjau iš pradžių pripažinti, kad esu pirmiausia paprastas mirtingasis, tik po to kunigas.

— Tai visai nesvarbu, Jūsų Eminencija, — tyliai atsakė Denas. — Vis tiek jūs man tebesat tobulumo pavyzdys, kad ir taip sakot. Man regis, jūs manęs tiesiog nesuprantat. Nes aš turiu omeny ne kokį nežmogišką automatą be kūno silpnybių, o tai, kad jūs kentėjot ir dėl to išaugot. Gal aš kalbu pernelyg įžūliai? Tikrai to nenorėjau. Jei įžeidžiau, prašau atleisti. Taip sunku išreikšti mintis! Aš norėjau pasakyti, kad tobulu kunigu pasidaroma per daugelį metų, per didžiausias kančias, visą laiką turint prieš akis savo idealą ir galvojant apie Viešpatį Dievą.

Suskambo telefonas; kardinolas Ralfas paėmė ragelį ne visai tvirta ranka, prabilo itališkai.

— Taip, dėkui, mes tuoj pat ateisim. — Jis atsistojo. — Jau arbatos metas, ir mudu eisim pas labai seną mano draugą. Po Šventojo Tėvo jis turbūt yra pats aukščiausias dvasininkas. Sakiau jam, kad tu atvažiuosi, ir jis pareiškė norą tave pamatyti.

— Ačiū, Jūsų Eminencija.

Jie ėjo koridoriais, paskui per gražius skverelius, gėlynus, visai nepanašius į Drohedos — su aukštais kiparisais ir tuopomis, su tvarkingom stačiakampėm vejom, iš visų pusių apsuptom galerijų, išgrįstų apsamanojusiomis plokštėmis; ėjo pro gotikines arkas, po renesansiniais skliautais. Denas godžiai dairėsi, viskuo grožėjosi. Visai kitas pasaulis negu Australija, toks senas, amžinas.

Iki rūmų jie gana sparčiu žingsniu ėjo penkiolika minučių; įėję vidun, pakilo didingais marmuriniais laiptais; ant sienų kabojo neįkainojami gobelenai.

Vitorijui Skarbancai, kardinolui di Kontiniui— Verčezei dabar buvo šešiasdešimt šešeri, kūnų gerokai suluošino reumatas, bet protas liko toks pat gyvas ir šviesus kaip ir anksčiau. Dabar jam ant kelių susirangiusi murkė melsvai pilka sibirietiška katė, vardu Nataša. Kadangi negalėjo atsistoti, pasveikino svečius plačiai nusišypsodamas ir pamojo jiems, kad prieitų. Žvilgsnis nuo mielo jam Ralfo veido nuslinko prie Deno O’Nylo, akys išsiplėtė, susiaurėjo, smigte įsmigo į Deną. Širdis ėmė plastėti, jis instinktyviai prisidėjo prie jos ranką, kurią buvo betiesiąs pasisveikinti, ir sėdėjo įbedęs tuščią žvilgsnį į jauną Ralfo de Brikasaro kopiją.

— Vitorijau, ar jums negera? — susirūpino kardinolas Ralfas, paėmė už gležno riešo, čiuopdamas pulsą.

— Ne, viskas gerai. Šiaip skausmelis užėjo ir praėjo, nieko baisaus. Sėskitės, sėskitės!

— Pirmiausia leiskite pristatyti jums Deną O’Nylą, kuris, kaip esu sakęs, yra mano labai brangios draugės sūnus. Denai, čia Jo Eminencija kardinolas di Kontinis— Verčezė.

Denas priklaupė, prispaudė lūpas prie žiedo; virš palenktos rusvos jo galvos kardinolo Vitorijo akys susirado Ralfo veidą, įsižiūrėjo taip atidžiai, kaip daugelį metų nebuvo žiūrėjusios. Ir kardinolui kiek atlėgo: vadinasi, ji nepasakė. O pats Ralfas, aišku, nieko neįtaria, nors visi, juos drauge pamatę, tuoj pat ims spėlioti. Nesakys, žinoma, kad čia tėvas ir sūnus, bet kad artimi giminės, tai tikrai. Vargšas Ralfas! Juk jis niekad nėra matęs iš šalies savo eisenos, savo veido išraiškų, nei kaip kilsčioja jo kairysis antakis. Iš tiesų Dievas maloningas, kad padarė žmones tokius aklus.

— Sėskitės. Tuoj bus ir arbata. Na, jaunuoli, tai norite būti kunigas ir kreipėtės pagalbos į kardinolų de Brikasarą?

— Taip, Jūsų Eminencija.

— Protingas pasirinkimas. Jo priežiūroje jums neatsitiks nieko bloga. Bet jūs, atrodo, kažko lyg nesavas, mano sūnau, — ar dėl to, kad čia jums viskas neįprasta?

Denas nusišypsojo Ralfo šypsena, gal tik be pastangų sužavėti, bet tokia panašia į Ralfo, jog sena pavargusi širdis krūptelėjo, tartum jų būtų užkabinusi spygliuota viela.

— Aš esu apstulbintas, Jūsų Eminencija. Iki šiol nenumaniau, kokią aukštą padėtį užima kardinolai. Net nesapnavau, kad mane pasitiks oro uoste, kad gersiu arbatą su jumis.

— Taip, tai neįprasta... Gal dėl to jūs ir susijaudinęs, suprantama. O, štai ir arbata! — Patenkintas jis stebėjo, kaip padengiamas stalelis, paskui perspėdamas iškėlė pirštą. — O ne! Pilstysiu aš. Su kuo gersit arbatą, Denai?

— Kaip ir Ralfas, — atsakė Denas ir smarkiai išraudo. — Atleiskite, Jūsų Eminencija, netyčia taip išsitariau.

— Nieko, Denai, kardinolas di Kontinis— Verčezė viską supranta. Juk kai mudu kadaise susitikome, buvome Denas ir Ralfas — dėl to tik geriau vienas kitą pažinom, tiesa? Formalumai mums dar neįprastas dalykas. Aš norėčiau, kad privačiam gyvenime mudu ir liktume vienas kitam Denas ir Ralfas. Jo Eminencija neprieštaraus, juk neprieštarausit, Vitorijau?

— Ne. Man patinka, kai žmonės vadinasi vardais. Bet grįžkim prie to, ką aš kalbėjau apie aukštos padėties draugus, mano sūnau. Kai pasirinksite seminariją ir įstosite, toji sena draugystė su mūsų Ralfu gali sudaryti jums nepatogumų. Bus labai keblu kiekvieną kartą aiškintis, kai kas nors užsimins apie jūsų ryšį. Kartais Viešpats leidžia nekaltų melą, — nusišypsojo jis ir sublizgo dantų auksas, — ir patogumo dėlei aš siūlyčiau griebtis tokio nedidelio pramano. Juk labai sunku paaiškinti subtilius draugystės saitus, bet visai lengva remtis kraujo giminyste. Todėl mes visiems be išimties ir sakysim, kad kardinolas de Brikasaras yra jūsų dėdė, mano Denai. Taip ir padarysim, — lipšniai užbaigė kardinolas Vitorijas.

Denas atrodė sumišęs, kardinolas Ralfas priėmė pasiūlymą nuolankiai.

— Nereikia nusivilti didžiaisiais žmonėmis, mano sūnau, — maloniai tarė kardinolas Vitorijas. — Jie nulipdyti iš to paties molio ir dėl šventos ramybės taip pat kartais imasi nekalto melo. Čia jums labai naudinga pamoka, bet kaip matau, vargu ar ja kada pasinaudosite. Tačiau turite suprasti, kad mes, vyrai purpurinėm mantijom, esame diplomatai iki kaulų smegenų. Iš tiesų aš galvoju tik apie jus, mano sūnau. Pavydas ir pagieža nesvetimi ir kunigų seminarijoms, ne tik pasaulietinėms institucijoms. Jums šiek tiek atsilieps tai, kad Ralfas bus laikomas jūsų dėde, jūsų motinos broliu, bet jei jie manys, kad jūsų nesieja kraujo ryšiai, tuomet kentėsite daug daugiau. Visų pirma mes esam žmonės, ir čia, kaip ir kitur, jūs turėsite reikalų su žmonėmis.

Denas nulenkė galvą, paskui buvo betiesiąs ranką paglostyti katės, bet sustojo.

— Ar galima? Aš labai myliu kates, Jūsų Eminencija.

Jis nebūtų radęs geresnio kelio į šią seną, bet pastovią širdį.

— Galima. Prisipažįstu, ji man darosi per sunki. Tokia besotė — teisybė, Nataša? Eik pas Deną, jis jaunas.

Džastinai buvo neįmanoma persikraustyti su visa manta iš pietinio pusrutulio į šiaurinį taip greitai kaip Denui; kol ji pabaigė sezoną Kaloudene ir ne be apgailestavimo atsisveikino su Botvel Gardensu, brolis jau buvo pragyvenęs Romoje du mėnesius.

— Ir kaip aš sugebėjau taip apsikrauti visokiu šlamštu? — stebėjosi ji, žiūrėdama į drabužių, laikraščių, dėžių dėželių krūvas aplinkui.

Megė, tupėdama ant grindų, kilstelėjo dėžutę su plonytės vielos šiūruoklėmis.

— O kam šitos tau po lova?

Išraudusiame dukters veide pasirodė didžiulis palengvėjimas.

— Oi, dėkui Dievui! Tai mat kur jos buvo! O aš jau maniau, kad jas suėdė brangusis ponios Divain pudelis; jau kokią savaitę jis negaluoja, ir aš nedrįsau pasakyti, kad neberandu šiūruoklių. Buvau įsitikinusi, kad jis tikrai jas surijo, — tas nelemtas padaras ryja viską, kas tik jo paties neryja. Ir nepasakyčiau, — pridūrė ji susimąsčiusi, — kad nebūčiau patenkinta jam nusigalavus.

Megė, vis dar tupėdama, prajuko.

— Oi, Džase, kad žinotum, kokia tu juokinga! — Ji numetė dėžutę ant lovos prie viso kalno ten jau suverstų daiktų. — Nedarai garbės Drohedai, ne. O kiek mes stengėmės, mokėm tave švaros ir tvarkos.

— Būčiau galėjusi iškart pasakyti, kad tai beviltiškas darbas. Gal parsiveši tas šiūruokles į Drohedą? Garlaiviu galėčiau bagažo vežtis kiek noriu, bet reikia manyti, kad ir Londone tokių daiktų netrūksta.

Megė sudėjo šiūruokles į didelę kartoninę dėžę su užrašu „Poniai D.”.

— Verčiau atiduosim jas poniai Divain; jai gi reikės šitą butą padaryti vėl gyvenamą. — Gale stalo stovėjo linguojantis bokštas neplautų lėkščių, nuo jų driekėsi bjaurūs pelėsių plaukai. — Ar tu nors kada išsiplauni indus?

Džastina susijuokė be mažiausio sąžinės graužimo.

— Denas sako, kad aš ne plaunu juos, o skutu.

— Šituos pirmiausia reikėtų apkirpti. Kodėl negali išplauti tuoj pat, kai pavalgai?

— Todėl, kad tada reikėtų vėl trenktis į virtuvę, o kadangi aš paprastai valgau jau po vidurnakčio, niekas nesižavi mano kojyčių tapsėjimu.

— Duok man kokių tuščią dėžę. Nunešiu žemyn, ir bus baigta, — pasakė motina, nebetekusi vilties.

Jau siūlydamasi atvažiuoti žinojo, ko tikėtis, ir net su džiaugsmu to laukė. Ne taip dažnai pasitaikydavo proga kuo nors padėti Džastinai; kiekvieną kartą pasisiūliusi ką padaryti, Megė pasijusdavo kaip visiška kvailė. Bet čia ūkiški reikalai ir viskas kitaip — gali padėti kiek širdis geidžia ir nesijausti kvaila.

Pagaliau susitvarkiusios, tuo pačiu furgonu, kuriuo Megė buvo atvažiavusi iš Džilio, jos nuvažiavo į „Australijos” viešbutį, kur Megė turėjo kelių kambarių numerį.

— Verčiau nusipirktum namų Palm Biče arba Avalone, — pasakė Džastina, pasidėjusi lagaminą antrame miegamajame. — Čia stačiai baisu, tiesiai virš aikštės. O ten — tik įsivaizduok, pora žingsnių, ir jau pliažas! Ar nesusigundytumei dažniau atpilt lėktuvu ir į Sidnėjų?

— O ko man važinėti į Sidnėjų? Per paskutinius septynerius metus esu čia antrą kartą — išlydėjau Deną, o dabar tave. Jei turėtume kur namą, tai ir stovėtų tuščias.

— Nesąmonės.

— Kodėl?

— Kodėl? Todėl, kad pasaulis — tai ne vien tik ta sumauta Droheda, kad ją perkūnas! Iškvaišt tenai galima!

Megė atsiduso.

— Patikėk, Džastina, ateis laikas, kai labai norėsi sugrįžt namo į Drohedą.

— Gal ir Denas?

Tyla. Nežiūrėdama į dukterį, Megė pasiėmė nuo stalo rankinę.

— Pavėluosim. Madam Rošė sakė antrą valandą. Jei nori gauti sukneles prieš išvykdama, reikia paskubėti.

— Esu nusodinta į savo vietą, — atsakė Džastina ir nusišypsojo.

— Kodėl gi tu, Džastina, nesupažindinai manęs nė su viena savo drauge? Botvel Gardense nieko nemačiau, išskyrus ponią Divain, — pasakė Megė, kai jos jau sėdėjo Žermenos Rošė ateljė ir žiūrėjo, kaip tingiai, koketiškai sukiojasi manekenės.

— O, jos tokios drovios... Man patinka ta oranžinė, o tau?

— Tau netiks prie plaukų. Geriau pilka.

— Fui! Oranžinė prie mano plaukų puikiausiai tinka. Su pilka aš atrodau kaip katės nutampyta, išpurvinta ir apipuvusi pelė. Neatsilik nuo laiko, mam. Rudaplaukėms nebūtinai reikia rengtis tik baltai, pilkai, juodai, smaragdiškai žaliai ar ta siaubinga spalva, prie kurios tu taip prisirišusi — kaip ji? — peleninių rožių. Viktorijos laikų seniena!

— Ta spalva taip ir vadinasi, teisingai, — pasakė Megė. Pasigręžė, pasižiūrėjo į dukterį. — Tu pabaisa, — pasakė ji perkreiptomis lūpomis, bet kartu su meile.

Džastinai buvo nė motais, nebe pirmą kartų tai girdėjo.

— Imsiu oranžinę, purpurinę, kartūninę su violetiniu rašteliu, samaninę, tamsiai raudonų kostiumėlį...

Megė nežinojo, ar juoktis, ar pykti. Ir ką gi daryti su tokia dukterim kaip Džastina?

„Himalajai” išplaukė iš Darlingo uosto po trijų dienų. Tai buvo puikus senas laivas, labai patikimas, plačiu korpusu, pastatytas dar tais laikais, kai niekas nesiplėšė dėl greičio ir žmonės ramiai taikėsi su mintim, kad per Suecą pasieks Angliją per keturias savaites, o plaukdami pro Gerosios Vilties kyšulį — per penkias. Šiomis dienomis net okeaniniai laineriai aptakių formų, korpusai kaip eskadrinių minininkų, kad tik būtų greitesni. O kas tokiam laive darosi keleiviui su jautriu skrandžiu, kai net patyrę jūreiviai nebeišlaiko...

— Šaunumėlis! — nusijuokė Džastina. — Pirma klase plaukia visa futbolo komanda, tai nebus taip nuobodu, kaip buvau maniusi. Kai kurie vyrukai baisiai gražūs.

— Tai jau esi patenkinta, kad liepiau imti pirmą klasę?

— Gal.

— Džastina, tu būtinai turi mane supykdyti, kaip visada, — nebeištverusi įširdo Megė ant Džastinos už nedėkingumą. Ar nors dabar toji netikėlė negalėtų apsimesti, kad jai gaila išvažiuoti? — Kokia tu užsispyrusi, kietakaktė, savavalė! Tu mane tiesiog siutini!

Džastina nieko neatsakė, tik nusisuko, tartum ne motinos žodžiai buvo svarbiau, o gongas, duodantis ženklą palydintiems eiti į krantą. Ji sukando virpančias lūpas ir tuojau pat džiugiai nusišypsojo.

— Žinau, kad tave siutinu, — atsakė linksmai, atsigręžusi į motiną. — Neimk į galvą, tokia jau aš esu. Kaip pati sakai, atsigimiau į tėvelį.

Jos droviai apsikabino, ir Megė su palengvėjimu smuko į minią ant laiptų ir dingo joje. Džastina nuėjo į viršutinį denį ir sustojo prie turėklų, gniauždama rankose spalvotų serpantinų ritinėlius. Toli apačioje ji pamatė, kaip į sutartą prieplaukos vietą eina moteris rausvai pilka suknele ir skrybėlaite, sustojusi prisidengia delnu akis nuo saulės. Keista, iš toliau matyti, kad mama eina penktą dešimtį. Penkiasdešimt dar ne tuoj, bet laikysena amžių išduoda. Jos pamojavo viena kitai tuo pat metu, tada Džastina metė pirmąjį serpantiną, ir Megė vikriai sugavo galą. Raudonas, žydras, geltonas, rausvas, žalias, oranžinis kaspinai sukosi spirale, plaikstėsi vėjyje.

Futbolininkų išlydėti atėjo dūdmaišių orkestras — plazdėjo vėliavėlės, kilsavo škotiški pledai, šaižiai skambėjo kažkas panašaus į „Atėjo valanda”. Laivo bortai buvo aplipę žmonėmis, jie persisvėrę gniaužė rankose plonų popierinių kaspinėlių galus; prieplaukoje šimtai žmonių stovėjo užvertę galvas, godžiai žvelgdami į veidus tų, kurie išvyksta į tolimą kelią, daugiausia dar jauni, pasižiūrėti savo akimis, koks tas civilizacijos centras kitoje pasaulio pusėje. Jie ten gyvens, dirbs, gal kas po poros metų grįš, o kas nebegrįš niekada. Visi tai žinojo ir galvojo, kaip bus.

Žydras dangus buvo pilnas sidabriškai baltų debesėlių, šėlo Sidnėjaus vėjas. Saulė kaitino pakeltas galvas krante ir pečius tų, kurie buvo pasilenkę žemyn; laivą ir krantą jungė platus ruožas įvairiaspalvių virpančių kaspinų. Paskui staiga tarp senojo laivo borto ir medinių prieplaukos atramų atsirado tarpas; pasigirdo šauksmai, verksmai, tūkstančiai serpantinų vienas po kito nutrūko, smarkiai suplazdeno vėjyje, glebiai nukaro ir susipainioję kaip sutraukytos staklėse gijos sukrito į vandenį, o čia tarp medūzų ir apelsinų žievelių nuplaukė tolyn.

Džastina atkakliai stovėjo savo vietoje, kol iš prieplaukos liko keli brūkšneliai ir rausvos segtukų galvutės; vilkikai apsuko „Himalajus”, nutempė bejėgį laivą pro dundančią Sidnėjaus tilto apačią ir toliau į nuostabius saulėtus vandenis.

Buvo visai kas kita, negu plaukti keltu į Menlį, nors kelias iš pradžių buvo tas pats — pro Njutrel Bėjų ir Rouz Bėjų, Kremorną ir Vokliuzą; visai kas kita. Dabar pro rūsčias uolas ir aukštai tyškančias ažūrinių putų vėduokles jie išplaukė į atvirą vandenyną. Dvylika tūkstančių mylių į kitą pasaulio kraštą. Ar grįš jie tėvynėn, ar ne, vis tiek jau nebeturės namų nei čia, nei ten, nes bus pabuvę dviejuose žemynuose ir patyrę du skirtingus gyvenimo būdus.

Kai turi pinigų, pamatė Džastina, Londonas baisiai patrauklus miestas. Jai neteko be penso glaustis kur nors Erlz Korto pakraščiuose — „kengūrų slėnyje”, kaip buvo pramintas tas rajonas, nes ten gyveno daugiausia australai. Neištiko jos tipiškas australų likimas Anglijoje — jie vargdavo jaunimo viešbučiuose, dirbdavo už skatikus kokioje kontoroje, mokykloje ar ligoninėje, pamėlę drebėdavo prie mažučio radiatoriaus šaltame drėgname kambarėlyje. Džastinai buvo skirta turėti butukų su centriniu šildymu Kensingtone netoli Naitsbridžo; darbą ji gavo pas Klaidą Doltinemą— Robertsą Elžbietos trupėje.

Vasarai atėjus, ji išvažiavo traukiniu į Romą. Vėliau nusišypsodavo prisiminusi, kaip mažai pamatė taip ilgai važiuodama per Prancūziją ir Italiją; jos galva buvo užimta tuo, ką turi pasakyti Denui, stengėsi įsiminti dalykus, kurių tiesiog neleistina buvo užmiršti. O tų dalykų buvo tiek daug, kad kai ką gaus praleisti.

Tai čia Denas? Aukštas šviesiaplaukis vyriškis perone — Denas? Išvaizda nepasikeitusi, bet vis dėlto toks nepažįstamas. Jau iš kito pasaulio. Buvo bešūktelinti jam, bet šauksmas sustingo ant lūpų; Džastina pasitraukė giliau į sėdynę, norėdama pasižiūrėti į jį, nes vagonas buvo sustojęs tik per porą žingsnių nuo Deno, mėlynomis akimis ramiai žvalgančio langus. Kalba bus vienpusiška — ji pasipasakos, kaip gyveno jam išvykus, o jis, dabar tai aišku, nė kiek netrokšta pasidalyti tuo, ką per tą laiką patyrė. Kad jį kur!

Jis jau nebe broliukas, koks anksčiau buvo, jo gyvenimas dabar nebeturi nieko bendra su ja, kaip ir su Droheda. Ak, Denai! Ir kuo tu gyveni tas dvidešimt keturias valandas, dieną ir naktį?

— Cha! Jau gal manei, kad apmoviau, neatvažiavau? — pasakė ji prislinkusi iš užpakalio.

Denas atsigręžė, sugriebė ją už rankų, pažvelgė šypsodamas.

— Eik tu, mėme, — meiliai ištarė, viena ranka imdamas didesnįjį lagaminą, o antrąja — ją už parankės. — Kaip gerai, kad atvažiavai, — pridūrė pasodinęs į raudoną „Lagondą”, kuria visur važinėdavo; Denas visada eidavo iš galvos dėl sportinių automobilių, ir kai tik amžius leido gauti teises, tuoj pat įsigijo nuosavų.

— Ir man gerai. Tikiuosi, kad suradai man jaukų viešbutį, rašiau ne juokais. Nenoriu tūnot Vatikano celėje tarp tų amžinų senbernių, — nusijuokė Džastina.

— Niekas ten tavęs ir nepriims, tokios rudos velnienės. Suradau tau nedidelį pensioną netoli nuo manęs, ten kalba angliškai, tai tau nebus bėdos. Romoje lengvai galėsi išsiversti, čia visada atsiranda, kas moka angliškai.

— Tokiais atvejais gailiuosi, kad neturiu tavo gabumų kalboms. Bet neprapulsiu, aš gi puikiai vaidinu pantomimas ir šaradas.

— Aš turiu du mėnesius, Džase, argi ne nuostabu? Galėsim pasižiūrėt Prancūzijos ir Ispanijos ir dar liks mėnuo Drohedai. Labai pasiilgau namų.

— Nejaugi! — Džastina pasigręžė, pasižiūrėjo į brolį, į gražias jo rankas, įgudusiai vairuojančias automobilį prisikimšusiomis Romos gatvėmis. — Aš visai nepasiilgau. Londone taip įdomu.

— Manęs neapgausi, — pasakė jis. — Žinau, ką tau reiškia Droheda ir mama.

Džastina sugniaužė gulinčias ant kelių rankas, bet jam neatsakė.

— Ar tu nieko prieš, jei arbatą šiandien gersim su mano draugais? — paklausė Denas, kai jie atvažiavo į pensioną. — Aš šiek tiek užbėgau už akių ir sutikau už tave. Jiems labai rūpi tave pamatyti, o aš iki rytdienos dar nelaisvas, nepatogu buvo atsisakyti.

— Eik tu, mėme! Ko aš būsiu prieš! Jei tu atvažiuotum į Londoną, mus užplūstų mano draugai, tai kodėl man nesusieiti su tavo draugais? Su malonumu pasižiūrėsiu į tuos seminarijos vyrukus, nors kas man iš to, ar ne? Jų negalima nė pirštu paliesti.

Ji priėjo prie lango, pasižiūrėjo žemyn į nedidelį skurdų skvereli — ten grįstame keturkampyje buvo du apgeibę platanai, po jais trys staliukai, vienoje pusėje bažnyčia, nepasižyminti nei architektūrinių linijų grakštumu, nei grožiu, su apsilaupiusiu tinku.

— Denai...

— Ką?

— Aš viską suprantu, tikrai suprantu.

— Taip, aš žinau, Džase. — Šypsena dingo nuo jo veido. — Gaila, kad mama nesupranta.

— Mama visai kitokia. Jai atrodo, kad tu ją palikai, nesupranta, kad taip nėra. Neimk į galvą. Atsipeikės po kiek laiko.

— Tikiuosi, — Denas nusijuokė. — Tarp kitko, ne su seminarijos vyrukais tu šiandien susitiksi. Nenorėčiau, kad tu ar jie patirtų tokią pagundą. Eisim pas kardinolą de Brikasarą. Žinau, tu jo nemėgsti, bet prižadėk būti gerutė.

Džastinos akys suspindo ypatingu žavesiu.

— Prižadu! Ir žiedus visus pabučiuosiu, kiek tik duos.

— O, tu prisimeni! Buvau baisiai užpykęs ant tavęs tą dieną, tokią gėdą man prieš jį padarei.

— Na, nuo to laiko esu bučiavusi daugybę daiktų, toli gražu ne tokių higieniškų kaip tas žiedas. Vaidybos klasėj buvo toks siaubingas spuoguotas bernas, jam tonzilės nesveikos ir iš burnos dvokia, o aš turėjau su juo bučiuotis dvidešimt devynis kartus, garbės žodis, taigi po to nieko nebėra neįmanomo. — Ji pasilygino plaukus, atsisuko nuo veidrodžio. — Ar persirengti spėsiu?

— O kam? Ir taip atrodai puikiausiai.

— O kas dar ten bus?

Saulė jau buvo taip žemai, kad nebešildė senojo skverelio, ir dėmėti platanų kamienai atrodė nusmurgę, nesveiki, tartum ėdami raupsų.

— Dar bus kardinolas di Kontinis— Verčezė.

Tą pavardę ji buvo girdėjusi, todėl išvertė akis.

— Oho! Tokiose aukštose sferose sukiojies?

— Taip. Stengiuosi to nusipelnyti.

— Tai gal tau dėl to sunkiau čia kitais atžvilgiais, Denai? — paklausė ji įžvalgiai.

— Ne, visai ne. Nesvarbu, kas su kuo pažįstamas. Aš visai apie tai negalvoju, ir kiti ne.

Koks kambarys, kokie vyrai purpuriniais rūbais! Dar niekada Džastinai nebuvo taip aiškiai atėję į galvą, kad kai kurių vyrų gyvenime moterims visai nėra vietos, kaip dabar, kai įžengė į šį pasaulį, kur moterys tebuvo nuolankios vienuolės tarnaitės. Ji tebevilkėjo tą patį gelsvai žalią drobinį kostiumėlį, kurį apsirengė išvažiuodama iš Turino, traukinyje jis gerokai susilamdė, — ir dabar eidama minkštu tamsiai raudonu kilimu keikė Deną, kam taip išskubino, verčiau būtų persirengusi po kelionės.

Kardinolas de Brikasaras šypsodamas atsistojo jiems įėjus; koks gražus senis!

— Mieloji mano Džastina, — tarė jis atkišdamas žiedą su šelmiška išraiška, iš kurios buvo matyti, kad gerai prisimena pirmąjį susitikimą, ir kažko ieškodamas jos veide, bet ko, ji nesuprato. — Jūs visai nepanaši į savo motiną.

Ji priklaupė ant vieno kelio, pabučiavo žiedą, nuolankiai nusišypsojo, atsistojo, nusišypsojo dar nuolankiau.

— Nepanaši, tiesa? Jos grožis mano pasirinktai profesijai būtų ne pro šalį, bet aš apsieinu ir be to. Juk iš tikrųjų visai nesvarbu, kokį turi veidą. Svarbu, kad tu ir tavo menas gali įtikinti žmones, jog veidas toks, o ne kitoks.

Krėsle kažkas nusijuokė. Džastina priėjo ir vėl pabučiavo žiedą ant senatviškai susuktos rankos, bet šį kartą ji pažvelgė į tamsias akis, ir buvo keista pamatyti jose meilę. Meilę jai, nors nebuvo jos matęs ir vargu ar kada apie ją girdėjęs. Bet akys žvelgė su meile. Kardinolas de Brikasaras ir dabar jai ne labiau tepatiko kaip tada, kai buvo penkiolikmetė, bet šis senukas jai buvo prie širdies.

— Sėskitės, mieloji, — pasakė kardinolas Vitorijas, rodydamas gretimą krėslą.

— Sveika, kice, — pakuteno Džastina melsvai pilką katę purpuriniame skreite. — Kokia nuostabi, ar ne?

— Taip, iš tikrųjų.

— Kuo vardu?

— Nataša.

Atsivėrė durys, bet pasirodė ne arbatos stalelis. Vyriškis, ir ačiū Dievui, apsirengęs pasaulietiškai; dar viena purpurinė sutana, pagalvojo Džastina, ir aš užbaubčiau kaip bulius.

Bet tas žmogus buvo neeilinis, nors ir ne dvasininkas. Tokia, matyt, Vatikane tvarka, toliau lakstė Džastinos mintys, kad paprastų žmonių čia iš viso neįsileidžia. Nepasakytum, kad jis žemo ūgio, bet taip tvirtai sudėtas, jog atrodo kresnesnis negu iš tikrųjų — stambiais pečiais, plačia krūtine, didele liūto galva, ilgomis lyg avikirpio rankomis. Turi kažką beždžioniška, bet intelektas tiesiog spinduliuoja, o eisena ir visi judesiai tokie, kad matyti — nutvers, ką tik panorės, mirktelt nespėsi. Nutvers ir gal sutriuškins suspaudęs, bet nedarys to be tikslo, nesąmoningai, o tik nuodugniai viską apgalvojęs. Jis buvo tamsus, bet storų it karčiai plaukų atspalvis buvo visai toks pat kaip vielinės šiūruokles ir beveik tokio pat šiurkštumo, jei tik tas vielutes būtų galima sudėti smulkiomis vienodomis bangelėmis.

— Jūs kaip tik laiku, Raineri, — tarė kardinolas Vitorijas vis dar angliškai ir parodė krėslą antroje pusėje. — Mieloji, — kreipėsi jis į Džastiną, kai vyriškis pabučiavo žiedą ir atsistojo, — prašom susipažinti su mano labai geru draugu Raineriu Merlingu Harthaimu. Raineri, čia Deno sesuo Džastina.

Jis nusilenkė, ceremoningai stuktelėjo kulnimis, šaltai šyptelėjo ir atsisėdo — krėslas stovėjo gana toli, už kardinolo Vitorijo, ir jo nebuvo matyti. Džastina atsiduso su palengvėjimu, juo labiau kad Denas kuo paprasčiausiai atsisėdo su visa sutana ant grindų prie kardinolo Ralfo krėslo, tiesiai jai prieš akis. Kai mato bent vienų pažįstamų ir mielą veidų, Džastinai tada nieko nebaisu. Bet kambarys ir raudonai apsirengę vyriškiai, o dabar dar ir šitas, tamsusis, ėmė nervinti labiau, negu ramino Deno buvimas; jai buvo pikta, kad jie taip nuo jos atsiriboję. Taigi ji pasilenkė į šonų ir vėl pakuteno katę, jausdama, kad kardinolas Vitorijas pamatė jos nepasitenkinimą ir kad jam smagu.

— Ar kiaušidės jai pašalintos? — paklausė Džastina.

— Aišku savaime.

— Aišku savaime! Nors nežinau, kodėl jums to reikėjo. Nuo vien buvimo tokioje vietoje galima likti nevaisingam.

— Atvirkščiai, mano mieloji, — tarė kardinolas Vitorijas, su malonumu klausydamasis Džastinos. — Mes, žmonės, patys psichologiškai padarėme save nevaisingus.

— Leiskite man su jumis nesutikti, Jūsų Eminencija.

— Tai mūsų mažas pasaulėlis jus nuteikia taip priešiškai?

— Na, sakykim, aš jaučiuosi nelabai reikalinga, Jūsų Eminencija. Pasisvečiuoti malonu, bet gyventi čia nenorėčiau.

— Negaliu jūsų dėl to smerkti. Ir net abejoju, ar malonu svečiuotis. Bet priprasite prie mūsų, nes turėsite dažnai lankytis.

Džastina plačiai nusišypsojo.

— Aš labai nemėgstu visokių mandagumų, — prisipažino ji. — Nuo to man sukyla visi blogiausi jausmai... ir nematydama jaučiu, kaip pasibaisėjo Denas.

— Aš tik spėlioju, ar ilgai tvers tavo mandagumas, — pasakė Denas nė kiek nesupykęs. — Džastina yra užsislėpusi maištininkė, ir labai nedaug tereikia, kad tai išlįstų į paviršių. Man labai malonu turėti tokią seserį. Aš pats nesu maištininkas, bet žaviuosi nenuolankiais žmonėmis.

Harthaimas kiek pasistūmėjo su visu krėslu, kad matytų Džastiną, kai ji atsitiesė, nustojusi žaisti su kate. Gražiajam padarėliui jau buvo nusibodusi ranka su nepažįstamu moterišku kvapu, ir net neatsistojusi katė atsargiai peršliaužė nuo purpurinių kelių ant pilkų, susirangė ir plačių stiprių Harthaimo rankų paglostyta ėmė taip garsiai murkti, jog visi net nusijuokė.

— Deja, tokia jau esu, — pasakė Džastina, pripažįstanti gerą sumoj į net savo adresu.

— Jos variklis dirba kaip visada puikiai, — tarė Harthaimas; pralinksmėjęs jo veidas buvo nuostabiai pasikeitęs. Angliškai jis kalbėjo labai gražiai, beveik be akcento, tik amerikietiškai tarė „r”.

Arbata buvo paduota dar nespėjus visiems surimtėti, ir net keistąją pilstė Harthaimas; paduodamas puodukų Džastinai, pažvelgė į jų kur kas draugiškiau negu susipažindamas.

— Anglams, — pasakė jis, — popiečio arbata yra pats svarbiausias valgymo metas. Visi reikalai sutvarkomi prie puoduko arbatos, tiesa? Gal todėl, kad geriama bet kada nuo dviejų iki pusės šešių ir malšina nuo kalbų kilusį troškulį.

Per artimiausią pusvalandį jo teiginys pasitvirtino, tačiau Džastina pašnekesyje nedalyvavo. Kalbos nuo silpnos popiežiaus sveikatos nukrypo prie šaltojo karo, paskui ekonomikos smukimo, ir visi keturi vyrai kalbėjo ir klausėsi taip gyvai, jog net patraukė Džastinos dėmesį ir ji ėmė suvokti, kas juos visus vienija, netgi ir Deną, dabar tokį keistą, nebeatpažįstamą. Jis kalbėjo užsidegęs, ir jos neliko nepastebėta, kad visi trys vyresnieji vyriškiai klausosi jo neįprastai nuolankiai ir su savotiška pagarba. Deno pastabos nebuvo nemokšiškos nei naivios, bet visai negirdėtos, savitos, rodė šventą tyrumą. Ar jie taip rimtai į jį žiūri dėl to tyrumo? Kad jis turi tai, ko jie neturi? Ar tikrai jie žavisi jo dorumu ir patys trokšta tokie būti? Ar tai tokia retenybė? Trys visai skirtingi vyrai, tačiau tarpusavyje daug artimesni vienas kitam negu Denui. Kaip sunku žiūrėti į Deną taip rimtai, kaip jie žiūri! Ne dėl to, kad daugeliu atvejų jis atrodo ne jaunesnysis, o vyresnysis jos brolis; ne dėl to, kad ji nematytų jo išmintingumo, intelektualumo ar tyrumo. Bet ligi tol jis priklausė jos pasauliui. Reikės apsiprasti su tuo, kad nebepriklauso.

— Jei norite tuoj pat pereiti prie maldų, Denai, aš palydėsiu jūsų seserį į pensioną, — pareiškė Raineris Medingas Harthaimas, nepasiteiravęs niekieno kito norų.

Ir štai ji lipa žemyn marmuriniais laiptais greta šito kresno valingo žmogaus, o liežuvis kaip prisegtas. Lauke, geltonoje Romos saulėlydžio šviesoje, jis paėmė jų už alkūnės ir nusivedė prie juodo uždaro „Mersedeso”, kurio vairuotojas sutiko juos pagarbiai išsitempęs.

— Na, juk nebūsit patį pirmą vakarą Romoje viena, o Denas užsiėmęs kitkuo, — tarė jis, sėsdamasis paskui ją į automobilį. — Esat pavargusi, išmušta iš vėžių, todėl bus geriau, jei turėsite su kuo pabendrauti.

— Atrodo, kad man neleidžiat nė pasirinkti, pone Harthaimai.

— Geriau mane vadinkit Raineriu.

— Bet jūs turbūt koks įžymybė, turit tokią liuks mašiną ir asmeninį vairuotoją.

— Būsiu dar didesnė įžymybė, kai tapsiu Vakarų Vokietijos kancleriu.

Džastina niekinamai suprunkštė.

— Tai jūs dar ne kancleris?

— Koks įžūlumas. Aš dar per jaunas.

— Nejaugi? — Džastina grįžtelėjo, įdėmiai pasižiūrėjo ir pamatė, kad tamsi jo oda visai jaunatviška, kad apie gilias akis nėra nei raukšlių, nei maišelių, atsirandančių su amžiumi.

— Aš storas ir žilas, bet pražilau šešiolikos metų, o sustambėjau tada, kai ėmiau žmoniškai pavalgyti. Man tik trisdešimt vieneri.

— Patikėsiu jūsų žodžiu, — atsakė Džastina, nusimesdama batelius. — Bet man tai vis tiek atrodo daug, nes mano amželis — tik dvidešimt vieneri.

— Jūs tikra pabaisa, — nusišypsojo Harthaimas.

— Reikia manyti. Ir mama tą patį sako. Tik nežinau, kaip katras suprantat pabaisą, tai būkit malonus, paaiškinkit savo variantą.

— O mamos variantą jau žinot?

— Velniškai ją sugluminčiau, jei paklausčiau.

— O manęs jūsų klausimas, manot, neglumina?

— Aš beveik garantuota, kad ir jūs, pone Harthaimai, esat pabaisa, todėl abejoju, ar kas nors gali jus sugluminti.

— Pabaisa, — sušnibždėjo jis. — Na ką gi, panele O’Nyl, pamėginsiu apibūdinti jums šį terminą. Pabaisa — tai tas, kuris kelia kitiems siaubą, lipa kitiems ant galvos, jaučiasi toks stiprus, kad nusileistų tik Dievui, neturi jokių sąžinės graužačių ir menkai tepaiso dorovės normų.

— Labai panašu į jus, — susijuokė Džastina. — O aš turiu ir sąžinės graužačių, ir dorovės normų paisau. Aš juk Deno sesuo.

— Jūs nė kiek į jį nepanaši.

— Baisiai gaila.

— Jo išvaizda netiktų prie jūsų charakterio.

— Jūs neabejotinai sakot teisybę, bet jei turėčiau jo išvaizdų, tai ir charakteris gal būtų pasidaręs kitoks.

— Žiūrint, kas atsirado pirma, ar višta, ar kiaušinis, a? Apsiaukit, reikės šiek tiek paėjėti.

Buvo šilta, temo, bet ryškiai švietė žibintai, visur pilna be tikslo vaikščiojančių žmonių, gatvės prisigrūdusios šaižiai signalizuojančių motorolerių, mažučių karingų „Fiatų”, „Gogomobilių”, panašių į būrius persigandusių varlių. Pagaliau Harthaimas sustabdė automobilį nedidelėje aikštėje, grindinio akmenys per daugybę šimtmečių ten buvo glotniai nuzulinti kojų, ir nusivedė Džastiną į restoraną.

— O gal norėjot pavakarieniauti al fresco? — paklausė jis.

— Jei tik pavalgydinsit, man tas pats, ar viduj, ar lauke, ar kaip nors per vidurį.

— Ar leisite jums užsakyti?

Šviesios akys sumirksėjo iš nuovargio, bet karingumo Džastina dar nebuvo praradusi.

— Ir kodėl turėčiau nusileisti amžinam vyrų viešpatavimui, — atšovė ji. — O pagaliau iš kur jūs žinot, ko aš dabar užsimanysiu?

— Žengia moteriškė nosį nešdama, — sumurmėjo Harthaimas. — Pasakykit, ką mėgstat, ir garantuoju, kad jums įtiksiu. Žuvies, veršienos?

— Kompromisas? Gerai, tada ir aš šiek tiek nusileisiu, kodėl ne. Noriu pašteto, krevečių, didelės porcijos veršienos saltimbocca, ledų ir baltintos kavos. Kurkit iš to, ką išmanot.

— Turėčiau jus prilupti, — atsakė jis, nė kiek nepraradęs geros nuotaikos, ir viską žodis žodin greitai susakė padavėjui itališkai.

— Sakėt, aš nė kiek nepanaši į Deną. Ar tarp mūsų tikrai nėra visai jokio panašumo? — paklausė ji graudokai, jau gerdama kavą; buvo taip išalkusi, kad, kol valgė, negaišo laiko kalboms.

Harthaimas uždegė Džastinai cigaretę, paskui užsidegė sau ir atsilošęs šešėlyje ramiai stebėjo ją, galvodamas apie tai, kaip prieš keletą mėnesių susipažino su Denu. Berniukas — grynas kardinolas de Brikasaras, tik keturiasdešimčia metų jaunesnis; tai jis iš karto pastebėjo, o vėliau sužinojo, kad jie dėdė ir sūnėnas, kad Deno ir Džastinos motina yra Ralfo de Brikasaro sesuo.

— Ne, panašumo yra, — atsakė jis. — Tik greičiau išraiškos negu bruožų. Kartais net iš veido. Apie akis ir lūpas: panašiai būna atmerkti vokai ir sučiauptos lūpos. Tiktai keista, kad į savo dėdę kardinolą jūs nė kiek nepanaši.

— Dėdę kardinolą? — nesusigaudydama pakartojo Džastina.

— Kardinolą de Brikasarą. Argi jis jums ne dėdė? Betgi aš gerai atsimenu, man taip sakė.

— Tas senas maitvanagis? Dėkui Dievui, joks jis mums ne giminė. Prieš daugelį metų buvo mūsų parapijos kunigas, aš dar buvau negimus.

Ji labai protinga, bet labai ir išvargusi. Vargšė mergytė — kas gi daugiau, tik maža mergytė. Ne dešimties metų skirtumas tarp jų, o šimto, tikra bedugnė. Įtarimas sugriautų jos pasaulį, o ji taip narsiai jį gina. Gal net nepatikėtų, jei pasakytum tiesiai. Kaip čia parodžius, kad tai nereikšminga? Nereikia gilintis į šią temą, nieku gyvu, bet iš karto nusukti kalbos kitur negalima.

— Tada suprantama, — tarė jis nerūpestingai.

— Kas suprantama?

— Kad Denas panašus į kardinolą tik bendrais bruožais — ūgiu, sudėjimu, akių spalva.

— O taip. Senelė sakė, kad mūsų tėvas iš išvaizdos buvo labai panašus į kardinolų, — patenkinta atsakė Džastina.

— Ar nesat mačiusi savo tėvo?

— Net nuotraukoje. Jie su mama išsiskyrė dar prieš Deno gimimą. — Ji pamojo padavėjui. — Prašom dar kavos su pienu.

— Džastina, nebūkit laukinė! Užsakyti turiu aš!

— Ne, po perkūnais, šito tai jau nebus! Aš puikiausiai sugebu galvoti už save, ir man nereikia, kad koks vyras nuolatos pasakinėtų, ko man norėti ir kada norėti. Aišku?

— Denas taip ir sakė — užsislėpusi maištininkė, ir labai nedaug tereikia, kad tai išlįstų į paviršių.

— Teisybę sakė. Ak, kad jūs žinotumėt, kaip nepakenčiu, kai apie mane šokinėja, popina, lepina! Aš mėgstu viską daryti pati ir nesiklausiu, ką daryti. Neprašau pasigailėjimo ir pati nieko negailiu.

— Aiškiai matyti, — pasakė jis sausai. — Dėl ko tokia pasidarėt, herzchen [* Mieloji, brangioji (vok.)]? O gal paveldėjot?

— Kažin? Iš tiesų net nežinau. Sunku pasakyti, mūsų šeimoje per maža moterų. Kiekvienos kartos po vieną. Senelė, mama ir aš. O vyrų nors vežimu vežk.

— Jūsų kartoje ne tiek jau daug. Tik Denas.

— Tikriausiai dėl to, kad mama paliko tėvą. Jokiu kitu ji tartum nesidomėjo. Gaila, žinot. Mama sukurta šeimai, jai būtų ne pro šalį vyras, kad galėtų apie jį tupinėti.

— Ar ji panaši į jus?

— Nepasakyčiau.

— Bet svarbiau — ar jūs viena kitai prie širdies?

— Mama ir aš? — Džastina šyptelėjo be jokios pagiežos, kaip būtų šyptelėjusi Megė, jei kas būtų paklausęs, ar duktė jai prie širdies. — Nesu tikra, kad mes viena kitai patinkam, bet kažkas tarp mūsų yra. Gal tiesiog kraujo ryšys, nežinau. — Jos akys žybtelėjo. — Aš visada norėjau, kad ji kalbėtųsi su manim kaip su Denu, ir norėjau sutarti su ja kaip Denas sutaria. Bet arba jai ko trūksta, arba man. Greičiausiai man. Ji daug puikesnis žmogus už mane.

— Nesu jos matęs, todėl negaliu nei sutikti, nei nesutikti su jumis. Bet jeigu jus tai nors kiek paguos, herzchen, pasakysiu, kad man patinkat kaip tik tokia, kokia esat. Ne, nenorėčiau nieko pakeisti, neatmesčiau net jūsų juokingo karingumo.

— Jūs labai malonus. O juk aš jus įžeidžiau. Aš visai ne tokia kaip Denas, tiesa?

— Tokių kaip Denas iš viso daugiau nėra pasaulyje.

— Norit pasakyti, kad jis toks nežemiškas?

— Turbūt. — Harthaimas, sėdintis šešėlyje, pasilenkė, ir jo veidą apšvietė silpna įkištos į kiančio butelį žvakės šviesa. — Aš — katalikas, ir religija yra vienintelis dalykas mano gyvenime, kuris manęs neišdavė, nors aš esu ją daug kartų išdavęs. Nenoriu kalbėti apie Deną, nes širdis sako, kad yra dalykų, kurių geriau nesvarstyti. Jūs tikrai kitaip žiūrit į gyvenimą ir Dievą negu jis. Na ir daugiau apie tai nebekalbėkim, gerai?

Džastina smalsiai pažvelgė į jį.

— Gerai, kaip norit, Raineri. Susitarkim — galima kalbėti apie bet ką, tik ne apie Deno būdą ir religiją.

Daug ko patyrė Raineris Merlingas Harthaimas nuo ano susitikimo su Ralfu de Brikasaru 1943 metų liepą. Po savaitės jo pulkas buvo išsiųstas į Rytų frontą, ir ten jis liko iki karo pabaigos. Prieš karą jis buvo per jaunas, todėl jam dar nebuvo pripūsta hitlerjugendo idėjų, ir dabar suglumęs, draskomas abejonių jis susidūrė su visomis Hitlerio politikos pasekmėmis, šaldamas sniege, kai fronto linijoje trūko ginklų, kai šimtui metrų teko vos po vieną kareivį. Ir iš karo jam išliko du prisiminimai: žiaurios kautynės žiauriame šaltyje ir Ralfo de Brikasaro veidas. Siaubas ir grožis, velnias ir Dievas. Kone išprotėjęs, beveik sušalęs į kaulą, su siaubu laukdamas, kad iš pažeme skrendančių lėktuvų be parašiutų pasipils į pusnis Chruščiovo partizanai, jis mušėsi į krūtinę šnabždėdamas maldas. Bet ko meldė Dievą, pats nežinojo: ar kulkų šautuvui, ar išsigelbėjimo nuo rusų, ar kad nepražūtų siela, ar už žmogų iš bazilikos, už Vokietiją, ar kad palengvėtų ant širdies.

1945 metų pavasarį rusų genamas su savo pulku jis atsitraukė per Lenkiją, teturėdamas vieną tikslą — pasiekti anglų ar amerikiečių okupuotą Vokietijos dalį. Nes jei paklius rusams, bus sušaudytas. Dokumentus jis suplėšė į skutelius ir sudegino, užkasė į žemę du savo Geležinius kryžius, pasivogė civiliškų drabužių ir prie Danijos sienos pasidavė Britanijos valdžiai. Tie išsiuntė jį į perkeltųjų asmenų stovyklą Belgijoje. Čia ištisus metus jis gyveno vien duona ir skysta avižine koše — anglai nebeturėjo iš ko maitinti tūkstančių tūkstančius žmonių, atsiradusių jų žinioje ir laukiančių, kada gi valdžia susipras, kad vienintelė išeitis paleisti juos į laisvę.

Du kartus stovyklos viršininkai buvo išsikvietę Harthaimą ir beveik grasindami reikalavo išvykti: Ostendės uoste stovįs garlaivis, laukiantis imigrantų į Australiją. Jam būsią išduoti nauji dokumentai, o už kelionės išlaidas dvejus metus privalėsiąs atidirbti, kur paskirsianti Australijos valdžia; po to jau galėsiąs veikti ką tinkamas. Ir darbas ne vergo, aišku savaime, jam mokėsią normalų atlyginimą. Bet abu kartus jam pasisekė atsisakyti tokios skubotos emigracijos. Jis juk nekentė Hitlerio, o ne Vokietijos, ir nesigėdijo esąs vokietis. Jo tėvynė Vokietija, ir trejus metus jis svajojo ten grįžti. Vėl patekti į šalį, kur niekas nemoka jo kalbos, o jis nemoka jų kalbos, būtų tikras prakeikimas. Ir 1947 metų pradžioje jis atsidūrė Acheno gatvėse be skatiko kišenėje, pasiryžęs pradėti naują gyvenimą, kurio taip seniai troško.

Jis išliko gyvas tiek kūnu, tiek dvasia ne tam, kad grįžtų prie skurdo ir nežinomybės. Nes Raineris buvo ne tik baisus garbėtroška, bet ir savotiškai genialus. Jis pradėjo dirbti Grundigo firmoje ir ėmė studijuoti sritį, patraukliausią nuo tada, kai sužinojo apie radarą: elektroniką. Galvoje viena per kitą kilo idėjos, bet jis atsisakė parduoti jas Grundigui už milijoninę dalelę tikrosios vertės. Dėmesingai sekė paklausą, o paskui vedė našlę žmogaus, kuris turėjo dvi nedideles radijo gamyklas, ir pats ėmėsi gamybos. Kad turėjo dvidešimt kelerius metus, nieko nereiškė. Protavo kaip gerokai vyresnis žmogus, be to, pokarinės Vokietijos chaose jaunimui atsirado nemaža galimybių.

Kadangi buvo susituokęs tik civiliškai, Bažnyčia nebuvo kliūtis išsituokti su žmona; 1951 metais jis užmokėjo Anelizei Harthaim lygiai dukart kiek kainavo tuo metu abi jos pirmojo vyro gamyklos ir išsiskyrė su ja. Tačiau antrąsyk nevedė.

Tai, ką patyrė berniukas Rusijos šaltyje ir siaubuose, nepavertė jo į bedvasę žmogaus karikatūrą: tiktai kiek susilaikė švelnumo ir gerumo daigai, o suklestėjo kitos jo savybės — protas, beatodairiškumas, ryžtas. Tas, kuris neturi ko prarasti, vien tik laimi, bejausmio žmogaus niekas neįskaudins. Bent taip save įtikinėjo Harthaimas. Iš tikrųjų jis buvo keistai panašus į vyriškį, 1943 metais jo sutiktą Romoje; kaip ir Ralfas de Brikasaras, jis žinojo, kad daro blogai, bet vis tiek darė. Tas suvokimas nesustabdydavo jo nė akimirką, tiktai už sėkmę materialiuose dalykuose mokėjo širdies skausmu ir savigrauža. Daugeliui gali atrodyti, kad neverta mokėti tokios didelės kainos, bet jis būtų kentėjęs ir dvigubai daugiau. Laukė, kad ateis diena, kai jis valdys Vokietijų ir padarys ją tokią, apie kokią svajoja, — užkirs kelią arijų liuteronų moralei, suformuos platesnes pažiūras. Kadangi negalėjo pažadėti, jog daugiau nebenusidės, keletą kartų per išpažintį jam nedavė nuodėmių atleidimo, bet vis dėlto tikėjimas jo neapleido, kaip ir jis tikėjimo, kol pagaliau pasidarė toks turtingas ir galingas, jog iškilo aukščiau bet kokios kaltės, atliko atgailą, ir nuodėmės buvo atleistos.

1955 metais, jau būdamas vienas iš turtingųjų ir įtakingųjų žmonių naujojoje Vakarų Vokietijoje, ką tik išrinktas į Bonos parlamentą, jis nuvyko į Romą. Reikėjo susirasti kardinolą de Brikasarą ir parodyti, kokios galutinės jo maldų pasekmės. Kokį įsivaizdavo būsiant tą susitikimą, vėliau Harthaimas negalėjo prisiminti, bet nuo pradžios iki galo matė viena: Ralfas de Brikasaras juo nusivylęs. Žinojo ir pats kodėl, tad nereikėjo nė klausti. Bet tai, ką kardinolas pasakė išsiskiriant, buvo netikėta:

— Meldžiausi, kad jums pasisektų geriau negu man, juk jūs buvot toks jaunas. Nėra tokio tikslo, kuris pateisintų bet kokias priemones. Bet, matyt, mūsų pragaišties sėklos pasėjamos dar prieš mums gimstant.

Sugrįžęs į savo kambarį viešbutyje, Harthaimas apsiverkė, bet netrukus nusiraminęs ėmė galvoti: su praeitim baigta, ateityje aš būsiu toks, kaip jis tikėjosi. Ir kartais jam tai pavykdavo, kartais ne. Bet jis stengėsi. Draugystę su Vatikano vyrais ėmė vertinti labiau už visas žemiškas gėrybes, ir kai atrodydavo, kad tik jų paguoda išgelbės nuo nevilties, skubėdavo į Romų. Paguodos. Keistai jie paguosdavo. Nei rankų neuždėdavo, nei malonių žodžių nekalbėdavo. Įliedavo balzamo tiesiai iš širdies, tartum suprasdami jo skausmą.

Ir tą šiltą naktį, palydėjęs Džastiną į pensioną, jis ėjo Romos gatvėmis galvodamas, kad amžinai bus jai dėkingas. Nes dieną, stebėdamas, kaip ji narsiai laikosi per kalbų kankynę, pajuto, kaip jo širdyje suvirpo švelnumas. Toji miela pabaisa apsipylusi kraujais, bet nenugalėta. Ar suprato jie, kad ji lygi jiems, nė per colį ne mažesnė? Jam pasirodė, kad tokius jausmus galėtų sukelti duktė, kuria jis didžiuotųsi, tik dukters jis neturėjo. Todėl pagrobė Džastinų iš Deno, išsivežė, norėdamas pasižiūrėti, kaip atsiliepė jai susitikimas su galingąja dvasininkija ir su tuo Denu, kokio anksčiau nebuvo mačiusi, su Denu, kuris jau nebėra ir nebebus jai toks artimas.

Geriausia, ką turi jo Dievas, galvojo toliau Harthaimas, yra tai, kad Jis gali viską atleisti; Jis gali atleisti Džastinai jos įgimtą bedieviškumą, o jam tai, kad laiko užrakinęs savo jausmus, kol bus patogu, kaip štai dabar, paleisti juos laisvėn. Iš karto jis buvo beišsigąstąs — ar tik nebus pametęs rakto, bet greitai apsiramino. Jis nusišypsojo, numetė cigaretę. Raktas... Na, raktai kartais būna keistų formų. Tikriausiai prireikė kiekvieno tos rudos galvos garbanėlių vingio, kad atsirakintų sudėtingas mechanizmas; tikriausiai raudonajame kambaryje jo Dievas įdavė jam raudoną raktą.

Diena lėkte pralėkė kaip viena akimirka. Bet pažvelgęs į laikrodį jis pamatė, kad dar nevėlu; aišku, dabar, kai Jo Šventenybė popiežius guli mirties patale, žmogus, kuris turi tokią galią Vatikane, dar nemiegos, kaip ir jo naktininkė katė. Baisus žagsulys nedideliame Kastel Gandolfo kambarėlyje, persikreipęs liesas, išblyškęs, asketiškas veidas, kurį tiek daug metų vainikavo tiara; jis miršta, o buvo didis popiežius. Tegu sako, kas ką nori, jis buvo didis. Kad mylėjo vokiečius, kad ir dabar nori girdėti kalbant vokiškai, argi tai ką nors keičia? Ne Raineriui spręsti.

Be to, ką Raineris norėjo žinoti dabar, Kastel Gandolfe jam nepasakys. Ir jis lipa marmuriniais laiptais į purpurinį ir skaisčiai raudoną kambarį pasikalbėti su Vitoriju Skarbanca, kardinolu di Kontiniu— Verčeze. Su tuo, kuris gali būti naujas popiežius, bet gali ir nebūti. Jau trejus metus Raineris stebi, kaip protingos, meilės kupinos juodos akys žvelgia ten, kur jas labiausiai traukia; taip, geriau eiti atsakymų pas jį, o ne pas kardinolą de Brikasarą.

— Niekad nemaniau, kad ištarsiu tokius žodžius, bet, ačiū Dievui, mes važiuojam į Drohedą, — pasakė Džastina, nesutikusi įmesti monetos į Trevio fontaną. — Ketinom pasižvalgyti po Prancūziją ir Ispaniją, o vis dar tebesam Romoj, ir aš čia taip niekam nereikalinga kaip bamba. Jau tie broliai!

— Hmmm, tai jūs manot, kad bambos nereikalingos? Kiek prisimenu, tos pačios nuomonės laikėsi Sokratas, — tarė Raineris.

— Sokratas? Neprisimenu! Juokinga, o juk Platoną beveik visą esu skaičiusi.

Staigiai pasisukusi ji pasižiūrėjo į jį ir pagalvojo, kad apsirengęs paprastai, kaip bet kuris turistas, jis atrodo gražiau negu su tuo solidžiu kostiumu, kuriuo vilkėjo Vatikane.

— Jis buvo tvirtai įsitikinęs, kad bambos nereikalingos. Norėdamas tai įrodyti, savąją išsuko ir išmetė lauk.

Džastinos lūpos virptelėjo.

— Ir kas tada?

— Jam nusmuko toga.

— Ak jūs, sukčiau! — sukikeno Džastina. — Beje, togų Atėnuose tada niekas nedėvėjo. Bet mane ima siaubas, nes jaučiu, kad jūsų anekdotas su moralu. — Jos veidas surimtėjo. — Kodėl jūs terliojatės su manim, Reinai?

— Užsispyrėlė! Aš gi jau sakiau, kad mano vardą reikia tarti Raineris, ne Reineris.

— Ak, nieko jūs nesuprantat, — pasakė Džastina, mąsliai žiūrėdama į raibuliuojantį vandenį — purviną baseiną, primestą purvinų monetų. — Ar esat buvęs Australijoj?

Jo pečiai susipurtė nuo begarsio juoko.

— Dukart vos nepatekau ten, herzchen, bet pasisekė išvengti.

— Na, jei būtumėt buvęs, suprastumėt. Jūsų vardas, kaip aš jį tariu, australui turi stebuklingų prasmę, angliškai tai reiškia lietų. O lietus — gyvybė dykumoje.

Apstulbęs jis numetė cigaretę.

— Džastina, ar tik manęs neįsimylėjot?

— Kaip gerai tie vyrai apie save galvoja! Bet turiu jus nuvilti — neįsimylėjau. — Paskui, lyg norėdama sušvelninti šiurkščius žodžius, paėmė jam už rankos, spustelėjo. — Čia kas kita, daug geriau.

— Kas gali būt geriau negu įsimylėti?

— Bet kas, man rodos. Aš visai nenoriu nieko įsimylėti.

— Gal ir teisingai. Per ankstyvas įsimylėjimas pakerta sparnus. O kas yra daug geriau?

— Atrasti draugą. — Ji paglostė jam ranką. — Juk jūs mano draugas?

— Taip. — Šypsodamas jis įmetė į fontaną pinigėlį. — Na va! Per tuos metus esu čia sumetęs gal tūkstantį markių, nes noriu užsigarantuoti, kad ir vėl pajusiu pietų karštį. Kartais per košmarus šulu kaip kadaise.

— Reikėtų jums pajusti tikrą pietų karštį, — pasakė Džastina, — kai šešėlyje šimtas penkiolika, jei tą šešėlį išvis surandi.

— Nenuostabu, kad jums čia nekaršta, — nusijuokė jis, kaip paprastai, be garso; senų laikų įprotis, kai juoktis balsu būtų reiškę rizikuoti gyvybe. — Nuo karščio jūs turbūt ir esat tokia kieta.

— Jūs gerai mokat šnekamąją anglų kalbą, bet daugiau amerikietišką. O aš buvau manius, kad mokėtės kuriame nors liuksusiniame Anglijos universitete.

— Ne. Pradžia buvo belgų stovykloj — mokiausi iš paprastų anglų kareivių, kalbančių kokni, škotų ir vidurio anglų dialektu, ir susikalbėti galėdavau tik su tuo, kuris buvo mane mokęs. Juk tą patį žodį kiekvienas jų tarė savaip. Kai grįžau į Vokietiją, ėjau kiek tik galėjau į kiną ir pirkau kokias tik įmaniau gauti angliškas plokšteles, o buvo tik amerikiečių komikų įrašai. Bet namie aš jas leidau ir leidau, kol pagaliau pramokau angliškai tiek, kad jau galėjau mokytis toliau.

Džastina, kaip įpratusi, buvo nusiavusi batelius; jau anksčiau jis baisėjosi matydamas ją einant basą šaligatviu, kur galėtų iškepti kiaušinis, ar grindinio akmenimis.

— Kaip gatvės vaikigalis! Apsiaukit!

— Aš juk australe, mūsų pėdos plačios, ir batai spaudžia. Mat pas mus niekad nebūna iš tikrųjų šalta, ir kai tik galim, vaikštom basi. Aš galiu pereiti per ganyklą, kur pilna dagių, ir nieko nejausiu, tik paskui išsitraukysiu spyglius, — pasakė ji didžiuodamasi. — Turbūt ir po žarijas galėčiau vaikščioti. — Paskui staiga paklausė: — Ar jūs mylėjot savo žmoną, Reinai?

— Ne.

— O ji?

— Taip. Antraip kam būtų už manęs ėjusi.

— Vargšelė! Pasinaudojot ir pametėt.

— Nusivylėt manim?

— Ne, turbūt ne. Greičiau dėl to žaviuosi jumis, tikrai. Bet man jos labai gaila, ir nuo to dar labiau tvirtėja ryžtas atsilaikyti neįkritus į tas pačias išrūgas.

— Žavitės manim? — apstulbęs paklausė Raineris.

— Kodėl ne? Aš neieškau jumyse to, ko, be abejo, norėjo žmona, tiesa? Jūs man patinkat, jūs man draugas. O ji mylėjo jus, buvot jai vyras.

— Man atrodo, herzchen, — tarė jis liūdnai, — kad garbėtroškos nebūna labai geri savo moterims.

— Todėl, kad garbėtroškos pasirenka visiškas minkštakūnes, kurios tik: „Taip, brangusis, ne, brangusis, tris maišus jau pripyliau, brangusis, kur liepsi padėti?” Sumautas reikalas! Jei būčiau jūsų žmona, būčiau pavarius jus... žinot kur, bet ji garantuotai nė pusės žodelio prieš nėra pasakiusi, ką?

Rainerio lūpos suvirpėjo.

— Taip. Vargšė Anelizė. Ji buvo tikra kankinė, nemokėjo nei taip tvirtai gintis, nei taip gražiai kalbėti. Gaila, kad nėra australiškų filmų, pramokčiau jūsų žargono.

Plačiais, tvirtais kojų pirštais įsikibusi į fontano kraštą iš vidinės pusės, ji praradusi pusiausvyrą susvyravo, bet tuoj vėl atsitiesė.

— Ką gi, jūs galų gale gerai su ja pasielgėt. Atsikratėt jos. Jai be jūsų kur kas geriau, tik ji turbūt taip nemano. O aš galiu jus turėti, nes niekada jums neleisiu gadinti man nervų.

— Jūs tikrai kieta, Džastina. Ir iš kur taip viską apie mane sužinojot?

— Paklausiau Deną. Aišku, Denas negi pasakys ką, tik nuogus faktus, o išvadas pati padariau.

— Ir, be abejo, pasiremdama didžiule savo patirtimi. Kokia apgavikė! Sako — puiki aktorė, bet aš negaliu tuo patikėti. Kaip galite vaizduoti jausmus, kurių pati niekada nepatyrėt? Emociniu atžvilgiu jūs atsilikusi labiau negu dauguma penkiolikmečių.

Džastina nušoko nuo fontano krašto, atsisėdo norėdama apsiauti ir nusiminusi pakrutino kojų pirštus.

— Kojos ištino, velniai rautų.

Nebuvo matyti, kad ją supykdė ar įžeidė paskutiniai Rainerio žodžiai, regis, ji negirdėjo. Sakytum prasidėjus kaltinimams ar priekaištams ji tiesiog ima ir išjungia kažkokį vidinį klausos įtaisą. Turbūt nemažai buvo jų prisiklausius. Stebuklai, kad ji dar nebuvo pradėjus nekęsti Deno.

— Sunku atsakyti į tokį klausimą, — tarė Džastina. — Turbūt sugebu kaip nors pavaizduoti, antraip nebūčiau tokia gera aktorė, tiesa? Tačiau aš gyvenu tartum... laukdama. Ne scenoje. Aš saugau save, negaliu plėšytis ne scenoje. Juk tiek daug reikia atiduoti, ar ne? O scenoje aš jau nebe aš, gal teisingiau pasakius, ten yra daugybė vienas po kito einančių mano „aš”. Mumyse visuose turbūt pilna visokiausių „aš”, kaip jums atrodo? Man teatras pirmiausia yra protas ir tik paskui jausmas. Protas išlaisvina jausmą ir ištobulina jį. Juk negana šiaip verkti, šaukti ar įtikinamai juoktis. Suprantat, tai nuostabu. Įsigyveni į savo kitą „aš”, kuo galėčiau būti, jei būtų kitaip susiklosčiusios aplinkybės. Čia ir yra visa paslaptis. Ne pasidarai kita moterimi, bet taip įsijauti į jos gyvenimą, tarsi ji — tai aš. Ir tada ji tampa manimi. — Džastina taip įsitraukė, jog nebegalėjo ramiai nusėdėti ir pašoko. — Įsivaizduojat, Reinai! Po dvidešimties metų galėsiu sau pasakyti: aš žudžiau, pati žudžiausi, buvau išprotėjusi, aš gelbėjau vyrus ir žlugdžiau juos. O! Tam galo nėra!

— Ir vis tai būsit jūs. — Harthaimas atsistojo, vėl paėmė ją už rankos. — Taip, jūsų teisybė, Džastina. Be scenos neapsieisit. Kam kitam pasakyčiau: vis tiek išsidūksi, bet kai žmogus toks kaip jūs, nesu tikras, kad tai įmanoma.

18

Namiškiai Drohedoje norėdami būtų galėję įsivaizduoti, kad Roma ir Londonas nė kiek ne toliau už Sidnėjų ir kad suaugę Denas ir Džastina tebėra vaikai ir mokosi Sidnėjaus pensione. Aišku, jie negalėjo parvažiuoti namo kaip seniau per visas, net ir trumpas atostogas, bet kartą per metus praleisdavo Čia bent mėnesį. Atsirasdavo paprastai rugpjūtį ar rugsėjį, iš pažiūros nė kiek nepasikeitę. Labai jauni. Ir koks skirtumas, ar jiems penkiolika ir šešiolika, ar dvidešimt dveji ir dvidešimt treji? Drohedoje visi gyveno laukdami to mėnesio pavasario pradžioje, bet nieku gyvu nekartojo kiekvienam žingsny: „Na, jau tik kelios savaitės liko!” arba: „Dieve, dar nė mėnuo nepraėjo, kai jie išvažiavo!” Bet jau nuo liepos visų žingsniai pasidarydavo smagesni ir veiduose atsirasdavo nuolatinės šypsenos. Virtuvėje, ganyklose, svetainėje buvo iš anksto galvojama apie dovanas ir pramogas.

Tarpais tarp atostogų buvo laiškai. Jie daugiausia atspindėjo autorius, bet kartais atsitikdavo priešingai. Pavyzdžiui, buvo galima pagalvoti, kad Denas rašys kruopščiai ir reguliariai, o Džastina retkarčiais brūkštels ką nors padrikai. Kad Fija iš viso nerašys. Kad broliai Klieriai parašys vos dukart per metus. Kad Megė duos uždirbti paštui rašydama kasdien bent jau Denui. Kad ponia Smit, Minė ir Ketė siųs tik atvirukus gimtadienių ir Kalėdų proga. O Anė Miuler dažnai rašys Džastinai, bet nesusirašinės su Denu.

Deno ketinimai buvo geri ir jis iš tikrųjų rašė reguliariai. Tik visa bėda, kad užmiršdavo išsiųsti savo pastangų vaisus, ir, būdavo, praeina du ar trys mėnesiai, o iš jo nė žodelio, bet po to vienu kartu Droheda gauna bent dešimt laiškų. Iškalbioji Džastina siuntė ilgiausius laiškus, jie buvo tikras sąmonės srautas, taip šiurkščiai atviras, jog skaitantieji raudonavo ir baisėdamiesi aikčiojo, bet kartu ir žavėjosi.

Megė tiktai kartą per dvi savaites parašydavo abiem vaikams. Džastina iš senelės laiškų negaudavo, o Denas gaudavo gana dažnai. Jam taip pat nuolatos duodavo žinią visi dėdės — apie žemę, avis, Drohedos moteriškių sveikatą, mat jie laikė savo pareiga užtikrinti sūnėną, kad namie viskas gerai. Tačiau Džastinos atžvilgiu tokios pareigos nejautė, ir pati Džastina būtų stebėjusis, kad jie rašo. O ponia Smit, Minė, Kėtė ir Anė Miuler susirašinėjo su Denu ir Džastina taip, kaip ir reikėjo tikėtis.

Skaityti laiškus buvo malonu, o rašyti sunkus darbas. Sunkus visiems, tik ne Džastinai; ji tiesiog širdo, kad niekas neparašo tokių laiškų, kaip jai norisi — storų, žodingų ir atvirų. Juk tiktai iš Džastinos laiškų Drohedoje buvo sužinoma ir apie Deną, nes jis pats niekada nerašė to, kas svarbiausia. O Džastina parašydavo.

Šiandien į Londoną atskrido Reinas, — rašė ji viename laiške, — ir sakė, kad praėjusią savaitę buvo susitikęs Romoje su Denu. Žinot, su Denu jis matosi daug dažniau negu su manim, kadangi niekur jo taip netraukia kaip į Romą, o Londonas jam paskutinėj vietoj. Taigi turiu prisipažinti, kad vien dėl Reino kasmet važiuodama namo aš užsuku pas Deną į Romą. Denas norėtų užvažiuoti į Londoną, tiktai aš jam neleidžiu, jeigu Reinas būna Romoje. Egoistė. Bet jūs neįsivaizduojate kaip man malonu su Reinu. Jis vienas iš tų kelių mano pažįstamų, kurie man nenusileidžia, todėl norėčiau su juo matytis kuo dažniau.

Vienu atžvilgiu Reinui sekasi geriau negu man. Jis susitinka su Deno mokslo draugais, o man negalima. Denas turbūt mano, kad aš juos pamačiusi tuoj išprievartausiu. O gal jie mane išprievartaus. Cha! Na, nebent pamatytų mane su Cannianos kostiumu. Ką jūs, atrodau stulbinančiai, garbės žodis. Kaip šiuolaikinė Teda Bara. Du maželyčiai bronziniai skydukai ant spenelių, be skaičiaus visokių grandinėlių ir dar toks, man regis, kad ten skaistybės diržas — šiaip ar taip, be replių vidun neįsigausi. Su peruku — plaukui ilgi, juodi, visas kūnas nudažytas kaip įdegęs, ir su tom geležėlėm aš atrodau pritrenkiamai.

.. Apie ką aš čia??? Ak taip, aną savaitę Reinas buvo susitikęs Romoje Deną ir jo draugužius. Ir visi nuėjo paūžti. Reinas už viską mokėjo, kad Denas nesuktų sau galvos. Na ir buvo! Nei jokių moterų, aišku, nieko, bet visa kita kaip reikalas. Ar galit įsivaizduoti, kaip Denas kažkokiam nušiurusiam Romos bare, atsiklaupęs prieš vazą su narcizais, deklamuoja:

Mieli narcizai, mes nuvytom,

Nes jūsų grožis greitai verkia...

[* Denas supainioja poeto Roberto Heriko (1591-1674) eilutes: Mieli narcizai, mes pravirkom, Nes jūsų grožis greitai vysta...]

Bent dešimt minučių mėgino sudėlioti žodžius teisingai, bet nieko jam neišėjo, tada liovėsi, įsikando į dantis narcizą ir pasileido šokti. Ar įsivaizduojat, kad Denas taip darytų? Reinas sako, čia nieko tokio, net naudinga, kai visąlaik tik mokslai be jokių pramogų ir taip toliau. Kai moterų negalima, tada geriausia nusigert. Reinas taip tvirtina. Nemanykit, kad jie dažnai, ne, ir, kiek supratau, visada būna kartu Reinas ir prižiūri visus, jie gi tokie vištagalviai nesusitupėję. Aš tik pagalvoju ir mirštu juokais — Denas su narcizu dantyse šoka flamenką, o jo šventa aureolė kažkur nukritusi.

Praėjo aštuoneri metai, ir Denas tapo kunigu, nors iš pradžių visiems atrodė, kad tie metai niekada nesibaigs. Tačiau aštuoneri metai praėjo greičiau, negu įsivaizdavo namiškiai Drohedoje. Ką jis darys, kai bus įšvęstas, jie aiškiai nežinojo, tik manė, kad gal grįš į Australiją. Tiktai Megė ir Džastina spėjo, kad jis norės pasilikti Italijoje, bet Megė apmalšindavo abejones prisiminusi, su kokiu pasitenkinimu jis kasmet parvažiuoja per atostogas namo.

Jis juk australas, kaip nenorės grįžti į tėvynę. Džastina kas kita. Nėra ko svajoti, kad grįžtų visam laikui. Ji aktorė, Australijoje karjeros nepadarys. O Denas gali atsiduoti savo pašaukimui bet kur.

Taigi aštuntaisiais metais niekas neplanavo, ką darys vaikai parvažiavę atostogų; atvirkščiai — namiškiai patys taisėsi vykti į Romą pamatyti, kaip Denas įšvenčiamas į kunigus.

— Išėjo tiktai pšš, — tarė Megė.

— Dovanok, brangioji, ką sakei? — paklausė Anė.

Jos sėdėjo šiltame verandos kamputyje ir skaitė, bet Megės knyga jau senokai gulėjo užmiršta ant kelių, o ji pati išsiblaškiusi žiūrėjo, kaip pievelėje straksi dvi kielės. Metai buvo šlapi, prisiveisė kirminų, ir paukščiai kaip niekada gyveno sočiai ir linksmai. Jų čiulbesys netilo nuo aušros lig tamsos.

— Sakau, išėjo tiktai pšš, — vėl išgiedojo Megė tą patį. — Kaip sudrėkus petardai. O kiek buvo galima tikėtis! Kas būtų galėjęs pasakyti, kad taip baigsis, kai dvidešimt pirmaisiais metais atsikėlėm į Drohedą?

— Apie ką tu čia?

— Šeši sūnūs buvo ir dar aš. Po metų dar du sūnūs. Ko reikėjo tikėtis? Dešimčių vaikų, pusšimčio vaikaičių? O matot, kas dabar iš mūsų? Helas ir Stiuartas mirę, kurie gyvi, regis, nė vienas neketina vesti, aš vienintelė daviau Drohedai įpėdinių, bet negaliu perduoti jiems Klierių pavardės. O dievams dar ir to maža, tiesa? Sūnus ir duktė. Galima tikėtis nors kelių vaikaičių. Bet kur ten. Mano sūnus išeina į kunigus, o dukteriai su tokia profesija tik senmergiauti. Ir Droheda aklavietėj.

— Man visai neatrodo keista, — tarė Anė. — Pagaliau ko tu nori iš savo brolių? Nulindę į kampą, baikštūs kaip kengūros, nesusitinka su mergaitėm, kurias galėtų vesti, o Džimsui ir Petsiui karas viską pagadino. Kaipgi Džimsas ves, jei žino, kad Petsiui tai neįmanoma? Pernelyg jie vienas prie kito prisirišę. Be to, žemei reikalingi belyčiai. Ji atima visas jėgas, kiek tik jie turi, ir nemanau, kad turi daug. Grynai fizine prasme. Ar niekad apie tai nepagalvoji, Mege? Jūsų šeima, tiesiai pasakius, nėra patinai ir patelės. Tą patį galima pasakyti ir apie Deną su Džastina. Yra juk žmonių, kurie niekaip negali be to apsieiti, tik to ir vaikosi kaip katinai, o jūs ne tokie. Nors Džastina gal ir ištekės. Yra gi tas vokietis, Raineris, jis, atrodo, jai labai patinka.

— Pataikėt kaip pirštu į akį. — Megė nebuvo linkusi leistis guodžiama. — Atrodo, kad labai patinka. Kaip tik taip. Juk pažįsta jį jau septynerius metus. Jei būtų norėjusi ištekėti, būtų seniausiai ištekėjusi.

— Kažin? Aš gerai Džastiną pažįstu, — tarė Anė, ir tai buvo tiesa. Džastiną ji pažino kaip niekas kitas Drohedoje, net geriau už Fioną ir Megę. — Man atrodo, ji bijo pamilti jį tokia meile, kuri negali toliau egzistuoti be vedybų, ir turiu pasakyti, aš žaviuosi Raineriu. Jis turbūt labai gerai ją supranta. Ne, nesakau, kad jis įsimylėjęs, bet jeigu įsimylėjęs, tai turi proto palaukti, kol Džastina bus pasiruošusi tam ryžtingam žingsniui. — Anė pasilenkė priekin, jos knyga nukrito ant verandos plytelių. — Girdi tą paukščiuką? Ir už lakštingalą gražiau gieda. — Ir pagaliau Anė pasakė tai, ką norėjo pasakyti jau kelinta savaitė: — Mege, kodėl gi tu nevažiuoji į Romą? Toks įvykis — Denas įšvenčiamas į kunigus!

— Į Romą aš nevažiuosiu! — pro sukąstus dantis ištarė Megė. — Niekur daugiau iš Drohedos nevažiuosiu!

— Na ką tu, Mege! Negalima Deno taip apvilti! Nuvažiuok. Jei nevažiuosi, ten nebus nė vienos moters iš Drohedos, nes tik tu dar esi jauna ir gali ištverti kelionę lėktuvu. Patikėk, jei turėčiau bent mažiausią viltį, kad mano seni kaulai atlaikys, jau sėdėčiau lėktuve.

— Nuvažiuoti į Romą pasižiūrėti, kaip patenkintas šypsosi Ralfas de Brikasaras? Geriau numirti!

— Oi, Mege, Mege! Kam giežti apmaudą ant Ralfo ir ant savo sūnaus? Juk pati kartą sakei, kad čia tavo pačios kaltė. Užmiršk savo išdidumą ir nuvažiuok į Romą. Aš prašau.

— Čia ne išdidumas, — suvirpėjo Megė. — Oi, Ane, aš taip bijau! Netikiu, kad tai įvyks, netikiu! Kai pagalvoju, šiurpas mane ima.

— O jeigu būdamas kunigu jis negalės parvažiuoti namo? Ar apie tai nepagalvojai? Jis juk nebeturės tokių ilgų atostogų kaip seminarijoj, ir jei nuspręs pasilikti Romoje, vis tiek turėsi ten lankytis, jei norėsi jį pamatyti. Važiuok į Romą, Mege!

— Negaliu. Kad žinotumėt, kaip bijau! Čia ne išdidumas, ne pyktis, kad Ralfas paėmė viršų, nei dar kas, ką aš išgalvoju, kad niekas nebeklausinėtų. Dievas mato, aš jų abiejų taip pasiilgau, jog keliais nušliaužčiau, jei būčiau tikra, kad esu jiems reikalinga. Denas, taip, jis apsidžiaugtų man atvažiavus, o Ralfas? Jis užmiršo, kad aš iš viso gyvenu. Bijau, sakau jums. Tiesiog jaučiu — jei važiuosiu į Romą, kažkas atsitiks. Todėl ir nevažiuoju.

— Kas gi gali atsitikti, dėl Dievo meilės?

— Nežinau... Jei žinočiau, galėčiau priešintis. Čia tik nuojauta, tai kaip nuojautai pasipriešinti? O daugiau nėra nieko. Gal nujaučiu, kad dievai nori man atkeršyti.

Anė nusijuokė.

— Tu jau kaip kokia senė, Mege. Liaukis!

— Negaliu, negaliu! Ir tikrai aš jau sena.

— Kvailystės, tu dar tik vidutinio amžiaus, pilna energijos. Sveika ir pakankamai jauna, kad galėtum nuskrist lėktuvu.

— Ak, duokit man ramybę! — supyko Megė ir pasiėmė knygą.

Retkarčiais Romą užplūsta minia žmonių, atvykusių su ypatingu tikslu. Tai ne turistai, ne žioplinėtojai, dabarties relikvijose ieškantys šlovės, ne keleiviai, sustoję keletui valandų Romoje, vykdami iš punkto A į punktą B. Ne, tuos visus žmones jungia vienas bendras jausmas, jie kupini pasididžiavimo, nes atvyko pažiūrėti, kaip sūnus, sūnėnas, pusbrolis ar draugas bus įšvęstas į kunigus — didingoje bazilikoje, pačioje garbingiausioje pasaulio šventovėje. Apsistoja jie kukliuose pensionuose, ištaigiuose viešbučiuose, pas draugus ar gimines. Bet visi jaučia vienybę, santarvę vienas su kitu ir su visu pasauliu. Pareigingai viską apžiūri: Vatikano muziejų su Siksto koplyčia pabaigoje, kaip dovana už kantrybę; Forumą, Koliziejų, Apijaus kelią, laiptus Ispanijos aikštėje, godųjį Trevio fontaną, son et lumiére [* Spalvą ir garsą (pranc.) — skambiai krintančios fontano srovės vakare apšviečiamos]. Visa tai užpildo laiką laukiant tos dienos. Jiems bus suteikta ypatinga malonė — audiencija pas Šventąjį Tėvą. Roma nieko jiems negaili.

Šį kartą buvo ne taip, kaip visus anuos metus, ne Denas pasitiko perone Džastiną — jis buvo užsisklendęs vienumoje. Purvinu grindiniu kaip koks didelis žvėris slampinėjo Raineris Merlingas Harthaimas. Pasisveikindamas Džastinos nepabučiavo, niekada to nedarydavo, tik apkabino per pečius ir stipriai spustelėjo.

— Tikras lokys! — pasakė Džastina.

— Lokys?

— Anksčiau, kai tik susipažinom, galvodavau, kad jūs — kokia trūkstama grandis žmogaus raidos istorijoje, bet pagaliau nusprendžiau, kad jūs daugiau lokys negu gorila. Negerai buvo lyginti su gorila.

— O lokiai geri?

— Na, lokiai gal taip pat greitai gali mirtinai sudoroti, bet jie jaukesni prisiglausti. — Ji įsikabino jam už parankės ir lengvai prisiderino prie jo žingsnio, nes jie buvo beveik vienodo ūgio. — Kaip Denas? Ar matėt jį prieš užsidarymą? Vos neužmušiau Klaido, kam neleido išvažiuot anksčiau.

— Denas kaip visada.

— Neišvedėt jo iš kelio?

— Aš? Tikrai ne. Jūs labai gražiai atrodot, herzehert.

— Aš dabar baisiai gerutė ir Londone išpirkau pas siuvėjus viską. Kaip patinka mano naujas sijonukas? Vadinasi mini.

— Paėjėkit pirma manęs, pasakysiu.

Platus šilkinis sijonėlis buvo maždaug iki pusės šlaunų; kai Džastina pasisuko grįžti, jis siūbtelėjo aukštyn.

— Ką pasakysit, Reinai? Nepadoru? Paryžiuj dar nė vienos nemačiau su tokiu trumpu.

— Tai tik patvirtinimas, herzchen, kad turint tokias gražias kojas kaip jūsų būtų nepadoru nešioti sijoną bent milimetru ilgesnį. Romiečiai garantuotai su manim sutiks.

— Vadinasi, mano užpakalis bus pilnas mėlynių per valandą, net ne per dieną. Kad juos velniai! Nors žinot ką, Reinai?

— Ką?

— Man dar nėra įžnybęs nė vienas kunigas. Visus tuos metus, kai lakstau po Vatikaną, nė karto neturėjau tos garbės. Tai ir pagalvojau, jeigu apsivilksiu mini, gal dar sugundysiu kokį prelatą.

— Greičiau mane, — nusišypsojo Raineris.

— Ką, nejaugi? Tokia oranžinė? Maniau, jums bjauru žiūrėt į mane oranžiniais drabužiais, kai plaukai oranžiniai.

— Tokia gyva spalva — uždega jausmus.

— Tyčiojatės, — pasipiktino Džastina ir įsėdo į jo uždarą „Mersedesą” su vokiška vėliavėle, plevėsuojančia ant gaubto. — Kada gi gavot tą vėliavą?

— Kai gavau naują vyriausybinį postą.

— Ne be reikalo įsidėmėjau žinutę iš „News of World”! Matėt?

— Juk žinot, laikraštpalaikių aš neskaitau, Džastina.

— Na ir aš ne, bet kažkas man parodė, — atsakė ji, paskui prašneko aukštesniu, siaubingai pamaivišku balsu, vaizduodama prasčiokę su aristokratiškomis pretenzijomis: „Tokia ir tokia, kylanti rudaplaukė australų kilmės aktorė, palaiko labai širdingus santykius su tokiu ir tokiu, Vakarų Vokietijos ministrų kabineto nariu”.

— Ką jie gali žinoti, kiek laiko mes pažįstami, — ramiai pasakė Raineris, ištiesė kojas, patogiai atsisėdo.

Džastina pritariamai nužvelgė jo apsirengimą — labai nerūpestingas, labai itališkas. Ir jis neatsilieka nuo Europos madų, net drįsta nešioti tinklinius trikotažinius marškinėlius, kuriais apsivilkę italai demonstruoja savo krūtinių gaurus.

— Jums nereikėtų vilkėti kostiumo, marškinių su apykakle ir kaklaraiščių, — netikėtai pasakė ji.

— Taip? Kodėl gi?

— Jūsų stilius kaip tik toks, koks dabar — pabrėžiantis vyriškumą: auksinis medalionas su grandinėle ant plaukuotos krūtinės. Kai būnat su kostiumu, atrodo, kad turit pilvuką vietoj talijos, o juk iš tikrųjų taip nėra.

Valandėlę Raineris žvelgė į ją nustebęs, paskui jo akių išraiška pasidarė budri — Džastina vadino tai „mąslaus susikaupimo žvilgsniu”.

— Pirmąkart, — pasakė jis.

— Kas pirmąkart?

— Per septynerius metus, kai mes pažįstami, jūs niekad nieko nesakydavot apie mano išvaizdą, o jei atsiliepdavot, tai tik niekinamai.

— Oi, ką jūs, nejaugi? — Džastina net kiek susigėdo. — Labai dažnai pagalvoju apie jūsų išvaizdą, bet kad niekinamai, tai jau ne. — Ir kažkodėl skubiai pridūrė: — Apie tai, kaip jūs atrodot su kostiumu.

Jis neatsakė, tiktai šypsojosi, tartum pagalvojęs apie ką labai malonaus.

Po šio ramaus parvažiavimo su Raineriu kitos dienos buvo anaiptol neramios. Kai tik jie grįžo aplankę kardinolą de Brikasarą ir kardinolą di Kontinį— Verčezę, Rainerio išnuomotas limuzinas pristatė į jų viešbutį visus atvykusius iš Drohedos. Džastina paslapčiom stebėjo, kokį įspūdį padarys Raineriui jos giminės — dėdės. Džastina buvo įsitikinusi, kad motina apsigalvos ir atvažiuos į Romą, ir ieškojo jos akimis, bet nerado. Tai buvo žiaurus smūgis; Džastina pati nesuprato, ar jai skaudžiau dėl Deno, ar dėl jos pačios. Tačiau tuo tarpu čia sugužėjo dėdės, ir jai, aišku savaime, reikėjo juos priimti.

O, kokie jie drovūs! Ir neatskirsi, kuris čia. Kuo toliau, tuo labiau panašėja. O Romoje krinta į akis kaip... na, kaip avių augintojai iš Australijos, atvykę paviešėti į Romą. Visi kaip vienas apsirengę taip, kaip rengiasi turtingi žemvaldžiai vykdami į didelį miestą: gelsvai rudi jojimo batai su elastiniais šonais, neaiškios spalvos kelnės, rusvi sunkios pūkuotos vilnos sportiniai švarkai, įskelti šonuose, su daugybe odinių antsiuvų, balti marškiniai, megzti vilnoniai kaklaraiščiai, pilkos plačiakraštės plokščiu viršum skrybėlės. Taip pasirodęs Sidnėjuje velykinės parodos dienomis nenustebinsi nieko, bet Romoje, vasarai baigiantis, tai neregėta.

Ir iš širdies galiu pasakyti ačiū Dievui, kad yra Reinas! Kaip jiems gerai su juo. Nebūčiau patikėjus, kad kas galėtų prakalbinti Petsį, o jis sugebėjo, šaunuolis. Plepa dabar kaip kūmutės, ir iš kur jis ištraukė australiško alaus? Regis, jam dėdės patinka, jam įdomu su jais. Viskas šitam vokiečiui pramonininkui ir politikui į naudą. Ir kaip toks žmogus gali būti tvirtai tikintis? Mįslė tu man, Raineri Merlingai Harthaimai. Popiežių ir kardinolų draugas ir Džastinos O’Nyl taip pat. Baisiai esu dėkinga, ir kad būtum ne toks baidyklė, išbučiuočiau. Viešpatie, ką reikėtų daryti čia Romoj su visais dėdėm be Reino!

Jis sėdėjo atsilošęs į krėslo atkaltę, klausėsi, ką Bobas pasakoja apie avių kirpimą, ir neturėdama ko veikti, nes šeimininko pareigas buvo prisiėmęs jis, Džastina smalsiai jį apžiūrinėjo. Paprastai ji žmogaus išorėje viską pastebėdavo iš pirmo žvilgsnio, bet pasitaikydavo, kad budrumas susilpnėdavo ir žmonės nejučiom įeidavo į jos gyvenimą ir tvirtai užimdavo ten vietą be to svarbiausio pradinio jos įvertinimo. Ir tokiais atvejais praeidavo net keleri metai, kol ji iš naujo pažvelgdavo į žmogų kaip į visai nepažįstamą. Kaip dabar į Reiną. Kaltas, aišku, pirmasis jų susitikimas, kai apsupta dvasininkų ji buvo suglumusi, pagauta baimės, kurią bandė nugalėti įžūlumu. Ji pastebėjo tik labiausiai krintančius į akis dalykus — tvirtą sudėjimą, plaukus, kokios jis tamsios odos. Paskui, kai nusivežė ją vakarienės, proga atidžiau įsižiūrėti buvo prarasta, nes išvaizdą užgožė asmenybė — ją taip sudomino, ką sako lūpos, kad nebežiūrėjo, kaip tos lūpos atrodo.

Ir visai jis ne baidyklė, nusprendė ji dabar. Jo išvaizda, ko gero, atitinka esmę, jame sumišę kas geriausia ir blogiausia. Jis tartum koks Romos imperatorius. Nenuostabu, kad taip myli šį miestą. Čia jo dvasios tėvynė. Platus veidas, išsišovę skruostikauliai, nedidelė kumpa nosis. Tankūs juodi antakiai nubrėžti tiesiai, ne pagal akiduobės išlinkį. Labai ilgos juodos it mergaitės blakstienos ir gana gražios tamsios akys, o vokai dažniausiai nuleisti, tarsi slėptų ką manąs. Bet gražiausia jo veide lūpos, ne storos ir ne plonos, ne per didelės ir ne per mažos, labai dailios formos, ryškiai apibrėžtos ir visada savotiškai tvirtai sučiauptos; sakytum, jei nelaikys jų taip suspaudęs, lūpos ims ir išduos visas jo paslaptis, ir paaiškės, kas jis toks yra. Įdomu žiūrinėti po dalelę veidą, taip gerai pažįstamą ir vis dėlto nepažįstamą.

Džastina atsigodo, pamačiusi, kad jis žiūri, kaip ji žiūri į jį, ir pasijuto tartum atsidūrusi nuoga priešais minią žmonių su akmenimis. Valandėlę į jos akis žvelgė jo akys, plačiai atmerktos, suklususios, bet ne nustebusios, greičiau susidomėjusios. Paskui Reinas ramiai nukreipė žvilgsnį atgal į Bobą ir visai vietoje paklausė apie australiškas avikirpes žirkles. Džastina mintyse sutramdė save — gana čia fantazuoti. Tačiau kaip nuostabu staiga pamatyti, kad žmogus, kuris tiek metų buvo draugas, galėtų būti mylimasis. Ir toji mintis nė kiek nebuvo nemaloni.

Po Artūro Lestrendžo buvo dar ne vienas, ir juokas jau nebeėmė. O, nuo tos atmintinos nakties aš nuėjau gana toli. Tik kažin ar iš tikrųjų žengiau bent žingsnį pirmyn? Labai malonu turėti vyriškį, ir tegu eina Denas po galais su savo vieninteliu. Aš nežadu įsitaisyti vienintelio, todėl su Reinu negulsiu, ne, ne. Per daug viskas pasikeistų ir netekčiau draugo. O draugo man reikia, be draugo negaliu. Turėsiu jį, kaip turiu Deną — vyriškį, kuris fiziškai nieko man nereiškia.

Bažnyčioje galėjo tilpti dvidešimt tūkstančių žmonių, todėl ji nebuvo prisikimšusi. Nėra pasaulyje Dievo šventovės, kuriai sukurti būtų atiduota tiek laiko, minčių ir genijaus; senoviniai pagonių kūriniai prieš ją nublanksta, pavirsta į nieką. Kiek čia meilės, kiek darbo. Bramantės bazilika, Mikelandželo kupolas, Berninio kolonada. Paminklas ne tik Dievui, bet ir žmogui. Giliai po šiuo confessio [* Kalbama apie Švento Petro baziliką kaip tikėjimo ramstį, tvirtovę] nedideliame mūro rūsyje palaidotas pats šventas Petras; čia buvo karūnuotas imperatorius Karolis Didysis. Regis, seniai nutilusių balsų aidas tebešnibžda šviesos gijų srautuose, seniai nebegyvi pirštai tebeglosto spindulių bronzą už didžiojo altoriaus ir glamonėja supintas bronzines baldakimo kolonas.

Denas guli ant laiptų kniūpsčias kaip negyvas. Apie ką jis galvoja? Ar kamuoja jį skausmas, dabar nederamas, kad neatvažiavo motina? Kardinolas Ralfas pažvelgė pro ašaras ir suprato — skausmo dabar nėra. Prieš tai buvo skaudu, taip; bus skaudu vėliau, be abejo. Bet dabar skausmo nėra. Dabar jo širdy vien šioji akimirka, šis stebuklas. Ir niekam ten daugiau nėra vietos — tik Dievui. Šiandien vienintelė, nepakartojama jo gyvenimo diena, ir niekas daugiau neturi reikšmės, tik tai, kad nuo šiandien jis atiduoda savo gyvenimą, savo sielą Dievui. Veikiausiai taip ir bus, bet ar daugeliui iš tikrųjų pavyko tai padaryti? Kardinolui Ralfui nepavyko, nors jis dar prisimena, kaip per savo įšventinimą buvo kupinas švento virpesio, tikėjimo stebuklu. Jis stengėsi atiduoti save visą, tačiau kažkiek pasiliko.

Mano įšventinimas nebuvo toks didingas, bet aš vėl išgyvenu jį per šitą berniuką. Ir stebiuosi, kas gi jis yra iš tiesų, — mes dėl jo baiminomės, o jis pragyveno tarp mūsų tiek metų ir neįsigijo net nedraugo, ką jau kalbėti apie tikrą priešą. Visi jį myli, ir jis myli visus. Jam niekada neateina į galvą, kad tai — nepaprastas dalykas. O vis dėlto iš pat pradžių neturėjo tokio tvirto pasitikėjimo savimi — mes jam davėm tą tvirtumą, ir gal tuo pateisinamas mūsų buvimas. Daugelis čia buvo įšvęsti į kunigus, tūkstančių tūkstančiai, tačiau ši diena ypatinga. O Mege! Kodėl gi tu neatvažiavai pasižiūrėti, kokią dovaną davei mūsų Viešpačiui — dovaną, kokios aš negalėjau duoti, nes Jam atidaviau pats save? Ir gal todėl Denas šiandien nepatiria skausmo. Nes šiandien man duota priimti jo skausmą ir išvaduoti jį. Aš verkiu jo ašaromis, aš liūdžiu vietoje jo. Taip ir turi būti.

Vėliau kardinolas Ralfas atsisukęs pažvelgė į eilę vyrų iš Drohedos neįprastais tamsiais kostiumais. Bobas, Džekas, Hiujis, Džimsas, Petsis. Tuščia vieta Megei, paskui Frenkas. Vienintelė Klierių moteris, Džastina, ugniniai plaukai prigesinti juodų mezginių šydo. Greta jos Raineris. Ir daugybė visai nepažįstamų žmonių, bet jie jaučia tą patį, kaip ir atvažiavusieji iš Drohedos. Tiktai jam šiandien visai kitaip, jam ši diena ypatinga. Jis jaučiasi beveik taip, kaip atiduodamas savo sūnų. Ralfas nusišypsojo, atsiduso. Kažin kaip jaučiasi Vitorijas, įšventinantis Deną į kunigus?

Gal dėl to, kad taip labai reikėjo motinos, per priėmimą Deno garbei, surengtą kardinolo Vitorijo ir kardinolo Ralfo, jis pirmiausia atsidūrė prie Džastinos. Su juoda sutana aukšta balta uždara apykakle jis atrodo nuostabiai, pagalvojo ji, tik visai nepanašus į kunigą. Jis kaip aktorius, vaidinantis kunigą, kol nepažvelgi į akis. O tada pamatai vidinę šviesą, tą kažką, kas daro jį kitokį, — nebe tik gražų, bet ir nepaprastą.

— Kunigas O’Nylas, — tarė ji.

— Dar nelabai galiu įsisąmoninti, Džase.

— Nesunku suprasti. Niekada nebuvau taip jautusis kaip Švento Petro bazilikoj, tai kaip tau viskas buvo, negaliu net įsivaizduoti.

— Na, tikriausiai gali, kažkur viduje. Jei visai negalėtum, nebūtum tokia puiki aktorė. Bet tau, Džase, tai eina iš pasąmonės ir sąmoningai neprasiveržia tol, kol pačiai neprireikia.

Jie sėdėjo ant sofutės toli kampe, ir niekas nepriėjo, netrukdė.

Po kiek laiko Denas tarė:

— Aš taip džiaugiuosi, kad atvažiavo Frenkas. — Frenkas kalbėjosi su Raineriu, ir sūnėnas nei dukterėčia dar nebuvo matę jo tokio pagyvėjusio. — Pažįstu vieną senuką kunigą, pabėgėlį iš Rumunijos, — kalbėjo toliau Denas, — jis taip savotiškai, su ypatinga užuojauta sako apie žmogų: „Vargšas”... Nežinau, kažkodėl man visada taip išeina pasakyti apie mūsų Frenką. Bet iš tikro, Džase, kodėl?

Tačiau Džastina jokių manevrų nepripažino, ėjo tiesiai prie esmės.

— Mamą užmušt galėčiau! — iškošė ji pro dantis. — Neturėjo teisės šitaip su tavim pasielgti!

— Ką tu, Džase! Aš ją suprantu. Pamėgink ir tu suprasti. Jei būtų taip padariusi iš piktumo ar norėdama atkeršyti man, galėčiau įsižeisti, bet ir tu ją ne blogiau už mane pažįsti ir pati supranti, kad nieko tokio nėra. Jau greit nuvažiuosiu į Drohedą, pasikalbėsiu su ja ir sužinosiu, kas atsitiko.

— Sūnūs tikriausiai kantresni su motinomis negu dukterys. — Džastinos lūpų kampeliai gailiai nusileido, ji gūžtelėjo pečiais. — Gal ir gerai, kad aš linkusi gyventi viena, bent niekam neužsikarsiu į mamytes.

Mėlynos akys buvo kupinos gerumo ir švelnumo, ir Džastina pasišiaušė — pagalvojo, kad Denas jos gailisi.

— Kodėl neteki už Rainerio? — staiga paklausė jis.

Džastina aiktelėjo, net išsižiojo.

— Jis man nesipiršo, — išlemeno ji.

— Bijo, kad tu nesutiksi. Bet šitai galima sutvarkyti.

Nejučia ji čiupo Denui už ausies kaip vaikystėje.

— Tik pamėgink, mėme tu nelaimingas! Kad man nė žodelio, ar girdi? Aš nemyliu Reino! Jis man tik draugas, ir aš noriu, kad viskas pasiliktų kaip yra. Jei nors pirštą dėl to pajudinsi, prisiekiu: aš atsisėsiu, padarysiu žvairas akis ir užkeiksiu tave — prisimeni, kaip šito mirtinai bijodavai, a?

Denas atlošė galvą ir nusijuokė.

— Neišdegs, Džastina! Dabar jau mano burtai stipresni už tavo. Nėra ko taip širsti, pikčiurna tu! Aš tiesiog suklydau. Įsivaizdavau, kad judu su Raineriu įsimylėję vienas kitą.

— Nieko panašaus. Po septynerių metų pažinties?! Mesk iš galvos, niekada to nebus, greičiau kiaulei sparnai išdygs! — Ji patylėjo lyg ieškodama žodžių, paskui pažvelgė į brolį beveik susidrovėjusi. — Denai, aš taip džiaugiuosi dėl tavęs. Jei mama čia būtų, tikriausiai ir ji tą patį jaustų. Jai tik reikia pamatyti tave tokį, koks dabar esi. Palauk, ji apsipras.

Jis švelniai suėmė pailgą sesers veidą, šypsodamas jai su tokia meile, kad ji sugriebė ir suspaudė jo riešus, lyg norėdama tą meilę sugerti kiekviena ląstele. Tartum būtų grįžę taip branginami vaikystės metai.

Tačiau be to, kas buvo skirta jai, Džastina įžvelgė jo akyse šešėlį abejonės; abejonė — gal ne tas žodis, per stiprus, greičiau šešėlį susirūpinimo. Jis tikėjo, kad mama pagaliau supras, juk ir jis žmogus, nors visi, išskyrus jį patį, buvo linkę tai užmiršti.

— Džase, ar padarysi mano labui vieną dalyką? — paklausė ją paleidęs.

— Padarysiu viską, — pažadėjo ji tvirtai.

— Man duoda šiek tiek atsikvėpti, kad apmąstyčiau, ką veiksiu toliau. Du mėnesius. Mąstyti ketinu Drohedoje jodinėdamas raitas, kai būsiu pasikalbėjęs su mama... nes jaučiu, kad apie nieką kita negalėsiu galvoti, kol su ja nepasikalbėsiu. Bet pirmiau... na, man reikia sukaupti drąsą parvažiuoti namo. Tad jei galėtum, nuvažiuokim porai savaičių į Peloponesą, tu mane ten kaip reikiant pagrauši, prikaišiodama dėl bailumo, ir aš nebegalėdamas apsikęsti sėsiu į lėktuvą ir pabėgsiu nuo tavęs, — nusišypsojo Denas. — Be to, Džase, nemanyk, kad noriu visai išstumti tave iš savo gyvenimo, ir mama neturi taip galvoti. Juk tau kartais pravers pasiklausyti savo sąžinės balso.

— Oi, Denai, aišku, važiuojam!

— Gerai, — tarė jis ir plačiai nusišypsojęs šelmiškai pažvelgė į seserį. — Tikrai man tavęs reikia, Džase. Kas gi tries man į ausis kaip senais laikais?

— Ūūūūūū! Kaip negražiai kalbat, kunige O’Nylai!

Denas užmetė rankas už galvos, patenkintas atsirėmė į atlošą.

— Aš kunigas! Nuostabu, tiesa? Ir gal po to, kai pasimatysiu su mama, galėsiu sutelkti mintis į Dievą. Supranti, man regis, kad tam ir esu skirtas. Tiesiog galvoti apie Dievą.

— Tau reikėjo stoti į vienuolyną, Denai.

— Ir dabar dar galiu, greičiausiai taip ir padarysiu. Turiu visą gyvenimą prieš akis, skubėti nėra ko.

Džastina išėjo iš priėmimo su Raineriu, ir kai pasakė jam, kad važiuos su Denu į Graikiją, jis pasakė, kad važiuos į savo tarnybą Bonoje.

— Seniai laikas, po galais, — pareiškė Džastina. — Kaip ministras jūs, regis, nelabai persidirbat, a? Visi laikraščiai rašo, kad jūs plevėsa, kuris šlaistosi su rudaplaukėmis australų kilmės aktorėmis, taip taip, senas pasileidėli.

Raineris pagrasino jai dideliu kumščiu.

— Kur jums žinoti, kaip brangiai aš moku už tą nedaugelį malonumų.

— Gal eisim pėsti, Reinai, nieko prieš?

— Nieko prieš, jei eisit basa.

— Jau nebegaliu. Mini sijonukai turi ir blogų pusių: praėjo tos dienos, kai viens du ir nusimovei kojines. Dabar išrado tokį pat daiktą kaip teatrinis triko, o jo negali nusimaut prie žmonių, nesukeldamas didžiausio furoro, kaip ledi Godiva. Tad jei nenoriu suplėšyti pėdkelnių, kurios kainuoja penkias ginėjas, turiu būti apsiavus.

— Na, bent praplėtėt mano žinias moteriško garderobo srityje — tiek viršutinio, tiek apatinio, — romiai tarė Harthaimas.

— Baikit! Galvą guldau, kad turit bent tuziną meilužių ir visas nurenginėjat.

— Turiu tiktai vieną, ir kaip visos geros meilužės, ji laukia manęs su negližė.

— Klausykit, o juk mes niekad nesam kalbėję apie tą jūsų gyvenimo pusę! Baisiausiai įdomu! Ir kokia ta jūsų meilužė?

— Šviesi, stora, kaprizinga keturiasdešimtmetė.

Džastina sustojo kaip įbesta.

— O, jūs iš manęs šaipotės, — lėtai ištarė ji. — Neįsivaizduoju jūsų su tokia moterim.

— Kodėl gi ne?

— Jūsų pernelyg geras skonis.

— Chacun a son goût [* Dėl skonio nesiginčijama (pranc.)], mano brangioji. Aš ir pats ne kažin koks gražuolis — kodėl jums atrodo, kad galėčiau taip sužavėti jauną ir gražią moterį, jog ji pasidarytų mano meilužė?

— Galėtumėt! — pasipiktinusi tarė Džastina. — Labai galėtumėt!

— Kuo gi, pinigais?

— Ne, ne pinigais! Jūs mane erzinat, amžinai erzinat! Raineri Merlingai Harthaimai, jūs puikiai žinot, koks esat patrauklus, antraip nenešiotumėt auksinių medalionų ir tinklinių marškinėlių. Išvaizda dar ne viskas, o jei būtų ir viskas, aš vis tiek stebėčiaus.

— Jūsų požiūris į mane tiesiog jaudina, herzchen.

— Kodėl, kai būnu su jumis, man atrodo, kad vejuosi jus ir niekaip negaliu pasivyti? — Džastina jau nebesikarščiavo, stovėjo ir žiūrėjo į jį su abejone. — Juk jūs nerimtai sakėt?

— O jums atrodė, kad rimtai?

— Ne! Jūs nesat pernelyg geros nuomonės apie save, bet tikrai žinot, koks esat patrauklus.

— Žinau ar nežinau, tai visai nesvarbu. Svarbiausia, kad jūs laikot mane patraukliu.

Džastina buvo besakanti: aišku, laikau ir visai neseniai mėginau sumesti, ar tiktumėt man į meilužius, bet paskui nusprendžiau, kad nieko iš to neišeis, geriau jau likit draugas. Jei Raineris būtų leidęs jai tai pasakyti, gal būtų padaręs išvadą, kad jo laikas dar neatėjo, ir būtų elgęsis kitaip. Bet Džastina nespėjo suregzti atsakymo, o jis jau laikė ją apkabinęs ir bučiavo. Kokią minutę ji stovėjo apmirusi, bejėgė, sugniuždyta, pašėlusiai trokšdama rasti jėgų atsispirti. Jo lūpos... nuostabios! Ir plaukai — neįtikėtinai tankūs, gyvi, taip ir prašosi, kad suleistum pirštus, stipriai suimtum. Paskui jis paėmė jos veidą tarp delnų ir pažvelgė šypsodamas.

— Myliu tave.

Džastina sugriebė jam už riešų, bet ne meiliai ir švelniai kaip pirma Denui; žiauriai įsikibo nagais, iki pat mėsos. Tada žengė porą žingsnių atgal ir stovėjo trindamasi ranka lūpas, akys buvo išsiplėtusios iš baimės, krūtinė kilnojosi.

— Nieko neišeis, — be kvapo ištarė ji. — Nieko iš to neišeis, Reinai!

Nusimetė batelius, pasilenkusi juos pasiėmė, apsigręžė ir nubėgo, o bemat tykaus greito bėgimo jau nebebuvo nė girdėti.

Jis visai neketino vytis, nors Džastina greičiausiai manė, kad vysis. Abu riešai, pradrėksti iki kraujo, perštėjo. Prispaudęs jis palaikė nosinę prie vieno, paskui prie kito, gūžtelėjo pečiais, įsidėjo suteptą nosinę ir pastovėjo įsiklausydamas į skausmą. Po kiek laiko išsitraukė portsigarą, išsiėmė cigaretę, užsidegė ir lėtai leidosi gatve. Nė vienas praeivis iš veido nebūtų atspėjęs jo jausmų. Visa, ko norėjo, buvo ranka pasiekiama, o ištiesė ją ir prarado. Kvaila mergiščia. Kada gi ji suaugs? Jaučia tą patį kaip ir jis, atsiliepia ir... atsisako.

Bet jis buvo lošėjas, iš tų, kurie moka ir išlošti, ir pralošti. Jis laukė ilgus septynerius metus ir, tik pajutęs joje permainą per Deno šventimus, pamėgino savo laimę. Bet, matyt, paskubėjo. Na nieko, viskas dar ateityje. Turint omeny Džastinos būdą, tai gali būti po metų, o kad ne, tai po kitų. Bet pasiduoti jis nepasiduos. Reikia tik nepaleisti jos iš akių, ir vienų dienų jam nusišypsos laimė.

Viduje jį purtė bežadis juokas: šviesi, stora, kaprizinga keturiasdešimtmetė. Kaip jam tie žodžiai atėjo ant liežuvio — kadaise taip išsitarė jo buvusi žmona. Tokiais žodžiais apibūdino tipišką tulžies akmenų auką. Ji irgi kentėjo nuo tų akmenų, vargšė Anelizė, nors buvo juodaplaukė, liesa kaip skiedra, penkiasdešimties metų ir baisiai santūri, tarsi butely užkimštas džinas. Ir ko aš dabar galvoju apie Anelizę? Kantri ilgametė mano kampanija žlugo, man pasisekė ne geriau kaip vargšei Anelizei. Na bet, fraulein Džastina O’Nyl, pagyvensim — pamatysim.

Rūmų langai tebešvietė; jis užeis kelioms minutėms, pasišnekės su kardinolu Ralfu, kuris atrodo toks pasenęs. Nesveikas. Gal reikėtų prikalbinti jį, kad pasirodytų gydytojui. Raineriui suspaudė širdį, bet ne dėl Džastinos: ji jauna, dar pakaks laiko. Dėl kardinolo Ralfo, kuris matė, kaip į kunigus įšventinamas jo sūnus, bet to nežinojo.

Buvo dar nevėlu, viešbučio vestibiulyje pilna žmonių. Apsiavusi Džastina greitai nuėjo prie laiptų, nuleidusi galvą užbėgo aukštyn. Drebančiomis rankomis ilgokai ieškojo rakto rankinėje ir jau manė, kad reikės lipti žemyn iki portjė ir vėl atlaikyti žmonių žvilgsnius. Bet raktas pagaliau atsirado, gal dešimt kartų jį buvo užčiuopusi ir paleidusi.

Pagaliau kambaryje ji apgraibom nuėjo prie lovos, atsisėdo ant krašto, ir pamažu jos mintys grįžo į vagą. Įbedusi nykų žvilgsnį į platų blausų keturkampį — nakties dangų, šviečiantį pro langą, įtikinėjo save, kad yra pasipiktinusi, persigandusi, nusivylusi, jai norėjosi keiktis, norėjosi verkti. Niekada jau nebebus kaip anksčiau, ir tai tragedija. Prarastas brangiausias draugas. Išdavystė.

Tušti, netikri žodžiai. Ir staiga ji aiškiai suvokė, kodėl taip persigandusi bėgo nuo Reino, tarsi jis ne pabučiuoti, o nužudyti būtų norėjęs. Tai tikras jausmas! Lyg būtų pagaliau parėjusi namo, o ji nenori grįžti namo, nenori tikros meilės. Namai — tai galas viskam, ir meilė galas viskam. Dar daugiau — nors ir kaip žemintų toks prisipažinimas— ji nebuvo tikra, ar moka mylėti. Jei mokėtų, ko gero, kartą kitą atsargumas būtų susvyravęs, kartą kitą širdį būtų gnybtelėjęs stipresnis jausmas negu atlaidus palankumas ne taip dažnai pasitaikantiems meilužiams. Džastinai net į galvą neatėjo, jog meilužius ji tyčia pasirinkdavo tokius, kad nekeltų pavojaus pasiskirtam vienišam gyvenimui, su kuriuo jau buvo apsipratusi ir laikė visiškai tinkamu savo prigimčiai. Pirmą kartą gyvenime ji neturėjo kuo pasiremti, ieškoti panašumo. Iš praeities jokios paguodos, nė karto nebūta stipresnio jausmo — nemylėjo nei ji, nei tie jos pranykę lyg šešėlis meilužiai. Negalėjo padėti nė drohediškiai, nes jų taip pat neįsileisdavo į širdį.

Nuo Reino reikia bėgti. Pasakysi „taip”, atsiduosi jam, o paskui pamatysi, kaip jis atsitraukia, įsitikinęs, kad tu niekam netinki? Tai nepakeliama! Jis supras, kokia ji iš tikrųjų, ir jo meilės nebeliks. Nepakeliama — pasakyti „taip”, o paskui visam laikui būti atstumtai. Daug geriau atstumti pačiai. Šitaip bent nenukentės išdidumas, o išdidumo Džastina turėjo ne mažiau kaip jos motina. Reinui nieku gyvu negalima sužinoti, kokia ji iš tikrųjų po linksma įžūlaus lengvabūdiškumo kauke.

Jis įsimylėjo Džastiną, kurią mato: ji nė sykio nedavė jam progos įtarti, kokia begalė abejonių slypi jos širdyje. Įtaria tiktai Denas — ne, jis žino.

Džastina nulenkė galvą, priglaudė kaktą prie vėsaus stalelio, skruostais bėgo ašaros. Štai kodėl ji taip myli Deną. Jis žino, kokia Džastina yra iš tikrųjų, ir vis tiek ją myli. Padeda ir kraujo ryšys, ir bendri viso gyvenimo prisiminimai, sunkumai, skausmai ir džiaugsmai. O Reinas juk svetimas, nesusietas su ja kaip Denas ar net kiti giminės. Jis visai neprivalo jos mylėti.

Džastina šnirpštelėjo, apsibraukė delnu šlapią veidą, truktelėjo pečiais ir ėmėsi sunkaus darbo — stumti savo bėdą į patį tolimiausią sąmonės kampelį, kad gulėtų ten tykiai, niekada neprisimenama. Ji žinojo, kad įmanoma tai padaryti, visą gyvenimą tobulino techniką. Tiktai reikia nuolat ką nors veikti, be paliovos būti užsiėmusiai tuo, kas dedasi aplink, o ne viduje. Ji ištiesė ranką ir uždegė stalinę lempą.

Kažkuris dėdė buvo atnešęs į jos kambarį laišką — jis gulėjo ant naktinio stalelio, melsvas oro pašto vokas, ženklelis su karaliene Elžbieta.

Džastina, brangute, — rašė Klaidas Doltinemas— Robertsas, — grįžk į avidę, pasiklydusioji avele, mums tavęs reikia! Kuo greičiau! Naujojo sezono repertuare yra nepriglobtas vaidmuo, ir viena paukštytė man į ausį pačiulbėjo, kad tu gali kartais jo norėti. Dezdemona! O Markas Simpsonas tavo Otelas, brangute! Repeticijos premjerams prasideda kitą savaitę — jeigu tave tas vaidmuo domina.

Jeigu ją domina! Dezdemona! Dezdemona Londone! O Markas Simpsonas — Otelas! Proga, kokios daugiau nebus gyvenime. Ir ji atsidūrė devintam danguje, o iš ten žiūrint tai, kas atsitiko tarp jųdviejų su Reinu, nebeteko reikšmės, tiksliau, įgavo kitą reikšmę. Galbūt jei bus labai labai atsargi, ji sugebės išlaikyti Reino meilę; didžiai vertinama, turinti pasisekimą aktorė būna taip užsiėmusi, jog meilėms gali skirti visai nedaug laiko. Pamėginti verta. Jei pasirodys, kad jis ima pernelyg artėti prie tiesos, ji visada galės atsitraukti. Ji padarys bet ką, kad išlaikytų savo gyvenime Reiną, ypač šį naująjį Reiną, tiktai kaukės nenusimes.

Šiaip ar taip, tokią naujieną verta atšvęsti. Džastina dar neturėjo drąsos susitikti Reiną, bet čia pat buvo daugiau žmonių, kurie galėjo pasidžiaugti jos triumfu. Taigi ji apsiavė, nuėjo koridorium iki bendros dėdžių svetainės ir, kai Petsis įleido, sustojo plačiai išskleidusi rankas, spinduliuodama iš džiaugsmo.

— Statykit alaus, aš būsiu Dezdemona! — pranešė skambiu balsu. Akimirką visi tylėjo, paskui Bobas maloniai pasakė:

— Tai puiku, Džastina.

Jos džiaugsmas neišblėso, priešingai, išaugo į nežabotą džiūgavimą. Juokdamasi Džastina klestelėjo krėslan ir įsižiūrėjo į dėdes. Kokie jie iš tikro mieli! Aišku, jos naujiena nieko jiems nereiškia. Ką jie išmano, kas ta Dezdemona. Jei būtų pranešusi, kad išteka, Bobas būtų atsakęs beveik taip pat.

Visą gyvenimą, kiek ji prisimena, dėdės buvo šalia, bet ji, deja, žiūrėjo į juos taip pat iš aukšto kaip ir į viską Drohedoje. Dėdės — kuopinė sąvoka, nieko bendra neturinti su Džastina O’Nyl. Tiesiog junginys, kuris čia atsiranda sodyboje, čia vėl pranyksta, droviai šypsosi jai, bet vengia leistis su ja į kalbas. Ir, kaip dabar suprato, ne dėl to, kad jos nemėgtų, o todėl, kad jautė ją esant ne tokią kaip jie ir jiems buvo nejauku. Bet čia, Romoje, jiems svetimame, o jai pažįstamame pasaulyje, ji pradeda geriau juos suprasti.

Su širdies šiluma, kurią būtų galima pavadinti meile, Džastina žvelgė paeiliui į šypsančius raukšlėtus veidus. Bobas jų visų svarbiausioji, varomoji jėga, Drohedos šeimininkas, bet toks kuklus; Džekas — atrodo, kad jis tiktai sekioja paskui Bobą, o gal juodu tiesiog itin gerai sutaria; Hiujis turi šelmiškumo, bet vis tiek labai panašus į tuodu; Džimsas ir Petsis — dvi savarankiško vieneto pusės; nelaimingasis sugniuždytas Frenkas, regis, jį vienintelį kamuoja baimė ir netikrumas. Visi, išskyrus Džimsą ir Petsį, jau širmėja, Bobas ir Frenkas visai žili, bet nedaug ką pasikeitę nuo jos vaikystės metų.

— Kažin ar galima duot tau alaus, — suabejojo Bobas. Jis stovėjo priešais su atkimštu buteliu rankoje.

Prieš keletą valandų tie žodžiai ją būtų supykdę, bet dabar, jausdamasi tokia laiminga, ji neįsižeidė.

— Klausyk, mielasis, tau niekad neatėjo į galvą pasiūlyti man, kai gerdavot su Reinu, bet, garbės žodis, aš jau didelė, ir nuo alaus man nieko neatsitiks. Garantuoju, kad nuodėmės nebus, — nusišypsojo Džastina.

— O kur Raineris? — paklausė Džimsas, imdamas iš Bobo pilną stiklinę ir duodamas jai.

— Susipykom.

— Su Raineriu?!

— Na taip. Bet vien tik per mane. Vėliau nueisiu atsiprašyti.

Nė vienas dėdė nerūkė. Nors alaus Džastina anksčiau nė karto neprašė, tik sėdėdavo ir nieko nepaisydama rūkydavo, kol jie kalbėdavosi su Reinu, dabar cigaretėms išsitraukti pristigo drąsos, pasitenkino mažesne pergale — alumi. Ji norėjo išmaukti alų vienu kartu, bet įdėmiųjų akių stebima susilaikė. Siurbčiok kaip gerai išauklėta panelė, Džastina, nors tavo gerklė būtų sausa nelyginant prastas pamokslas.

— Reinas šaunus vyrukas, — tarė Hiujis, ir jo akys sublizgo.

Džastina išsigando staiga supratusi, kodėl ji taip pakilo jų akyse: ji susirado žmogų, kurį jie norėtų turėti savo šeimoje.

— Taip, visai nieko, — tiek teatsakė ir pakeitė šneką: — Nuostabi šiandien buvo diena, tiesa?

Visos galvos sutartinai sulinksėjo, net Frenko, bet plačiau apie tai kalbėti jų netraukė. Džastina matė, kokie jie nuvargę, tačiau nesigailėjo pasidavusi impulsui juos aplankyti. Kai kurie jos jausmai buvo kone beatbunką, reikėjo juos atgaivinti, o su dėdėm visai neblogai pasipraktikuoti. Štai kodėl negerai, kai esi sala: užmiršti, kad gyvenama ir už tavo krantų.

— O kas ta Dezdemona? — paklausė Frenkas iš tamsaus kampo, kur sėdėjo.

Džastina leidosi vaizdingai pasakoti, susižavėjo jų siaubu, kai jie išgirdo, kad bus per kiekvieną spektaklį smaugiama, ir prisiminė, kokie jie nuvargę, tik tada, kai po pusvalandžio Petsis nusižiovavo.

— Reikia eiti, — tarė ji dėdama tuščią stiklinę. Antros jai nepasiūlė, matyt, damoms gerti daugiau kaip vieną stiklinę nedera. — Dėkui, kad klausėtės mano tauškalų.

Bobas labai nustebo ir sumišo, kai linkėdama labos nakties Džastina jį pabučiavo; Džekas jau ėjo šalin, bet buvo lengvai pagautas, o Hiujis tokį atsisveikinimą priėmė labai mielai. Džimsas skaisčiai išraudo, bet nuolankiai iškentė. Petsis gavo ne tik bučinį, bet ir buvo suspaustas glėbyje, nes jis taip pat šiek tiek sala. O Frenko ji nepabučiavo, nes jis nusuko galvą, tačiau jį apkabinusi pajuto silpną atgarsį stiprios jėgos, kurios kiti neturėjo. Vargšas Frenkas. Kodėl gi jis toks?

Už durų valandėlę pastovėjo atsirėmusi į sieną. Reinas myli ją. Bet kai norėjo paskambinti jam, telefonininke atsakė, kad jis išvyko į Boną.

Nesvarbu. Gal dar geriau palaukti ir susitikti Londone. Parašys atgailaujantį laišką su atsiprašymu ir pakvies pietų, kai jis atvažiuos į Angliją. Daug ko apie Reiną ji nežinojo, bet dėl vieno jo bruožo nė kiek neabejojo: kerštauti ne Reino būdui, jis ateis. Kadangi pasidarė užsienio reikalų žinovas, į Angliją atvyksta dažnai.

— Na palauk, berneli, — tarė ji žiūrėdama į veidrodį, kuriame matė ne savo, o Reino veidą. — Jei nepadarysiu Anglijos pačiu svarbiausiu iš visų tavo užsienio reikalų, tai aš ne Džastina O’Nyl.

Jai net nedingtelėjo, kad Reinas labiau už viską ir norėjo, kad ji nebebūtų Džastina O’Nyl. Jos gyvenimo būdas jau buvo nusistovėjęs, ir šeima ten neturėjo vietos. Kad Reinas norėtų padaryti ją Džastina Harthaim, jai nė į galvą neatėjo. Ji tik džiaugėsi prisimindama jo bučinį ir troško dar.

Beliko pasakyti Denui, kad negalės važiuoti su juo į Graikiją, bet čia ne bėda. Denas supras, jis viską supranta. Tiktai ji neketino pasakyti visų priežasčių, dėl kurių negali važiuoti. Kad ir labai Džastina mylėjo brolį, nebuvo linkusi klausyti turbūt paties rūsčiausio jo pamokslo. Jis nori, kad ji tekėtų už Reino, taigi jei pasisakys savo planus Reino atžvilgiu, jis išsiveš ją į Graikiją kad ir jėga. Ko Deno ausys neišgirs, dėl to ir širdies jam nesopės.

Mielas Reinai, — buvo jos parašyta, — atsiprašau, kad nukūriau tada kaip kvaila ožka, nežinau, kas man buvo užėję. Gal kad tokia karštligiška diena ir šiaip viskas. Nepykit, aš pasielgiau kaip visiška žioplė. Baisiai sarmata, kad padariau tokį triukšmą dėl nieko. Manau, jus taip pat buvo paveikusi diena, dėl to ir tas meilės prisipažinimas, ir visa kita. Todėl susitaikom — jūs man atleiskit, ir aš jums atleisiu. Būkim draugai. Negaliu, kai mudviejų tokie negeri santykiai. Kai kitąkart būsite Londone, ateikit pas mane pietų, ir mes kaip reikiant sudarysim taikos sutartį.

Pasirašyta buvo kaip visada, tik „Džastina”. Jokių visuotinai priimtų mandagybių — ji jų nepripažino. Suraukęs antakius Reinas skaitė ir skaitė paprastas nerūpestingas frazes, lyg per jas būtų galėjęs įžiūrėti, ką ji iš tikrųjų galvojo taip rašydama. Aišku, čia siūloma draugystė, bet gal daugiau? Su atodūsiu jis turėjo pripažinti, kad nelabai kas daugiau. Jis išgąsdino ją; ji nori išlaikyti draugystę, vadinasi, jis jai daug reiškia, bet vargu ar ji pati supranta savo jausmus. Dabar ji pagaliau jau žino, kad jis ją myli, tai jei gerai pamąsčiusi būtų supratusi taip pat mylinti, būtų tiesiai taip ir parašiusi. Ir vis dėlto, kodėl grįžo į Londoną, nevažiavo su Denu į Graikiją? Nereikia tikėtis, kad nevažiavo dėl jo... bet, nepaisant abejonių, viltis ėmė piešti ateitį vis linksmesnėmis spalvomis, ir pagaliau jis paskambino sekretorei. Pagal Grinvičą dešimta ryto, geriausias laikas rasti Džastiną namie.

— Prašom sujungti su panelės O’Nyl butu Londone, — paliepė jis, ir kol išlaukė tas sekundes, suraukti antakiai neatsileido.

— Reinai! — pasakė Džastina, aiškiai apsidžiaugusi. — Ar gavot mano laišką?

— Ką tik.

Mažumėlę patylėjusi ji paklausė:

— Ir jau greit atvažiuosit papietauti?

— Anglijoj būsiu šį penktadienį ir šeštadienį. Ar per greit?

— Ne, jei jums tinka šeštadienio vakaras. Penktadienis atkrinta, repetuoju Dezdemoną.

— Dezdemoną?

— Na taip, jūs nieko nežinot! Klaidas parašė man į Romą ir pasiūlė šitą vaidmenį. Markas Simpsonas — Otelas, stato pats Klaidas. Nuostabu, tiesa? Aš grįžau į Londoną pačiu pirmu lėktuvu.

Jis prisidengė akis ranka, ačiū Dievui, sekretorė savo kambaryje, nesėdi čia ir nemato jo veido.

— Džastina, herzchen, tai nuostabiausia naujiena, — pasistengė ištarti kuo linksmiau. — O aš visaip spėliojau, ko grįžot į Londoną.

— O, Denas mane suprato, — nerūpestingai atsakė Džastina, — ir manau, kad jam net geriau vienam. Buvo sukurpęs tokią istoriją, atseit aš jam reikalinga, kad įerzinčiau ir priversčiau parvažiuoti namo, bet greičiausiai dėl visai kitko, — jis nenori, kad jausčiaus jam nereikalinga, kai jau pasidarė kunigas.

— Tikriausiai, — mandagiai sutiko Reinas.

— Tai šeštadienio vakare, — tarė Džastina. — Apie šešias, tada prie butelio, kito ramiai aptarsim taikos sutarties punktus, o kai būsim kaip reikiant susitaikę, aš jus pavalgydinsiu, gerai?

— Taip, žinoma. Viso labo, herzchen.

Ryšys staiga nutrūko, Džastina padėjo ragelį; Reinas valandėlę sėdėjo tebelaikydamas ragelį rankoje, paskui gūžtelėjo pečiais ir padėjo. Kad ją velniai, tą Džastiną! Ji pradeda trukdyti darbui.

Ji tebetrukdė darbui ir kelias kitas dienas, nors vargu ar kas tai pastebėjo. O šeštadienio vakare, tuoj po šešių, jis atsirado pas ją, kaip paprastai atėjo tuščiomis rankomis, nes buvo labai sunku ką nors jai padovanoti. Gėlėms Džastina abejinga, saldainių nevalgo, o vertingesnę dovaną nerūpestingai numes kur į kampą ir užmirš. Atrodė, kad ji brangina tik tai, ką padovanoja Denas.

— Šampanas prieš pietus? — nustebo Reinas.

— Na, aš manau, kad tokia proga tiesiog būtina, argi jums taip neatrodo? Juk tai pirmas mūsų susipykimas ir pirmas susitaikymas. — Atsakymas buvo visai įtikėtinas. Ji pasiūlė jam patogų krėslą, o pati atsisėdo ant rusvo kengūros kailių kilimo, sėdėjo kiek pračiauptomis lūpomis, lyg būtų turėjusi gatavus atsakymus, kad ir ką jis sakytų.

Bet Reinas nekalbėjo, bent tol, kol geriau nepermatė jos nuotaikos, taigi sėdėjo ir žiūrėjo tylomis. Anksčiau jam būdavo nesunku dėtis gana abejingam, tačiau dabar, pirmą kartą susitikęs po ano bučinio, jis suprato, kad ateityje bus kur kas sunkiau.

Turbūt net tuomet, kai Džastina bus visai sena, iš veido ir laikysenos neatrodys visiškai subrendusi, taip ir neįgaus tikrojo moteriškumo. Atrodė, kad viršų visą laiką turi jos blaivus, logiškas, egoistiškas protas, tačiau Reiną taip stipriai prie jos traukė, jog vargu ar kada galės ją pakeisti kokia kita moteris. Niekad jis savęs neklausė, ar ji verta, kad būtų taip ilgai siekiama. Galimas daiktas, kad filosofiškai žiūrint ir neverta. Na ir kas. Ji yra jo tikslas, jo troškimas.

— Jūs labai gražiai šįvakar atrodot, herzchen, — pagaliau ištarė jis ir kilstelėjo taurę, lyg siūlydamas tostą, lyg pripažindamas, kad turi priešą.

Nedideliame Viktorijos laikų židinyje degė ugnis, neužstota grotelių, bet Džastina, regis, nebijojo karščio, sėdėjo visai prie pat, akis įsmeigusi į Reiną. Paskui su skambtelėjimu pastatė taurę ant atbrailos, palinko į priekį ir apsikabino rankomis kelius, basos kojos buvo po labai juodos suknios klostėmis.

— Negaliu pakęsti pilstymo iš tuščio į kiaurą, — tarė ji. — Ar jūs sakėt rimtai, Reinai?

Staiga atslūgo įtampa, jis atsilošė krėsle.

— Ką rimtai?

— Ką sakėt Romoj... Kad mylit mane.

— Tai dėl to ir kvietėt, herzchen?

Džastina nusuko akis, truktelėjo pečiais, vėl pažvelgė į jį ir linktelėjo.

— Na taip.

— Bet kam iš naujo apie tai kalbėti? Jūs tada pasakėt, ką apie tai manot, ir pakvietėt, kaip supratau, ne praeitį prisiminti, o planuoti ateitį.

— Ak, Reinai! Jūs taip kalbat, lyg būčiau kažin ką padarius! Jeigu net taip, vis tiek galėtumėt suprasti kodėl.

— Nesuprantu. — Reinas padėjo taurę ir pasilenkė, norėdamas geriau matyti jos veidą. — Jūs pabrėžtinai davėt man suprasti, kad jokios mano meilės jums nereikia, ir aš tikėjausi, kad nors dėl padorumo nebeliesit šitos temos.

Džastinai nė į galvą nebuvo atėję, jog per šį susitikimą, kad ir kaip jis baigtųsi, teks pasijusti taip nesmagiai; juk prašytojas — Reinas, tai ir lauktų sau nuolankiai, kol ji pakeis sprendimą. O jis viską apvertė kitaip. Ir štai ji jaučiasi kaip išdykusi mokinukė, turinti atsakyti už kažkokią kvailą išdaigą.

— Klausykit, bičiuli, juk ne aš, o jūs pakeitėt mūsų status quo! Ne tam pasikviečiau jus šįvakar, kad prašyčiau atleidimo už įžeistą didžiojo Harthaimo savimeilę!

— Ginatės, Džastina?

Ji nekantriai sukrutėjo.

— Taip, po perkūnais! Ir kaip jums šitaip pasiseka su manimi, Reinai? Kad nors kartą duotumėt man pasidžiaugti, paimti viršų!

— Jei pasiduočiau, išmestumėt mane lauk kaip seną pasmirdusį skudurą, — atsakė jis šypsodamas.

— Galiu ir dabar išmesti, drauguži!

— Nesąmonė! Jei lig šiol neišmetėt, jau nebeišmesit. Susitikinėsim ir toliau, nes laikau jus kaip ant adatų — niekad nežinot, ko iš manęs tikėtis.

— Tai dėl to ir pasakėt, kad mylit? — per jėgą ištarė Džastina. — Griebėtės tokios gudrybės, kad laikytumėt kaip ant adatų?

— O kaip jums atrodo?

— Man atrodo, kad jūs negirdėtas pašlemėkas! — iškošė Džastina pro dantis ir keliais atropojo kilimu prie pat Reino, kad jis geriau pajustų visą jos pyktį. — Tik pamėginkit dar kartą pasakyti, kad mylit mane, ir aš jums spjausiu į akis, avigalvi frice!

Supyko ir jis.

— Ne, daugiau nebesakysiu! Juk ne dėl to mane pasikvietėt, Džastina! Mano jausmai jums visai nerūpi. Pakvietėt tik norėdama eksperimentuoti su savo pačios jausmais, o kad mano atžvilgiu tai nedora, nė kiek nesusimąstėt.

Džastina nespėjo atsitraukti — jis pasilenkė, čiupo už rankų žemiau pečių ir tvirtai suspaudė jų tarp kelių. Jos pyktis kaipmat išgaravo: kumščiai atsigniaužė, ji padėjo rankas jam ant šlaunų ir pakėlė į jį veidą. Bet Reinas nepabučiavo. Paleido ją, pasisukęs užgesino lempą sau už nugaros ir atlošė galvą ant krėslo atramos, — nesuprasi, ar tamsa, kai žioruoja tik židinys, jam buvo reikalinga pradėti meilės žaidimą, ar užstoti veidą, kad Džastina nepamatytų išraiškos. Sutrikusi, bijodama, jog bus visai atstumta, Džastina laukė, kad jis pasakytų, ką daryti. Reikėjo seniai suprasti, kad paikioti su tokiais kaip Reinas negalima. Jie nepalenkiami kaip pati mirtis. Ir kodėl ji negali padėti galvos jam ant kelių ir pasakyti: Reinai, mylėk mane, aš taip gailiuosi, man taip tavęs reikia... O taip, jei jie dabar suartėtų, emociniai varžtai atsileistų, ir viskas ūžteltų, prasiveržtų...

Vis dar nutolęs, svetimas, jis leido nuvilkti švarką, nuimti kaklaraištį, bet pradėjusi segioti marškinių sagas ji suprato — nieko neišeis. Savo repertuare ji neturėjo to instinktyvaus erotiškumo, kai paprasčiausiais veiksmais sužadinamas geismas. Toks svarbus momentas, o ji viską bjauriai sugadino. Jos pirštai sustojo, lūpos susispaudė. Džastina apsipylė ašaromis.

— O ne! Herzchen, liebchen [* Mylimoji (vok.)], neverk! — Reinas užsitraukė ją sau ant kelių, priglaudė galvą prie peties, apkabino. — Dovanok, herzchen, aš nenorėjau tavęs pravirkdyti.

— Dabar jau žinai, — kūkčiodama ištarė Džastina. — Aš visai niekam tikus, aš tau sakiau, kad nieko neišeis! Reinai, aš taip nenorėjau tavęs prarasti, bet žinojau, kad nieko neišeis, jei pamatysi, kokia aš siaubinga!

— Aišku, kur čia išeis. Juk aš tau nepadėjau, herzchen. — Suėmęs už plaukų, jis prisitraukė jos veidą, ėmė bučiuoti vokus, šlapius skruostus, lūpų kampučius. — Tai aš kaltas, herzchen, ne tu. Aš norėjau tau atsimokėti, norėjau pasižiūrėti, kaip toli tu nueisi be mano paskatinimo. Bet turbūt ne taip tave supratau, nicht wahr [* Ar ne tiesa? (Vok.)]? — Jo balsas pasidarė duslesnis, labiau vokiškas. — Ir jei nori šito, taip ir bus, bet eisim prie to kartu.

— Ne, Reinai, nereikia! Aš nemoku, man neišeis. Tu manim nusivilsi!

— O, herzchen, puikiausiai moki, aš mačiau tave scenoj. Kaip gali abejoti, kai tu su manim?

Tai buvo taip teisinga, kad ašaros jai bematant nudžiūvo.

— Pabučiuok mane taip kaip Romoj, — sušnibždėjo Džastina.

Tiktai buvo visai ne taip kaip Romoj. Anas bučinys buvo staigus, veržlus, šiurkštus; šitas ilgesingas ir toks ilgas, kad galėjai justi jo skonį, kvapą ir pamažėle grimzti vis gilyn į geismingą saldybę. Džastinos pirštai grįžo prie marškinių sagų, Reino pirštai surado suknelės užtrauktuką, paskui jis paėmė jos ranką ir priglaudė sau po marškiniais, perbraukė per tankius minkštus krūtinės gaurus. Staiga jo lūpos stipriau prisispaudė jai prie kaklo, Džastiną smelkte nusmelkė silpnumas, vos ne alpulys, jai pasirodė, kad krinta, ir iš tikrųjų pamatė gulinti išsitiesusi ant švelnaus kaip šilkas kilimo, virš jos — Reinas. Marškinių jau nebebuvo, gal ir daugiau ko, ji nematė, pro jo pečius šmėžavo ir gaubė ją ugnies kaitra, priešais buvo gražios rūsčiai suspaustos lūpos. Tą jų rūstumą reikia panaikinti, kad daugiau niekada tokios nebebūtų... ji sukišo pirštus jam į plaukus ir prispaudė prie savęs jo galvų — tegul bučiuoja, dar stipriau, dar!

O, koks jausmas su juo. Tartum atradai kažką sava, atpažįsti jį visą lūpomis, rankomis, kūnu, ir vis dėlto jis lieka keistas, nerealus. Staiga pasaulis susitraukė iki mažučio plotelio, kurį židinio šviesa gynė nuo tamsos, — ji pasidavė visiems jo norams ir tada suprato tai, ką jis slėpė per visą pažinties laiką: vaizduotėje buvo ją turėjęs tūkstantį kartų. Tai sakė jai ir patirtis, ir naujai atsiradusi nuojauta. Ji buvo visiškai nuginkluota. Su kitu vyriškiu toks artumas, toks geidulingumas būtų sukėlęs pasibaisėjimą, bet jis mokėjo parodyti, kad viskas priklauso tik nuo jos, kad čia tik jos valia. Ir ji ta valia naudojosi, kol pagaliau suriko, kad liautųsi, taip stipriai spausdama jį glėbyje, jog jautė visus jo kaulus.

Pasitenkinimo kupinoje ramybėje slinko minutės. Dabar jie abu kvėpavo tuo pačiu ritmu, lėtai ir lengvai. Reino galva gulėjo Džastinai ant peties, jos koja — ant jo. Pamažu ji atleido rankas, ėmė mieguistai glostyti jam nugarą. Reinas atsiduso, atsivertė aukštielninkas, pasikeisdamas su ja vietomis ir visai nejučia kviesdamas ją dar giliau pasinerti į džiaugsmą būti kartu. Ji perbraukė ranka jam per šoną, delnas šiltu kūnu nuslinko iki slėpsnų ir apgaubė minkštą gyvą kauburėlį. Buvę meilužiai niekada tiek nedomino, kad būtų smalsavusi toliau, norėjusi tingaus, nieko nereikalaujančio žaidimo. Tačiau staiga žaidimas tapo nebe tingus ir nieko nereikalaujantis, bet taip nežmoniškai jaudinantis, kad ji ėmė vėl geisti Reino.

Ir vis dėlto buvo užklupta iš netyčių, kvapą užgniaužė nuostaba, kai jis staiga suėmė jos galvą ir prisitraukė taip arti, kad ji pamatė — nebėra rūstaus lūpų santūrumo, jos sudėtos kitaip ir tik jai. Ir tą akimirką Džastinos širdyje gimė švelnumas ir nuolankumas. Tai turbūt atsispindėjo veide, nes Reinas pažvelgė tokiomis nušvitusiomis akimis, kad ji nebegalėjo atlaikyti jo žvilgsnio, pasilenkė, sugriebė lūpomis jo viršutinę lūpą. Pagaliau susiliejo mintys ir jausmai, bet šauksmas nuslopo neišsiveržęs, begarsė džiaugsmo aimana taip sukrėtė visą kūną, kad ji nieko daugiau nebesuvokė, tik impulsyviai, aklai mėgavosi kiekvienos akimirkos laime. Pasaulis galų gale visiškai susitraukė, suėjo į save, ir nieko nebeliko.

Raineris turbūt visą laiką kūreno židinį, nes kai pro užuolaidų klostes prasismelkė švelni Londono diena, kambaryje tebebuvo šilta. Džastina pajuto, kad jis keliasi, ir baimingai sugriebė už rankos.

— Neišeik!

— Aš neinu, herzchen. — Jis paėmė nuo sofos dar vieną pagalvę, pasikišo po galva, prisitraukė arčiau Džastiną ir tyliai atsiduso. — Tau gerai?

— Gerai.

— Nešalta?

— Ne, bet jei tau šalta, galim eit į lovą.

— Po to, kai tiek valandų mylėjau tave ant kailio? Koks nuosmukis! Net jei tavo paklodės būtų iš juodo šilko.

— Jos paprastos, baltos, medvilninės. O šitas Drohedos gabaliukas visai neblogas, tiesa?

— Drohedos gabaliukas?

— Kilimas. Jis iš Drohedos kengūrų, — paaiškino Džastina.

— Nei taip labai egzotiška, nei erotiška. Aš užsakysiu tau tigro kailį iš Indijos.

— Priminei tokį eilėraštuką, kurį girdėjau kadaise:

Su Elinora Glin gal norit nusidėti,

Karštai ją pamylėti

Ant tigro minkšto kailio?

O gal vilioja meilūs

Dviejų žaidimai dailūs

Ant kieno kito kailio?

— Na, herzchen, iš tikro tau metas atkusti! Atsidavusi Erotui ir Morfėjui, tu jau pusę paros neberodai plevėsiškumo, — nusišypsojo Reinas.

— Šiuo metu nematau reikalo būti plevėsa, — taip pat su šypsena atsakė Džastina. — Eilėraštukas apie tigro kailį savaime ištrūko, labai čia tiko, bet dabar jau ničnieko nebeturiu nuo tavęs slėpti, tai ir plevėsiškumas atpuolė. — Staiga ji patraukė orą, pajutusi nebešviežios žuvies kvapą. — Siaubas, tu juk taip ir negavai vakarienės, o dabar jau laikas pusryčiauti! Negi viena meile ir gyvensi!

— Žinoma, ne, jei ir toliau norėsi, kad taip uoliai ją įrodinėčiau.

— Bet ir pats prisidžiaugei iki valios.

— Teisybė. — Jis atsiduso, pasirąžė, nusižiovavo. — Kažin ar tu numanai, koks aš dabar laimingas.

— Turbūt numanau, — ramiai atsakė Džastina.

Reinas pasirėmė alkūne, įdėmiai pažvelgė.

— Atsakyk man, ar tik dėl Dezdemonos grįžai į Londoną?

Džastina sugriebusi skaudžiai nusuko jam ausį.

— Dabar mano eilė atsimokėti už visus tuos tardymus! O kaip tau atrodo?

Jis lengvai, su šypsena atgniaužė jos pirštus.

— Jei neatsakysi, herzchen, aš smaugsiu tave daug ilgiau negu Markas.

— Grįžau repetuoti Dezdemonos, bet dėl tavęs. Kai pabučiavai mane Romoj, pasidariau kaip nesava, ir tu gerai tai žinai. Tu labai protingas, Raineri Merlingai Harthaimai.

— Bent jau užteko proto suprasti, kad beveik iš pirmo pamatymo noriu turėti tave už žmoną, — atsakė jis.

Džastina ūmai atsisėdo.

— Žmoną?!

— Žmoną. Jei būčiau norėjęs meilužės, būčiau paėmęs prieš daug metų ir turėjęs. Žinau, kaip tavo galva veikia; tai būtų buvę nesunku. Bet taip nepadariau, nes norėjau, kad būtum mano žmona, o žinojau, kad dar nebuvai apsipratusi su mintim turėti vyrą.

— Kažin ar ir dabar apsipratusi, — tarė ji svarstydama.

Reinas atsistojo, pakėlė ir ją.

— Na, jau gali pasipraktikuoti, pataisyk ko nors pusryčiams. Jei čia būtų mano namai, to darbo imčiausi aš, bet virtuvė tavo, tu ir virk.

— Šįryt aš nieko prieš, bet tik pagalvok — pasmerkti save virtuvei iki gyvenimo galo? — ji papurtė galvą. — Man tai netinka, Reinai.

Ir vėl Romos imperatoriaus veidas, didingai ramus gresiančio maišto akivaizdoje.

— Džastina, čia ne juokai, o aš ne toks, su kuriuo būtų galima juokauti. Skubėti nereikia. Tu jau žinai, aš kantrus. Tiktai išmesk iš galvos, kad galima kaip nors apsieiti kitaip, be vedybų. Nenoriu būti tau niekas mažiau negu vyras.

— Teatro aš nemesiu! — pasišiaušė Džastina.

— Verfluchte kiste [* Velnio merga (vok.)], ar aš tau liepiu? Surimtėk, Džastina! Galima pagalvoti, kad noriu pasmerkti tave virtuvės katorgai iki gyvos galvos! Mes, kaip žinai, ne tokie jau vargšai. Galėsi turėti kiek širdis geidžia tarnaičių ir auklių vaikams, ir visa, ko reikės.

— Brrr! — pasipurtė Džastina — apie vaikus ji visai negalvojo.

Reinas atlošė galvą ir nusikvatojo.

— Taip, herzchen, tai ir vadinasi pagirios, ir dar su perteklium! Aš, žinoma, kvailai darau, kad taip iš karto kalbu apie kasdienybę, bet noriu, kad tu kol kas pagalvotum apie tai. Nors atvirai perspėju — kol svarstysi, atsimink, kad jei negausiu tavęs į žmonas, tada man tavęs visai nereikia.

Džastina pripuolusi apkabino, karštai prigludo.

— Ak, Reinai, nebūk toks žiaurus! — sušuko ji.

Pats vienas savo „Lagonda” Denas važiavo Italijos „bato” pakraščiu — per Perudžią, Florenciją, Ferarą, Paduvą, geresniu aplinkiniu keliu pro Veneciją, pernakvojo Trieste. Triestas jam labai patiko, todėl Adrijos pajūryje pasiliko dar dvi dienas, paskui kalnų keliu pasiekė Liublianą, pernakvojo Zagrebe. Plačiu Savos slėniu tarp mėlynai žydinčių cikorijos laukų atvažiavo iki Belgrado, iš ten nakčiai į Nišą. Paskui Makedonija, griuvėsiais užversta Skopjė, kur prieš dvejus metus buvo žemės drebėjimas, ir Tito Velesas, kurortinis miestas, keistai turkiškas — su mečetėm ir minaretais. Visu keliu per Jugoslaviją valgė labai kukliai, jam būtų buvę gėda pasistatyti pilną lėkštę mėsos, kai to krašto žmonės tenkinasi vien duona.

Euzonas, Graikijos pasienis, toliau Salonikai. Italijos laikraščiai buvo pilni pranešimų apie Graikijoje bręstantį perversmą; ir pro viešbučio miegamojo langą žiūrėdamas, kaip Salonikų nakties tamsoje šokčioja ir blaškosi tūkstančiai deglų, Denas džiaugėsi, kad Džastina nevažiavo.

— Pa— pan— drė— jus! Pa— pan— drė— jus! Pa— pan— drė— jus! — deglų šviesoje skandavo minia jau gerokai po vidurnakčio.

Bet perversmai esti miestuose, kur susigrūdę gyvena varge daugybė žmonių, o sueižėjusi Tesalijos žemė turbūt tebėra tokia, kokią ją matė Cezario legionai, žygiuojantys per nudegintus javų laukus į Farsalą pasitikti Pompėjaus. Piemenys miega kailio palapinėse, ant senų baltų namelių stogų gandralizdžiuose stypso gandrai ant vienos kojos, ir visur siaubingas sausumas. Aukštas be debesėlio dangus, rudos be medelio dykynės jam priminė Australiją. Ir Denas traukė visa tai giliai į krūtinę ir jau šypsojosi pagalvojęs, kad važiuos namo. Mama supras, kai pasikalbės su ja.

Nuo Larisos jis pamatė iš viršaus jūrą, sustabdė automobilį ir išlipo. Homero jūra, tamsi kaip vynas — švelniai melsva lyg akvamarinas arčiau krantų, o toliau, iki pat išsilenkusio horizonto, su purpurinėm dėmėm nelyginant vynuogių kekėm. Toli apačioje žalioje pievoje stovėjo nedidelė apskrita su kolonomis šventykla, saulėje ji atrodė akinamai balta, o įkalnėje už nugaros niūrojo atlaikiusi šimtmečius kryžiuočių tvirtovė. Graikija, tu labai graži, daug gražesnė už Italiją, nors Italiją aš myliu. Bet čia amžinas visko lopšys.

Nekantraudamas pasiekti Atėnus, Denas dūmė tolyn, spaudė savo raudoną sportinį automobilį vingiais aukštyn iki Domokoso perėjos ir nusileido anapus į Bojotiją, kur apstulbo išvydęs alyvmedžių giraičių, ruduojančių atšlaičių, kalnų panoramą. Kad ir kaip skubėjo, sustojo pasižiūrėti keistai holivudiško paminklo Leonidui ir jo spartiečiams, kritusiems prie Termopilų. Užrašas akmenyje skelbė: „Nepažįstamasai, eik ir pasakyk Spartos žmonėms, kad mes čia gulim, paklusę jų valiai”. Žodžiai užgavo kažkokią stygą Deno sieloje, atrodė, kad jau buvo girdėjęs juos kitame fone: jis pašiurpo ir nuskubėjo toliau.

Per pačią kaitrą jis kiek sustojo virš Kamena Vouros, išsimaudė skaidriame vandenyje, žvelgdamas į Euboją už siauro sąsiaurio; čia bus plaukę tūkstančiai laivų — iš Aulidės į Troją. Srovė buvo stipri, traukė į jūrą; irkluoti jiems, matyt, nesmarkiai tereikėdavo. Persirengimo paviljone jį sutrikdė senė juodais rūbais; ji susižavėjusi kažką meiliai kalbėjo, taikėsi jį paglostyti, ir jis negreit galėjo nuo jos ištrūkti. Žmonės dabar jau nebesakydavo į akis, koks jis gražus, ir jam pavykdavo beveik visą laiką to neprisiminti. Greitosiom nusipirkęs krautuvėlėje du didžiulius pyragaičius su plikytu kremu, jis leidosi toliau Atikos pakrante ir pagaliau privažiavo Atėnus; kalnas ir brangioji jį vainikuojanti kolonada buvo nuauksinti sėdančios saulės.

Bet Atėnuose atmosfera buvo tulžinga, nerami, be to, jį žeidė, kad moterys taip atvirai juo žavėjosi; romietės vis dėlto daug santūresnės, subtilesnės. Minios šurmuliuojančių žmonių, tai šen, tai ten užsiplieskia riaušės, daugelis niūriai, ryžtingai nusistatę už Papandrėjų. Ne, Atėnai nebepanašūs į save, geriau patraukti kitur. Denas paliko „Lagondą” garaže ir keltu nuplaukė į Kretą.

Ir pagaliau čia, tarp kalnų, alyvmedžių giraičių ir čiobrelių, jis atrado ramybę. Ilgai važiavo autobusu, kur kudakavo surištom kojom vištos ir nosį suko viską persmelkęs česnako kvapas, tada surado nedidelį baltą viešbutį su lenkta kolonada ir trim staliukais kieme, po skėčiais; kaip žibintų girliandos kabojo margaspalviai krepšiai. Žemėje, pernelyg nederlingoje Europos medžiams, buvo prisodinta pipirmedžių ir australiškų eukaliptų, atvežtų iš naujosios Pietų žemės. Kurtinamai čirškė cikados. Sūkuriavo debesys raudonų dulkių.

Naktimis Denas miegojo ankštame kaip celė kambarėlyje, palikęs plačiai atidarytas langines, apyaušrio tyloje vienas aukojo mišias, dieną vaikščiojo. Niekas jam netrukdė, ir jis niekam netrukdė. Bet juodos kaimiečių akys jį nulydėdavo su nuostaba, veiduose susimesdavo raukšlės nuo šypsenos. Buvo karšta, labai tyku, viskas apsnūdę. Visiška ramybė. Diena slinko po dienos tartum rožinio karoliukai sudiržusiame kretietės delne.

Jis meldėsi nebyliai, malda buvo tarsi tąsa tų jausmų, kurie buvo jį apėmę, mintys kaip rožinio karoliukai, dienos kaip rožinio karoliukai. Dieve, aš iš tikrųjų Tavo. Dėkoju Tau už daugelį malonių. Už kilnųjį kardinolą, jo pagalbą, jo ištikimą draugystę, neišsenkančią meilę. Už Romą ir laimę būti prie Tavo širdies, parpuolusiam prieš Tave Tavo paties šventovėje, už laimę pasijusti dalele Tavo Bažnyčios. Tu suteikei man malonių daugiau, negu esu vertas; ką galėčiau padaryti, kaip parodyti Tau dėkingumą? Aš per mažai kentėjau. Nuo tada, kai pradėjau Tau tarnauti, mano gyvenimas vien tik nuolatinis begalinis džiaugsmas. Trokštu patirti kančią, Tu, kuris kentėjai, tai suprasi. Tik per kentėjimą aš pakilsiu virš savęs, geriau suvoksiu Tave. Nes tik tam ir duotas šis gyvenimas, kad perėjęs per jį įmintum Tavo paslaptį. Perverk ietimi man krūtinę, įsmeik ją taip giliai, kad niekada nebegalėčiau ištraukti! Leisk man kentėti... Dėl Tavęs atsižadu visų, net motinos, sesers ir kardinolo. Tu vienintelis esi mano kančia ir mano džiaugsmas. Pažemink mane, ir aš šlovinsiu Tavo vardą. Sutrink mane į dulkes, ir aš džiūgausiu. Aš myliu Tave, tiktai Tave, Dieve...

Denas atėjo į nedidelį paplūdimį, kur mėgdavo plaukioti, geltoną pusmėnulį tarp dviejų uolų, ir pastovėjo valandėlę, žvelgdamas į tolį per Viduržemio jūrą — ten, už tamsaus horizonto, turbūt Libija. Tada lengvai nušokavo laiptais, ant kranto nusimetė sportbačius, pasiėmė juos į rankas ir minkštu biriu smėliu nužingsniavo į tą vietą, kur visada palikdavo batus, marškinius ir šortus. Netoliese raudoni kaip virti vėžiai gulėjo du jauni anglai ir kalbėjosi oksfordiškai tęsdami žodžius, už jų dvi moterys tingiai šnekučiavo vokiškai. Denas pažvelgė į moteris ir droviai pasitempė maudymosi kelnaites, pastebėjęs, kad jos nutilo, atsisėdo ir taisosi plaukus, šypsosi jam.

— Kaip vanduo? — paklausė jis anglus. Šitie turbūt čia ilgam atvažiavę, ateina į paplūdimį kasdien.

— Puikus, drauguži. Tik saugokitės srovės — mums per stipri. Tikriausiai kur nors toliau audra.

— Dėkui.

Denas nusišypsojo, nubėgo prie nekaltai raibuliuojančių bangelių ir pasinėrė į seklų vandenį tykiai, kaip ir dera puikiam plaukikui.

Keista, koks apgaulingas gali būti ramus vanduo. Srovė buvo klastinga. Denas jautė, kaip jį traukia už kojų gilyn, bet jis mokėjo gerai plaukti, tai nė kiek nesijaudino. Panėręs galvą, slyste slydo vandeniu, mėgavosi vėsa ir laisve. Kai stabtelėjęs permetė akimis krantą, abi vokietės movėsi gumines kepuraites ir juokdamosi bėgo prie vandens.

Jis sudėjo prie burnos rankas ir vokiškai šūktelėjo, kad laikytųsi seklumoje, nes toliau traukia gilyn, jos nusijuokė ir atsakydamos pamojavo. Denas vėl ėmė plaukti panėręs galvą, ir kartą jam pasigirdo, kad kažkas šaukia. Bet paplaukė dar kiek, paskui stabtelėjo — toje vietoje giluminė srovė buvo silpnesnė — ir ėmė plaukti stačiomis. Šaukė iš tikrųjų: atsigręžęs jis pamatė, kad moterys blaškosi, veidai iškreipti nuo šauksmo, viena tiesia aukštyn rankas, skęsta. Abu anglai krante jau atsistoję ir nenorom eina vandens link.

Denas apsivertė ant pilvo ir greitai ėmė plaukti, vis artyn, artyn. Į jį išsitiesė persigandusios rankos, įsikibo, nutempė po vandeniu; vieną moterį jam pasisekė sugriebti už liemens ir išlaikyti, kol apkvaitino, staigiai trinktelėjęs į pasmakrę, tada kitą sučiupo už maudymosi kostiumėlio raiščio, smarkiai stuktelėjo keliu į nugarą, ir jai užėmė kvapą. Kosėdamas, nes nutrauktas į dugną buvo nurijęs vandens, Denas atsigulė aukštielninkas ir ėmė tempti bejėges savo naštas į krantą.

Abudu anglai stovėjo vandeny iki pečių, toliau nesiryžo eiti, ir Denas nė kiek jų už tai nesmerkė. Kojų pirštais jis jau pasiekė dugną ir su palengvėjimu atsiduso. Visai netekęs jėgų, paskutinėmis antžmogiškomis pastangomis stumtelėjo moteris kranto link. Jos greitai atsipeikėjo ir vėl ėmė daužytis ir rėkti. Vos atgaudamas kvapą Denas dar įstengė nusišypsoti. Savo darbą jis padarė, nevykėliai anglai gali daryti kas reikia toliau. Kol jis ilsėjosi tankiai besikilnojančia krūtine, srovė ir vėl nutraukė jį tolyn, kojos jau nesiekė dugno, nors jis net išsitempė, mėgindamas pasiekti. Taip. Moterys buvo per plauką nuo pražūties. Jei jo nebūtų buvę, jos būtų tikrai paskendusios; anglai nebūtų jų išgelbėję — neturi jėgų, o gal nemoka. Bet, pasakė vidinis balsas, jos susimanė plaukti vien dėl to, kad būtų arčiau tavęs; kol tavęs nematė, nė neketino lįsti į vandenį. Tu kaltas, kad jos buvo pavojuje, tu kaltas.

Jis plūduriavo ant vandens, ir staiga baisus skausmas suspaudė krūtinę, tartum būtų pervėrusi ietis — nepakeliamas deginantis skausmas. Denas sušuko, išmetė rankas virš galvos, įtempė raumenis; traukė mėšlungis, skausmas stiprėjo, jis nuleido rankas, susiėmė už krūtinės, susirietė. Širdis! Man širdies priepuolis. Aš mirštu! Širdis! Aš nenoriu mirti! Dar nenoriu, dar nepradėjau savo darbo, dar nepradėjau savo darbo, dar nespėjau parodyti, ko esu vertas! Dieve gailestingas, padėk man! Aš nenoriu mirti! Aš nenoriu mirti!

Mėšlungis praėjo. Denas atsivertė aukštielninkas, ištiesė ant vandens glebias rankas, nors skausmas dar nebuvo liovęsis. Pro šlapias blakstienas jis žvelgė į nepasiekiamai aukštą dangaus skliautą. Tai čia ir yra Tavo ietis, kurios maldavau vos prieš valandą, pasikėlęs į puikybę. Leisk man kentėti, sakiau, suteik man kančią. Dabar, kai atėjo kančia, aš priešinuosi, nebeįstengdamas tobulai mylėti. Brangiausias Dieve, tai Tavo skausmas! Aš privalau priimti jį, privalau nesipriešinti, privalau neprieštarauti Tavo valiai. Tavo ranka galinga, ir šitas skausmas yra Tavo skausmas, kurį turėjai iškęsti ant kryžiaus. Mano Dieve, mano Dieve — aš esu Tavo. Jei tokia Tavo valia, tebūnie. Kaip kūdikis aš amžiams atsiduodu į Tavo rankas. Tu man per daug geras. Ką aš padariau, kuo nusipelniau tiek daug malonių iš Tavęs ir žmonių, kurie myli mane kaip nieką kitą? Kodėl man davei tiek daug, nors nesu to vertas? O, koks skausmas! Tu man toks geras. Tegul gyvenimas nebus ilgas, prašiau aš, ir jis nebuvo ilgas. Mano kančios bus trumpos, greitai pasibaigs. Greitai pamatysiu Tavo veidą, bet dabar, dar šiame gyvenime, dėkoju Tau. Koks skausmas! Mano brangiausias Dieve, Tu man per daug geras. Aš myliu Tave!

Baisus virpulys supurtė nurimusį, laukiantį kūną. Deno lūpos sukrutėjo, sušnibždėjo Dievo vardą, pamėgino nusišypsoti. Tada akių lėlytės išsiplėtė, visiems laikams išstūmė iš akių mėlynę. Pagaliau pasiekę krantą anglai numetė verkiančias moteris ant smėlio ir stovėjo dairydamiesi Deno. Tačiau rami mėlyna jūra plytėjo dyka; bangelės ūžčiojo į krantą ir traukėsi atgal. Denas buvo dingęs.

Kažkas prisiminė, kad netoliese yra karinis amerikiečių aerodromas, ir nubėgo pagalbos. Nepraėjus nė pusvalandžiui po Deno dingimo, pakilo sraigtasparnis, pašėlusiai plakdamas orą ir sukdamas vis didesnius ratus, ėmė tolti nuo kranto, ieškoti. Niekas nesitikėjo ką nors pamatyti. Skenduoliai nugrimzta į dugną ir neiškyla keletą dienų. Praėjo valanda; tada už penkiolikos mylių nuo kranto jie pamatė Deną, ramiai plūduriuojanti gelmėje, jo rankos buvo ištiestos, veidas pakeltas į dangų. Pirmą akimirką pagalvojo, kad jis gyvas, sušuko iš džiaugsmo, bet kai sraigtasparnis nusileido prie pat vandens, jog tas net ėmė šnypšdamas putoti, paaiškėjo, kad Denas miręs. Per radiją buvo praneštos koordinatės, ten išskubėjo kateris ir po trijų valandų grįžo atgal.

Žinia pasklido apylinkėje. Kretiečiai mėgdavo žiūrėti, kaip Denas eina, mėgdavo persitarti vienu kitu droviu žodžiu. Mylėjo jį, nors ir nepažino. Jie susispietė prie jūros, moterys, visos juodais drabužiais kaip kokios varnos, vyrai senos mados plačkelnėmis, baltų marškinių apykaklės prasegtos, rankovės paraitotos. Jie stovėjo būreliais, tylėjo, laukė.

Kateris priplaukė, apkūnus seržantas nušoko ant smėlio, apsigręžė paimti į vilnonę antklodę suvynioto kūno. Paėjo kelis žingsnius nuo vandens ir su savo padėjėju paguldė naštą ant smėlio. Antklodė prasiskleidė; suošė garsus kretiečių šnabždesys. Jie apstojo aplink, glaudė kryželius prie nugairintų lūpų, moterys tyliai rypavo, iš krūtinių sklido pratisi, kone melodingi atodūsiai — sielvartingi, labai žemiški, kupini moteriškos kantrybės.

Buvo apie penkias; saulė slinko vakarop už niūrios uolos, bet dar užteko šviesos matyti tamsų žmonių būrelį pakrantėje, ilgą sustingusį kūną ant smėlio — jo auksinę odą, užmerktas akis sulipusiomis nuo sūraus vandens blakstienomis, šypsančias pamėlusias lūpas. Atsirado neštuvai, ir visi kartu, Kretos kaimiečiai ir amerikiečiai kareiviai, nunešė Deną nuo jūros.

Atėnuose buvo sumaištis, šėlstančios minios buvo suardžiusios bet kokią tvarką, tačiau Amerikos karinių oro pajėgų pulkininkas, laikydamas rankoje melsvą australišką Deno pasą, per radiją susisiekė su savo viršininkais. Kaip ir visi dokumentai, pasas nieko nesakė apie Deną. Apie profesiją buvo pasakyta „Studentas”, o gale tarp artimiausių giminių buvo įrašyta Džastina ir jos Londono adresas. Pulkininko nedomino giminystės laipsnis, jis užsirašė jos pavardę, nes Londonas kur kas arčiau Atėnų negu Droheda. Mažame viešbučio kambarėlyje juodas lagaminėlis su sutana ir kitais daiktais, rodančiais, kad jis kunigas, nebuvo atidarytas; kartu su lagaminu jis laukė nurodymų, kur turi būti nusiųstas.

Kai devintą ryto suskambo telefonas, Džastina apsivertė ant kito šono, atmerkė vieną apsiblaususią akį ir gulėjo toliau, keikdama nelemtąjį daiktą, prisiekinėdama, kad ims vienąkart ir išjungs. Tegu sau visi mano, kad reikia ir dera dienos darbus pradėti devintą ryto, bet kodėl jiems atrodo, kad ir ji turi taip daryti?

Bet telefonas skambino ir skambino. Gal čia Reinas? Ši mintis išjudino iš apsnūdimo, Džastina atsikėlė ir nusvirduliavo į svetainę. Vokiečių parlamentas susirinkęs į svarbią neatidėliotiną sesiją, Reino ji nematė jau visą savaitę, ir nėra ko tikėtis, kad susitiks anksčiau kaip dar po savaitės. Bet gal krizė ten jau išsisprendė, ir jis skambina, kad atvažiuoja.

— Alio?

— Panelė Džastina O’Nyl?

— Taip, aš klausau.

— Čia Australijos konsulatas, skambiname iš Oldvičo, suprantat? — Balso intonacijos buvo angliškos, vyriškis pasisakė ir pavardę, bet Džastina praleido negirdom, nes dabar reikėjo apsiprasti su faktu, kad skambina ne Reinas.

— Gerai, tegu bus Australijos konsulatas.

Žiovaudama ji stovėjo ant vienos kojos ir kasėsi ją kitos padu.

— Ar jūs turite brolį, poną Deną O’Nylą?

Džastinos akys plačiai atsimerkė.

— Taip, turiu.

— Ar jis šiuo metu Graikijoje, panele O’Nyl?

Abi kojos tvirtai įsirėmė į kilimą.

— Taip, teisingai.

Jai neatėjo į galvą pataisyti kalbant jį į, paaiškinti, kad Denas ne ponas, o kunigas.

— Panele O’Nyl, aš labai apgailestauju, man teko sunki pareiga pranešti jums blogą žinią.

— Blogą žinią? Blogą žinią? Kaip? Kas yra? Kas atsitiko?

— Labai apgailestauju, bet turiu jums pranešti, kad jūsų brolis, ponas Denas O’Nylas, vakar nuskendo Kretoje, kaip supratau, žuvo didvyriškai, gelbėdamas skęstančius. Tačiau suprantate, Graikijoje dabar perversmas, ir mus pasiekusi informacija nepilna ir, galimas dalykas, ne visai tiksli.

Telefonas stovėjo ant stalelio prie sienos, ir Džastina visu svoriu atsirėmė į ją, kelius pakirto, ji lėtai ėmė slinkti žemyn ir susmuko ant grindų. Ji neverkė ir nesijuokė, garsai, kuriuos ji tarė, buvo kažkas per vidurį, aiškiai girdimi kūkčiojimai. Denas nuskendo. Kukt. Denas nebegyvas. Kukt. Kreta... Denas... nuskendo. Kukt. Nebėra. Nebėra.

— Panele O’Nyl? Ar jūs klausot? Panele O’Nyl? — atkakliai klausė balsas ragelyje.

Mirė. Nuskendo. Mano brolis!

— Panele O’Nyl, atsakykit!

— Taip, taip, taip, taip, taip! O Dieve, aš klausau!

— Kaip suprantu, jūs esat artimiausia jo giminė, todėl mums reikia jūsų nurodymų, ką daryti su lavonu. Panele O’Nyl, ar jūs klausot?

— Taip, taip!

— Kaip pasakysite, ką daryti su lavonu, panele O’Nyl?

Lavonas! Jis dabar lavonas, nors sakytų „jo lavonas”, bet ne, tiktai lavonas. Denas, mano Denas. Jis yra lavonas.

— Artimiausia giminė? — išgirdo ji savo balsą, ploną ir silpną, traukomą kūkčiojimų. — Aš nesu Denui artimiausia. Artimiausia turbūt mama.

Tyla.

— Labai blogai, panele O’Nyl. Jei jūs nesat artimiausia, mes gaištam brangų laiką. — Pro mandagią užuojautą prasiveržė nekantravimas. — Jūs, matyt, nesuprantate, kad Graikijoje dabar vyksta perversmas, o nelaimė atsitiko Kretoje, ji dar toliau ir sunkiau užmegzti ryšį. Suprantate? Susisiekti su Atėnais faktiškai neįmanoma, ir mums duotas nurodymas nedelsiant pranešti artimiausių giminių norą, kaip pasielgti su lavonu. Ar jūsų motina namie? Gal galėtumėt ją pakviesti?

— Jos čia nėra. Ji Australijoj.

— Australijoj? O Viešpatie, dar blogiau! Dabar mes turėsim siųsti į Australiją telegramą, vėl susitrukdys. Jei jūs nesat artimiausia giminė, panele O’Nyl, tai kodėl jūsų brolio pase taip parašyta?

— Nežinau, — atsakė Džastina ir susigriebė, kad juokiasi.

— Duokit savo motinos adresą Australijoje, mes tuoj pat jai telegrafuosime. Mums reikia žinoti, ką daryti su lavonu! Kol telegramos suvaikščios, praeis dar dvylika valandų, manau, suprantat. Viskas ir taip sudėtinga, o čia dar tokia painiava.

— Tai paskambinkit jai. Negaiškit laiko su telegramom.

— Mūsų biudžete nenumatytos išlaidos tarptautiniams pokalbiams telefonu, panele O’Nyl, — griežtai atsakė balsas. — Tai prašom sakyti savo motinos pavardę ir adresą.

— Ponia Megė O’Nyl, — padiktavo Džastina. — Droheda, Džilenbounas, Naujasis Pietų Velsas, Australija. — Nežinomus jam pavadinimus ji susakė paraidžiui.

— Dar kartą reiškiu jums nuoširdžią užuojautą, panele O’Nyl.

Ragelyje klaktelėjo, pasigirdo vientisas gaudesys — linija laisva.

Džastina sėdėjo ant grindų, ragelį paleido ant kelių. Tai klaida, viskas paaiškės. Kad nuskęstų Denas, kuris plaukia kaip čempionas! Ne, tai netiesa! Bet tai tiesa, Džastina, tu pati žinai, nevažiavai kartu, nesaugojai jo, ir jis paskendo. Buvai jo gynėja nuo pat kūdikystės ir dabar turėjai ten būti. Jei nebūtum galėjusi išgelbėti, būtum nuskendusi kartu su juo. O nevažiavai su juo tik todėl, kad norėjai į Londoną, norėjai prisišaukti Reiną, norėjai su juo mylėtis.

Kaip sunku galvoti. Viskas taip sunku. Nieko ji nebegali daryti, net kojos neklauso. Neįmanoma atsikelti, ji niekad nebeatsikels. Sąmonėje nebeliko vietos niekam, tik Denui, ir mintys vis arčiau ir arčiau sukosi apie Deną. Kol staiga ji pagalvojo apie motiną ir apie visus Drohedoje. O Dieve, praneš ir ten, praneš mamai, visi sužinos. Mama net nematė, koks mielas buvo jo veidas tą paskutinę dieną Romoje. Telegramą greičiausiai nusius į Džilio policiją, ir senasis seržantas Ernas sės į savo automobilį, nuvažiuos visas tas mylias iki Drohedos ir pasakys mamai, kad jos vienintelio sūnaus nebėra gyvo. Ne jam dera tai padaryti, jis beveik visai svetimas. Ponia O’Nyl, reiškiu jums nuoširdžią, kuo nuoširdžiausią užuojautą, jūsų sūnus nebegyvas. Atsainūs, mandagūs, tušti žodžiai... Ne! Aš negaliu leisti, kad jai taip pasakytų, jai, juk ji ir mano motina! Ne taip, ne taip, kaip aš turėjau tai išgirsti.

Džastina nusitraukė ant kelių visų aparatą, pakėlė ragelį prie ausies, surinko numerį.

— Stotis? Prašom tarptautinę. Alio? Noriu užsakyti skubų su Australija, Džilenbounas vienas du vienas du. Ir labai prašau, kuo greičiau.

Atsiliepė pati Megė. Buvo vėlu, Fiona jau gulėjo. O Megei tuo metu anksti gulti nesinorėjo, ji sėdėdavo ir klausydavosi svirplių ir varlių, snūduriuodavo su knyga, galvodavo apie praeitį.

— Alio?

— Jums skambina iš Londono, ponia O’Nyl, — pranešė Heizlė iš Džilio.

— Sveika, Džastina, — ramiai tarė Megė. Džasė retkarčiais paskambindavo, pasiklausdavo, kaip klojasi.

— Mama? Čia tu, mama?

— Taip, čia aš, — švelniai atsakė Megė, pajutusi, kad Džastinos balsas kaip nesavas.

— Mama! Oi, mama! — Ragelyje pasigirdo lyg kūkčiojimas, lyg rauda. — Mama, Deno nebėra gyvo! Nebėra!

Žemė atsivėrė po kojų. Gili gili duobė, bedugnė. Megė įkrito, virš galvos susivėrė kraštai, ir ji niekada, niekada, kol bus gyva, iš ten neišlips. Ką dar gali dievai padaryti? Nežinojo, kai šito klausė. Kaip galėjo klausti, kaip galėjo nežinoti? Neerzink dievų, jie mėgsta keršyti. Manė, kad pagaliau bus už viską atsiteisusi — kai nenuvažiavo pasižiūrėti į jį pačią gražiausią jo gyvenimo akimirką, pasidžiaugti jo džiaugsmu. Denas bus laisvas ir nuo atpildo, ir nuo jos. Ji nematys jo veido, brangiausio pasaulyje, ir tuo atsiteis. Duobės kraštai susiglaudė, trūksta oro. Megė stovėjo ir suvokė — per vėlu.

— Džastina, brangioji mano, nusiramink, — tarė Megė tvirtai, balsas nesuvirpėjo. — Nusiramink ir papasakok. Ar tu tikrai žinai?

— Man paskambino iš Australijos konsulato, pamanė, kad aš jam artimiausia giminė. Kažkoks siaubingas tipas, ir tiktai klausė, ką aš noriu daryti su lavonu. Visą laiką sakė apie Deną „lavonas”. Lyg jis nebeturėtų vardo, o būtų nei šis, nei tas. — Megė išgirdo jos kuktelėjimą. — Dieve, kaip tam žmogėnui turbūt buvo bjauru kalbėti! Mama, mama, Deno nebėra!

— Bet kaip, Džastina? Kur? Romoj? Kodėl man nepaskambino Ralfas?

— Ne, ne Romoj. Kardinolas dar tikriausiai nieko nežino. Tas žmogus sakė, kad jis nuskendo, gelbėdamas kitus. Jam buvo atostogos, mama, ir kvietė mane kartu važiuoti, o aš nevažiavau, norėjau vaidinti Dezdemoną ir norėjau būti su Reinu. Kad aš ten būčiau buvus! Jei būčiau buvus, gal būtų nieko ir neatsitikę. O Dieve, ką gi man daryti?

— Liaukis, Džastina, — griežtai tarė Megė. — Negalvok taip, girdi? Denui tai būtų nemalonu, pati supranti. Visko atsitinka, o kodėl, nieko mes nežinom. Svarbiausia, kad tu sveika ir gyva, kad aš nepraradau jūsų abiejų. Dabar tik tave ir beturiu. Ak Džase, Džase, tu taip toli! Pasaulis toks didelis, per daug didelis. Parvažiuok į Drohedą! Negaliu, kai pagalvoju, kad tu ten viena.

— Ne, man reikia dirbti. Darbas man vienintelė išeitis. Jei nedirbsiu, išprotėsiu. Nenoriu jokių žmonių, jokių paguodų. Oi, mama! — Ji graudžiai pravirko. — Kaip mes gyvensim be jo?

Iš tikrųjų kaip? Ir argi čia gyvenimas? Dievas davė, Dievas ir pasiėmė. Dulkė buvai, dulke pavirsi. Gyventi reikia mums, nevykėliams. Dievas godus, pasiima sau pačius geriausius, palieka šitą pasaulį mums, kad čia vargtume.

— Niekas nežinom, kiek gyvensim, — tarė Megė. — Džase, labai dėkui, kad paskambinai, pati man pasakei.

— Negalėjau leisti, kad tokią žinią pasakytų svetimi, mama. Neįmanoma, kai pasako svetimi. Ką tu darysi? Ką tu gali padaryti?

Sukaupusi visą valią, Megė stengėsi per tą daugybę mylių sušildyti ir paguosti išsekusią savo mergaitės sielą. Sūnaus nebėra, duktė dar gyva. Reikia ją gelbėti. Jei tai įmanoma. Per visą savo gyvenimą Džastina mylėjo, regis, tik Deną. Nieko daugiau, net savęs nemyli.

— Džastina, mieloji, neverk. Pasistenk nesielvartauti. Jis to nenorėtų, juk nenorėtų? Parvažiuok namo, užsimiršk. Deną irgi parsivešim į Drohedą. Pagal įstatymus dabar jis vėl mano, jau nebepriklauso Bažnyčiai, ir jie man negalės sukliudyti. Tuoj pat paskambinsiu į Australijos konsulatą ir ambasadą Atėnuose, jei tik pavyks prisiskambinti. Jis būtinai turi grįžti namo! Negaliu pagalvoti, kad gulėtų kur nors toli nuo Drohedos. Jis čia užaugęs ir turi čia grįžti. Parvažiuok su juo, Džastina.

Bet Džastina susitraukusi sėdėjo ant grindų ir purtė galvą, tartum motina būtų galėjusi matyti. Namo? Ji niekada nebegalės grįžti namo. Jei būtų važiavusi su Denu, jis tebebūtų gyvas. Grįžti namo ir kasdien žiūrėti į veidų motinai iki pat jos gyvenimo pabaigos? Ne, ta mintis nepakeliama.

— Ne, mama, — pasakė Džastina, ašaros tekėjo veidu ir degino kaip išsilydęs metalas. Kas sugalvojo, kad didžios nelaimės sukrėsti žmonės neverkia? Nieko jie neišmano. — Aš pasiliksiu čia ir dirbsiu. Parvažiuosiu namo su Denu, bet paskui grįšiu čia. Aš negaliu gyventi Drohedoje.

Tris dienas truko betikslis tuščias laukimas, Džastina Londone, Megė ir visa šeima Drohedoje laukė nesulaukdami, pareigūnų tylėjime matydami mažytį vilties krislelį. O, iš tikrųjų, jei praėjo jau tiek laiko, paaiškės, kad čia buvo apsirikimas; jei būtų tiesa, lig šiol jau būtų pranešę! Denas šypsodamas įžengs pro duris ir pasakys, kad įvyko kvailas nesusipratimas. Graikijoje sukilimas, per tai gali atsitikti visokių kvailų klaidų. Denas įeis pro duris ir išjuoks visus, kad palaikė jį mirusiu, jis stovės čia aukštas, tvirtas ir gyvas ir juoksis. Ėmė stiprėti viltis, stiprėjo su kiekviena laukimo minute. Siaubinga, apgaulinga viltis. Jis gyvas, gyvas! Denas nenuskendo, kur jis nuskęs, juk buvo toks geras plaukikas, eidavo į audringą jūrą, o nieko neatsitikdavo. Taigi jie laukė, nepripažindami nelaimės, tikėdamiesi, kad paaiškės klaida. Pranešti pažįstamiems, duoti žinią į Romą dar suspės.

Ketvirtą rytą Džastina gavo žinią. Sunkiai kaip kokia senutė vėl nukėlė ragelį, paprašė Australijos.

— Mama?

— Džastina?

— Mama, jį jau palaidojo, nebegalima parsivežti namo! Ką dabar daryti? Jie sako, kad Kreta didelė, kaip vadinasi tas kaimas, nežino, o kol atėjo telegrama, jį kažkas pasiėmė ir užkasė. Jis guli kažkur, net kapas be jokios žymės! Aš negaliu gauti vizos į Graikiją, niekas nenori padėti, visiškas chaosas. Ką dabar darysim, mama?

— Susitiksim Romoj, Džastina, — pasakė Megė.

Visi, išskyrus Anę Miuler, tebebuvo prie telefono, dar neatsigavę nuo sukrėtimo. Vyrai, per tris dienas pasenėję, rodos, dvidešimčia metų, ir Fija, visai žila; tartum susigūžusi paukštė ji niūrinėjo po namus ir kalbėjo: „Ak, kodėl gi turėjo žūti jis? O aš gyvenu! Aš tokia sena, tokia sena! Aš jau galiu mirti, kodėl gi mirė jis? Kodėl ne aš? Aš tokia sena!” Anė gulėjo netekusi jėgų, o ponia Smit, Minė ir Ketė dieną naktį liejo ašaras.

Padėjusi telefono ragelį, Megė tylom apžvelgė visus. Štai ir visa, kas liko iš Drohedos. Krūvelė senukų ir senučių, palaužtų, bevaisių.

— Denas dingo, — tarė ji. — Niekas negali jo rasti, palaidotas kažkur Kretoj. Taip toli! Kaip jis gali gulėti taip toli nuo Drohedos? Važiuoju į Romą pas Ralfą, pas Ralfą de Brikasarą. Tik jis vienas gali mums padėti.

Į kardinolo de Brikasaro kabinetą įėjo sekretorius.

— Jūsų Eminencija, atleiskite, kad trukdau, bet jus nori matyti viena dama. Aš paaiškinau, kad dabar vyksta kongresas, kad jūs labai užsiėmęs ir negalite nieko priimti, bet ji sako, jog sėdės vestibiulyje, kol jums atsiras laiko.

— Gal ją ištiko kokia nelaimė, kunige?

— Didelė nelaimė, Jūsų Eminencija. Aiškiai matyti. Liepė pranešti, jog ji — Megė O’Nyl. — Tą svetimšališką vardą ir pavardę jis ištarė gana keistai.

Kardinolas Ralfas pašoko, veidas liko be lašelio kraujo, baltas, kaip ir jo plaukai.

— Jūsų Eminencija! Jums bloga?

— Ne, kunige, aš jaučiuosi visai gerai, dėkui. Kol neduosiu kitų nurodymų, atšaukite visus numatytus susitikimus ir tuoj pat atveskite pas mane ponią O’Nyl. Ir netrukdykite, nebent manęs prireiktų Šventajam Tėvui.

Kunigas nusilenkė, išėjo. O’Nyl! Aišku! Jaunojo Deno pavardė, kaipgi jis užmiršo! Bet kad kardinolo rūmuose visi jį vadina tiesiog Denu. Ajajai, didelė klaida, kad liepėjai laukti. Jei Denas Jo Eminencijos mylimas sūnėnas, tai ponia O’Nyl — jo mylima sesuo.

Kai Megė įėjo, kardinolas Ralfas vos ją pažino. Paskutinį kartą buvo matęs prieš trylika metų; jai penkiasdešimt treji, o jam septyniasdešimt vieneri. Abu jau nejauni, nebe jis vienas. Iš veido ji ne kažkiek pasikeitusi, tik bruožai sustingę ir išraiška ne tokia, kokią vaizdavosi. Vietoj švelnumo atsiradęs atšiaurumas, kandumas, vietoj romumo — tvirtumas; ji panaši į senstančią atkaklią kankinę, ne į susimąsčiusią jo svajonių šventąją. Nuostabiai graži kaip ir pirma, akys tebėra skaisčios, sidabriškai pilkos, bet ir veido, ir akių grožis surūstėjęs, kadaise tokie ryškūs plaukai nublukę, pasidarę rusvi kaip Deno, tik be gyvo spindesio. Labiausiai trikdo tai, kad ji nepasižiūri į jį ilgėliau, ir jis nespėja patenkinti nekantraus ir meilaus smalsumo.

Su šia Mege jis nemokėjo pasisveikinti.

— Prašom sėstis, — lyg nesavas mostelėjo į krėslą.

— Dėkui, — atsakė ji taip pat nenatūraliai.

Tik tada, kai ji atsisėdo ir jis galėjo nužvelgti ją visą, pastebėjo, kaip sutinusios jos kojos ir kulkšnys.

— Mege! Nejaugi tu skridai visą kelią iš Australijos, niekur nesustodama pailsėti? Kas atsitiko?

— Taip, skridau be perstojo, — atsakė ji. — Dvidešimt devynias valandas nuo Džilio iki Romos sėdėjau lėktuvuose ir daugiau nieko neveikiau, tik žiūrėjau pro langą į debesis ir galvojau. — Jos balsas buvo šaltas, piktas.

— Kas atsitiko? — nekantriai pakartojo jis, susirūpinęs ir išsigandęs.

Megė pakėlė akis nuo savo kojų ir įdėmiai pažvelgė į jį.

Jos akyse kažkas baisaus, kažkas taip juoda ir šalta, jog pagaugai eina per odą; jis nejučia pakėlė ranką ir persibraukė per pašiurpusį sprandą.

— Deno nebėra, — pasakė Megė.

Jo ranka nusviro, nukrito lyg skudurinės lėlės ant purpurinio skreito, jis susmuko krėsle.

— Nebėra? — pakartojo iš lėto. — Nebėra Deno?

— Taip. Nuskendo prieš šešias dienas Kretoje, gelbėdamas kažkokias moteris.

Jis pasilenkė į priekį, užsidengė veidą rankomis.

— Nuskendo? — išgirdo Megė nuslopusį balsą. — Denas nuskendo? Mano gražusis berniukas? Neįmanoma! Denas... tobulas kunigas... koks aš neįstengiau būti. Jis turėjo visa, ko man stigo. — Balsas trūkinėjo. — Jis visada turėjo tai... mes visi pripažinom... visi, kurie nesam tobuli kunigai. Nuskendo? O Dieve gailestingas!

— Duok tam savo gailestingam Dievui ramybę, Ralfai, — tarė nepažįstamoji, sėdinti priešais. — Yra svarbesnių dalykų. Aš atvažiavau pagalbos, o ne žiūrėti į tavo sielvartą. Visas tas valandas lėktuve aš galvojau, kaip turėsiu tau pasakyti, visas valandas tik spoksojau pro langą į debesis ir žinojau, kad Deno nebėra. Po šito tavo skausmas manęs nejaudina.

Ir vis dėlto, kai jis, atitraukęs rankas, pakėlė veidą, jos užmirusi širdis sutvinksėjo, pašoko, ėmė daužytis. Deno veidas, jame įbrėžta tokia kančia, kokios Denui jau neteks patirti. O, dėkui Dievui! Dėkui Dievui, kad jis miręs, jam nereikės iškentėti to, ką iškentėjo šitas vyriškis, ką iškentėjau aš. Geriau būti mirusiam, negu kęsti tokį skausmą.

— Kuo aš galiu padėti, Mege? — paklausė jis tyliai, užgniauždamas savo jausmus ir imdamasis jos dvasios vadovo vaidmens.

— Graikijoj suirutė. Deną palaidojo kažkur Kretoj, ir aš negaliu sužinoti nei kur, nei kada, nei kodėl. Nebent dėl pilietinio karo jie labai ilgai negavo mano nurodymo parsiųsti jį lėktuvu namo, o Kretoje karšta kaip Australijoj. Kai niekas neatsišaukė, ten pagalvojo, kad jis neturi giminių, ir palaidojo. — Megė pasilenkė į priekį visa įsitempusi. — Ralfai, aš noriu atgauti savo berniuką, noriu jį atrasti ir parsigabenti, kad jis gulėtų ten, kur gimė ir užaugo, Drohedoj. Džimsui pažadėjau, kad jį pargabensiu į Drohedą, ir savo pažadą ištesėsiu, nors ir keliais reikėtų peršliaužti visas Kretos kapines. Net nemanyk paguldyti jį Romoje prie visų kunigų, Ralfai, kol gyva būsiu, taip nebus, aš per įstatymus jį išsireikalausiu. Jis turi grįžti namo.

— Niekas to neginčys, Mege, — švelniai pasakė jis. — Bažnyčiai tik reikia, kad jis būtų palaidotas pašventintoje žemėje. Aš pats esu pareiškęs norą, kad mane palaidotų Drohedoje.

— Aš negaliu prasimušti pro visą tą biurokratizmą, — kalbėjo toliau Megė, neklausydama jo. — Graikiškai nemoku, neturiu jokios galios nei įtakos. Todėl ir atėjau pas tave, Ralfai, pasinaudoti tavo galia ir įtaka. Grąžink man sūnų, Ralfai!

— Nesijaudink, Mege, mes jį grąžinsim, gal tik nelabai greitai. Dabar valdžioje kairieji, jie nusistatę prieš katalikus. Tačiau Graikijoje aš turiu draugų, ir viskas bus padaryta. Aš tuoj paleisiu suktis visus ratukus, nesijaudink. Jis yra Šventosios Katalikų bažnyčios kunigas, ir mes jį susigrąžinsim.

Jis jau buvo besiekiąs varpelio virvutės, bet nuo ledinio įnirtusio Megės žvilgsnio sustojo.

— Tu nesupratai, Ralfai. Aš nenoriu užsukti ratukų. Aš noriu susigrąžinti sūnų ne po savaitės ar mėnesio, o tuoj pat! Tu moki graikiškai, gali gauti vizas sau ir man, tu prasimuši. Važiuokim kartu į Graikiją, tuoj pat, padėk man atgauti sūnų.

Daug kas atsispindėjo jo akyse: švelnumas, užuojauta, sukrėtimas, sielvartas. Bet jo akyse buvo ir Bažnyčios tarno žvilgsnis — blaivus, logiškas, protingas.

— Mege, aš myliu tavo sūnų kaip savo paties, bet dabar negaliu išvykti iš Romos. Aš nesu laisvas asmuo — turėtum tai žinoti geriau už kitus. Kad ir kaip tave užjaučiu, kad ir kaip liūdžiu pats, aš negaliu išvažiuoti iš Romos per patį tokio svarbaus kongreso vidurį. Aš esu Šventojo Tėvo padėjėjas.

Ji atšlijo apstulbusi, įsižeidusi, paskui pakraipė galvą ir vos šyptelėjo, tartum pamačiusi, kad jos neklauso kažkoks negyvas daiktas; galiausiai suvirpėjo, apsilaižė lūpas ir lyg kam pasiryžusi išsitiesė krėsle.

— Ar tikrai tu myli mano sūnų kaip savo paties, Ralfai? — paklausė ji. — O ką tu darytum, jei čia būtų tavo sūnus? Ar taip ir pasakytum jo motinai: „Labai atsiprašau, bet aš neturiu laiko”? Ar pasakytum šitaip savo sūnaus motinai?

Deno akys, ir vis dėlto ne Deno. Žiūri į ją sumišusios, pilnos kančios, bejėgės.

— Aš neturiu sūnaus, — prašneko jis, — bet tarp daugelio dalykų, išmoktų iš tavo sūnaus, aš išmokau ir tokį: kad ir kaip būtų sunku, pirmiausia privalau atlikti savo priedermę Visagaliam Dievui.

— Denas buvo ir tavo sūnus, — pasakė Megė.

Jis nesusigaudydamas pažiūrėjo į ją.

— Ką?

— Aš pasakiau: Denas buvo ir tavo sūnus. Jis buvo pradėtas Metloke. Denas tavo, ne Luko O’Nylo.

— Tai... tai netiesa!

— Aš norėjau tau šito nesakyti niekada, net ir dabar, — tarė ji. — Ko turėčiau tau meluoti?

— Kad galėtum susigrąžinti Deną, — ištarė jis silpnu balsu.

Megė atsistojo, priėjo prie jo krėslo, apmušto raudonu brokatu, paėmė liesą ir sausą kaip pergamentas jo ranką, pasilenkė ir pabučiavo žiedą; nuo jos kvėpavimo tariant žodžius rubinas apsiblausė.

— Viskuo, kas tau yra šventa, Ralfai, aš prisiekiu, kad Denas tavo sūnus. Jis nebuvo ir negalėjo būti Luko. Prisiekiu jo mirtim.

Pasigirdo aimana, pro pragaro vartus įeinančios sielos šauksmas. Ralfas de Brikasaras parkrito ant tamsiai raudono kilimo nelyginant skaisti ką tik išlieto kraujo dėmė ir pravirko susiėmęs galvą rankomis, pirštus suleidęs į plaukus.

— Taip, verk! — pasakė Megė. — Verk dabar, kai jau žinai. Gerai, kad nors vienas iš tėvų gali lieti dėl jo ašaras. Verk, Ralfai! Dvidešimt šešerius metus aš turėjau tavo sūnų, o tu nežinojai, nesupratai. Net nepastebėjai, kad jūs panašūs kaip du vandens lašai! Mano motina priėmė jį, kai gimdžiau, ir ji suprato, o tu ne. Tavo rankos, kojos, tavo veidas, tavo akys, visas tavo kūnas. Tik plaukų spalvą jis turėjo savo, visa kita buvo kaip tavo. Ar dabar supranti? Kai siunčiau jį čia, parašiau tau: „Grąžinu, ką pavogiau”. Atsimeni? Tik pavogėm mes abu, Ralfai. Pavogėm tai, ką tu buvai savo įžadais atidavęs Dievui, ir dabar abu turim atsakyti.

Ji sėdėjo krėsle nepermaldaujama, negailestinga ir žiūrėjo į kančios draskomą žmogų purpurine sutana.

— Aš mylėjau tave, Ralfai, bet tu niekada nebuvai mano. Kas atiteko man iš tavęs, tas buvo pavogta. Aš išplėšiau iš tavęs Deną, tik tiek ir tegavau. Buvau prisiekusi, kad tu niekada to nesužinosi, kad negalėtum atimti jo iš manęs. Bet paskui jis pats savo valia nuėjo pas tave. Vadino tave tobulu kunigu. Kaip juokinga! Bet nė už ką pasaulyje nebūčiau įdavusi tau į rankas to ginklo — žinojimo, kad jis tavo sūnus. Jeigu ne tai, kas dabar atsitiko! Tik dėl to pasakiau. Bet dabar tai nebesvarbu. Jis nebepriklauso nei tau, nei man. Jis priklauso Dievui.

Kardinolas de Brikasaras išsinuomojo Atėnuose privatų lėktuvą; trise — jis, Megė ir Džastina — pargabeno Deną namo į Drohedą, tylūs sėdėjo lėktuve gyvieji, tylus gulėjo karste mirusysis, kuriam nieko šioje žemėje nebereikėjo.

Turiu atlaikyti šias mišias, rekviem savo sūnui. Mano sūnus, mano kūno dalelė. Taip, Mege, aš tavimi tikiu. Kiek atsipeikėjęs būčiau patikėjęs ir be tos baisios tavo priesaikos. Vitorijas suprato iš pirmo žvilgsnio, kai tik pamatė berniuką, aš taip pat turbūt žinojau širdies gilumoj. Kai išgirdau jį juokiantis tarp rožių, tai buvo tavo juokas... bet jis pažvelgė į mane mano akimis, kokios jos buvo nekaltais vaikystės metais. Fija suprato. Anė Miuler suprato. Bet mes, vyrai, ne. Neverti buvom, kad mums pasakytų. Jūs, moterys, taip manot ir saugot savo paslaptis keršydamos už paniekinimą, už tai, kad Dievas nesukūrė jūsų pagal savo paveikslą. Vitorijas žinojo, bet moteriška jo prigimtis liepė tylėti.

Prabilk, Ralfai de Brikasarai, atverk lūpas, pakelk rankas palaiminimui suteikti, giedok lotyniškai už mirusiojo sielą. Jis buvo tavo sūnus. Tu jį mylėjai labiau negu jo motiną. Taip, labiau. Nes jis buvo tavo paties pakartojimas, tik dar tobulesnis. In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti...[* Vardan Dievo Tėvo ir Sūnaus, ir Šventosios Dvasios... (Lot.)] Koplyčia buvo pilna žmonių, buvo visi, kas tik galėjo atvažiuoti. Kingai, O’Rokai, Deiviai, Pju, Makvinai, Gordonai, Karmaiklai, Houptonai. Ir Klieriai, ir visi, kurie gyvena Drohedoje. Viltis žlugo, šviesa užgeso. Prieš juos dideliam švininiam karste guli kunigas Denas O’Nylas, nuklotas rožėmis. Kodėl visada, kai atvažiuoji į Drohedą, žydi rožės? Spalis, pats pavasario gražumas. Kurgi nežydės. Pats laikas.

Sanctus... Sanctus... Sanctus... [* Šventas... šventas... šventas... (Lot.)]

Ir atsivers tau rojaus vartai. Mano Denai, mano gražuoli sūnau. Taip geriau. Nebūčiau norėjęs, kad tu pasidarytum toks, koks aš dabar esu. Nežinau, kam tau tai sakau. Tau nereikia sakyti, niekada nereikėjo. Tai, ką aš suradau ilgai ieškodamas, tu žinojai savaime. Ne tu nelaimingas, nelaimingi mes, kurie pasiliekame. Pasigailėk mūsų ir padėk mums, kai išmuš ir mūsų valanda.

Ite, Missa est... Requiescant in pace... [* Eikite, mišios baigtos... Tegu ilsisi ramybėje... (Lot.)]

Į lauką per veją, pro blyškiuosius eukaliptus, pro rožes, pipirmedžius, į kapines. Miegok ramiai, Denai, nes tik gerieji miršta jauni. Kodėl mes taip liūdim? Tu laimingas, taip greit ištrūkai iš šio vargingo gyvenimo. Gal tai ir yra pragaras — ilgas ilgas amžius žemės vergijoj? Gal pragaro kančias iškenčiam tebegyvendami...

Diena praėjo, laidotuvininkai išvažinėjo, savieji slankiojo po namus vengdami vienas kito; kardinolas Ralfas pasižiūrėjo į Megę iš ryto ir daugiau nebeturėjo jėgų ją matyti. Džastina išvažiavo su Džiną ir Bojum Kingais, norėjo suspėti į vakarinį Sidnėjaus lėktuvą, paskui į naktinį Londono. Kardinolas neprisiminė, kad būtų nors kartą girdėjęs jos kimų kerintį balsą ar matęs keistas, labai šviesias akis. Nuo tada, kai susitiko su juo ir Mege Atėnuose iki išvažiavo su Kingais, ji buvo kaip šešėlis ir nė akimirką nenusimetė kaukės. Kodėl ji nepakvietė Rainerio Harthaimo, nepaprašė, kad būtų šalia? Juk tikriausiai žino, kaip jis ją myli, kaip norėtų dabar su ja būti? Ši mintis šmėstelėjo kardinolui Ralfui ne kartą, ir jis buvo manęs pats paskambinti Raineriui dar vykdamas iš Romos, bet galva buvo taip išvargusi, jog tuoj vėl pamiršdavo.

Keisti tie Klieriai. Nemėgsta sielvarto valandą būti su žmonėmis, jiems tada geriau būti vieniems.

Po pietų, kurių niekas nevalgė, svetainėje su kardinolu pasiliko tiktai Fiona ir Megė. Visi trys tylėjo, griausmingai tiksėjo paauksuotas bronzos laikrodis ant marmurinio židinio atbrailos, ir nutapytos Merės Karson akys su iššūkiu žvelgė į Fionos senelę kitame kambario gale. Fija ir Megė sėdėjo ant kreminės sofos kone suglaudusios pečius; kardinolas Ralfas neprisiminė, kad seniau jos būtų buvusios taip arti viena kitos. Bet jos nesikalbėjo, nežiūrėjo nei viena į kitą, nei į jį.

Jis pamėgino suprasti, ką darė negerai. Per daug buvo to negerumo, štai kas. Išdidumas, garbės troškimas, kartais nesiskaitymas su kitais. Ir tarp viso to sužydusi meilė Megei. Bet didžiausio džiaugsmo, kurį toji meilė davė, jis taip ir nežinojo. Tačiau koks skirtumas, jei ir būtų žinojęs, kad Denas jo sūnus? Ar būtų įmanoma mylėti berniuką labiau, negu jis mylėjo? Ar būtų pasirinkęs kitą gyvenimo keltą, jei būtų žinojęs, kad turi sūnų? Taip! — šaukė jo širdis. Ne, — šaipėsi protas.

Jis pagiežingai užsipuolė save. Kvailys! Kaip tu nesupratai, kad Megė negalėjo grįžti pas Luką. Kaip tu iš karto nesupratai, kieno vaikas yra Denas. Ji taip didžiavosi juo! Tik tiek ir tegavau iš tavęs, pasakė ji Romoj. Ką gi, Mege... Gavai su juo visa, kas geriausia. Dieve brangus, Ralfai, kaip tu galėjai nepažinti, kad jis tavo? Turėjai suprasti, kai atėjo pas tave suaugęs, jei nesupratai anksčiau. Ji laukė, kad pamatytum pats, kaip ji troško, kad pamatytum; jei būtum pamatęs, keliais būtų pas tave atšliaužusi. Bet tu buvai aklas. Tu nenorėjai matyti. Būti kardinolu Ralfu Rauliu de Brikasaru — štai ko tu norėjai; to norėjai labiau negu jos, labiau negu savo sūnaus. Labiau negu savo sūnaus!

Kambary jau seniai kažkas tyliai šūkčiojo, šlamėjo, šnabždėjosi; laikrodis tiksėjo į taktą su jo širdimi. Paskui jau nebe į taktą. Tai jis išsimušė iš ritmo. Megė ir Fija buvo atsistojusios ir plaukiojo jam prieš akis, jų persigandę veidai šmėkščiojo tirštame neapčiuopiamame rūke, jos kažką sakė jam, bet jis negirdėjo.

— A-a-a! — suriko jis, kai suprato.

Skausmo jis beveik nejautė, tik pajuto, kaip Megė jį apkabino ir kaip jo galva nusviro jai ant peties. Tačiau jis dar įstengė pasisukti ir pasižiūrėti jai į akis. Pamėgino ištarti: „Atleisk man”, bet pamatė, kad ji seniai atleido. Ji žinojo, kad turėjo pasiėmusi, kas geriausia. Tada jis norėjo pasakyti pačius tinkamiausius žodžius, kurie ją amžiams paguostų, bet suprato, kad nė to nereikia. Ji tokia, gali ištverti viską. Viską! Jis užsimerkė ir paskutinį kartą užsimiršo Megės glėbyje.

VII

1965—1969

DŽASTINA

19

Sėdėdamas Bonoje prie rašomojo stalo su rytmetinės kavos puoduku, Raineris perskaitė laikraštyje apie kardinolo de Brikasaro mirtį.

Kelių pastarųjų savaičių politinė audra pradėjo rimti, ir jis buvo nusiteikęs maloniai pasiskaityti; nuotaiką taisė ir tai, kad jau greitai susitiks su Džastina; paskutiniu metu ji tylėjo, bet jis nesijaudino. Jai tai būdinga, ji dar toli gražu nesutinka pripažinti, kaip labai prie jo prisirišusi.

Tačiau žinia apie kardinolo mirtį išblaškė visas mintis apie Džastiną. Po dešimties minučių jis jau sėdėjo prie „Mersedeso” 280 SL vairo ir dūmė greitkelio link. Vargšas senukas Vitorijas turbūt toks vienišas, juk ir pačiais geriausiais laikais jį slėgė sunki našta. Mašina važiuoti bus greičiau: kol važiuotų į oro uostą, lauktų lėktuvo, paskui tenai — iš oro uosto, jis jau ir bus Vatikane. Ir bent turi ką veikti, gali daryti tai, kas priklauso nuo jo paties, — taip pat svarbus motyvas tokio charakterio žmogui.

Iš kardinolo Vitorijo jis sužinojo viską, kas atsitiko, ir iš pradžių buvo taip sukrėstas, jog net nesusimąstė, kodėl gi to nepranešė Džastina.

— Jis buvo atėjęs pas mane, paklausė, ar aš žinojau, kad Denas jo sūnus, — kalbėjo silpnas balsas, o silpnos rankos glostė melsvai pilką Natašos nugarą.

— Ir ką jūs pasakėt?

— Pasakiau, kad taip spėjau. Daugiau negalėjau jam pasakyti. Ak, koks buvo jo veidas! Aš neišlaikęs apsiverkiau.

— Ta žinia, aišku, jį ir pribaigė. Kai paskutinį kartą matėmės, pamaniau, kad jis nesveikas, bet kai patariau pasirodyti gydytojui, jis tik nusijuokė.

— Viskam Dievo valia. Turbūt nepažinojau nė vieno taip daug kentėjusio žmogaus kaip Ralfas de Brikasaras. Mirtis jam suteiks ramybę, kurios negalėjo rasti gyvendamas.

— O berniukas, Vitorijau! Kokia tragedija!

— Jūs taip manot? O aš manyčiau, kad tai gražu. Esu tikras, kad Denas sutiko mirtį su džiaugsmu, ir nenuostabu, kad Viešpats nebelaukė ilgiau ir pasiėmė Deną pas save. Aš liūdžiu, taip, bet ne dėl berniuko. Dėl jo motinos, kuri turi tiek kentėti. Ir dėl sesers, dėdžių, senelės. O dėl jo ne, neliūdžiu. Kunigas O’Nylas buvo kone tobulai tyros sielos ir minčių. Kas jam mirtis? Tik perėjimas į amžinąjį gyvenimą. Mums tas perėjimas nebus toks lengvas.

Iš viešbučio Raineris nusiuntė telegramą į Londoną; tekstas neprivalėjo išduoti jo pykčio, įsižeidimo ar nusivylimo. Jis parašė: TURIU GRĮŽTI Į BONĄ BET SAVAITGALĮ BŪSIU LONDONE KODĖL NEPASAKEI MAN MYLIU TAVE REINAS.

Bonoje ant rašomojo stalo Raineris rado skubų laišką nuo Džastinos ir registruotą paketą, kurį, kaip paaiškino sekretorė, atsiuntė kardinolo de Brikasaro patikėtiniai iš Romos. Pirmiausia jis atplėšė paketą ir sužinojo, kad pagal Ralfo de Brikasaro testamentą prie jo ir taip ilgo direktorysčių sąrašo prisidėjo dar viena — „Mitchar Limited”. Ir Droheda. Susierzinęs, bet ir savotiškai pamalonintas jis suprato: šitokiu būdu kardinolas jam sako, kad galų gale jo viltys pasiteisino ir karo metų maldos nenuėjo veltui. Į Rainerio rankas jis atiduoda Megės O’Nyl ir jos giminių ateitį. Bent taip išsiaiškino pats Raineris, nes kardinolo testamentas buvo dalykiškas, be jokių asmeniškumų. Kitoks būti neturėjo drąsos.

Jis numetė paketą į krepšį su paprasta neslapta korespondencija, į kurią būtina nedelsiant atsakyti, ir atplėšė Džastinos laišką. Nei kreipinio, nei pasisveikinimo.

Dėkui už telegramą. Neįsivaizduoji, kaip džiaugiuosi, kad tas paskutines savaites nepalaikėm ryšio, nes būčiau nepakentusi tavęs šalia. Kai pagalvodavau apie tave, mintis buvo tik viena — ačiū Dievui, kad tu nežinai. Gal tau ir sunku suprasti, bet aš nenoriu, kad būtum su manim. Skausmas negražus, Reinai, ir mano skausmas nepasidarys lengvesnis, jei tu į jį žiūrėsi. Turbūt pasakysi, kad tai įrodo, kaip mažai tave myliu. Jei iš tikro mylėčiau, instinktyviai pulčiau prie tavęs, tiesa? O aš nusigręžia.

Dėl to manyčiau, kad vienąkart mums reikia baigti, Reinai. Aš neturiu ko tau duoti ir nenoriu nieko iš tavęs. Jau pasimokiau, ką reiškia artimas žmogus, kai turi jį dvidešimt šešerius metus. Nebepakelčiau to dar kartą, tu ir pats sakei — prisimeni? — arba vedybos, arba visai nereikia. Tai aš ir pasirenku — visai nereikia.

Mama parašė, kad po kelią valandų, kai išvažiavau iš Drohedos, mirė kardinolas. Keista. Mama labai prislėgta jo mirties. Sakyt ji šito nesako, bet aš ją pažįstu. Labai stebiuosi, kodėl jūs taip jį mylėjot — ir mama, ir Denas, irtu. Man jis niekada nepatiko, atrodė toks saldžialiežuvis. Savo nuomonės nekeisiu vien todėl, kad jis mirė.

Tai va. Viskas. Aš gerai apgalvojau, Reinai. Visai nereikia — štai ką aš pasirinkau turėti iš tavęs. Prisižiūrėk save.

Ji pasirašė kaip visada stambiai, juodai — „Džastina”, laiškas buvo parašytas nauju jo dovanotu flomasteriu, kurį gavusi labai džiaugėsi, nes rašė riebiai ir ryškiai, atitiko jos reikalavimus.

Raineris nesulankstė laiško ir neįsidėjo į piniginę, bet ir nesudegino; pasielgė su juo taip kaip su visais popieriais, į kuriuos nereikia atsakyti: tik baigęs skaityti, perleido per elektrinį smulkintuvą, pritaisytą prie šiukšlių dėžės. Galvojo, kad Deno mirtis viskam padarė galą, Džastinos jausmai jau niekada nebenubus, ir jautėsi labai nelaimingas. Kokia neteisybė. Jis taip ilgai laukė.

Vis dėlto savaitgaliui nuskrido į Londoną, bet ne pasimatyti su ja, tačiau pamatė. Scenoje, kaip mylimą Mauro žmoną, Dezdemoną. Neįmanoma — nieko jis negali jai duoti, ko neduotų scena, bent kol kas. Taigi, mano brangioji! Išliek viską scenoje.

Tiktai visko išlieti scenoje ji negalėjo, nes buvo dar per jauna vaidinti Hekubą. Scena paprasčiausiai teikė ramybę ir užsimiršimą. Ji kartojo sau: laikas išgydo visas žaizdas — ir netikėjo tuo. Klausė save, kodėl taip ilgai tebėra skaudu. Kol Denas buvo gyvas, ji ne taip jau daug apie jį galvodavo, būdama atskirai, o kai jie suaugo ir pasirinko tokias, galima sakyti, priešingas profesijas, tai matydavosi gana trumpai. Bet kai jo nebeliko, atsirado tokia didžiulė tuštuma, jog ji neturėjo vilties kada nors ją užpildyti. Skaudžiausia būdavo, kai staiga susigriebdavo nejučia pagalvojusi: reikia neužmiršti šito pasakyti Denui, baisiai jam patiks. Taip kartojosi nuolat, ir sielvartui nebuvo galo. Jei viskas, susiję su jo mirtimi, nebūtų buvę taip siaubinga, ji gal būtų atsigavusi ir greičiau, bet tų kelių dienų košmaras nenyko iš atminties. Deno jai trūko neapsakomai; vis grįždavo ir grįždavo neįtikėtina mintis, kad Deno nebėra, kad Deno niekada nebebus.

Ir dar — buvo įsitikinusi, kad per mažai jam padėjo. Atrodė, visi, išskyrus ją vieną, manė, kad jis tobulybė, kad neturi tokių bėdų kaip visi žmonės, bet Džastina žinojo, kiek jis turėjo abejonių, kaip kankinosi dėl savo nevertumo, kaip stebėjosi, ką žmonės dar mato jame, be gražaus veido ir kūno. Vargšas Denas, jis taip ir nesuprato, kad žmonės jį mylėjo už gerumą. Baisu prisiminti, kad jam padėti jau per vėlu.

Sielojosi ji ir dėl motinos. Jei Deno mirtis šitaip sukrėtė ją, ką tada turi jausti mama? Pagalvojus apie tai, norėjosi šaukti, verkti, bėgti šalin nuo minčių, prisiminimų. Stovėjo prieš akis dėdės, kokie jie buvo per Deno šventimus Romoje, išdidžiai atstatę krūtines kaip išpūstagurkliai karveliai. Tai ir yra visų blogiausia — matyti motiną ir kitus Drohedoje apimtus nevilties, be paguodos.

Turėk sąžinės, Džastina. Ar iš tikrųjų tai blogiausia? Ar nėra kas labiau neduotų tau ramybės? Ji negalėjo atsikratyti minčių apie Reiną ir apie tai, ką laikė išdavyste Deno atžvilgiu. Kad patenkintų savo aistrą, ji išleido Deną į Graikiją vieną patį, o jei būtų važiavusi kartu, jis gal būtų likęs gyvas. Aišku, ne kitaip. Denas žuvo dėl to, kad jai, savanaudei, rūpėjo vien Reinas. Brolio nebesusigrąžins, jau per vėlu, bet jei niekada daugiau nebesusitikdama su Reinu kaip nors išpirktų kaltę, dėl to verta kentėti ir ilgesį, ir vienatvę.

Taip ir ėjo savaitės, mėnesiai. Metai, dveji metai. Dezdemona, Ofelija, Porcija, Kleopatra. Nuo pat pradžių Džastina buvo patenkinta, kad žmonėse moka laikytis kaip niekur nieko, tartum jos pasaulis nebūtų sugriuvęs; ji stengėsi kalbėti, juoktis, bendrauti visai kaip anksčiau. Jei ir pasikeitė, tai tik tiek, kad pasidarė kiek jautresnė, kitų skausmą ėmė išgyventi kaip savo. Bet apskritai iš pažiūros tebebuvo ta pati Džastina — energinga, savarankiška, įžūli, kandi, lengvabūdė.

Du sykius buvo bevažiuojanti į Drohedą, antrą sykį net nusipirko bilietą į lėktuvą. Ir abu sykius paskutinę minutę atsirado nepaprastai svarbi priežastis, dėl kurios nebegalėjo išvažiuoti; bet ji žinojo, kad tikroji priežastis — bailumas ir kaltės pajautimas. Džastina neturėjo jėgų pažiūrėti motinai į akis; juk tada išeis aikštėn visa liūdna teisybė ir prasiverš greičiausiai su baisiu sielvartu ir raudom, kurių lig tol įstengė išvengti. Tegu visi Drohedoje, ypač motina, ir toliau ramiai gyvena manydami, kad bent Džastinai nieko neatsitiko, kad nelaimė jos nepalaužė. Taip, geriau nesirodyti Drohedoje. Daug geriau.

Megė susigriebė dūsaujanti ir užgniaužė atodūsį. Jei taip negeltų visų kaulų, galėtų pasibalnoti arklį ir pajodinėti, bet šiandien skauda vien nuo tokios minties. Kada nors kitą dieną, kai artritas taip nekamuos.

Ji išgirdo privažiuojant automobilį, kažkas pabaladojo belstuku į žalvarinę avino galvą prie durų, pasigirdo kalbantis, jos motinos balsas, žingsniai. Ne Džastina, tai ar ne vis tiek, kas atvažiavo.

— Mege, — pašaukė Fiona nuo verandos durų, — pas mus svečias. Gal ateitum vidun?

Svečias buvo gana išvaizdus, nebe pirmos jaunystės, bet galėjo būti ir jaunesnis, negu atrodė. Į nieką nepanašus, tik gal kupinas tokios pat galios ir pasitikėjimo savimi, kokį turėjo Ralfas. Turėjo. Būtasis veiksmažodžio laikas, dabar iš tikrųjų viskas būtajame laike.

— Mege, čia ponas Raineris Harthaimas, — supažindino Fiona, sustojusi prie savo krėslo.

— O! — nejučia šūktelėjo Megė, labai nustebusi, kad mato žmogų, kuris seniau užimdavo tiek vietos Džastinos laiškuose. Paskui prisiminė, kad yra šeimininkė. — Prašom, prašom sėstis, pone Harthaimai!

Jis taip pat žiūrėjo labai nustebęs.

— Jūs nė kiek nepanaši Į Džastiną, — pasakė sutrikęs.

— Taip, nepanaši, — sutiko Megė ir atsisėdo priešais.

— Aš jus palieku, Mege, ponas Harthaimas nori pasikalbėti su tavim. Kai reikės arbatos, paskambink, — paliepė Fija ir išėjo.

— Tai jūs Džastinos draugas iš Vokietijos, — tarė Megė, nežinodama, ką sakyti.

Jis išsitraukė portsigarą.

— Galima?

— Prašom.

— Gal ir jūs rūkysite, ponia O’Nyl?

— Dėkui, ne. Aš nerūkau. — Ji pasilygino suknelę. — Jūs taip toli nuo savo tėvynės, pone Harthaimai. Ar turit Australijoj reikalų?

Jis nusišypsojo pagalvojęs, ką ji pasakytų, jei sužinotų, kad jis faktiškai yra Drohedos šeimininkas. Tačiau neketino to jai sakyti, tegu visi čia mano, kad jų gerovė priklauso nuo visai nepažįstamo asmens, kuri jis pasamdė tarpininku.

— Prašom, ponia O’Nyl, vadinti mane Reineriu, — ištarė jis savo vardą taip, kaip jį tardavo Džastina, ir kartu pagalvojo, kad ši moteris negreit ims vadinti jį vardu; su svetimais ji labai santūri. — Ne, oficialių reikalų Australijoje neturiu, bet turėjau vieną svarbią priežastį. Norėjau pasimatyti su jumis.

— Su manim? — nustebo Megė. Ir tartum norėdama nuslėpti sumišimą, griebėsi saugesnės temos: — Mano broliai jus dažnai mini. Jūs buvot jiems labai malonus Romoje per Deno šventimus. — Deno vardą ji ištarė paprastai, be sielvarto, lyg dažnai jį tartų. — Tikiuosi, galėsite paviešėti keletą dienų ir su jais pasimatysite.

— Galėsiu, ponia O’Nyl, — sutiko jis lengvai.

Megei tas pokalbis pasirodė netikėtai keblus: nepažįstamas žmogus pareiškia, kad sukorė dvylika tūkstančių mylių vien norėdamas su ja pasikalbėti, o visiškai neskuba paaiškinti kodėl. Jis galų gale visai nieko, tik trupučiuką baugu su juo. Gal dėl to išmušė ją iš vėžių, kad su tokiais dar nebuvo susidūrusi. Staiga ji pamatė Džastinų visai kitokiomis akimis — jos duktė lyg niekur nieko bendrauja su tokiais žmonėmis kaip Raineris Merlingas Harthaimas! Pagaliau ji pagalvojo apie Džastinų kaip apie lygią sau moterį.

Nors nejauna ir žila, ji dar labai graži, galvojo Harthaimas, o ji sėdėjo ir mandagiai žiūrėjo į jį; jam tebebuvo keista, kad Džastina visai nepanaši į motiną, o juk Denas kaip iš akies trauktas kardinolas. Kokia ji turbūt vieniša! Tačiau jos gaila mažiau negu Džastinos, nes ji aiškiai atgavusi pusiausvyrą.

— Kaip Džastina? — paklausė Megė.

Jis truktelėjo pečiais.

— Deja, nežinau. Nemačiau jos nuo Deno mirties.

Megė neparodė nustebimo.

— Aš pati jos nemačiau nuo Deno laidotuvių, — atsiduso ji. — Tikėjausi, kad grįš namo, bet, atrodo, niekada negrįš.

Jis paguodžiamai numykė, tačiau Megė nuleido negirdom, kalbėjo toliau, bet jau kitokiu tonu, lyg ne jam, o sau pačiai:

— Droheda pasidarė kaip senelių prieglauda, — tarė ji. — Mums reikia jaunų, o jauna tik viena Džastina.

Gailesčio nebeliko; Raineris greitai palinko į Megę, jo akys blykstelėjo.

— Kalbat apie ją, tartum ji būtų daiktas, priklausantis Drohedai, — jo balsas dabar buvo šiurkštus. — Aš pareiškiu jums, ponia O’Nyl, kad taip nėra!

— Kokią teisę jūs turite spręsti, kas yra Džastina ir kam ji priklauso? — piktai paklausė Megė. — Juk pats sakėt, kad matėt ją dar prieš Deno mirtį, o nuo to laiko praėjo jau dveji metai!

— Taip, jūsų tiesa. Dveji metai. — Jis kalbėjo švelniau, naujai suvokęs, koks dabar turi būti jos gyvenimas. — Jūs laikotės labai tvirtai, ponia O’Nyl.

— Taip? — pamėgino ji nusišypsoti, žiūrėdama jam į akis.

Staiga jis pradėjo suprasti, ką bus matęs joje kardinolas, kad taip mylėjo. Džastina to neturi, bet juk ir jis nėra kardinolas Ralfas, jis ieško kita ko.

— Taip, jūs laikotės labai tvirtai, — pakartojo jis.

Ji iš karto sugavo paslėptąją prasmę ir krūptelėjo.

— Iš kur jūs žinot apie Deną ir Ralfą? — paklausė virpančiu balsu.

— Susiprotėjau. Nesijaudinkit, ponia O’Nyl, niekas daugiau nežino. Aš supratau, nes pažinojau kardinolą nuo seno, dar gerokai prieš susipažindamas su Denu. Romoje visi manė, kad kardinolas yra jūsų brolis, Deno dėdė, bet Džastina paneigė tai pačią pirmą dieną, kai mudu susitikom.

— Džastina? Nejaugi Džastina!.. — sušuko Megė.

Jis sugriebė Megę už rankos — ji paklaikusiai daužė kumščiu sau į kelį.

— Ne, ne, ne, ponia O’Nyl! Džastina to net nenumano ir duok Dieve, kad niekada nesužinotų! Ji šiaip netyčia prasitarė, patikėkite!

— Ar jūs tuo įsitikinęs?

— Taip, prisiekiu.

— Tai dėl Dievo, kodėl gi ji neparvažiuoja namo? Kodėl manęs neaplanko? Kodėl nenori manęs nė matyti?

Ne tik žodžiai, bet ir ilgesys balse pasakė jam, kaip kankinasi Džastinos motina, kad jau dvejus metus nėra dukters. Jo kelionės tikslas pasidarė nebe toks svarbus, dabar buvo svarbiau kas kita — išsklaidyti Megės baimę.

— Dėl to aš kaltas, — tarė jis tvirtai.

— Jūs? — nesuprato Megė.

— Džastina ketino važiuoti su Denu į Graikiją ir yra įsitikinusi, kad jei būtų važiavusi, jis tebebūtų gyvas.

— Niekai! — tarė Megė.

— Na žinoma. Bet tik mums taip atrodo, o Džastinai ne. Jūs turit ją įtikinti.

— Aš? Jūs nesuprantat, pone Harthaimai. Džastina niekada gyvenime manęs neklausė, o dabar aš nebeturiu jai absoliučiai jokios įtakos. Ji nenori manęs net matyti.

Balse buvo girdėti neviltis, bet ne pažeminimas.

— Aš pakliuvau į tuos pačius spąstus kaip ir mano motina, — kalbėjo ji toliau paprastai, dalykiškai. — Droheda visas mano gyvenimas... namas... knygos. Čia aš esu reikalinga, čia yra prasmė gyventi. Čia žmonės, kuriems aš esu parama. Vaikams niekada mano paramos nereikėjo, jūs žinot. Niekada.

— Netiesa, ponia O’Nyl. Jei taip būtų, Džastina be jokio sąžinės graužimo galėtų parvažiuoti namo. Jūs nepakankamai vertinat jos meilę jums. Kai sakau, kad esu kaltas dėl to, ką dabar išgyvena Džastina, turiu omeny jos pasilikimą Londone per mane, norą būti su manimi. Bet kankinasi ji dėl jūsų, o ne dėl manęs.

Prabilo Megės išdidumas.

— Ji neturi teisės dėl manęs kankintis! Tegu kankinasi dėl savęs, jei taip jai reikia, bet tik ne dėl manęs. Nieku gyvu ne dėl manęs!

— Tai jūs tikit, kad ji nieko nežino apie Deną ir kardinolą?

Jos laikysena pasikeitė, tarsi jo žodžiai būtų priminę, kad dar daug kas kita yra pastatyta ant kortos, o ji išleido tai iš akių.

— Taip, — atsakė ji. — Tikiu.

— Aš atvažiavau pas jus todėl, kad Džastinai reikia jūsų pagalbos, o paprašyti neįstengia, — pasakė Raineris. — Jūs turit jų įtikinti, kad ji privalo suimti save į rankas ir vėl gyventi tikrą gyvenimą — ne Drohedos, bet savo pačios gyvenimą, kuris su Droheda neturi nieko bendra.

Jis atsilošė krėsle, užsikėlė koją ant kojos ir vėl užsidegė cigaretę.

— Džastina dabar apsivilko ašutinę, bet ne dėl ko reikėtų. Ir jai tai išaiškinti galėtumėte tik jūs. Tačiau perspėju: jei taip padarysit, ji niekada negrįš namo, o jei ir toliau galvos kaip dabar, galų gale, ko gero, susimanys grįžti čia visam laikui.

— Scena tokiai moteriai kaip Džastina dar ne viskas, — kalbėjo jis toliau, — ir ateis diena, kai ji tai supras. Tada jai prisireiks artimų žmonių — arba giminių ir Drohedos, arba manęs. — Jis nusišypsojo žvelgdamas į Megę išmintingomis akimis. — Bet vien artimų žmonių Džastinai taip pat nebus gana, ponia O’Nyl. Jei Džastina pasirinks mane, ji galės pasilikti ir sceną, o Droheda šito negali jai duoti. — Dabar jis žvelgė į ją rūsčiai, kaip į priešą. — Aš atvažiavau paprašyti jus pasistengti, kad ji pasirinktų mane. Gal jums pasirodys žiauru, kad taip kalbu, bet man ji reikalinga labiau negu jums.

Megė atgavo visą savo energiją ir atkaklumą.

— Droheda irgi ne tokia jau bloga išeitis, — atkirto ji. — Jūs kalbat, sakytum ji čia save palaidotų, bet taip juk nėra. Ir sceną ji galėtų pasilikti. Čia yra puiki mėgėjų trupė. Net jei ji ištekės už Bojaus Kingo, kaip jau daugelį metų tikimės jo senelis ir aš, bus kam pasirūpinti jos vaikais, kai ji važinės, ir ne blogiau negu tuo atveju, jei ištekėtų už jūsų. Čia jos namai! Jai pažįstamas ir suprantamas mūsų gyvenimas. Jei Džastina pasirinks Drohedą, ji tai padarys puikiai žinodama, kas jos laukia. Ar galit pasakyti tą patį apie gyvenimą, kurį jūs jai pasiūlysit?

— Ne, — šaltai atsakė Harthaimas. — Bet Džastina gyvena netikėtumais. Drohedoje ji apkerpės.

— Jūs norit pasakyti, kad čia ji bus nelaiminga?

— Ne, ne visai. Jei jau nuspręs čia grįžti ir ištekės už Bojaus Kingo — o kas, tarp kitko, tas Bojus Kingas?

— Kaimynų ūkio, Bugelos, paveldėtojas ir Džastinos vaikystės draugas, kuris norėtų būti daugiau nei draugas. Jo senelis nori šių vedybų dinastijos sumetimais; aš noriu todėl, kad, mano supratimu, kaip tik to Džastinai ir reikia.

— Aišku. Na, jei Džastina čia grįš ir ištekės už Bojaus Kingo, ji išmoks būti laiminga. Bet laimė juk santykinis dalykas. Vargu ar ji būtų tokia laiminga kaip gyvendama su manim. Todėl, ponia O’Nyl, kad Džastina myli ne Bojų Kingą, o mane.

— Tuomet ji labai keistai reiškia savo meilę, — tarė Megė, traukdama varpelio virvutę, kad atneštų arbatos. — Be to, pone Harthaimai, kaip jau sakiau, jūs pervertinat mano įtaką Džastinai. Ji niekada neėmė nė trupinėlio į galvą, ką aš sakau, tuo labiau — ko noriu.

— Jūs protinga moteris, — atsakė jis. — Žinot pati, kad galite tai padaryti, jei panorėsite. Nieko daugiau neprašau, tik pagalvokit apie tai, ką sakiau. Neskubėkit, laiko yra. Aš kantrus.

— Tuomet jūs tiesiog retenybė, — nusišypsojo Megė.

Daugiau nei jis, nei ji nebelietė tos temos. Harthaimas išbuvo Drohedoje savaitę ir gyveno kaip paprastas svečias, nors Megei atrodė, kad stengiasi jai parodyti, kas jis per žmogus. Kad jis labai patinka jos broliams, buvo aišku: kai tik ganyklas pasiekė žinia, kad atvyko Raineris, visi susirinko namo ir prabuvo, kol jis išvažiavo į Vokietiją.

Fionai jis irgi patiko. Jos akys jau buvo taip nusilpusios, kad nebegalėjo tvarkyti sąskaitų knygų, bet sveikatos dar turėjo. Ponia Smit buvo mirusi praėjusią žiemą miegodama, sulaukusi gilios senatvės, ir nenorėdama užkarti pasenusioms, bet dar žvalioms Minei ir Ketei naujos ekonomės, Fiona perdavė sąskaitas visiškon Megės žinion ir ėmė daugiau ar mažiau sėkmingai eiti ponios Smit pareigas pati. Fija pirmoji suprato, kad Raineris buvo susijęs su ta Deno gyvenimo dalimi, kuri buvo niekam Drohedoje nežinoma, ir paprašė jį papasakoti. Raineris mielai sutiko, nes jau buvo pastebėjęs, kad namiškiai visai nevengia kalbėti apie Deną, ir su dideliu pasitenkinimu jie klausėsi kiekvieno naujo pasakojimo.

Megė buvo su juo santūri ir maloni, bet širdyje negalėjo užmiršti, ką jis buvo sakęs, ir nuolat galvojo apie pasiūlytąjį pasirinkimą. Ji jau seniai buvo netekusi vilties, kad Džastina sugrįš — o jis beveik užtikrino, kad tai visai įmanoma ir kad Džastina gali būti Drohedoje laiminga. Ir dar dėl vieno dalyko buvo jam nepaprastai dėkinga: jis išsklaidė jos baimę, kad Džastina bus iš kažkur sužinojusi, kas buvo Denui Ralfas.

O dėl vedybų su Reinu — tai ką ji gali padaryti, negi stums Džastiną, kur tos tikriausiai netraukia. O gal ji nė nenori nieko daryti? Reinas galiausiai ėmė jai visai patikti, bet jo laimė negalėjo rūpėti jai tiek kiek dukters, visos šeimos ar pačios Drohedos gerovė. Svarbiausia — ar taip labai reikalingas būsimai Džastinos laimei tasai Reinas? Nors jis ir tvirtino, kad Džastina jį myli, Megė niekaip negalėjo prisiminti, kad duktė būtų kada pasakiusi ką nors tokio, kas rodytų, jog Reinas jai taip pat daug reiškia, kaip kadaise reiškė Ralfas jai pačiai.

— Reikia manyti, kad anksčiau ar vėliau su Džastina susitiksit, — tarė Megė Reinui, kai vežė į oro uostą. — Ir norėčiau, kad nepasakytumėt jai, jog buvote Drohedoje.

— Kaip jums patinka, — atsakė jis. — O aš prašau tik, kad pagalvotumėt ir neskubėtumėt.

Tačiau net kartodamas savo prašymą jis negalėjo atsikratyti jausmo, kad Megė iš jo apsilankymo gavo daugiau negu jis.

Balandžio vidury, kai buvo praėję dveji su puse metų nuo Deno mirties, Džastiną apėmė nenugalimas noras pamatyti ką kita, ne vien begalines namų eiles ir minias paniurusių žmonių. Tokią gražią, pavasariškai švelnią ir nekarštą dieną mūrinis Londonas jai staiga tapo nepakenčiamas. Ir ji sėdo į metro ir nuvažiavo Į Kju Gardensą [* Didelis botanikos sodas vakarinėje Londono dalyje] labai patenkinta, kad antradienis ir ten beveik nebus žmonių. Tų vakarą ji turėjo laisvą, todėl nebaisu, kad ir pavargs klaidžiodama nuošaliais takeliais.

Sodą ji, aišku, gerai pažino. Londone kiekvieną, atvažiavusį iš Drohedos, džiugino daugybė simetriškų gėlynų, bet Kju buvo visai kitoniškas. Seniau Džastina čia eidavo nuo balandžio iki spalio pabaigos, nes kiekvienų mėnesį žydėdavo vis kitos gėlės.

Labiausiai ji mėgo balandžio vidurį — tada pilna azalijų ir narcizų ir žydi medžiai. Ir buvo ten tokia vietelė, už kurią jaukesnių ir malonesnių nedaug terasi pasaulyje, taigi ji atsisėdo ant drėgnos žemės, norėdama vienatvėje pasidžiaugti jos grožiu. Kiek tik akis užmato, nusitiesęs narcizų kilimas; to linguojančių geltonų varpelių kilimo vidury stovi didelis migdolų medis, o jo šakos taip apkibusios žiedais, kad svyra iki žemės tarytum žiedų kriokliai — tobuli ir tapybiški kaip japonų paveiksluose. Tokia ramybė. Neįmanoma praeiti pro šalį.

Ji atmetė galvą, stengdamasi įsiminti idealų žydinčio migdolo grožį ribuliuojančios auksinės jūros vidury, ir staiga į tų paveikslą įsibrovė kažkas ne taip gražu. Ogi tai Raineris Merlingas Harthaimas atsargiai žingsniavo tarp narcizų, kresną jo kūną nuo žvarboko vėjelio saugojo neišvengiamas vokiškas odinis paltas, pasidabruotuose plaukuose žvilgėjo saulė.

— Persišaldysi inkstus, — pasakė jis, nusivilko paltą ir patiesė pamušalu į viršų, kad abu galėtų atsisėsti.

— Kaip tu mane suradai? — paklausė Džastina, užsirangydama ant rudo šilkinio pamušalo kampo.

— Ponia Keli pasakė, kad išvažiavai į Kju. O toliau buvo nesunku. Ėjau ėjau ir atradau.

— Ir turbūt manai, kad aš iš džiaugsmo pulsiu tau ant kaklo?

— Na ir kaip? Ar pulsi?

— Nebūtum Reinas — amžinai atsakai klausimu į klausimą. Ne, aš nesidžiaugiu. Jau maniau, būsiu visiems laikams atsikračius.

— Sunku gero žmogaus atsikratyti. Kaip gyveni?

— Gerai.

— Atsigavai nors kiek?

— Ne.

— Na, to ir reikėjo tikėtis. Bet aš pradėjau suprasti, kad jei jau mane pavarei, tai per savo išdidumą niekada nežengsi pirmo žingsnio, kad susitaikytume. O aš, herzchen, esu tiek protingas, jog žinau — su išdidumu kad ir į lovą atsigulsi, vis tiek būsi vienišas.

— Tik nesumanyk jį išspyręs pasidaryt vietos sau, nes jau sakiau: šitoms pareigoms tavęs neimu.

— Ir man tavęs daugiau dėl to nereikia.

Staigus atsakymas ją suerzino, bet dėdamasi, kad jai tik palengvėjo, paklausė:

— Tikrai?

— Jei reikėtų, argi būčiau taip ilgai be tavęs ištvėręs? Buvo trumpalaikis susižavėjimas ir praėjo, bet tavo draugystė man tebėra brangi ir man stigo tavęs kaip draugės.

— O, Reinai, ir man!

— Na tai ir gerai. Vadinasi, į draugus aš tinku?

— Na žinoma!

Jis atsigulė ant palto, susidėjo po galva rankas ir tingiai jai nusišypsojo.

— Kiek tau metų, trisdešimt? O apsirengus be jokios sarmatos, kaip kokia mergiščia. Gal tau niekam kitam manęs nereikia, Džastina, bet kaip asmeninis patarėjas elegancijos klausimais aš tikrai esu būtinas.

Ji nusijuokė.

— Prisipažįstu, tuomet, kai bet kada galėjai prisistatyti, labiau rūpinausi išvaizda. Bet jei man trisdešimt, tai tu irgi jau nebe jauniklis. Keturiasdešimties, ne mažiau. Jau nebeatrodo, kad skirtumas toks didelis, tiesa? Tu suliesėjai. Ar tu sveikas, Reinai?

— Aš niekad ir nebuvau storas, tik stambus, o kai sėdžiu visą laiką prie stalo, tai ir susitraukiau, kur ten plėsies.

Džastina atsigulė kniūbsčia ir iš visai arti su šypsena pažvelgė jam į veidą.

— Ak, Reinai, kaip malonu su tavim! Tu vienas moki man nenusileisti.

— Vargšė Džastina! Bet tu dabar labai praturtėjai, tiesa?

— Pinigais? — Džastina linktelėjo. — Keista, kad kardinolas paliko man visus savo pinigus. Na, pusę man ir pusę Denui, bet aš, aišku, buvau vienintelė Deno paveldėtoja. — Jos veidas persikreipė, nors ir stengėsi būti rami. Ji nusisuko ir apsimetė žiūrinti į vieną narcizą geltonoje jūroje, kol susitvardė, kad nevirpėtų balsas. — Žinai, Reinai, kažin ką duočiau, kad galėčiau sužinoti, kas siejo kardinolą su mano šeima. Draugystė, tik tiek? Kažkas daugiau, kažkas paslaptinga. Bet kas, nežinau. Norėčiau žinoti.

— Nėra reikalo. — Jis atsistojo ir ištiesė ranką. — Eime, herzchen, pavaišinsiu tave pietumis kur nors, kur, tavo manymu, bus pakankamai akių pastebėti, kad baigėsi ilgai trukusi nesantaika tarp rudaplaukės australų kilmės aktorės ir vieno Vokietijos ministro. Mano, kaip donžuano, reputacija smarkiai nukentėjo, kai tu mane atstūmei.

— Atsargiau, drauguži. Manęs jau nebevadina rudaplauke australų kilmės aktore; dabar, po genialiai sukurto Kleopatros vaidmens, aš esu nuostabi, nepakartojama britų aktorė ticianiškais plaukais. Gal, sakysi, nežinai, kad kritikai mane vadina pačia egzotiškiausią paskutinių dešimtmečių Kleo?

Ji pakėlė ir išlenkė rankas egiptietiško hieroglifo poza.

— Egzotiškiausią? — paklausė jis abejodamas.

— Egzotiškiausią, — atsakė ji tvirtai.

Kardinolas Vitorijas buvo jau miręs, ir Reinas taip dažnai nebesilankė Romoje. Užtat dažnai lankėsi Londone. Iš pradžių Džastina buvo labai patenkinta ir nieko daugiau nesitikėjo, tik draugystės, bet kai laikui einant jis nei žodžiu, nei žvilgsniu neužsiminė apie jų ankstesnius santykius, Džastinai darėsi apmaudu ir netgi neramu. Ne, ji nenori kartoti to, kas buvo sykį, tvirtino ji sau; su tuo viskas baigta, jai daugiau nebereikia. Sąmonė neprisileido nė artyn ano Reino paveikslo, kurį buvo įstengusi nukišti taip giliai, jog prisimindavo tik išdavikiškuose sapnuose.

Pirmieji mėnesiai po Deno mirties buvo klaikūs, ji stengėsi užgniaužti norą būti su Reinu, troškimą jausti jį kūnu ir siela, o drauge žinojo, kad jis būtų su ja, jei tik ji leistų. Bet negalėjo to leisti, nes užstodamas jo vietą prieš akis stovėjo Deno veidas. Taip reikėjo — atsisakyti jo, stengtis sutrypti visas paskutines savo aistros kibirkštėles. Laikas ėjo, atrodė, kad Reino jau niekada nebebus jos gyvenime, ir kūnas pamažu nugrimzdo į neišjudinamą apatiją, o protas klusniai viską pamiršo.

Bet dabar, kai Reinas grįžo, darėsi vis sunkiau. Jai knietėjo paklausti, ar jis prisimena jų suartėjimą — nejau galėtų pamiršti? Jai, aišku, tie jausmai jau praėję, bet būtų buvę gera žinoti, kad jam — ne, tai yra kai turima omeny Džastina, ir vien tik Džastina.

Fantazijos. Nė kiek nepanašu, kad Reino kūnas ar siela džiūtų nuo neatlieptos meilės, ir jis niekada neparodė nė menkiausio noro atgaivinti tą jų gyvenimo laikotarpį. Ji reikalinga jam kaip draugė, jam visai patinka su ja draugauti. Na ir puiku! Juk ir ji to norėjo. Tiktai... nejaugi jis galėjo pamiršti? Ne, tai neįmanoma... bet galėjo ir pamiršti. Prakeikimas!

Nuo tokių minčių įžymiausias jos sezono vaidmuo, ledi Makbet, tą vakarą įgavo savotiško žiaurumo, visai nebūdingo įprastinei jos interpretacijai. Po to prastai miegojo, o rytą atėjo laiškas iš motinos, ir ją apėmė nesuprantamas nerimas.

Megė dabar parašydavo jai nedažnai, abiem atsiliepė ilgas atsiskyrimas, ir laiškai buvo dirbtini, be tikros gyvybės. O šis visai kitoks, jame girdėti ateinančios senatvės balsas, slepiamas nuovargis, kurį išduoda vienas kitas žodis, lyg ledkalnio viršūnė išlindęs virš nereikšmingų frazių. Džastinai nepatiko. Sensta. Mama sensta?!

Kas darosi Drohedoj? Gal mama stengiasi nuslėpti kokią rimtą bėdą? Gal serga senelė? Ar kuris dėdė? Ar, neduok Dieve, pati mama? Ji nesimatė su ja jau trejus metus; ir maža kas jiems galėjo per tą laiką nutikti — tai kas, kad jai neatsitiko nieko. Jei jos pačios gyvenimas vienodas ir nuobodus, nereikia manyti, kad ir visų jis toks pat.

Tas vakaras jai buvo laisvas, ir „Makbeto” šį sezonų beturėjo būti tik vienas spektaklis. Diena tęsėsi nepakenčiamai ilgai, net laukti, kol eis pietų su Reinu, nebebuvo taip malonu kaip paprastai. Mūsų draugystė nieko nebeduoda, išsivadėjo, viskas bergždžiai, kalbėjo ji sau, lįsdama į suknelę — tokio oranžinio atspalvio, kurio Reinas labiausiai nemėgo. Prieštvaninė seniena, atsilikėlis! Kad ir nepatinka ji tokia, kokia yra, niekur nedings, turės taikytis. Kedendama raukinukus apie gilių iškirptę ant nedidelės krūtinės, Džastina sugavo veidrodyje savo žvilgsnį ir gaižiai šyptelėjo. Ak, kiek bruzdesio! Pati elgiesi visai kaip tos moterys, kurias labiausiai niekini. Bet priežastis aiški. Išsikvėpei, pailsėti tau reikia. Garbė Dievui, jau galas tai ledi Makbet! Bet kas yra mamai?

Paskutiniu metu Reinas vis daugiau laiko praleisdavo Londone, ir Džastina stebėjosi, kad jam taip lengva skraidyti tarp Bonos ir Anglijos. Kai turi nuosavų lėktuvų, aišku, daug paprasčiau, bet vis tiek turėtum pavargti.

— Ir ko taip dažnai lakstai pas mane? — paklausė ji nei iš šio, nei iš to. — Visi Europos liežuvautojai rašo, kad tai labai gražu, bet aš, prisipažįstu, imu įtarti, ar tik nesu tau dingstis lankytis Londone.

— Teisybė, kartais naudojuos tavim kaip priedanga, — ramiai sutiko Reinas. — Atvirai pasakius, tavo dėka aš nemažai kam muilinu akis. Bet susitikimai su tavim nevargina, juk man tai malonu. — Tamsios jo akys tiriamai pažvelgė jai į veidų. — Šįvakar tu tokia tyli, herzchen. Ar turi kokį rūpestį?

— Ne, nieko. — Ji paknaibė šaukštuku desertą ir atstūmė nesuvalgiusi. — Šiaip tokia smulkmena. — Mes jau nebesusirašinėjam su mama kas savaitę — kai taip seniai nesimatėm, ir rašyti nebėra apie ką, bet šiandien gavau iš jos tokį keistą laišką. Nepanašų į kitus.

Reinas išsigando; Megė iš tikrųjų galvojo ilgai, bet širdis jam sako, kad čia jos pirmas ėjimas, ir ne jo naudai. Ji nori atgauti dukterį, susigrąžinti į Drohedą, pratęsti dinastiją.

Per stalą jis paėmė Džastiną už rankos; subrendusi ji pasidarė gražesnė, pagalvojo jis, ir ta klaiki suknelė negadina. Raukšlelės teikia padaužiškam veidui orumo, kurio anksčiau stigo, ir jame jau matyti charakteris — na, charakterio ir anksčiau buvo į valias. Bet ar tai tikras, vidinis, ar tik paviršinis subrendimas? Čia ir yra visa Džastinos bėda, ji pati nenori net pažvelgti sau vidun.

— Tavo mama labai vieniša, — tarė jis, sudegindamas visus tiltus. Jei Megė to nori, kaip jis gali laikyti ją neteisia, o save teisiu? Džastina jai duktė. Megė turbūt pažįsta ją kur kas geriau negu jis.

— Taip, gal ir taip, — susiraukė Džastina, — bet aš negaliu atsikratyti nuojautos, kad už to slypi kažkas daugiau. Juk vieniša ji buvo labai daug metų, tai kodėl dabar staiga atsirado kažkas nauja? Niekaip negaliu suprasti šito, Reinai, tai man tikriausiai ir kelia nerimą.

— Man regis, tu pamiršti jos amžių. Labai galimas dalykas, jog dabar ją ėmė slėgti tai, su kuo seniau lengvai susidorodavo. — Reino žvilgsnis staiga nutolo, lyg jis būtų įtemptai galvojęs visai ne apie tai, ką kalba. — Džastina, prieš trejus metus ji neteko vienintelio sūnaus. Gal manai, kad laikui einant skausmas silpsta? Man rodos, kuo toliau, tuo darosi blogiau. Jo nebėra, o dabar tikriausiai galvoja, kad ir tavęs nebeturi. Juk tu net nenuvažiuoji jos aplankyti.

Džastina užsimerkė.

— Nuvažiuosiu, Reinai, nuvažiuosiu. Garbės žodis, ir jau greitai. Aišku, teisybę sakai, kaip ir visada. Niekad nemaniau, kad pasigesiu Drohedos, bet paskutiniu metu galvoju apie ją net su meile. Lyg iš tikrųjų jai priklausyčiau.

Reinas staiga žvilgtelėjo į laikrodį, liūdnai nusišypsojo.

— Deja, šįvakar vienas iš tų atvejų, kai pasinaudojau tavim kaip priedanga, herzchen. Man tikrai nepatogu, kad negaliu tavęs palydėti, bet mažiau kaip po valandos turiu susitikti su tokiu labai svarbiu veikėju vienoje labai slaptoje vietoje, ir važiuoti ten turiu savo automobiliu, kurį vairuoja triskart patikrintas superpatikimas Fricas.

— Ak, apsiausto ir špagos riteri! — atsakė, slėpdama nuoskaudą. — Dabar aišku, kodėl vis turiu važinėti taksi. Mane galima patikėt ir taksistui, o Bendrosios rinkos ateities nieku gyvu, a? Tiek jau to, nereikia man nei taksi, nei tavo superpatikimo Frico, parvažiuosiu ir metro. Dar nevėlu. — Jo pirštai glebiai gulėjo ant Džastinos plaštakos; ji pakėlė jo ranką, priglaudė sau prie skruosto, staiga pabučiavo. — Ak, Reinai, nežinau, ką be tavęs ir daryčiau!

Reinas įsikišo tą ranką kišenėn, atsistojo, apėjo apie jos kėdę, atitraukė ją kita ranka.

— Aš tavo draugas, — atsakė jis. — Draugai ir yra tam, kad be jų nėra kas daryti.

Bet eidama namo Džastina vėl susimąstė ir netrukus visiškai nusiminė. Šįvakar jie pirmąkart palietė daugiau ar mažiau asmeniškus dalykus, ir kas iš to? Atseit motina baisiai vieniša, sensta, jai reikia parvažiuoti namo. Aplankyti, pasakė jis, bet Džastinai atrodė, kad jis turėjo omeny— visam laikui. Vadinasi, tai, ką jautė praeity, viskas jau iš tikrųjų praeity, ir jis neturi jokio noro savo jausmų atgaivinti.

Anksčiau jai net į galvą neateidavo, kad gali Reinui nusibosti, pasidaryti kliūtis, dalelė praeities, kurią jis norėtų padoriai nukišti užmirštin kur nors į tokių vietą kaip Droheda; gal taip ir yra? Bet kodėl tada prieš devynis mėnesius jis vėl atėjo į jos gyvenimą? Ėmė jos gailėtis? Jaučiasi jai kuo nors skolingas? Mano, kad dėl Deno reikia pastūmėti ją prie motinos? Deną jis labai mylėjo, ir kas žino, apie ką jie kalbėdavosi Romoje, kai jos nebūdavo? Gal Denas tada prašė ją pagloboti, ir Reinas dabar globoja? Palaukė kiek reikiant ir, kai jau nusprendė, kad ji nebeparodys jam durų, grįžo į jos gyvenimą vykdyti Denui duoto pažado. Taip, greičiausiai taip ir yra. Aišku, Reinas jos nebemyli. Gal anksčiau kuo nors jį ir traukė, bet seniai viskas išblėso; pagaliau ji ir elgėsi su juo pasibaisėtinai. Tai gali kaltinti vien pati save.

Taip prisigalvojusi ji iš graužaties ėmė verkti, paskui vargais negalais susitramdė, paliepė sau nebekvailioti, vartėsi nuo vieno šono ant kito, niurkė pagalvę, bergždžiai stengdamasi užmigti. O vėliau tik gulėjo paslika ir mėgino skaityti pjesę. Po kelių puslapių žodžiai ėmė išdavikiškai lietis krūvon, plaukti šalin, ir nors visaip mėgino seniai išbandytais būdais nugrūsti neviltį į pačią tolimiausią sąmonės kertelę, neviltis vis tiek ją užvaldė. Pagaliau, kai pro langus prasismelkė vėlyva murzina Londono aušra, Džastina atsisėdo prie rašomojo stalo; jai buvo šalta, tolumoj ūžė mašinos, atsidavė drėgme, burnoj buvo rūgštu. Ir staiga pasirodė, jog Droheda — nuostabiausia vieta. Malonus tyras oras, natūralūs gamtos garsai. Ramybė.

Ji pasiėmė vieną iš savo juodų flomasterių ir pradėjo rašyti laišką motinai; berašant ašaros nudžiūvo.

Tikiuosi tu vis dėlto supranti, kodėl po Deno mirties nebuvau namie, — rašė ji, — bet nesvarbu, ką apie tai galvoji, žinau, būsi patenkinta, kad sumaniau ištaisyti savo klaidą ir parvažiuoti visai.

Taip. Aš grįžtu namo visai, mama. Tu sakei teisybę — ateis laikas, kai imsiu ilgėtis Drohedos. Paplasnojau, paskrajojau ir pamačiau, kad visa taip man nereikalinga. Ir ko man visą gyvenimą trypti tą sceną? O ką daugiau čia turiu, be scenos? Aš noriu kažko patikimo, pastovaus, nesikeičiančio, todėl ir grįžtu į Drohedą, nes ten visa tai yra. Gana tuščių svaičiojimų. Kas žino, gal ištekėsiu už Bojaus Kingo, jei jis dar neapsigalvojo, ir pagaliau padarysiu gyvenime ką nors naudinga, prigimdysiu gyventojų Šiaurės Vakarų lygumoms. Aš pavargau, mama, taip pavargau, kad nebežinau pati ką kalbu, ir nebeturiu jėgų parašyti visa, ką jaučiu.

Na, pasistengsiu tai padaryti kitą kartą. Ledi Makbet daugiau nebebus, o ką darysiu ateinantį sezoną, dar nenusprendžiau, taigi jei dabar atsisveikinsiu su scena, niekam nepatogumų nepridarysiu. Aktorių Londone knibždėte knibžda. Klaidas ras kuo mane pakeisti per dvi sekundes, bet tau manęs nėra kuo pakeisti, juk nėra? Labai gailiuosi, kad net trisdešimt vienerių metų prireikė tam suprasti.

Jei man nebūtų padėjęs Reinas, gal būčiau dar ir nesusiprotėjusi, bet jis toks nuovokus. Jis tavęs nėra matęs, bet, atrodo, pažįsta geriau kaip aš. Juk sakoma — iš šalies geriau matyti. Šiuo atveju tai teisybė. Man jis jau įkyrėjo, amžinai seka mane nuo savo olimpinių aukštumų. Turbūt įsivaizduoja, kad yra įsipareigojęs ar pažadėjęs Denui, ir nuolatos trukdo, vis landžioja pas mane; bet galiausiai supratau, kad tai aš jam trukdau. Jei grįšiu į Drohedą visam laikui, tas įsipareigojimas, ar skola, savaime pasinaikins, tiesa? Turės būti bent dėkingas, kad nebereikės skraidyti į Londonu.

Kai tik viską susiorganizuosiu, vėl tau parašysiu, kada laukti. Tuo tarpu atsimink, kad aš saviškai vis tiek tave myliu.

Vardą ji pasirašė be įprastinio įmantrumo, panašiau kaip tuomet, kai pareigingai rašydavo namo iš pensiono, stebima ereliško priekabios vienuolės žvilgsnio. Tada sulenkė lapelius, įdėjo į oro pašto voką ir užrašė adresą. Kai ėjo į teatrą, į paskutinį „Makbeto” spektaklį, išsiuntė.

Ir tuoj pat pradėjo ruoštis išvažiuoti iš Anglijos. Klaidas susinervino, taip pagavo šaukti, jog Džastiną net ėmė krėsti drebulys, bet rytą Klaidas buvo jau visai kitoks ir tik kiek bambėdamas geraširdiškai pasidavė. Perleisti butą buvo nesunku, nes Džastina gyveno madingame rajone; telefonas skambėjo kas penkias minutes, ir ji pagaliau nukėlusi padėjo ragelį. Ponia Keli, kuri tvarkė butą nuo senų laikų, kai tik Džastina atvažiavo į Londoną, liūdnai trepseno tarp medžio drožlių ir dėžių sąvartyno, apverkdama savo likimą, ir slapčia vėl dėdavo ragelį ant telefono, tikėdamasi, kad gal paskambins kas nors, turintis galios įkalbėti Džastiną, kad pasiliktų.

Per tą šurmulį iš tikrųjų paskambino vienas toks turintis galios, bet ne tam, kad įkalbėtų Džastinų pasilikti; Reinas net nežinojo, kad ji išvažiuoja. Jis tik paprašė, kad ji pabūtų šeimininkė per kviestinius pietus, kuriuos jis rengia savo namuose Park Leine.

— Ką, kokiuose namuose Park Leine? — suspiegė apstulbusi Džastina.

— Na, Anglija vis aktyviau dalyvauja Europos ekonominėje bendrijoje, tai aš čia praleidžiu labai daug laiko ir man patogiau, kai turiu šiokį tokį pied-a-terre [* Prieglobstis (pranc.)], todėl ir išsinuomojau namą Park Leine.

— Kad tave griausmas, Reinai, kaip tau ne gėda slapukauti, netikėli! Ar seniai turi?

— Apie mėnesį.

— Ir aną vakarą leidai man taip idiotiškai klausinėti ir nieko nesakei? Eik tu po velnių! — Iš piktumo Džastinai net liežuvis kliuvo.

— Norėjau pasakyti, bet kad tu taip juokingai galvojai — skraidau mat visą laiką — tai neatsispyriau pagundai dar kiek pavedžioti tave už nosies.

— Užmušt tave maža! — iškošė pro dantis Džastina, akys paplūdo ašaromis.

— Ne, herzchen, nepyk! Būk gerutė! Atvažiuok ir padėk man priimti svečius, tada galėsi apžiūrinėti mano rezidenciją kiek širdis geidžia.

— Kartu su penkiais milijonais kitų svečių, aišku! Tai ką, bijai vienas su manim pasilikti? Dėl savęs ar dėl manęs bijai?

— Tu nebūsi viešnia, — atsakė jis tik į jos tirados pradžią. — Būsi šeimininkė, o tai visai kas kita. Sutinki?

Džastina atgalia ranka nusišluostė ašaras ir piktai suniurnėjo:

— Taip!

Buvo daug smagiau, negu ji tikėjosi, nes Reino namai buvo iš tikrųjų gražūs, o jis pats taip gerai nusiteikęs, kad ir Džastina nebegalėjo atsispirti — užsikrėtė jo nuotaika. Šį kartą buvo apsirengusi visai padoriai, nors jo skoniui kiek per ryškiai: pažvelgęs į skaisčiai rožinę šilkinę suknelę, jis nejučia susiraukė, bet tuoj pasikišo jos ranką po paranke ir, kol dar nebuvo svečių, aprodė namą. Paskui visą vakarą laikėsi tiesiog pavyzdingai, prie visų buvo jai malonus ir draugiškas, ir ji pasijuto trokštama, reikalinga. Svečiai buvo baisiai dideli politiniai veikėjai, jai net nesinorėjo galvoti, kokias problemas jie sprendžia. Bet kartu ir paprastų paprasčiausi žmogeliai. Tuo blogiau.

— Dar būtų nieko, jei nors vienas pasižymėtų išrinktųjų bruožais, — tarė Džastina, kai jie išėjo; buvo malonu pasilikti dviese — kažin ar jau greit išveš ją namo? — Na, kaip Napoleonas ar Čerčilis. Jei jau esi valstybės veikėjas, tai gali būti įsitikinęs, kad esi likimo išrinktasis. Ar tu laikai save likimo išrinktuoju?

Reinas susiraukė.

— Kai vokiečio ko nors klausi, Džastina, galėtum geriau apgalvoti žodžius. Ne, nelaikau savęs likimo išrinktuoju, ir negerai, kai politikas taip apie save mano. Vienu kitu atveju gal kai kam ir tinka, nors abejoju, tačiau dažniausiai tokie žmonės užtraukia sau ir savo šaliai begalę nelaimių.

Džastina nenorėjo ginčytis. Svarbiausia, kad pradėjo pokalbį, o dabar nežymiai galima pereiti prie kitos temos.

— O jų žmonos — tai bent šutvė, tiesa? — paklausė ji atviraširdiškai. — Dauguma atrodė dar nederamiau apsirengusios negu aš, nors tu ir nemėgsti skaisčios rožinės spalvos. Ponia Kaipjiten dar nieko, ponia Kadją kur nesiskyrė nuo sienų apmušalų, o jau ponia Gremėzdą tiesiog siaubinga! Ir kaip vyras gali su tokia gyventi? Kaip vis dėlto kvailai vyrai išsirenka žmonas!

— Džastina! Kada tu išmoksi įsiminti pavardes? Gerai, kad mane ir pavarei, kokia gi tu būtum politiko žmona? Girdėjau, kaip miksėjai, pamiršusi jų pavardes. Labai daug vyrų, kurių žmonos siaubingos, puikiausiai klesti, ir tiek pat vyrų, kurių žmonos nuostabios, toli gražu neklesti. Galų gale tai visai nesvarbu, nes viską nulemia paties žmogaus savybės. Retas kuris veda grynai politiniais sumetimais.

Jis kaip ir anksčiau sugeba paimti viršų, ir tai tebepiktina; ji juokais nusilenkė, žemai, rytietiškai, norėdama paslėpti veidą, ir atsisėdo ant kilimo.

— Na nesisėsk ant grindų, Džastina!

Bet ji įžūliai parietė po savim kojas ir atsirėmė į židinio šoną, glostydama Natašą. Atvažiavusi čia pamatė, kad po kardinolo Vitorijo mirties Reinas pasiėmė jo katę ir, atrodė, labai ją myli, nors katė buvo jau sena ir kaprizinga.

— Ar jau sakiau, kad visam laikui išvažiuoju į Drohedą? — staiga paklausė ji.

Reinas ėmė iš portsigaro cigaretę; stambūs pirštai nestabtelėjo, nesuvirpėjo, ramiai darė toliau ką darę.

— Puikiai žinai, kad nesakei.

— Tai dabar sakau.

— Ir seniai taip nusprendei?

— Prieš penkias dienas. Tikiuosi išvažiuoti šios savaitės pabaigoje. Kuo greičiau, tuo geriau.

— Suprantama.

— Ir tai visa, ką gali man pasakyti?

— O ką daugiau, nebent tiek, kad linkiu tau laimės visuose darbuose.

Jis atsakė taip šaltakraujiškai, jog Džastina krūptelėjo.

— Ką gi, dėkui! — nerūpestingai tarė ji. — Ar džiaugiesi, kad nebelįsiu tau į akis?

— Tu nelendi man į akis, Džastina, — atsakė jis.

Džastina paleido Natašą, pasiėmė žarsteklį ir pradėjo įnirtingai stumdyti nuodėgulius; siūbtelėjo aukštyn kibirkštys, nuodėguliai sutrupėjo — beliko krūvelė žarijų, ir nuo židinio einantis karštis bemat sumažėjo.

— Mumyse turbūt tūno griovimo demonas, noras išblaškyti ugnį. Taip greičiau ateina galas. Bet galas gražus, tiesa, Reinai?

Tačiau jam, matyt, buvo neįdomu, kas atsitinka ugniai, kai išblaškai, nes paklausė:

— Tai, vadinas, pabaigoj savaitės, ką? Laiko negaišti.

— O kam gaišt?

— O teatras?

— Tas teatras jau vemt verčia. Ir po ledi Makbet man nebėra ką ten daryti.

— Ak, Džastina, nebūk maža! Kai pradedi taip šnekėti, tai norisi stverti tave ir gerai papurtyti! Kodėl negali paprastai pasakyti, kad teatras tavęs nebetraukia ir kad pasiilgai namų?

— Gerai, gerai, gerai! Sakyk sau kaip nori, po perkūnais! Aš nepataisoma plevėsa. Atsiprašau, kad buvau tokia nemandagi! — Džastina pašoko. — Kur mano batai, kad juos velniai! Kur paltą nukišai?

Pasirodė Fricas, padavė batus ir paltą ir parvežė namo. Reinas atsiprašė, kad negali palydėti, turįs darbo, bet kai ji išvažiavo, jis ilgai sėdėjo prie naujai užkurtos ugnies su Nataša ant kelių ir visai neatrodė turįs darbo.

— Na, — tarė Megė motinai, — manau, mes pasielgėm teisingai.

Fiona pasižiūrėjo į ją trumparegiškai, linktelėjo.

— O, taip, neabejoju. Džastinos bėda ta, kad ji nesugeba nuspręsti tokių dalykų, todėl kas mums beliko daryti. Turėjom už ją nuspręsti.

— Nelabai malonu būti Viešpaties Dievo vaidmenyje. Man atrodo, žinau, ko ji iš tikro nori, bet jeigu galėčiau pasakyti jai tiesiai į akis, ji vis tiek neprisipažintų.

— Klierių išdidumas, — šyptelėjo Fija. — Išlenda tame žmoguje, iš kurio visai nesitiki.

— Na ką tu, ne vien Klierių išdidumas! Man visada atrodė, kad yra šiek tiek prisidėję ir Armstrongai.

Bet Fiona papurtė galvą.

— Ne. Kad ir kam aš dariau tai, ką dariau, išdidumas čia niekuo dėtas. Senatvė taip pat turi prasmę, Mege. Duoda mums prieš mirtį atsikvėpti, kad pamatytume, kodėl gyvenom taip, o ne kitaip.

— Jei tik tiek nesukrioštam, kad nieko nebenuvokiam, — sausai atsakė Megė. — Bet tau tai negresia. Turbūt ir man.

— Gal senatviškas sukvailėjimas yra duodamas kaip malonė tiems, kurie neturi drąsos pažvelgti į praeitį. Šiaip ar taip, tu dar ne tokia sena, kad galėtum sakyti išvengusi silpnaprotystės. Palauk dar dvidešimt metelių.

— Dar dvidešimt! — su baime pakartojo Megė. — Taip ilgai!

— Na, galėjai padaryti tuos metus ne tokius vienišus, argi ne? — paklausė Fija, stropiai megzdama.

— Taip, galėjau. Bet neverta, mama. Kaip sakai? — su vos juntama abejone balse ji pabaksnojo Džastinos laišką senovinio virbalo galeliu. — Aš ilgai drebėjau. Nuo tada, kai buvo atvažiavęs Raineris, sėdėjau ir laukiau, kad gal nieko nereikės man daryti, gal išsispręs be manęs. Tačiau, pasirodo, jo teisybė. Galų gale teko spręsti man.

— Na, turi sutikti, kad aš irgi šiek tiek prisidėjau, — įsižeidė Fija. — Tai yra po to, kai tu kiek aptramdei savo išdidumą ir viską man papasakojai.

— Taip, tu man padėjai, — švelniai atsakė Megė.

Tiksėjo senas laikrodis; abiejose porose rankų greitai švysčiojo vėžlio kiauto virbalai.

— Sakyk, mama, — staiga paklausė Megė. — Kodėl tave taip palaužė Deno mirtis? Nei dėl tėtės, nei dėl Frenko ar Stju taip nebuvo.

— Palaužė? — Fiona nuleido ant kelių mezginį — mezgė ji taip pat gerai kaip ir tada, kai matė puikiai. — Ką nori tuo pasakyti?

— Na, tu kaip negyva pasidarei.

— Po visų taip buvo. Bet buvau tada jaunesnė, turėjau daugiau jėgų nuslėpti. Ir blaivesnį protą. Kaip tu dabar. Bet Ralfas žinojo, ką aš jaučiau, kai žuvo tėtė ir Stju. Tu buvai per jauna ir nesupratai. — Ji nusišypsojo. — O Ralfą aš, žinai, dievinau. Jis buvo toks... ypatingas. Visai kaip Denas.

— Taip. Aš net nepagalvojau, kad tu tai matei — na, jų prigimties panašumą. Keista. Tu man tokia nesuprantama. Aš taip mažai apie tave težinau.

— Reikia manyti! — prunkštelėjo Fija. Jos rankos tebegulėjo ant kelių. — Grįžkim prie anos kalbos, Mege. Jei dabar padėsi Džastinai, tai, sakyčiau, iš savo bėdų pasimokei daugiau negu aš iš savųjų. Nepasirūpinau tavim, kai Ralfas prašė. Nieko nenorėjau, tik savo prisiminimų... tik prisiminimų. O tau nėra pasirinkimo. Tu teturi vien prisiminimus.

— Taip, prisiminimai didelė paguoda, kai atlėgsta skausmas. Argi ne? Dvidešimt šešerius metus aš turėjau Deną ir dabar įpratau galvoti, kad tai, kas jį ištiko, turi būt į gera, kad šitaip jis gal išvengė kokių tikrai baisių kančių, kurių nebūtų įstengęs ištverti. Kaip Frenkas, tik dėl ko nors kita. Yra dalykų, blogesnių už mirtį, mes abi tai žinom.

— Ir tau nė kiek neskaudu? — paklausė Fija.

— O, iš pradžių buvo skaudu, bet aš įveikiau save.

Fija vėl ėmėsi mezgimo.

— Vadinasi, kai mes išmirsim, čia nieko nebeliks, — tyliai prabilo ji. — Nebebus Drohedos. Na, istorijos knygose bus apie ją kelios eilutės, atvažiuos kada į Džilį koks rimtas jaunuolis, paieškos ir pasiklausinės, kas ką prisimena, ir parašys apie Drohedą knygą. Apie paskutinį iš didžiųjų Naujojo Pietų Velso ūkių. Bet nė vienas skaitytojas niekada nesužinos, kaip buvo iš tikrųjų, jie negali to žinoti. Kad žinotum, reikia čia gyventi.

— Taip, — atsakė Megė, ji mezgė kaip mezgusi. — Reikia čia gyventi.

Anomis dienomis sukrėstai ir sielvarto prislėgtai Džastinai buvo lengva atsisveikinti su Reinu per laišką, netgi savotiškai malonu — kankinuosi aš, tai ir tu pasikankink. Bet šį kartą Reinas laikėsi tokios padėties, kad laišku nepavarysi. Juodu turėjo papietauti savo pamėgtame restorane. Jis nepakvietė į namus Park Leine — Džastina nusivylė, bet nenustebo. Be jokios abejonės, jis ir paskutinį sudie ištars maloniai prižiūrimas Frico. Tikrai jis nepasitiki savimi.

Pirmą kartą gyvenime Džastina pasirūpino apsirengti pagal jo skonį; velniūkštis, kuris paprastai skatindavo puoštis oranžiniais raukinukais, regis, keikdamas išsinešdino. Reinas mėgo griežtą stilių, ir ji apsivilko ilga lig žemės šilkinio trikotažo suknele — tamsiai raudona, uždaru kaklu ir siauromis rankovėmis. Užsisegė platų suktų aukso gijų koljė su granatais ir perlais ir tokias pat apyrankes ant abiejų rankų. Kokie siaubingi, siaubingi plaukai. Niekaip jų nesutvarkysi, kad jam patiktų. Daugiau negu paprastai pasidažė — nuslėps nusiminimo pėdsakus. Štai šitaip. Bus gerai, jei tik nežiūrės iš labai arti.

Žiūrėti, regis, nebuvo linkęs; šiaip ar taip, nepasakė, kad ji atrodo nesveika ar pavargusi, kad pakuotis daiktus — nuobodi būtinybė. Visai nebe tas Reinas. O po kiek laiko pasidarė toks visiškai nebe tas, kad jai ėmė atrodyti — ateina pasaulio pabaiga.

Džastina stengėsi, kad pietūs būtų nusisekę, linksmi, kad paskui laiškuose būtų galima prisiminti su malonumu, bet Reinas jai nepadėjo. Jei būtų galėjusi įtikinti save, kad jis nusiminęs dėl išsiskyrimo, būtų buvę gerai. Bet negalėjo. Reino nuotaika ne tokia. Atrodo tolimas tolimas, lyg sėdėtum priešais iškirptą iš popieriaus atvaizdą, kuris tik ir laukia, kad papūstų vėjelis ir nuneštų jį kuo toliau nuo jos. Sakytum jis jau seniai su ja atsisveikinęs, ir šis susitikimas nebereikalingas.

— Ar jau gavai laišką iš motinos? — paklausė jis mandagiai.

— Ne, bet, po teisybei, ir nelaukiu. Ji tikriausiai iš džiaugsmo žado netekus.

— Ar norėtum, kad Fricas nuvežtų tave rytoj į oro uostą?

— Dėkui, ne, nuvažiuosiu taksi, — atsakė ji šiurkščiai. — Nenoriu palikti tave be jo paslaugų.

— Rytoj visą dieną būsiu posėdžiuose, todėl jokių nepatogumų man dėl to nekils.

— Sakiau, kad važiuosiu taksi!

Reinas pakėlė antakius.

— Nereikia šūkauti, Džastina. Daryk kaip nori. Man vis tiek.

Jis jau nebevadino jos herzchen; paskutiniu metu ji pastebėjo, kad girdi įprastinį malonų žodelį vis rečiau, o šįvakar Reinas neištarė jo nė karto. O, koks liūdnas, slegiantis susitikimas! Greičiau viskas pasibaigtų! Džastina pasijuto, kad žiūri į jo rankas ir stengiasi prisiminti jų prisilytėjimų, bet negali. Kodėl gyvenimas nėra glotnus ir gerai sutvarkytas, kodėl turi atsitikti tokie dalykai kaip Denui? Gal dėl to, kad pagalvojo apie Deną, Džastinai staiga pasidarė taip nyku, jog nebegalėjo išsėdėti nė minutes ilgiau, atsirėmė delnais į krėslo ranktūrius.

— Gal jau einam iš čia? — paklausė ji. — Man tiesiog skelia galvą.

Prie Džastinos gatvelės Reinas padėjo jai išlipti iš automobilio, liepė Fricui apvažiavus kvartalą sugrįžti ir mandagiai kaip svetimą paėmė už parankės. Stingdančioje Londono dulksnoje jie lėtai nuėjo per grindinio akmenis, aplinkui aidėjo jų žingsniai. Liūdni, vieniši žingsniai.

— Tai ką, Džastina, atsisveikinam, — tarė jis.

— Na, bent tuo tarpu, — gyvai atsakė Džastina, — bet ne amžinai. Aš retkarčiais atvažiuosiu į Londoną, tikiuosi, kad ir tu rasi laiko apsilankyti Drohedoje.

Reinas papurtė galvą.

— Ne. Atsisveikinam visam laikui. Man atrodo, mudu vienas kitam nebereikalingi.

— Nori pasakyti, kad aš tau nebereikalinga, — tarė ji ir gana natūraliai nusijuokė. — Ką gi, Reinai! Nesigailėk manęs, aš ištversiu.

Reinas paėmė jos ranką, pabučiavo, atsitiesė, nusišypsojo jai į akis ir nuėjo.

Ant kilimėlio prie durų gulėjo laiškas iš motinos. Džastina pasilenkusi jį paėmė, numetė čia pat rankinę, paltą, batus ir nuėjo į svetainę. Prikandusi lūpą sunkiai atsisėdo ant dėžės su daiktais ir susimąsčiusi valandėlę žiūrėjo su nuostaba ir gailesčiu į puikų Deno portretą — Denas buvo nusifotografavęs įšventinimo proga. Paskui pasijuto kojų pirštais glostanti susuktą kengūrų kailių kilimą, nepatenkinta susiraukė ir greitai atsistojo.

Nueit į virtuvę — štai ko dabar jai reikia. Taigi ji nuėjo į virtuvę, atsidarė šaldytuvą, išsitraukė tirpios kavos ir grietinėlės. Leisdama iš čiaupo vandenį kavai apsidairė išplėtusi akis, lyg matydama savo virtuvę pirmą kartą. Įdrėskimai tapetuose, puošnus filodendras, kabantis pintinėje nuo lubų, laikrodis — juodas kačiukas — mojuoja uodega ir varto akis, palydėdamas taip tuščiai švaistomą laiką. Grifelinėje lentelėje parašyta: ĮSIDĖTI PLAUKŲ ŠEPETĮ. Ant stalo prieš kelias savaites jos pieštas Reino galvos eskizas. Ir cigarečių pakelis. Ji išsiėmė cigaretę, užsidegė, užkaitė arbatini ir pamatė, kad rankoj tebeturi sugniaužusi motinos laišką. Galima perskaityti, kol vanduo užvirs. Džastina atsisėdo prie stalo, sprigtelėjo žemėn Reino portretą ir pasidėjo ant jo kojas. Va šitaip, Raineri Merlingai Harthaimai! Tu man buvęs nebuvęs, didysis diktatoriau, pašaipusis frice su odiniu paltu. Aš tau nebereikalinga, a? Na ir tu man nebereikalingas!

Mieloji mano Džastina, — rašė Megė. — Be abejo, tu kaip visada elgiesi impulsyviai, todėl tikiuosi, kad šis laiškas pasieks tave laiku. Jei taip staigiai apsispręsti tave paskatino kas nors iš mano paskutiniųjų laiškų, tai atleisk Aš neturėjau minties sukelti tokią reakciją. Tikriausiai norėjau truputėlio užuojautos, bet vis pamirštu, kad tu tokia jautri, tiktai odą turi storą.

Taip, aš vieniša, baisiai vieniša. Tačiau jei tu grįši namo, nieko tai nepataisys. Jei nors valandėlę susimąstytum, pamatytum, kad tai liesa. Ko tikiesi pasiekti grįždama namo? Ne tavo galioje grąžinti man, ko netekau, to tu neatlyginsi. Ir netekau juk ne vien aš. Irtu, ir senelė, ir visi. Tu, regis, įsikalei į galvą, ir labai klaidingai kad esi dėl kažko atsakinga. Dabartinis tavo sumanymas man įtartinas, atrodo kaip atgailavimas. Tai išdidumas ir įsikalbėjimas, Džastina. Denas buvo suaugęs, ne mažas vaikas. Ir ne kas kitas, o aš sutikau, kad jis išvažiuotų iš Drohedos. Jei duočiausi užvaldoma tokių jausmų kaip tavo, lig šiol tebesigraužčiau, kam leidau jam gyventi taip, kaip jis norėjo, kol pagaliau išprotėčiau. Bet aš nekaltinu savęs. Niekas iš mūsų nėra Viešpats Dievas, beje, tuo įsitikinti aš turėjau daugiau progų negu tu.

Grįždama namo, tu atiduotum man savo gyvenimą kaip auką. Aš nenoriu tokios aukos. Niekada nenorėjau. Ir dabar nepriimsiu. Drohedoje tau ne vieta. Jei iki šiol dar nesupratai, kur tavo vieta, atsisėsk šią minutę ir rimtai susimąstyk. Kartais tu iš tikrųjų būni baisiai buka. Raineris labai mielas žmogus, bet dar nesu mačiusi vyro, kad būtų toks altruistas, kaip jis tau atrodo. Dėl Deno jis tavim rūpinasi, kurgi ne! Ateik į protą, Džastina!

Mano brangiausioji šviesa užgeso. Mums visiems užgeso. Ir nieko, absoliučiai nieko tu negali padaryti, nejaugi nesupranti? Aš neapsimetu, kad esu visai laiminga, tuo tik įžeisčiau tave. Ir negali žmogus būti visai laimingas. Bet jei manai kad mes Drohedoje per dienų dienas verkiam ir aimanuojant, tai labai klysti. Mes džiaugiamės gyvenimu, ir didelis mūsų džiaugsmas, kad tavo šviesa mums dar dega. Deno šviesa užgeso amžinai. Džastina, mieloji pasistenk su tuo susitaikyti.

Aišku, parvažiuok į Drohedą, mes labai lauksim. Bet tik ne visam laikui. Tu nebūsi laiminga čia pasilikusi. Tokia auka ne tik niekam nereikalinga, bet ir nenaudinga. Kai tavo tokia profesija, net vieneri metai, praleisti be teatro, tau brangiai atsieitų. Taigi pasilik ten, kur tavo vieta, kur esi tinkamiausia.

Skaudu. Kaip pirmomis dienomis po Deno mirties. Toks pat bergždžias, beprasmis, neišvengiamas skausmas. Tas pats kankinamas bejėgiškumas. Taip, žinoma, nieko ji negali padėti. Nėra ką daryti, nėra.

Kas čia šaukia? Užvirė arbatinis ir švilpia. Ša, vaikuti, ša! Patylėk, netrukdyk mamai! Ką reiškia būti vieninteliu mamos vaiku? Paklausk Džastiną, ji žino. Taip, Džastina gerai žino, ką reiškia būti vieninteliu vaiku. Bet aš ne tas vaikas, kurio jai reikia, tai vargšei senstančiai moteriai Australijos gilumoje. O mama, mama!.. Nejau manai, kad jei būtų tai žmogui įmanoma, aš neapsikeisčiau vietom? Mano gyvenimas vietoj jo gyvenimo, naujos lempos vietoj senų, kad grįžtų šviesa. Kaip neteisinga, kad mirė Denas... Ji teisybę sako. Jei grįšiu į Drohedą, Deno nesugrąžinsiu. Nors jis gulės ten per amžius, niekada nebegrįš. Šviesa užgeso, o aš uždegti jos negaliu. Bet aš supratau. Mano šviesa tebedega. Tiktai į Drohedą grįžti nereikia.

Duris atidarė Fricas, apsirengęs ne prašmatnia tamsiai mėlyna vairuotojo uniforma, o prašmatnia rytine mažordomo uniforma. Nusišypsojo, ceremoningai nusilenkė, senoviškai, grynai vokiškai stuktelėjo kulnimis, ir Džastina pagalvojo — ar jis ir Bonoj eina dvejopas pareigas?

— Fricai, ar jūs tiktai pono Harthaimo nuolankus tarnas, ar ir jo asmens sargybinis?

Fricas liko ramus.

— Ponas Harthaimas savo kabinete, panele O’Nyl.

Reinas sėdėjo kiek palinkęs į priekį, žiūrėjo į ugnį, Nataša susirangiusi miegojo ant kilimėlio. Kai atsidarė durys, jis pažvelgė, bet nieko nepasakė ir, atrodo, neapsidžiaugė.

Džastina priėjo, atsiklaupė, priglaudė kaktą jam prie kelių.

— Reinai, aš taip gailiuosi, ir nėra man atleidimo už tuos metus, — sušnibždėjo ji.

Jis neatsistojo, nepakėlė jos, bet atsiklaupė šalia ant grindų.

— Stebuklas, — ištarė jis.

Džastina nusišypsojo.

— Juk tu tebemyli mane, tiesa?

— Taip, herzchen, tebemyliu.

— Aš taip tave skaudinau.

— Ne tuo būdu, kaip manai. Žinojau, kad myli mane, ir laukiau. Visada tikėjau, kad kantrusis galų gale laimi.

— Ir tu nusprendei palikti man pačiai susigaudyti. Nė kiek neišsigandai, kai pasakiau, kad išvažiuoju į Drohedą?

— Kaipgi ne, išsigandau. Jei čia būtų įsipynęs koks vyriškis, nebūčiau nerimavęs. Bet Droheda — rimta konkurencija. Taip, aš labai išsigandau.

— Tu žinojai, kad išvažiuosiu, dar kol nebuvau sakiusi, ar ne?

— Klaidas išdavė paslaptį. Paskambino man į Boną, klausė, ar negalėčiau kaip nors tavęs sustabdyti, ir aš pasakiau, kad palaikytų tave kokią savaitę ar dvi, o aš pažiūrėsiu, ką galiu padaryti. Bet ne jo labui, herzchen. Savo paties. Aš nesu altruistas.

— Ir mama taip sako. O šitas namas! Tu jį nusipirkai prieš mėnesį?

— Ne, jis ne mano. Bet jei tu ir toliau dirbsi teatre, tai mums reikės namų Londone, ir aš pažiūrėsiu, ar nebūtų galima jo įsigyti. Aišku, jei jis tau patinka. Net leisiu tau jį atnaujinti, tik pažadėk, kad neištaisysi rausvai ir oranžiškai.

— Niekad nemaniau, kad tu toks velnių priėdęs. Kodėl negalėjai paprastai pasakyti, kad tebemyli mane? Aš taip norėjau, kad pasakytum.

— Ne. Tu turėjai pati pamatyti ir pamatei.

— Deja, turbūt esu beviltiškai akla. Ne visai pati pamačiau. Mama privertė pagaliau atmerkti akis. Vakar gavau jos laišką, rašo, kad negrįžčiau namo.

— Nuostabi moteris tavo mama.

— Tai tu su ja esi kalbėjęs, Reinai? Kada?

— Buvau nuvažiavęs maždaug prieš metus. Droheda puiki vieta, bet ji ne tau, herzchen. Tai ir mėginau išaiškinti tavo mamai. Neįsivaizduoji, kaip džiaugiuosi, kad ji suprato, nors vargu ar pasakiau ką daugmaž suprantamai.

Džastina palietė pirštais jo lūpas.

— Aš buvau kupina abejonių, Reinai. Visą laiką. Ir, ko gero, taip bus visada.

— O, herzchen, ką tu kalbi! Man nieko kito nereikia, tik tavęs. Ir visas pasaulis tai žino jau daugelį metų. Bet meilės žodžiai nieko nereiškia. Aš būčiau galėjęs šaukte šaukti tau tūkstantį kartų per dieną, kad myliu, ir nė kiek nebūčiau išsklaidęs tavo abejonių. Todėl aš nekalbėjau apie savo meilę, Džastina, aš ja gyvenau. Kaip tu galėjai abejoti savo ištikimiausio riterio jausmais? — Reinas atsiduso. — Na, bent jau ne aš paskatinau tave grįžti. Gal ir ateityje pasikliausi motinos žodžiu.

— Nekalbėk taip! Vargšas Reinas, tavo kantrybę aš turbūt išsėmiau aliai lašelio! Nesigraužk, kad mama mane įkalbėjo. Tai visai neturi reikšmės! Aš gi nuolankiai klupau prieš tave.

— Bus gerai, jei nuolankumo užteks nors šiam vakarui, — tarė jis jau linksmiau. — Rytoj jis bus išgaravęs.

Įtampa atsileido, Džastina pajuto, kad blogiausia jau praėjo.

— Ir kas man labiausiai patinka — kad tu niekad man nenusileidi ir aš vis negaliu su tavim atsiteisti.

Jo pečiai suvirpėjo.

— Tai ir žiūrėk į ateitį jis šito taško, herzchen. Gyvenant su manim po vienu stogu gal ir pasitaikys proga duoti man grąžos. — Reinas bučiavo jos antakius, skruostus, akis. — Man tavęs reikia tik tokios, kokia esi, Džastina. Su kiekviena strazdanėle ir kiekviena smegenų ląstele.

Džastinos rankos apsivijo Reino kaklą, ir ji suleido pirštus į jo tankius gaurus.

— O kad tu žinotum, kaip seniai šito norėjau! — pasakė ji. — Visą laiką apie tai galvojau.

Telegramoje buvo parašyta:

KĄ TIK TAPAU PONIA HARTHAIM SUSITUOKĖME VATIKANE PALAIMINO PATS POPIEŽIUS VADINASI ESU GARANTUOTAI IŠTEKĖJUSI KAI TIK GALĖSIM ATVAŽIUOSIM PRATĘSTI MEDAUS MĖNESIO BET GYVENSIM EUROPOJE LINKĖJIMAI VISIEMS IR NUO REINO DŽASTINA

Megė padėjo telegramą ant stalo ir išplėstomis akimis įsižiūrėjo pro langą į gausybę rudeninių rožių. Rožių kvapas, bičių dūzgesys tarp rožių. Ir ybiškės, ir kazuarinos, ir akacijos, ir blyškieji eukaliptai, ir pipirmedžiai, ir aukštai iškilusios bugenvilijos. Koks gražus gėlynas, kiek gyvybės. Matai, kaip dygsta daigeliai, auga, žydi ir vysta, ir vėl išdygsta nauji daigeliai, ir ratas sukasi be galo, niekada nesiliauja.

Metas sustoti. Taip, seniai metas. Tegu Drohedos ratą suks nauji, nepažįstami žmonės. Aš nugyvenau tokį gyvenimą, kokį pati pasirinkau, nekaltinu nieko kito. Ir nesigailiu, kad buvo toks, nė dėl vienos jo akimirkos.

Paukštis erškėčio perverta krūtine paklūsta nesikeičiančiam gamtos dėsniui, jis nežino, kas jį traukia pulti ant spyglio ir numirti giedant. Tą akimirką, kai spyglys perveria širdį, jis nežino, kad mirs; jis gieda ir gieda, kol balsas bejėgiškai nutyla. Bet mes, kai puolam krūtine ant erškėčių, mes žinom. Suprantam. Ir vis tiek puolam. Vis tiek.

Content

Маккалоу Колин Erškėčių paukščiai